Bláznivá dobrodružství Fanfána Tulipána

Benjamin Rochefort

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Dobrodružný román o statečném muži přezdívaném Fanfán Tulipán, který již od dětských let projevuje výrazný talent pro romantická dobrodružství a hrdinské kousky.

Hlavního hrdinu Fanfána Tulipána sledujeme ještě mnohem dřív, než byl počat - milostná zápletka mezi patnáctiletou Jeanne Bécuovou a vévodou orleánským skončí zplozením jednoho z nejobdivovanějších hrdinů tehdejší Francie.

Jako odložené dítě neznámých rodičů vyrůstá v polovině 18. století na pařížském předměstí Saint-Denis, kde prožívá uličnické dětství i své první milostné zkušenosti - v pozdější době tak četné...

Později už jako dospívající mladík odchází „hledat štěstí" do světa. Lstí pomstychtivé milenky se dostane nedobrovolně do armády, kde se zněj stane uznávaný voják a vyslouží si přezdívku La Tulipe. Při dobývání Korsiky se seznámí s mladičkou, krásnou a osudovou Letizií. Při zpáteční cestě do Francie je jejich loď přepadena anglickou fregatou a Letizia je unesena. Fanfán se nevzdává a vydává se do Anglie hledat svou lásku - nevědomky se stává francouzským špionem a opět se ocitá v nebezpečí...

Bláznivá dobroružství

Fanfána Tulipána

Benjamin Rochefort

MELANTRICH

FRANCOUZSKÉHO ORIGINÁLU LES MILLEET UNE FOLIES

DE FANFAN LA TULIPE,

VYŠLÉHO R. 1979 V PAŘÍŽI,

PŘELOŽIL VLADIMÍR BRETT

® Éditions Robert Laffont, Paris 1979 Translation ® Vladimír Brett 1986

PRVNÍ ČÁST

SYNOVÉ ROVNOSTI

/1

Jednoho vlahého rána v květnu roku 1758 stoupal nahoru po rue du Puits-qui-Parle poměrně statný muž, který měl vysoké čelo a hrozivé už břicho a jehož odění, třírohý plstěný klobouk, žaket s vyšívanými prýmky, bílé hedvábné punčochy a hůlka se zlatým knoflíkem, se ostře odlišovalo od obyčejného šatstva jiných lidí. Muž, kterému nebylo ještě ani čtyřicet, kráčel nonšalantním, avšak poměrně těžkým krokem a kramáři kolem, buď že ho poznávali nebo proto, že jim jeho statná postava imponovala, zdravili ho na prahu svých krámů, zatímco chodci se mu vyhýbali a potom se za ním co chvíli ohlíželi. Muž se jim brzy ztratil z očí, protože náhle odbočil do rue Neuve-Sainte-Genevieve.

Provazník Rambert v rue du Puits-qui-Parle patřil k těm, kteří tuto vynikající osobu pozdravili. Potom se otočil k svému sousedovi, bradýři Picardovi, a spiklenecky na něho mrkl: „Monseigneur se jde podívat na běličky,“ řekl – jeho otec měl rybárnu, a proto Rambert, budoucí dědic, hovořil rád jako obchodníci s rybami.

„É, ne tak nahlas!“ odpověděl na to bradýř Picard, který byl opatrný muž a měl za to, že mocní tohoto světa se ihned dovídají vše, co se o nich říká, protože – jak věřil – mají kolem sebe roje slídilů a pochopů s nastraženýma ušima. Picard se proto vrátil do své oficíny, ačkoliv tam neměl žádného zákazníka, nechtěl totiž riskovat, že by ze šibalské huby svého souseda mohl uslyšet nějakou další nezdvořilost.

Rambert se také vrátil do dílny a pověděl své ženě, která právě loupala brambory, koho právě viděl jít kolem.

„Ten je tu v poslední době pečený vařený,“ poznamenala, ale víc už neřekla a Rambert se s tím spokojil, i když vypadal zamyšleně, jako by jeho těžký mozek byl právě horečně zaměstnán čímsi znepokojivým. Rambert by byl dal hodně za to, kdyby mohl sledovat slovutného šlechtice a jít spolu s ním, kam šel, jenže se to vůbec nehodilo k jeho postavení, to by bývala nejdřív musela přijít nějaká revoluce! Ale kdo, ptal se provazník Rambert melancholicky sám sebe, kdo by dělal revoluci jenom proto, aby se mohl jednoho dne oddat stejným radovánkám jako Monseigneur vévoda ďOrléans?

Ten – neboť to skutečně byl vévoda ďOrléans – zatím kráčel dál po rue Neuve-Sainte-Genevieve a zvolnil ještě víc krok, protože jako zkušený požitkář alespoň trochu takto prodlužoval radostné očekávání toho, čemu sám v duchu říkal „okamžiky rozkoše“. Zároveň se mimoděk usmíval při pomyšlení na nadcházející chvíli, ačkoliv se jeho myšlenky jako obvykle tak často točily kolem vážnějších záležitostí – na příklad kolem takovéto: s kým mu jeho žena právě nasazuje parohy? S hrabětem de Melfort? Nebo že by to byl abbé de Martin? Nebo kočí Lacroix – přestože byla z rodu Bourbonů Contiů! Narodila se s ohněm v těle! Vévoda ďOrléans si nebyl dokonce ani jist tím, že jejich syn, mladý vévoda de Chartres, je skutečně jeho synem. To bylo skličující pomyšlení! Jediná jistota, kterou znal, byla ta, kterou vyslovila jeho žena a která mu byla zlomyslně donesena: když se jí jedna její důvěrná přítelkyně zeptala, kdo zplodil vévodu de Chartres, Louise-Henriette ďOrléans na to cynicky odpověděla: „Když upadnete na otýpku trní, víte, který trn vás píchl?“ To byla prašpatná jistota! A byl to vůbec jeho vlastní trn, který ji píchl? Být jedním trnem ve sbírce trnů své ženy, to není možné mít za potěšující! Proto vévoda Louis, vnuk regenta, který vládl Francii v době, kdy Louis XV. nebyl ještě plnoletý, se usmíval jenom občas, zatímco kráčel po ulici. Protože však to byl člověk, jehož myšlení nebylo důsledné a který se nedovedl dlouho na něco mrzet, vrátila se mu dobrá nálada ihned, jakmile zazvonil u branky, která byla cílem jeho procházky a jejíž tajemství dobrý pařížský lid, jak jsme si všimli, brzy odhalil: u branky kláštera ctitelek Nejsvětějšího srdce.

Vévoda Louis se na okamžik okouzleně zaposlouchal do cinkání zvonu, které se do nekonečna rozléhalo jakoby se svatou dobrotivostí v dlouhé klenuté chodbě vedoucí do kláštera. Byl to kouzelný klášter, protože v něm byla ukryta rozkošná Jeanne, lahodný zvuk zvonu tu jakoby zněl ozvěnou jejího jména, neboť ne celý klášter – jak si to myslel sprostný lid – ale jediná Jeanne byla tou běličkou, kterou si přišel prohlédnout vévoda ďOrléans.

♦ ♦ ♦

Branka se náhle otevřela a vévoda překvapeně zjistil, že úlohu vrátné vzala na sebe tentokrát matka představená. Vévoda se hluboce uklonil a galantně ji pozdravil širokým obloukem svého třírohého klobouku. Zatímco matka představená před ním dělala své pukrle, vévoda vstoupil a řekl: „Vy jste celá rudá, ctihodná matko, a celá udýchaná, na mou věru! Doufám, že nemáte starosti?“

„Ne, ne, Monseigneure!“ odpověděla na to poněkud uspěchaně, což neměla jinak vůbec ve zvyku.

„Vaše sestra vrátná je snad nemocná?“

„Ne, ne, Monseigneure! Právě pečuje o jednu z našich maličkých, která… které se udělalo nevolno. Já jsem taky byla v její cele a přiběhla jsem odtamtud, a proto jsem tak udýchaná.“

„Ó!“ zvolal vévoda. Měl dojem, že se před ním cosi tají. Charakter matky představené, ženy silné v Písmu, nebyl takový, aby mohla být takto vzrušená (a skoro zmatená, což bylo zřejmé, když se na ni pozorně zadíval) kvůli nevolnosti nějaké chovanky! Asi to jsou nějaké finanční starosti, pomyslil si. Protože byl protektorem kláštera, jistě si s ním o tom promluví. Tohle ji bezpochyby zneklidňuje! Matka představená se nerada uchylovala k žádosti o jeho finanční pomoc, ačkoliv to patřilo k jeho úloze, aby jí finančně pomáhal.

Vévodu očekával obvyklý šálek kávy v malé hovorně, v níž se – jak to žádal obyčej – nejdřív na chvíli usadil, aby si pohovořil o záležitostech kláštera. Vévoda se pohodlně uvelebil v křesle, které bylo vyhrazeno jenom pro něj, a čekal, co mu matka představená sdělí. Po čtvrthodině bezvýznamného rozhovoru se nezdálo, že by potřebovala peníze nebo nějakou protekci, a vévoda došel k závěru, že tu nevolnost měla jistě sama matka představená. Byla to koneckonců ještě mladá žena, vévoda věděl, čemu se v tomto svatém domě říká nevolnost a že to tyto dámy vyvádí z míry jako nějaký hřích, kterého by se byly dopustily. Protože usoudil, že už věnoval dost času vážným věcem, podíval se na hodinky a rozhodl sám pro sebe, že nyní přišla jeho hodina odměny: „Matko představená,“ prohlásil a zvedl se, „přejděme k dalšímu! Jsem celý netrpělivý, abych uviděl, jaký pokrok učinily naše maličké od minulého týdne.“

Všiml si pak, že matka představená se mu chystá něco sdělit, ale že si to rozmyslela, protože udělala nové pukrle a beze slova vykročila před ním do malého dvora porostlého keři ptačího zobu a potom zamířila ke staré gotické budově, v níž se konalo vyučování.

Právě když už byli před ní, zazněl kdesi pronikavý výkřik. Jediný! A ten byl vzápětí přerušen bouchnutím okna nocležny v prvním poschodí – někdo je tam právě rychle zavřel.

„Co to?“

„Nic, Monseigneure, služebné, které se hádají.“

Nevypadalo to, že je upřímná, ale vévoda nenaléhal, protože jeho uši a duši něco okouzlilo: sbor dívek, jejichž rozkošný zpěv už zaslechl.

Ach, jaká kouzelná podívaná! V malém světlém sále, do kterého právě vstoupili, zpívala skupina dospívajících panen, oblečených do dlouhých bělostných rouch – vévoda dal znamení, že mají pokračovat ve zkoušce. Zpívaly chór z Esther pana Racina, zhudebněný panem Moreauem. Střídající se sladké hlasy pokaždé přiměly Monseigneura, jemuž se podlamovaly nohy, aby si udýchaně sedl, což teď ihned učinil, a pak zavřel labužnicky oči. Dívenky zpívaly – za zavřenýma vévodovýma očima byly úplně nahé, zvláště jedna z nich, ta, která se ještě neukázala, protože k němu byla otočena zády, ale ta se zanedlouho měla obrátit, aby zazpívala svou repliku – byla to samotná Esther. Okouzlující, opojná Esther, kterou ani závoj na její hlavě, ani její liliově bělostná tunika nedokázaly učinit méně žádoucí, a která, jak se zdálo, hrála spíše Bereniku a zbožný zámysl Racinovy hry činila skoro necudným: Jeanne, konečně Jeanne, zdejší skutečný cíl Monseigneurův a vůbec ne Racine nebo administrativa.

Vévoda byl na chvíli bez dechu, nevěřil svým očím, když se Jeanne konečně otočila – a potom vrhl svůj pohled na matku představenou, která vypadala, jako by stála na řeřavém uhlí.

„Ctihodná matko,“ řekl (a všechny hlasy ihned zhasly), „to už tedy úlohu Esther nehraje slečna Jeanne Bécuová?“ Vévoda vraštil obočí a nervózně škrabal nehty zlaté jablíčko na své hůlce. Matka představená ihned neodpověděla. Kdyby bylo možno nahlédnout do její hlavy, bylo by možno zjistit, že si přála, aby ihned nastal konec světa. Vévoda se přísně rozhlédl kolem dokola a poznal, že jeho otázka vyvolala mezi dívkami všeobecný zmatek. Podrážděně opakoval svou otázku a pak, náhle zneklidněn, dodal: „Je nemocná? To jste mluvila o ní, když jsem přišel?“

Veřejně mu odpovědět nebylo možné, to si uvědomil ihned, a proto se zvedl mnohem prudčeji než obvykle a odvedl ctihodnou matku do zahrádky, neboť si byl vědom, že slečny ve třídě ho sledují svýma očima s velkým zájmem.

„Nuže, madame, vyjádřete se!“

Matka představená okolkovala: „Monseigneure…, znám, vím, jak velice se Monseigneur zajímá o talent slečny Jeanny Bécuové od té doby, co slečnu Bécuovou poprvé spatřil při první zkoušce Racinovy Esther!“

„Já se zajímám o dramatické umění, madame, a nic mi není příjemnější, než když vidím, jak se mu dobře slouží, a tak to bylo v případě slečny Bécuové.“

„Obávám se, že slečna Bécuová musí opustit tento ústav, Monseigneure,“ zašeptala matka představená hlasem, který stále více skomíral a který se setkával s velkými obtížemi výslovnosti. Přesto se odvážila přerušit vévodu a dodala: „Zájem, který Monseigneur projevil od prvního okamžiku o talent slečny Bécuové, nás poučil, že ji musíme pokládat za Monseigneurovu chráněnku.“

„Za tu ji musíte, madame, pokládat vždycky!“

„Jenže ona spáchala nenapravitelnou chybu, Monseigneure!“

„Nenapravitelnou? Opravdu?“

„Zneuctila tento dům!“

„Byla to ona, kterou jsem před chvílí slyšet křičet?“

„Zabarikádovala se ve svém pokoji, křičí na nás skrze dveře výhrůžky, čekáme na tesaře, aby dveře vyrazil! Ach, Monseigneure, nikdy ve svém životě jsem tohle nezažila,“ dodala nešťastnice a lomila rukama.

„Pryč s tesařem, madame!“ řekl vévoda a rozběhl se. „já si s ní promluvím!“ Pak se zastavil: „Jen mi neříkejte, že urazila jméno Páně!“

„Jednala proti ctnosti!“ vykřikla ctihodná matka rozhořčeným hlasem.

Pchá! Jestliže je to jenom tohle! pomyslil si vévoda. Jednat proti ctnosti! S takovými ňadry – to se dalo čekat! „A jak jednala proti ctnosti?“ Právě to se netrpělivě snažil dovědět, ale chtěl se to dovědět z Jeanniných vlastních úst, a proto nechal ctihodnou matku stát, kde byla, a vyběhl horempádem do poschodí. Trochu žárlil, že se proti ctnosti jednalo bez něho, ale zároveň byl tak trochu rozjařen, že to Jeanne udělala. Od prvního dne, co ji spatřil, stále myslel, že tento růžový andílek, tato panenka s barvínkově modrýma očima je ve skutečnosti pěkná malá mrška! Protože pan vévoda neměl ani právo, ani výsadu, ani moc se o tom přesvědčit, musel se krotit a tvářit se tváří v tvář smůle jako ctnostný člověk, což se mu nyní zdálo být mnohem méně závaznější, i když zatím neměl nic jiného v úmyslu než uslyšet, jak je možné mravně upadnout v patnácti letech, protože si od toho sliboval mnoho okouzlujících zmatků.

♦ ♦ ♦

Být vévodou a navíc vévodou ďOrléans, to se vyrovná všem tesařům na světě.

Stačilo, že vévoda řekl své jméno, aby se dveře pokoje slečny Jeanny Bécuové ihned otevřely. Matka představená, která ji chtěla dostat znovu do rukou, se podřídila velitelskému posunku vévodovu a zůstala nehnutě stát na místě na konci chodby. Stále lomila rukama, nyní se bála, aby „rebelantka“ neurazila svými slovy Monseigneura, jehož ctnostnou zásadovost dobře znala. Pan vévoda však za sebou zavřel dveře. Situace a společenské postavení, jaké měl vévoda, vyžadovaly určitou přísnou slavnostnost a Louis byl ochoten vystupovat v takovém smyslu – alespoň na okamžik.

Ostatně dobře věděl, že matka představená přilepí za chvíli ucho na dveře.

Představme si však muže, který čeká, že se ocitne tváří v tvář zuřící slečně, napjaté jako indiánský luk, se zaťatými pěstmi a rudé vzteky – ale která naopak, jakmile jej uviděla, vyslala k němu ten nejčarovnější úsměv (a úsměv zároveň velice zkormoucený) a s veškerou skleslostí nešťastné dívenky si šla lehnout na své skromné lůžko a stočila se tam do klubíčka jako někdo, koho pronásleduje celý svět a kdo od vás očekává tu nejúčinnější sympatii, i když přitom pochybuje, že ji získá – o tom svědčily její modré, tak trochu orosené oči. Tento muž kromě toho nikdy neviděl slečnu Jeannu Bécuovou jinak než v roli Esther, oblečenou v dlouhém bílém rouchu, tedy ve vznešené póze. Jenomže jak vypadá v tomto okamžiku její šat? Je to šat chovanek. Jeanne má vlasy ukryté pod pásem z hrubého plátna, kolem hlavy závoj z černého etamínu, na sobě přísnou tuniku z bílého kepru bez jakékoliv ozdoby. A na božských nožkách – Monseigneur, který zbožňuje nožky, už dávno předtím obdivoval půvabnou formu jejich prstíků – na těchto božských nožkách má sprosté střevíce ze žluté kůže! Tohle všechno vypadalo tak přísně, smutně, stroze, zbožně – a to, čertví jakým ďábelským působením (Monseigneur si je jist, že za tím vším je ďábel!), činí slečnu Bécuovou v Monseigneurových očích ještě vábnější. Cosi hluboko v Monseigneurově duši způsobuje, že vnější zdání a oblečení u něho podněcují do nejvyšší míry zájem o takové malé nožky. A tohle všechno skutečně způsobilo, že to, co následovalo, neproběhlo ve formách přísné slavnostnosti. Vévoda si sedl na jedinou židli, kterou přitáhl k posteli, a jestliže ctihodná matka, která skutečně přišla přilepit své ucho na dveře, nic neuslyšela, pak to bylo proto, že ve skutečnosti nikdo nic neříkal. Vévoda se díval na Jeannu a Jeanne se dívala na vévodu. Stejně tak bylo nemožné, aby ctihodná matka cokoli viděla, protože Monseigneur zakryl zámek dveří tím, že na kliku pověsil svůj třírohý klobouk.

Vévoda neporušil své mlčení a čekal, dokud se na chodbě nevzdálily ode dveří kroky ctihodné matky, která ztratila trpělivost čekat.

„Nuže, má miloučká,“ řekl pak vévoda tiše, „zdá se, že se ta očka dívají na mne pěkně nestoudně! Ale já jsem tady přece proto, abych vás pořádně vyplísnil!“

Maličká krasavička, jakmile začal hovořit, ihned zase zavřela víčka s takovou pokorou, která byla opravdu vrcholem koketerie.

„Ne! Ne! Jen zase otevřete očka,“ řekl, „já naprosto nechci, abyste takhle skrývala své myšlenky!“

„Jak je vám libo, Monseigneure,“ řekla maličká Jeanne a dodala s dvojznačným úsměvem: „Jenže, co chcete, abych byla pokorná, nebo nestoudná?“

„Já chci především vidět vaše oči,“ odpověděl se zcela versailleskou galantní přívětivostí. Byly to kromobyčejné oči, jaké nikdy tak dobře neviděl. Oči barvínkově modré, zářící jako email. Jejich jas někdy zakryly dlouhé silné řasy, ale jenom na vteřinku a jakoby proto, aby za chvíli potom bylo možno lépe ocenit intenzitu jejich pohledu. Monseigneur se na notnou chvíli zase odmlčel, aby si mohl dopodrobna do libosti prohlédnout tento rozkošný obličej – na veřejnosti mu tohle až dosud zakazovala pravidla společenské slušnosti. Nos měla dokonalý, rty krásně rudé a pěkně našpulené, pleť čistou, jakoby lehce jantarovou – a Monseigneur cítil, jak barva jeho pleti každou minutu stále více brunátní.

Jeanne Bécuová pomalu, ale svižně vstala, sedla si, spustila nožky z lůžka a to tak, že se její kolena dotkla kolenou vévody, který se rozechvěl. Vévoda se hluboce nadechl, jako by chtěl začít nějakou přísnou řeč, ve skutečnosti proto, aby získal zpátky trochu rozvahy – a potom to byla ona, kdo první promluvil.

„To mě teď budete hubovat, Monseigneure?“ zeptala se stejným hudebním okouzlujícím hlasem, jímž mluvila v roli Esther a který tolik přispěl k tomu, že si vévoda v poslední době oblíbil Racina.

„Jistě!“ odpověděl volky nevolky s výrazem přísnosti. „Ale přirozeně ne dřív, dokud se nedovím, co je vám vytýkáno! Jestliže to, co mi bylo řečeno, je přesně tak, bude můj hněv hrozný!“

Vévoda však upadl do rozpaků, když uviděl, že se Jeanne zase usmívá a že je podivně naivní i podivně vzrušující.

„Monseigneur je příliš hodný a příliš laskavý, než aby se mohl hrozně hněvat!“ prohlásila klidně a on si ohromeně uvědomil, že na něj laškovně mrkla.

„Podívejme se!“ vykřikl a přemohl přitom chuť dát se do smíchu, aby přece jenom úplně neztratil svou důstojnost. „Víte, slečno Bécuová, že nejsem jenom laskavým protektorem dam kláštera Nejsvětějšího srdce…“

„… ale taky bratrancem Jeho Veličenstva Louise XV!“

„Ne pouze taky, slečinko! Nejenom taky! Byl jsem taky generálporučíkem armád a jako takový jsem se účastnil obléhání Meninu, Yprů, Freiburgu a dalších měst. Vedl jsem bitvu u Fontenoy! Ale to jste ještě nebyla na světě… V každém případě jste byla už na světě, když jsem minulého roku dobyl v čele svých dragounů a granátníků Winkelsen! Tak si tedy uvědomte, zdali mohu být taky hrozný!“

„Ó, Monseigneure!“ zvolala a políbila mu náhle velmi půvabně ruku. „Myslíte si, že nevím, že jste byl hrdina? Právě proto vás miluji a vůbec se vás nebojím!“

„Ale, ale!“ řekl vévoda polichoceně a zároveň rozpačitě, zatímco ruce Jeanny ležely na jeho a tak ho okouzlovaly, že se nakonec nit jeho myšlenek přetrhla.

„Kde jsme to přestali?“ zeptal se poměrně hloupě.

„Vyprávěl jste mi o sobě,“ šeptla Jeanne s omamujícím výrazem v tváři.

„Kvůli tomuhle tady vůbec nejsem!“ vykřikl a zvedl se náhle, zvýšil přitom hlas, protože se mu zdálo, že na chodbě slyší kroky. „Nuže, slečno rebelantko, jak se zdá, vy jste se posmívala ctnosti! Povězte mi, jak! A nepodvádějte mě!“

Přiblížil se ke dveřím a otevřel je – nikdo tam nebyl, chodba byla prázdná.

„Povězte mi, jak!“ opakoval, jenže tentokrát už jiným tónem, když zase zavřel dveře. A pak to byl on, kdo – když se znovu posadil – vzal ruce slečny Bécuové do svých. A protože Jeanne ihned nezačala mluvit, zeptal se jí ohnivě:

„Je to pravda, že mě milujete?“

„Pravda, Monseigneure!“

„Já jsem už dost starý, jde mi na čtyřicet. Mohl bych být vaším otcem!“ Říkal to stále tišším hlasem, konstatujícím tónem, tónem melancholickým. Ačkoliv mu bylo sotva pětatřicet, chtěl vystupovat šaramantně jako zralý muž, který imponuje začátečnicím. Nemýlil se v tom, neboť Jeanne mu také prohlásila ohnivě: „Mým otcem! Nebe nechtělo, abyste se jím stal, bohudíky. Kdybyste jím byl, cítila bych se velice provinile kvůli tomu, co k vám cítím!“

Ta šibalka! pomyslel si okouzleně, ta mě dostane celého! A potom se zeptal znovu rozjařeným tónem: „A co dál?“

„Co dál?“

„Co ta ctnost? Je pryč?“

Jeanne se lehce napřímila, svraštila své temné brvy a pak řekla: „Ještě ne!“ A dala se do smíchu. „Chtěla jsem jenom dnes ráno uprchnout, ale bylo mi v tom zabráněno!“

„Uprchnout? Odtud! Ale tohle je přece kouzelné místo!“

„Kouzelné?“ Jeanne skoro vykřikla toto slovo a náhle zvážněla a se slzami v očích – což ji dělalo ještě milejší – lehce sevřenými rty doplnila své zvolání: „Už jsem tady zavřená celé roky, Monseigneure! Tolik let, že ani nevím, jak je to dlouho! Stárnu, Monseigneure, a vidím stále jenom zdi a jeptišky!“

„Stárnete? Vždyť je vám patnáct!“

„A to bude potřebí, aby mi bylo dvacet, abych konečně mohla žít?“

„Než začnete žít, musíte mít dobré vychování!“

„Ale já znám pravopis, dovedu počítat, kreslit, hrát, znám dějiny, dovedu napsat dopis… To nestačí?“

Jeanne nyní opravdu plakala jako skutečné malé děvče, což bylo koneckonců také pravda, pomyslel si vévoda mezi pocitem rozněžnění a planoucí touhou pomazlit se s ní.

„My jsme tady ubožačky, Monseigneure, tady nám nic nesmí patřit, nic osobního nesmíme mít, ani panenku! A to ticho! Stále jenom mlčet! Ve třídě, v jídelně, na pokojích… Smát se je hřích. Stěžovat si, že je nám v zimě zima, to je hřích! Vytáhnout ruce z rukávu je hřích! Ó, Monseigneure, copak si Bůh přeje, aby život byl tak chmurný?“

„É!“ pronesl vévoda obezřele.

„A proto jsem se pokusila uprchnout! Jenže Bůh to nechtěl!“

„Nemluvte stále o Bohu!“ napomenul ji vévoda. „Bůh se nesvěřuje se svými zámysly nikomu!“

Jeanne nechala být Boha Bohem a zuřivě vybuchla: „Tím je vinna ta děvka sestra Blanche! Ona mě přistihla, když jsem už byla za brankou zelinářské zahrady! Ale Bůh jí to oplatí!“

„Vy jste ale opravdu zbožná!“ řekl vévoda.

Na chvíli umlkli. Jeanne posmrkávala a Monseigneur jí půjčil svůj kapesník a přitom ji upozornil, že i kdyby se jí pokus o útěk podařil, její rodina by ji nevyhnutelně přivedla i násilím zpátky. Ale má vůbec nějakou rodinu? Ano, má rodiče?

„Ale já bych se nevrátila k rodičům,“ řekla Jeanne trucovitě, ale rozhodně.

„A co byste si, k čertu, byla počala? Ztratila byste se v tomhle obrovském a nebezpečném městě!“

Jeanne se na něj podívala s výrazem milé důvěry, ale i s ním měla šibalské oči.

„Byla bych šla požádat o pomoc vás, Monseigneure Louisi!“ řekla mile. „Od prvního dne jsem věděla, že mě naprosto nemáte v nelásce, jak říká pan Racine.“

/2

Řekli jsme už, že ctihodná matka představená kláštera Nejsvětějsího srdce měla knír? Sice jenom jemný, hedvábný, ale knír to byl. Teď seděla ve své těsné ředitelně, mechanicky propouštěla mezi prsty korálky růžence a s očividnou úlevou poslouchala, co jí říká Monseigneur vévoda ďOrléans, který se právě vrátil seshora z prvního poschodí a teď si pohrával se svým třírohým kloboukem tak, že s ním točil na jablíčku své hůlky. Jeho čelo bylo svisle rozryto starostlivou vráskou.

„Ctihodná matko, měla jste pravdu,“ říkal. „Talent této slečny v úloze Esther se mi ovšem líbil, ale naprosto právě proto nesmím k ní mít více shovívavosti než k jiným. Právě jsem si s ní pohovořil dostatečně dlouho, abych pochopil, že má tvrdou hlavu a rebelantské srdce. Usadilo se v ní buřičství a teď, kdybyste si ji tu nechala, měla byste potíže. A to nemluvím o nakažlivosti, ctihodná matko! V takovémhle společenství stačí jedna zbloudilá duše k tomu, aby v nebezpečí byly všechny ostatní. Vylučme ji, madame, nelítostně ji vylučme!“

„Ach, Monseigneure, jak jsem ráda, bála jsem se, že jsem se vám znelíbila!“

„Ctihodná matko, bývalá byste se mi znelíbila jenom tehdy, kdybyste neměla pravdu!“

„Doufám, že k vám slečna Bécuová nebyla neuctivá?“

„K mé osobě naprosto ne, ale zato k zásadám, které ctím, a to stačí! Vytrhněme ten trn odtud, madame, vytrhněme ho!“

Protože stále víc točil kloboukem, shodil ho na zem, ihned ho však zvedl, potom vstal a svým nejvévodštějším tónem, ačkoliv cítil, jak se červená, prohlásil: „Už má sbaleno! Pošlu pro její zavazadlo. Odvedu slečnu Bécuovou do svého domu, odkud ji můj kočár odveze zpátky domů. Domnívám se, že mi budete vděčná za to, že vám ušetřím trapnou námahu, jak rodičům vysvětlit důvody tohoto vyloučení. Udělám to za vás!“

„Jsem vám za to povinna svými díky, Monseigneure!“

„Na shledanou, ctihodná matko! Esther tím také nic neztratí. Slečna Bécuová se spíše hodí, jak se obávám, pro úlohu Faidry.“

A tak se asi za půl hodiny potom vrátil Monseigneur domů ve společnosti slečny Bécuové. Ta se rozloučila plačky s matkou představenou, která, plna dojetí, ji už už chtěla vzít nazpět, jenže vévoda se proti tomu postavil s veškerou brutálností ctnostného muže.

Slečna Bécuová, když přišla do vévodova bytu, měla oči ještě celé červené. Vévoda po celou cestu ani na okamžik neotevřel sevřené rty. Bál se totiž příliš, že by se dal do smíchu. Kráčel rázným vojenským krokem, snad proto, aby se ubránil chuti poskakovat radostí.

Když Monseigneur řekl „k sobě“, nemluvil o Palais Royal, ale o bytu, který měl nedaleko kláštera Nejsvětějšího srdce v mužském klášteře opatství Sainte-Genevieve. Jeho zesnulý otec vévoda Louis, zvaný Zbožný nebo taky Géneviévan, se tam na sklonku života uchýlil do ústraní a nakonec se cele oddal zbožnosti. Protože tato činnost mu nechávala dost volného času, začal také budovat Kabinet medailí a jeho syn v tomto díle občas pokračoval. Kočár, o němž Monseigneur mluvil s matkou představenou, byl ve skutečnosti malý fiakr tažený dvěma hubenými herkami, které se pásaly na klášterním dvorku. To vše vypadalo velice anonymně a umožňovalo to vévodovi pohybovat se po městě, aniž byl poznán. Jeho byt se nacházel v prvním poschodí kláštera a vedly do něho úzké kamenné schody. Vévoda otevřel dveře svého bytu, požádal Jeannu, aby se usadila, a šel pro karafu s tourainským vínem a pro dvě sklenice, které pak naplnil.

„Na vaše zdraví!“ řekl střídmě.

„Na vaše!“ odpověděla.

Napili se.

„U vás je to pěkňoučké!“ řekla pak.

„Ukážu vám své medaile,“ oznámil jí.

„Ubohá Antoinette!“ povzdechla Jeanne.

„Antoinette?“

„Antoinette de la Féraudiere, která mě nahradila v úloze Esther. Byla to má nejlepší přítelkyně. Rozloučila jsem se s ní, zatímco jste byl u matky představené, Monseigneure. Plakala, až mě to bralo u srdce. A já taky!“

„Vaše oči jsou ještě hezčí, když pláčete,“ prohlásil ohnivě.

„Monseigneure,“ zvolala uchváceně, „Monseigneure, pomozte mi! Probuďte mě ze sna! Já asi právě teď mám extravagantní sen, v kterém potom, co se mi nepodařil můj útěk, jsem v okamžiku nejvyššího zoufalství byla zachráněna ze své jeskyňky krásným a šlechetným rytířem!“

„Panebože!“ řekl vévoda a tvářil se přitom, jako by byl zdrcen, i když přitom nijak nelhal. „Jak já jen tohle vyložím svému zpovědníkovi? Mám se mu snad přiznat, že jste mi pomátla hlavu?“

„Z jedné nešťastnice jste udělal šťastnou bytost a to je skutek křesťanské lásky a Bůh vám to oplatí, uvidíte!“

„Když to říkáte vy… Doufám, že vás slyší, zdá se, že jste s ním velice zadobře…“

Vzal ji do náruče – i když skoro bázlivě. Ačkoliv mu to před chvílí řekla, uvědomoval si až příliš, že je jí teprve patnáct – pro Jeannu to nebylo tak málo! Monseigneur byl náhle šťastně překvapen, když spatřil, jak se Jeanne staví na špičky a líbá ho na ústa. Po pravdě řečeno, nebyl to polibek patnáctiletého děvčete! Přece to je panna! Zřejmě ovšem panna nadaná!

„To je proto, abych poděkovala svému krásnému rytíři,“ řekla se svým hříšným úsměvem a pak náhle neklidně dodala: „Matka představená mi řekla, že mě odvedete domů k rodičům! Řekl jste to?“

„Ano!“

„Uděláte to?“

„Přirozeně!“

„Myslela jsem, že jste lhal,“ řekla se smutným úsměvem na chvějících se rtech. „Já o to moc nestojím, abych se vrátila k rodičům. Proč se usmíváte?“

Vévoda vyprázdnil svou sklenici tourainského vína a otřel si rty. Pak se kajícně usmál: „Nelhal jsem,“ odpověděl polohlasně, „a přece jen jsem lhal! Tento rok Páně 1758, slečno Jeanno Bécuová, bude rokem té největší obojakosti a to vaší zásluhou!“ (Pak se na chvíli odmlčel.) „Nebo, řekněme to rovnou, vaší vinou!“

Zadíval se na ni zamyšleně a pak ještě řekl (a Jeanne nevěděla, co tím myslí): „Ptám se sám sebe, kam až dojdete!“

♦ ♦ ♦

Jeanne se narodila ve Vaucouleursu dne 17. srpna 1743. Obecní matrika uvádí, že byla dcerou Anny Bécuové, řečené Cantignyové, ale neříká, kdo byl jejím otcem. Anně Bécuové bylo tehdy třicet let, takže dnes jí je pětačtyřicet, jestliže dobře počítáme. Bylo to nádherné děvče a ani dnes, roku 1758, není o nic méně krásnější, stěží trochu opotřebovaná. Její otec Fabien, roštýř v Paříži, byl taky nádherný muž – Jeanne, jak vidno, má být po kom a to, že Monseigneur tak pro ni zahořel, svědčí o tom, že není krátkozraký. Fabien Bécu dokázal mimo jiné svést hraběnku de Cantigny, dokonce se s ní oženil a vzal si její jméno. Proto se Jeannina matka jmenuje také Cantignyová, což zní líp než Bécuová. Anna se svým mrnětem, ale bez jeho oficiálního otce brzy odešla z Vaucouleursu do Paříže (spolu se zavazadly jednoho armádního dodavatele, který měl také rád krásu) a vdala se tam v kostele svatého Eustacha – ne však s dodavatelem munice, ale s jistým Nicolasem Ranconem, což je dost divné, protože bohatý byl dodavatel munice, ale ne Rancon – to nás vede k obavám, že to byl manželský trojúhelník. K němu patřil také rodinný přítel Jean-Baptiste Gomard de Vaubernier, zvaný bratr Ange – zapamatujme si toto přízvisko! Byl to bývalý mnich, sutanu odhodil už dávno. Měl však stále dlouhý vyzáblý obličej a církevní vzezření. A v tomto prostředí vyrostla Jeanne. Přiznejme laskavě, že tihle lidé byli přece jen trochu milí, protože po velké rodinné poradě Jeannu zachránili před svým tak málo výchovným prostředím – tak, že ji odložili do kláštera Nejsvětějšího srdce. Za to však, jak jsme už poznali, Jeanne jim vůbec nebyla vděčná, jelikož byla založena společensky a naprosto ne stvořena pro zdi kláštera, i když byla upřímně zbožná. A právě proto řekla Monseigneurovi, že nemá žádnou chuť vrátit se ke své rodině. Podezřívala ostatně svou matku, že si právě příliš nepřeje, aby ji měla u sebe. Její matka se před takovými čtyřmi měsíci přišla podívat na svou dceru do kláštera. Když krásná Anna, rozená Bécuová, provdaná Ranconová uviděla Jeannu vcházet do hovorny, zůstala stát s otevřenou pusou.

„Co ti je, maminko?“ zeptala se jí udiveně její krásná dcerka, kterou její matka dokonce zapomněla obejmout.

„Ech, nic!“ odpověděla krásná Anna. „No – totiž… ty ses od mé poslední návštěvy notně změnila!“

„Změnila? Ztloustla jsem? Zhubla jsem?“

„Ne to není ono… Stala se z tebe pěkná ženská, to chci říct!“

„Antoinette de la Féraudiere říká, že jsem nejhezčí děvče, jaké kdy viděla,“ prohlásila Jeanne naivně.

Tohle, jak se zdálo, vůbec neudělalo radost krásné Anně, která na to úsečně řekla, že Jeanne je jenom hloupá a že v jejím věku se nemá starat o to, zdali je krásná, ale že se má naučit náboženství a dobrým způsobům. Jeanne z toho s bleskovou intuicí malého ženského stvoření ihned pochopila, že je skutečně hezká, že její krása dráždí její matku a že matka, která byla vždycky tak krásná, si právě porovnala svou krásu a její a zjistila, že už je méně krásná a velice pravděpodobně (to také byla intuice!) si uvědomila, když svou dceru spatřila, svůj věk. Opravdu je to přesně tak, že krásná Anna cítila tohle všechno a od onoho setkání se svou dcerou v hovorně kláštera střídaly se potom u ní chvíle mrzoutství s krizemi extravagantní koketerie, během nichž notně čerpala z pokladny svého armádního dodavatele, aby si opatřila róby s volány, famfrnochy, šátky, líčidla a šperky. Pokaždé, když se jí v duchu objevil okouzlující zjev Jeanny, trápilo ji ještě něco jiného: jednou, pomyslela si, vrátí se Jeanne domů – čistá, zářící, svěží jako čerstvý plod. A kdopak může předvídat, jak se bude chovat pan armádní dodavatel? Takový chlípník! A co když si vezme do hlavy, že vymění matku za dceru? Na světě je všechno možné! Bez armádního dodavatele budu bez peněz! Náušnice mi pak nekoupí pan Rancon, manžel, který je jenom skladníkem! A může se vůbec panu Ranconovi důvěřovat? Smilníci nevlastní otcové, ti se taky vyskytují! Koho se nemusela bát, to byl jen Vaubernier, bratr Ange! Anna pro to měla pádný důvod, který zanedlouho poznáme. Jenomže ve svých nejhorších chvílích pochybovala i o Vaubernierovi, a to bylo to nejhorší!

Abychom ji příliš nepomlouvali, dodejme, že krásná Anna, jestliže si odmyslíme její chamtivost a žárlivost, měla také někdy návaly mateřské lásky – nechtěla totiž, aby jednou uviděla, jak její dcera (v zápalu hrdosti Anna totiž odhadovala, že Jeanne má svou cenu, jež se dá vyvážit zlatem) bude pošpiněna nebo znehodnocena jedním nebo druhým nebo třetím z těchto pánů!

Nu, byla teď celá neklidná, byla plná obav. Jedla příliš mnoho. Trávila čas tím, že buď špehovala dodavatele nebo Rancona nebo – ano! – i bratra Ange (který k nim chodil dvakrát týdně na večeři), aby si předem ověřila, koho se ona a její dcera mají bát víc – někdy s hrůzou myslela na to, že všech tří! Utěšovala se přitom tím, že bude dávat dobrý pozor a že Jeanne je snad natolik chytrá, aby se nenechala nachytat, a zvláště také tím, že nebezpečí nehrozí už zítra.

Tohle si právě říkala onoho odpoledne, když z kláštera Nejsvětějšího srdce přišel posel – dopis byl doručen krásné Anně, která se právě už potřetí ten den znovu krášlila.

Pánové byli v salónu. Bratr Ange četl, ale jeho vyčouhlý nos se pokoušel zjistit, co bude k večeři. Rancon a dodavatel hráli triktrak. A právě v tom okamžiku odpočinku všichni tři najednou vyskočili, protože uslyšeli třeskot rozbité porcelánové vázy, dupot, křik, pak dusot nohou běžících dolů po schodech. Potom se otevřely dveře a do nich vpadla Anna, napůl plačící, napůl zuřící. Mávala přitom dopisem, jako by tím z něho mohla vytřepat nepříjemnou zprávu, kterou obsahoval.

„Vyloučena! Vyloučena!“

Pánové ji obstoupili a ona jim zuřivě přečetla dopis matky představené.

„Madame, ke své velké lítosti vidím se nucena vyloučit z našeho drahého domu Vaši slečnu dceru, která se vůbec nechovala tak, jak je pravidlem v našich svatých zdech. Náš věhlasný protektor, Monseigneur vévoda ďOrléans, byl svědkem jejího výstřelku a vězte, že jsem jednala s jeho souhlasem, když jsem vyloučila Vaši slečnu dceru.

Přijměte, madame, výraz mé…“

„Tady to máš,“ připojila Anne a hodila zároveň dopis nazdařbůh do dodavatelovy tváře. „Tady to máš! Vyloučena! Řekněte mi, co tam jenom mohla tahle běhna spáchat!“

Pánové se ji pokoušeli uklidnit.

„Možná že to není tak vážné,“ řekl Rancon. „V takových klášterech jsou přísní!“

Na to dostal tuto odpověď, které nerozuměl:

„Přísní! Nikdy nejsme dost přísní! A já vás žádám, pane, abyste, až se tu Jeanne objeví, byl k ní co nejpřísnější! Vy taky, pane!“ dodala na adresu bratra Ange.

Nejhorší hromy a blesky přivolal proti sobě dodavatel, když pronesl větu, která se mu zdála být uklidňující, ale v Annině mysli dostala význam, který nemohl tušit: „Podívejme! Podívejme!“ řekl shovívavě. „Není nutné takhle bláznivě křičet, dokud nevíme, proč byla vyloučena! To milé děvče bylo možná drzé nebo kdovíco – nic víc než drzé. Pan Rancon má pravdu: v takových domech jsou přísní!“

„Milé děvče!“ vybuchla Anna tak, že napodobila dodavatelův tón. „Milé děvče! To je mi ale nějaká něžnost k takové nevděčnici!“

Nato dodavatel pronesl to své nešťastné: „Pchá! Přece dříve nebo později odtamtud musela odejít, má milá! Cožpak už není čas, aby poznala svět? V našem domě bude její přítomnost kouzelná! Přece to švitoření mládí…“

Naráz utržil facku, jejíž důvod mu zůstal navždycky záhadný.

„A navíc,“ řekla Anna, „máme proti sobě vévodu ďOrléans!“

Potom odešla, přičemž práskla dveřmi. Vrátila se do svého pokoje, aby se znovu nalíčila, když předtím oznámila, že nebude večeřet.

Pánové se shodli na tom, že Anna si příliš bere k srdci tuhle záležitost, což je sice důkazem chvályhodné starosti o dceru, ale což zároveň, jak poznamenal dodavatel, jí může pokazit pleť.

♦ ♦ ♦

Anna byla zpátky ve svém pokoji už dobrou půlhodinu a znovu četla dopis, který právě dopsala, když vstoupila pokojská a opatrně – neboť předtím slyšela onen „koncert“ – řekla, že slečna je tady.

„Tady?“

„Dole, madame.“

„Dobře, já jdu dolů,“ odpověděla Anna tónem, který byl k údivu pokojské neutrální. Anna se totiž mezitím uklidnila. Dopis, který právě napsala, byl určen Claire Lafontainové, její přítelkyni, která vedla malý ústav pro výchovu dívek v Saint-Germain-en-Laye. Jak to, že si na ni nevzpomněla dřív? Tam dá Jeannu a bude mít na dva roky pokoj! Jenom aby u Clairy bylo místo!

Anna se znovu napudrovala, aby měla pleť stejně jasnou jako Jeanne, a potom se podívala ven z okna. Před domem stál malý šedý kočár s dvěma sedáky a s mužem oblečeným také v šedém. Ten vytahoval z kočáru Jeannina zavazadla.

Anna sešla dolů, pozdravila blahosklonně šedivého tlouštíka, který přinesl zavazadla do vestibulu, a vešla do jídelny, odkud zněl poměrně veselý halas hlasů. Pánové, kteří si právě utřeli ústa a mluvili ještě s plnou pusou, točili se kolem Jeanny, objímali ji a všichni o překot přitom švitořili – všichni tři jako opravdoví otcové, pomyslela si Anna, kterou právě napsaný dopis více méně nejasně vedl k tomu, že si představovala své hypotézy s menší obscénností.

„Tak co?“ vykřikla hned na prahu a tím ihned pány zmrazila. „Tak co, slečno, jak se zdá, vyváděla jste pěkné kousky! No, maucta! My se pro vás tolik obětujeme, abyste později měla dobré postavení, a tohle má být pro nás odměna?“

Anna měla v úmyslu (postavení matky ji k tomu zavazovalo) zdrtit to děvče pohledem a zároveň jí pěkně vyčinit, ale neudělala ani to, ani ono, jakmile ji spatřila, protože se v ní ozval takový malý pocit rozněžnění. Slečna Bécuová ve svém černém „vycházkovém“ hábitu se směšnou šedou kapuci a s černými plátěnými rukavicemi – a to bylo pro Annu šťastné překvapení! – měla právě tak oslnivé vzezření jako stará mišpule. Tvářila se přitom zcela pokorně a její sklopená víčka ukrývala pohled plný skromnosti – takový, jaký musí mít ten, kdo se něčím provinil!

„Vyloučena!“ pokračovala Anna tak trochu nadneseně. „To není zrovna lichotivé ani pro vás, ani pro nás, slečno, a jestliže máte jenom trochu úcty ke své rodině…“

„Maminko,“ řekla Jeanne polohlasně, „někdo by si s vámi chtěl promluvit…“

„Promluvit? Se mnou?“

„S vámi.“

„Vy?“

„Ne, já ne!“

„Kdopak tedy?“

Annin pohled přelétl asketický obličej bratra Ange, hranaté a rudé tváře Ranconovy a obtloustlou vizáž dodavatelovu. Pak se zeptala: „Jeden z vás, pánové? Co byste mi chtěli povědět? Asi že jsem příliš přísná?“

„Ale oni ne, tenhle pán,“ zašeptala Jeanne tiše a ukázala přitom na dveře. Stál v nich s kloboukem v ruce v trpělivé a uctivé póze muž, který přivezl zavazadla z kláštera Nejsvětějšího srdce. Všichni se k němu otočili.

„On?“ zeptala se udiveně Anna (a pak se obrátila k té osobě). „Vy máte pro mne nějaký vzkaz od paní představené?“

„Ne, madame, já mám sám něco pro vás.“

„Vy? Nuže, tak mluvte!“

„Chci mluvit jenom s vámi, madame. Byl bych vám za to velice zavázán!“

Anna se podívala na Jeannu, pak na pány tázavým pohledem, jako by si je chtěla vzít za svědky k tomu, jak podivný je ten požadavek, a ti pánové přitom vypadali ohromeně a Jeanne se tvářila záhadně.

„Následujte mě!“ přikázala Anna a dala se prudce do pohybu provázeného šustěním spodniček a sukně. Muž ji následoval do salónu a tam prohlásil:

„Jsem Orleans, madame!“

Anna si naštěstí už předtím sedla do křesla, když na ni ta osoba hodila toto ohromující sdělení.

„Ó!“ podivila se Anna. „Slyšela jsem dobře?“

Ten muž stál proti ní trochu nahrbeně, usmíval se a přitom točil rukama svým kloboukem.

„Opravdu? Vévoda ďOrleans?“ zeptala se znovu Anna, která si přitom myslela, co je to za blázna. To tedy dámy z kláštera Nejsvětějšího srdce berou do práce takové slaboduché človíčky (přemýšlela v duchu dál) – neměla bych zazvonit, aby přivolala pomoc? Po pravdě řečeno, ten človíček nevypadá nebezpečně. Nejlíp asi bude souhlasit s ním a přitakávat jeho vrtochu.

„Poslouchám vás, pane vévodo ďOrleans,“ řekla a spíš než neklidná byla teď pobavená, přičemž si říkala, zdali si její dcera uvědomila, že jela po Paříži ve společnosti blázna.

„Madame,“ oslovil ji ten človíček. „Matka představená mě pověřila, abych vás instruoval o důvodu, kvůli kterému vaši dceru vyloučila.“

„Čím dál tím líp“ řekla si v duchu Anne a nahlas prohlásila: „A co je to za důvod, prosím vás!“

„Dnes ráno se pokusila uprchnout: Byl jsem tam právě a promluvil jsem si s Jeannou jako protektor kláštera. Je to velice nadaná dívka a úchvatně hraje Racina. Aniž bych chtěl cokoliv vytýkat představené, obávám se, že Jeanne měla důvod k tomu, aby chtěla opustit tento přísný ústav. To není místo, kde by mohla získat vzdělání, dobré způsoby, společenské vychování a znalosti, na něž jí dávají právo její inteligence a její talent. Pročež, madame, jako protektor kláštera a tudíž protektor všech dívek, které se v něm nacházejí a o něž je mou povinností se zajímat, rozhodl jsem, že se postarám o vzdělání vaší dcery a že se později také postarám o její postavení a blahobyt. Madame, zdá se mi, že jste nějak zaražená!“

„To jsem, pane!“

Tón toho muže, jeho výtečná uhlazenost, jeho klidná autorita, jeho milý, ale pevný pohled, jeho jistota božského oprávnění, to vše vedlo zmatenou Annu k tomu, že si začala myslet: „Bože na nebi, jestliže tohle není vévoda ďOrleans, tak ho teda dobře napodobuje!“

„Protože není plnoletá,“ pokračoval neochvějně, „a vzhledem k postavení, které zaujímám, nemůže být ani řeči o tom, že bych ji odňal péči její rodiny, byť by to bylo z těch nejčistších intencí. Proto Jeanne zůstane u vás, ale každý den pro ni přijede kočár, a já se tak budu moci o ni starat v zájmu jejího nejlepšího budoucího blaha!“

Pak se načas odmlčel.

„S vaším svolením, samozřejmě, madame!“

„Můj Bože, můj Bože!“ přemýšlela potichu zmatená Anna, „co se v takovém případě říká?“ A potom odpověděla s mondénním zachichtáním: „Můj Bože, vy o to žádáte tak mile, Monseigneure!“ Byla totiž už přesvědčena, že to je Monseigneur vévoda. Všechno se kolem ní točilo. „To jsem ale udělala dobře, že jsem se znovu nalíčila!“ pomyslela si. Když jí vévoda políbil ruku, myslela si v jednom okamžiku, že je ve Versailles. My se však vzdáváme toho, abychom vylíčili všechen zmatek v srdci této matky, jehož tep dosáhl nejvyšší rychlosti, když uslyšela jakoby ve snu, jak jí říká (přičemž jí znovu políbil prsty), že se vůbec není co divit, že Jeanne je tak hezká, když má tak krásnou maminku. A musíme Annu omluvit, že v té chvíli volky nevolky pomyslela: „Sakra, kdyby mi bylo o třicet míň, mohla bych to být teď já!“ Toto pomyšlení však její stud (neboť ten také ještě měla) poopravil tímto dodatkem: „Být poučována vévodou, to bych já byla taky ráda!“

♦ ♦ ♦

Jeanne tu noc spala v místnosti, které se v domě říkalo králův pokoj. Byla největší a nejlíp zařízena. Spával v něm – obvykle ne sám – pan dodavatel, když mu opilost nebo nějaké hnutí citu zabránily vrátit se domů do jeho krásného paláce ve čtvrti Marais. Rozhodla tak Anna, která se už necítila být ani Bécuovou, ani Ranconovou, ale Annou de Cantigny a skoro ďOrleans – prostřednictvím své dcery.

„A pozor, pánové!“ prohlásila o půlnoci, když oslavovali záplavou šampaňského to, že si Jeannu vzal do své kulturní péče vévoda B. „Pozor, pánové, ať vás nenapadne všímat si, jak je Jeanne krásná. Teď patří Monseigneurovi!“

Pánové se na sebe podívali: „Co tím myslí?“ Po pravdě musíme povědět, že ani bratr Ange, ani pan Rancon, ani pan dodavatel, kteří jsou takoví, jací jsou, si ani na vteřinku nepomysleli na to, že by mohli ukládat o ctnost děvčete, které všichni tři pokládali za svou dceru. A všichni k tomu měli dobré důvody. Na světě nejsou jen samí špatní chlapi!

Cítili s Annou, když se náhle rozvzlykala, což bylo až příliš pochopitelné po tak krásně dramatickém dni, a když s hrůzou zvolala:

„Nicolasi!“ (To je Rancon.) „Jeane-Baptiste!“ (To je bratr Ange.) „Virgile!“ (To je dodavatel.) „Vévoda! Monseigneur! A já jsem ho ani nepoprosila, aby si u nás sedl!“

/3

Malý kočár se dvěma krotkými herkami, které se brzy naučily samy zastavovat před domem, přijížděl každé ráno v osm hodin. Řídil ho mlčenlivý kočí, který přivážel Jeannu zpátky v osm večer. Jeanne potom pokaždé všem mile řekla dobrou noc a odešla do svého pokoje, protože už byla navečeřena. Rodina se chovala tiše, aby ji ani trochu nerušila, protože se domnívala, že Jeanne má za sebou perný den, neboť si opravdu vzhledem k pravidelnosti hodiny odjezdu a příjezdu všichni mysleli, že Jeanne chodí do školy. Když ji její matka zpočátku vídala, jak odjíždí, srdce se jí lehce sevřelo při pohledu na drobnou ukázněnou dcerku, připravenou k odjezdu už dávno před příjezdem kočího. Jeanne přece jenom koneckonců byla tak mladičká – myslela si Anna přitom a stávalo se – protože přece jenom někdy zpytovala své svědomí – že si říkala, zdali by to byla dovolila někomu jinému než vévodovi (samozřejmě výjimečně ještě tak králi!). Večer po Jeannině návratu přirozeně hořela touhou položit jí nějaké otázky, ale neodvažovala se to udělat, jelikož její dcera náhle na ni dělala velký dojem a protože se z různých důvodů obávala, že by si to vykládala ve zlém nebo že by to považovala za opovážlivost. Co kdyby ji – kdoví! – na příklad odbyla, že to všechno je cosi jako „státní tajemství“? Annina živá představivost ji někdy samotnou přenášela do Kabinetu medailí. Jeanne totiž takto nazývala to místo, kam chodila, a Anně pak její fantazie malovala takové pikantní scény, že se dokonce sama červenala, protože přestala věřit (kdoví, zdali tomu vůbec kdy uvěřila!) že se tam pěstuje jenom matematika nebo se vyučuje společenským způsobům. Anna by se bývala velice podivila – a ostatně i její pánové, kteří na sebe navzájem spiklenecky mrkali, pokud se ovšem neuchylovali k oplzlým narážkám (ovšem nijak přemrštěně nebo vulgárně, nezapomínejme, že Jeanne je jejich dcera!) – tedy Anna by se bývala velice podivila, kdyby se dozvěděla, že se dosud nestalo nic „vážného“ – i když už uplynul víc než měsíc od té doby, co začalo tohle ježdění. Takový údiv by byl neudivil ani samotnou Jeannu, která byla sama celá udivená, protože si s obavami představovala to „nejhorší“ a která možná z toho začínala být tak trochu neklidná nebo ponížená – dokladem toho je scéna, kterou nakonec udělala Monseigneurovi v den jejich dvaatřicátého či třiatřicátého setkání v Kabinetu medailí.

Stalo se to v polovině června. Bylo velice horko. Jeanne cítila, jak je neklidná. Vlahá ruka vévodova, spočívající na její šíji při výkladu geometrie (neboť vévoda ji skutečně učil geometrii!), vzrušovala její nitro a Jeanne náhle řekla: „Pane, tohle mě nudí!“ Vyskočila k oknu, pod nímž bylo venku vidět trávník a stromy.

„Tak dobře, přestaňme s tím pro dnešek!“ odpověděl vévoda, když k ní přistoupil. „Nechtěla byste trochu šery nebo bílého tourainského?“

Jeanne se otočila jako čamrda – tohle se naučila, protože často hrála nebe, peklo, ráj – a podívala se vévodovi zachmuřeně do očí.

„Ó! Ó!“ řekl, „už to vidím, jak mi můj malý drahoušek teď vyhubuje!“

„Pane!“ řekla a přitom jemně, ale pevně odmítla vévodovo pohlazení na své paži, které ji však hluboce rozechvělo. „Pane, chodím sem už přes měsíc, vy mi tu vykládáte tisíc věcí, jejichž účelem je povznést mého ducha, když mluvím, opravujete moje výrazy, učíte mě, jak mám chodit, tančit, navíc mě seznamujete i s geometrií, chodíte se mnou na hezké procházky do meudonského lesa – a já jsem vám za všechno tohle dobrodiní vděčná…“

„Ale?“ vskočil jí do řeči. „Já totiž už slyším to ale…“

„Myslela jsem si…“

„Jen to řekněte!“

„Ó,“ zvolala hlasem, jehož tón se zvyšoval, ačkoliv ji vévoda této chybě už odnaučil. „Vy dobře víte, co si myslím! Vy jste mi kdysi dával najevo mnohem více vroucnosti, jenže teď se den po dni stále více bojím, že jsem se zmýlila, když jsem věřila, že se vám líbím…“

„Moje děvčátko,“ odpověděl a přitiskl ji k sobě, protože ale náhle se jí sevřelo hrdlo, trochu se začervenala, odtáhla hlavu, aby si mohla lépe prohlédnout vévodovu tvář (ale přitom se nebránila jeho objetí), potom se usmála a z očí jí vyšlehl paličský plamen: „Ó, ale ano, já se vám líbím,“ dodala tichým hlasem…

„Tak vidíš,“ vydechl.

„To není to správné slovo,“ pokračovala udýchaně, ale to už ucítila drtivý tlak vévodových rtů na svých a jeho ruce na svém těle…

„Ó, ne, ne!“ koktala, přitom však sama shazovala ze sebe sukni, spodničku, punčochy a prudkým pohybem odhodila své střevíce na druhý konec místnosti. „Ne, Monseigneure…“

„Říkej mi Louis,“ vzdychl a přitom, aniž by ji pouštěl z náruče, svlékal kalhoty…

„Louisi! Vy jste můj Louis!“

„Říkej mi ty!“

„Ty… ty… ty…“

Vedle Kabinetu medailí stála v pokoji velká růžová postel s baldachýnem, se sochami andílků, s hedvábnými prostěradly – v ní před několika lety zemřel téměř jako světec, ale samozřejmě ne na hedvábných prostěradlech, Louis Zbožný, otec tohoto Louise – a oni spadli do této postele jako dvě dělové koule a pak po dvě hodiny ji svými těly bombardovali tak, že skřípala, praskala a hrozila sesutím. Toto bombardování bylo čas od času přerušováno úryvky krátkých vět.

Například takovouto: „Ty už nejsi panna, miláčku?“

„Drahoušku Louisi, spadla jsem s koně, když jsem byla ještě maličká…“

Nebo – po dalším kalupu:

„Máš mě ráda?“

„Mám tě ráda!“

„Máš se dobře?“

„Moc dobře!“

Potom spadl z baldachýnu jeden dřevěný andílek a rozbil se, jenže kdo by se teď staral o to, co se děje s nábytkem!

„Myslela jsem si, že mě už nemáš rád!“

„A co tohle?“

„To vypadá jako žezlo!“

„To proto, že máme královskou krev!“

„Mám se obrátit?“

„To je krása!“

Polední zvonění je zastihlo v poloze na zádech: leželi vedle sebe nehnutě jako dva mrtví, jedinou známkou života bylo, že se z nich lil pot. Potom přišla taková divná pauza: vévoda se upřeně zadíval na velký tmavý portrét v těžkém pozlaceném rámu, visící naproti posteli – byl na něm zobrazen velkolepě morózní muž.

„To je můj otec,“ řekl vévoda a pobaveně se rozesmál. „Bigotní dědek! Co se mě jen naotravoval tou svou zbožností! Vidělas, jak se na nás přitom díval? To byla ale legrace! To byl určitě on tam na nebesích, co shodil toho andílka!“

Vévoda se dal do smíchu, vyskočil z postele, popadl se oběma rukama za boky, pak prohlásil, že poručí něco k jídlu, a odešel vedle do Kabinetu medailí.

Jeanne slyšela, jak netrpělivě zvoní. Asi přijde lokaj, nevěděla sice odkud, ale věděla, že až ona sama přijde do Kabinetu, lokaj tam jistě už nebude. Nikdy ho neviděla.

Louis tam byl opravdu sám, když za půl hodiny zavolal a když se vrátila do Kabinetu v Evině rouše. Louis měl na sobě župan ze zeleného hedvábí, protkávaný zlatými nitěmi. Na stole z růžového mramoru uviděla kuře v rosolu, tři koroptve v omáčce, hovězí bujón, talíř plný jahod a dvě lahve šampaňského

„Ó, lála! Já ti mám hlad, ty můj vykrmený holube!“

Utrhla si stehno kuřete a zhltla je raz dva.

„Podívej se,“ řekl jí vévoda a rozhalil svůj župan.

„Drahoušku! No ne! Už?“ vykřikla se smíchem.

Snědli koroptve, dojedli kuře, vyprázdnili talíř jahod a vypili jednu láhev šampaňského. Louis potom odvedl Jeannu do vedlejší místnosti, kde stála měděná vana, kterou onen neviditelný lokaj předtím naplnil teplou vodou.

„Myslím, že se tomuhle říká tub,“ oznámil Louis. „Můj syn vévoda de Chartres horuje pro anglické věci a tohle mi sem dal poslat.“

Zatímco tohle vykládal, zvedl Jeannu, potom ji jemně položil do vody, namydlil ji a opláchl svýma holýma rukama tak, že nezapomněl ani na jeden koutek jejího těla. Jeanne, silně vzrušená – a to nejen jeho rukama, ale i jeho ústy – ho znovu požádala, aby jí udělil audienci ve své posteli.

Když pak znovu po celou hodinu třásli dřevěnými andílky, pronesl vévoda do nastalého ticha: „É, éé…“

„Co kdybychom se trochu prospali, vládce mého žezla?“ zeptala se Jeanne skomírajícím hlasem.

„Ano drahoušku, ale pověz mi, kde ses tohle všechno naučila?“

Jeanne, už napolo spící, vydechla tiše svou odpověď: „Já nevím, asi to mám už od narození…“

Když se k sedmé večer zase oblékala v pokoji zalitém šikmými žlutými paprsky slunce a když naslouchala poslednímu ptačímu švitoření, zeptala se vévody, který se právě oblékal do nádherného oděvu, protože ten večer šel do Versailles na velvyslaneckou recepci, proč čekal víc než měsíc než…

„Na mou věru, vidět tě hrát v Esther, tušit tvé formy ve formách tragédie a kochat se pohledem, to byla jedna věc! Unést tě – neboť celkem vzato jsem tě unesl – to už bylo něco mnohem vážnějšího… Ale udělat z tebe svou milenku… no, řekněme, že mi to dělalo starost… Náhle jsem se neodvažoval… bál jsem se… jak bych to řekl… aby mě mé chování nedovedlo k nějakému násilnému činu… A jak vidíš, čím víc jsem se krotil, tím víc jsem tě měl rád a tím víc jsem po tobě toužil.“

Jeanne se mile usmála: „Já už o tom nepochybuji, Monseigneure! Vy jste smetl mé pochyby dělostřelbou!“

„To už je způsob vojáka!“ řekl se smíchem a potom, po chvíli odmlčení, nasadil znovu vážný tón: „Možná že také,“ řekl smutně, „možná, že v tom bylo taky něco jiného!“

Podíval se jí zpříma do očí a smutně, a bylo by možno říci, že až melancholicky, náhle prohlásil: „Jeanno, teď ti řeknu něco velice vážného: my, vévodové, princové a králové jsme velice obletováni, naše bohatství a naše moc z nás dělá „dobrý obchod“, jak říkají kramáři. Ale i když jsme vévodové, princové, králové, jsme taky lidé a jsme rádi, když jsme milováni kvůli nám samým!“

„Vy jste se tedy domníval…“ vykřikla Jeanne prudce.

Vévoda ji přerušil tak, že velice delikátně položil prst na její rty.

„Nic jsem se nedomníval…, jenomže ty jsi velice bystrá, inteligentní, liška podšitá a máš zvláštní dar svůdnosti a krásy, pro kterou by se zatratil i světec. Byla jsi tehdy v klášteře opravdu upřímná, když jsi mi dávala najevo svou něhu? Já jsem o tom tehdy nepochyboval, a přece jen zase pochyboval, protože už nejsem mladý a navíc jsem vévoda!“

„A co teď?“

„Po celé ty týdny jsem tě pozoroval, poslouchal, skoro jsem číhal, co uděláš, ale tvá něha a tvé citové zanícení ke mně vůbec nebyly klamné. Tvůj pohled, tvůj úsměv, to, co jsi mi tak důvěrně sdělovala, to všechno ve mně utvrdilo mou důvěru k tobě a přesvědčilo mě o tom, jaký cit ke mně chováš.“

„To jsi přece dnes uviděl v celé kráse, můj drahouši,“ řekla s nekonečným půvabem a se svým osobitým úsměvem.

Vévoda pokýval hlavou a znovu ji vzal do náruče.

„Koneckonců jsi na mně nikdy nic nežádala,“ řekl s dobráckým úsměvem.

„Žádat? Žádat o co?“ Jeanne vypadala ohromeně.

„Ach, to je rozkošné prohlášení!“ vykřikl a smál se přitom radostně.

„Od tebe já nemám co žádat, Louisi!“

„Tohle je věta, za kterou dostanete všechno, moje slečno milená!“ řekl vévoda.

♦ ♦ ♦

Potom takto uplynulo několik kouzelných měsíců, prozářených všemi slunci lásky a rozkoše. Přečteme si o nich jako svědectví následující dopis, který Jeanne napsala Antoinettě de la Féraudiere. Byla to, jak si vzpomínáme, její nejlepší přítelkyně v klášteře Nejsvětějšího srdce, ta, která po Jeanne převzala úlohu Esther. Antoinette de la Féraudiére odešla z kláštera v srpnu téhož roku, a proto jí bylo možno posílat dopisy, které by jinak bývaly v očích matky představené něčím ohavným a bývaly by potrestány okamžitým vyloučením. Jeanne se ve svém dopise nezmínila o Monseigneurovi, ačkoliv na to měla až mučivou chuť – ale přirozená moudrost, opatrnost a obligátní diskrétnost, kterou je nutno dodržovat v některých případech, pokud jde o příliš krásné vztahy, které se utvořily, přinutily Jeannu k tomu, že se neodvážila napsat ani tu nejmenší narážku. V jejím věku je ovšem koneckonců přirozené, že o tom musela vyprávět, i když ke své velké lítosti nesměla o tom povědět všechno – a přitom Jeanne neměla nikoho, komu by se mohla svěřit s tím, čeho byla plna, leda Antoinettu – protože její matka a ještě méně její pánové se jí samozřejmě nezdáli vhodní k tomu, aby jim vše řekla. Jeanne neměla nic proti těm pánům, přesněji řečeno, téměř je neznala, byly to přechodné figury jejího dětství. Jako maličká poskakovala na kolenou jednoho z nich, jinak počurala všechny, a to bylo všechno.

Má milá Antoinetto,

dozvěděla jsem se od Théresy Bruhatové, že jsi právě odešla od našich svatých matek. Ať ti to je ku prospěchu! Konečně budeš moci dýchat svěží vzduch v Maisons-Laffitte, vzduch bez kadidla, který není cítit starými sukněmi. Vzpomínáš si na ten den, kdy jsme se smály, až nás z toho břicho bolelo, protože jsme uviděly jednu z těch třiceti spodniček sestry Elinciny, která byla celá černá špínou? Dost jsme se v tom klášteře naotravovaly, ale taky jsme se někdy pěkně nasmály. Prý jsi byla výtečná v Esther a všichni diváci prý přitom plakali. Mám z toho velkou radost a jsem na tebe hrdá, ačkoliv jsem hořce litovala, že už tu roli vzhledem k nastalým okolnostem nehraju. Jsem zvědavá, co jste si všechny říkaly potom, co jsem zmizela. To jistě bylo nějaké kdákání v tom kurníku! Thérese Bruhatová mi řekla, že jste si myslely, že jsem se pokusila uprchnout za nějakým rytířem. Tohle si slečny myslívají! Já jsem neměla v plánu nějakého rytíře, ale prozřetelnost si přesto přála, abych potkala jednoho takového, který mě ušetřil toho, abych byla závislá jedině na své rodině – o což jsem vůbec nestála, to přece víš. Ten rytíř naplnil můj život kouzlem, protože se mnou studuje Mapu něhy, a já toho nemám nikdy dost, protože jsem každým dnem v téhle oblasti vzdělanější – doufám, protože stejně jako já jsi tajně četla Clélii slečny de Scudéry, že se dovtípíš. Ach, má milá, znám teď jenom samý smích a hry, vyjížďky v kočáře, výborná jídla, večery v divadle, kam chodím v masce se svým rytířem, který je taky maskován, protože by vůbec nebylo slušné, ani politicky možné, aby ho někdo poznal a abychom byli – já i on demaskováni a tím vystaveni – především on! – tomu, abychom museli čelit zvědavosti veřejného mínění a možná i zvědavosti versailleského dvora! Já vůbec o tomhle nesmím příliš prozrazovat. Tento dopis Ti píšu proto, abych se tě zeptala, zdali pořád horuješ pro rytíře de Chosenville. Moc jsem o tom přemýšlela. Vždyť je mu teprve dvacet! Já si dovoluji tvrdit, má milá, že to je příliš mladý muž, než aby mohl pomáhat mladé dívce studovat Mapu něhy, o které jsem Ti už psala. Tento dopis se Ti zdá jistě velice tajemný. To proto, že i já jsem se stala tajemnou osobou. Vzpomínáš si na sestru Félicité, která nám v hodinách náboženství říkala: „Nežádejte Boha o nic! Bohu přísluší dávat“ (to je názor, který, jak si vzpomeneš, budil podezření, že jde o kvietismus). Nuže, já jsem nežádala o nic, ale, jak se zdá, budu mít všechno, jenomže vůbec ne od Boha.

V době, kdy psala tento dopis, totiž někdy v polovině září, měla už další důvod k tomu, aby se cítila šťastná. Nyní studovala nejenom Mapu něhy – tak, že ji znala už nazpaměť! – ale začínala se také seznamovat s Mapou mondénnosti. Už nějaký čas trávila týdně část svého odpoledne v rue Saint-Honoré v krásném paláci madame de Delay, bohaté vdovy po jednom generálním nájemci královských důchodů, která tam vedla salón a duchovní středisko. Vévoda, který ji tak trochu znal – především kvůli její reputaci distingované dámy a pověsti krásných společenských způsobů, dokázal ji během nějakého krátkého setkání ve versailleském paláci přesvědčit, že by jí byl zavázán, kdyby ve věci mondénnosti „otesala“ jednu slečnu, které chtěl prokázat dobrodiní.

„Dobrodiní ve vší počestnosti!“ dodal a upřesnil své přání sdělením, že jde o sirotka a že její otec, který sloužil pod jeho velením, byl zabit po jeho boku před rokem v bitvě u Winkelsenu. Vévoda přitom dostal pikantní nápad, že oznámil, že se ta slečna jmenuje Langeová – říkal totiž už nějakou dobu Jeanne ange – anděl! – a přitom nasadil ďábla do jejího těla! Monseigneur uměl být i šprýmař.

Madame de Delay přirozeně nevěřila ani slovu z toho, co jí vévoda řekl. Ačkoliv strohá a přísná i ve věcech morálky, musela se podrobit vévodovu přání, i když zuřila, že musí pro potěšení tohoto zhýralého starce otesávat nějakou mladou děvku, která možná zaseje zmatek do jejího salónu, jenž byl tak přísně výběrový.

V okamžiku, když uviděla slečnu Langeovou, pochopila, jak se mýlila: „Můj Bože,“ pomyslela si, když poprvé vítala to bojácné děvče. „Můj Bože, jak si zaslouží to své andělské jméno! Je to opravdu takový malý anděl – už proto, jak je sladká, skromná a jaké má cudné chování, a nadto je to takový zbožný andílek!“

A jakým zdrženlivým tónem ten andílek hovořil! Z několika diskrétních otázek, které madame de Delay slečně Langeové položila, jako bystrý psycholog nakonec odvodila pro sebe poučení, že ten skromný, cudný a bojácný andílek navíc neví vůbec nic o věcech života! A tak se Jeanne stala také andělem madame de Delay a vévoda ďOrléans stoupl v její úctě o dvacet stupňů a mohl ji napříště počítat k těm, kteří o něm mluvili jenom dobře.

V salónu madame de Delay Jeanne potkávala dámy, které znaly bonton, zvláště literární, které mluvily o Laharpovi, Marmontelovi a jiných nesmrtelných té doby. Jeanne se naučila, jak je má chválit a co špatného si má myslet o Diderotovi a Jeanu-Jacquesovi Rousseauovi. Naučila se také plavně přecházet z jedné místnosti do druhé, smát se jen napůl tak, že si přitom zakrývala ústa, a ovládat podobné předpisy dobré společnosti. Nijak jí to nevadilo – naopak! A byla, jak už jsme řekli, šťastná. Šťastná z toho, že se mohla ponenáhlu zasvěcovat do tajů distingované společnosti, pro niž, jak zjistila, se cítila být jako stvořená. Stejně jako byla stvořená pro rozkoš, ale to věděla už dávno, protože se to naučila v klášteře Nejsvětějšího srdce jedné noci, když sdílela v nemocnici lůžko se slečnou de la Féraudiere. Stejně tak byla stvořena pro největší přepych, pro nadbytek peněz, které nyní v jejích očích byly také součástí Louisových půvabů. Od své matky však odcházela každý den v černém hábitu a také tak se vracela domů. Na odpolední návštěvy salónu madame de Delay nosila neutrální šaty jako nějaká panna z venkova, ale v Kabinetu medailí stála skříň pro ni tam zvláště dovezená, ve které bylo padesát toalet, jedna oslnivější a dražší než druhá. A vedle té skříně velký ebenový, stříbrem pobitý kufr a v něm šperky – náhrdelníky, prsteny, přívěsky, diadémy, jimiž se – obvykle neoblečená – pokrývala, takže vypadala jako anděl cinkající zlatem a drahými kameny, což vévodu rázem změnilo v hotového býka!

Takto vyšperkovaná chodila jednou večer na konci září sem a tam po pokoji a celá jiskřila světlem svíček, které se odráželo v jejích smaragdech, zatímco Louis, nahý jako plž, ležel natažen na posteli a mlčky si ji prohlížel s určitým obdivem, – Jeanne se náhle zastavila a upřela pohled na nohy svého milence. Pak se k němu přiblížila a sklonila se: „Co to tady máš, drahoušku?“ zeptala se a dotkla se chodidla na jeho levé noze. „To je nějaká kresba?“

„Tetování!“ odpověděl. „Je to však obrácené, to se dá poznat jenom v zrcadle.“ Zvědavá Jeanne, podnícená tak trochu tajemným výrazem Louisovým, vzala ze své toalety malé zrcadlo a nastavila ho tak, aby se v něm odráželo Louisovo chodidlo. „Trojúhelník!“ řekla „.… A co je tohle? Aha: slovo Égalité – Rovnost! Co to znamená?“

„Ó!“ odpověděl nedbale. „To je zednářské znamení, krokev!“

„Proč to?“

„Proto!“

„A jestliže ses dal takhle tetovat, tak to něco znamená! Je to nějaké znamení?“

Zasmál se a prohlásil: „To je příliš složitá věc, než abych ti to mohl vysvětlit! A pak – je to tajemství bratří stejné lóže!“

„A tak!“

Všimla si však, že Louis má tak trochu chuť se smát a něco jí povědět. Vklouzla na postel vedle něho a řekla mu vážně s pohledem upřeným na jedno místo vévodova těla: „Když už sis dal vytetovat takovou kresbu, mohl jsi tam dát mnohem víc slov!“ Přitiskla se k němu: „Drahoušku, řekni mi, co to znamená!“

„Ne!“ odpověděl. „Ale svěřím ti jiné tajemství. To ti mohu povědět, to je jenom moje. Víš, kdo na sobě má takovéhle tetování?“

„To ne, ale dozvím se to teď, drahoušku!“

„Děti, které mají mou krev!“

„Tvé děti… Pan vévoda de Chartres a paní vévodkyně de Bourbon?“

„Řekl jsem: děti, které mají mou krev!“

„Tedy vévoda de Chartres a vévodkyně de Bourbon!“

„Anděli, teď ti to prozradím. Ti dva mají místo takového tetování jenom několik škrábanců na pravé paži, ale ty škrábance nemají žádný smysl. Je to jenom stopa po očkování proti neštovicím!“

„To tím chceš říci, že to vůbec nejsou děti s tvou krví?“

„Moje žena hodně zanášela!“ povzdychl si melancholicky. „Ó!“

„Tetovat jsem dal jenom ty, o kterých vím s jistotou, že jsou moje!“

„To je divné!“ zvolala Jeanne a dala se do smíchu. „A je jich hodně?“

„Pst!“ řekl. „Pst! Jak tě znám, zeptala by ses, jak se jmenují!“

„Ovšemže!“

„Chceš nemožné, anděli! To by zkompromitovalo ty, které zanášely se mnou! A jak by řekl můj syn Chartres: Já jsem gentleman! To je státní tajemství!“

„Řekni spíš, že to je statné tajemství!“ vykřikla Jeanne a propukla v hurónský smích. Teď už věděla, co bylo v podstatě hlavní věcí této rozmluvy, ve které se proto už nepokračovalo jako předtím – a to je škoda, mohli jsme se dovědět něco historického. O pár minut později se anděl z baldachýnu, který byl už slepen dohromady, rozbil na podlaze podruhé.

/4

Za tři dny potom uprostřed noci byla Anna Ranconová probuzena divným hlukem. V první chvíli si myslela, že to dělají poryvy větru, ale potom, když se posadila na lůžku a nastražila uši, měla dojem, že hluk vychází z Jeannina pokoje. Zatřásla svým manželem:

„Rancone!“

„Hú,“ zabručel.

„Slyšíš to?“

„Co?“

„Ten hluk… v Jeannině pokoji… Nějaké sténání. No jo!…“

Za pár minut později, když křesadlem zapálila svíčku, už ťukala na dveře dceřiny místnosti. Teď už to bylo jisté: Jeanne sténala, naříkala, škytala.

„Jeanno! Co ti je?“

„Jdi dovnitř!“ řekl Rancon, který ji následoval.

Anna otevřela. V Jeannině pokoji také hořela svíčka a její plamen zablikal pokaždé, když vítr udeřil do okenic. Jeanne měla hlavu nad umyvadlem, držela si čelo jednou rukou, druhou si přidržovala své bohaté vlasy a zvracela. Obrátila k matce oči plné slz a tvář zborcenou potem.

„Jeanno, má panenko!“

„Začalo mi to už v kočáře, když jsem se vracela,“ koktala Jeanne. „Ó, já jsem nemocná!“

„Nepřejedla ses? Nepila jsi přespříliš vína?“

Jeanne pokyvovala hlavou, že ano, a přitom znovu zvracela – a nakonec se jí podařilo dodat, že s Monseigneurem potom taky tancovala. Ve skutečnosti si hráli: honili se skrze místnosti, zápasili spolu, aby jeden druhého dostal buď nahoru nebo dolů pod sebe, a přitom dokonce převrátili některé kusy nábytku.

„Jdi dolů pro vodu!“ poručila Anna manželovi. A když byla sama s Jeannou, zeptala se: „Nejsi snad těhotná?“

„Ale, maminko…, ty nemáš úctu k Monseigneurovi!“

Měla ještě tolik sil, že se krátce zasmála, ale Anna nechtěla slyšet nějaké žertování a pronesla báječně zašmodrchanou větu, aby jí řekla, že to ovšem je nemožné, nemyslitelné a mimo jakoukoliv pochybnost, ale že to je přece zcela možné, pravděpodobné a že to vyplývá ze situace. Byla to stručná a zmatená promluva, která byla rázem přerušena, když jí Jeanne řekla, že ještě před týdnem měla měsíčky.

„A tak!“ řekla na to Anna, kterou to uklidnilo, ale která tím byla zároveň velice zklamána. Rancon, který se vrátil s konví vody a sklenicí, byl překvapen Anniným zasněným vzezřením.

„Tak co?“ zeptal se. „Už jí je líp?“

„V každém případě není tak těhotná, jak vypadá,“ prohlásila Anna a podala mrzutě dceři sklenici vody.

„Zítra budu zase hezká, abych mohla jít k madame de Delay,“ zasténala Jeanne, když zase uléhala. „Má tam přijít pan Marmontel a já mu dokonce mám recitovat jednu z jeho básní!“

„Jsem si jistá, že uděláš velký dojem,“ řekla jí matka. Ani nevěděla, jak to vystihla, protože následujícího dne ve čtyři hodiny uprostřed krásného salónu madame de Delay Jeanne, oblečená do čistě bílé róby, vypadající stejně ctnostně jako kostým Esther a obklopená kruhem pozorných milovníků poezie, mezi nimiž byl sám pan Marmontel a tři akademici, jejichž jména nám historie nezaznamenala, dostala silnou škytavku, pozvracela podlahu a potom omdlela.

♦ ♦ ♦

Bylo šest hodin a už tma, když malý šedý kočár, který jako obvykle jel pro Jeannu k madame de Delay, vjel do dvora kláštera Genéviévanů.

Monseigneur, jenž právě třídil své medaile, se roztřásl už předem rozkoší a přistoupil k oknu. Kočí už seskočil ze svého sedátka a otvíral právě dveře kočáru. Vévoda s překvapením zjistil, že z vozu vystupuje kdosi, koho v té tmě nepoznával, ale že to je soudě podle forem žena. A za ní se objevila Jeanne! Co se to děje? Kdo je ta žena a proč musí Jeannu podpírat?

Vévoda proběhl kabinetem a otevřel dveře. Na schodech už bylo slyšet kroky. Napřed šel kočí, který svítil svou lucernou bledé a přepadlé Jeanne, která se oběma rukama držela za břicho a kterou nahoru postrkovala udýchaná madame de Delay!

„Můj Bože?“ vykřikl Monseigneur a rozběhl se k nim. „Co se jí stalo? Nehoda? Nevolnost? Moje děvčátko,“ řekl a vzal ji do náruče a odnesl do Kabinetu, kde ji posadil do křesla. „Moje děvčátko, jak jste bledá! Co se stalo, madame?“ zeptal se, když se otočil ke stroze vyhlížející vdově.

„Já se domnívám, že jí bude líp v posteli, Monseigneure!“ odpověděla mu madame de Delay. „Je tady poblíž nějaká postel? Ano, udělalo se jí nevolno.“

„Ó, lalá!“ sténala Jeanne. „Ó, lalá! Já chci k mamince!“

„Pošleme pro ni!“ prohlásil vévoda, „ale zatím se uložte tamhle!“ Vzal ji znovu do náruče, kopl nohou do dveří pokoje a položil naříkající děvčátko na postel. A potom zvysoka prohlásil madame de Delay: „To je moje postel, madame, ale protože jste tady vy, nejde tu o nic neslušného!“

„To je postel, jak má být, pane vévodo,“ řekla ta dáma s ještě kyselejším výrazem, než jaký měla předtím, když vešla do Kabinetu medailí. Zůstala sice v Kabinetu, ale její oči ode dveří pokoje provedly nejméně šestkrát inventarizaci pokoje, který byl bohudík v pořádku: v dohledu nebylo žádné šampaňské!

„Řekněte mi, co se stalo?“ požádal ji vévoda, když znovu zavřel dveře pokoje, kde Jeanne stále volala maminku.

„Monseigneure, zvracela, pak se zapotácela a omdlela! Nemohla jsem ji nechat, aby se vrátila samotná. Jistě mi prominete, že jsem vám ji přivedla zpátky!“

„Máte mé tisíceré díky, madame, a děkuju vám jménem jejích rodičů…“

„Oni tedy už nejsou mrtví?“

„Ale ano, madame! Já jsem měl na mysli její babičku, právě té říká maminko!“

„Tak se té babičce bude muset oznámit, že ten andílek je těhotný, Monseigneure!“

„Co to říkáte!“

„Ano, Monseigneure, řekla jsem, co jsem chtěla říci!“

„Dobrý Bože!“ zvolal vévoda a položil si ruku na čelo. Byl jakoby přihlouplý, celý rudý a velmi dobře si uvědomoval, s jakým výrazem v očích se ta paní na něj dívá.

„Nemohu pochybovat, že jste to nevěděl,“ řekla ta zachmuřená osoba. „Ona sama to nevěděla!“

„To mi musíte vyprávět!“ zvolal vévoda, který už nevěděl, co by na to řekl.

„Když se probrala, seznámila jsem ji s tím, ale ona mi řekla, že jí to nikdy nepřestalo… rozumíte mi!“

„Ale to je pravda!“ vykřikl vévoda s neuvěřitelnou ztřeštěností, kterou je možno přičíst tomu, že byl dojat. Uspěchaně se pak opravil: „Tím chci říci, že vám velmi dobře rozumím! Ale jak k čertu může být ta andělská bytost v tom případě těhotná?“

„To se stává, Monseigneure! Zřídka, ale stává! Přirozené výtoky pokračují, jako kdyby se nic nestalo, ale všimněte si té zlomyslné schválnosti: ta andělská bytost je přesto těhotná! Dověděli jsme se to od lékaře, který byl dnes mezi mými hosty, ten ji prohlédl a udělal nevyvratitelný závěr, který jsem vám právě oznámila!“

„Dobrý lékař?“

„Nejlepší v Paříži!“

A madame de Delay uvedla jméno jednoho z oněch tří akademiků, jejichž jména historie nezaznamenala, ale které madame de Delay samozřejmě znala. Ten lékař léčil před čtyřmi léty i Monseigneur z malého kopnutí Venušiny nohy!

„Má úcta, Monseigneure!“ řekla pak madame de Delay, když vykročila ke dveřím krokem, který – jak si vévoda všiml – připomínal krok četníka.

„Madame, moje úcta,“ odpověděl jí a skoro popoběhl, aby ji doprovodil zpátky. Na schodech čekal kočí se svou lucernou. „Dovezete paní baronku zpátky!“ rozkázal mu vévoda.

„Baronku?“ zvolala madame de Delay a bleskla po něm pohledem zespoda, protože byla už o čtyři schody níže. „Já nejsem žádná baronka!“

„To by se vám jednou muselo přihodit!“ řekl nato Monseigneur s okouzlujícím úsměvem a ihned dodal tónem pokorné omluvy: „Promiňte mi, madame, že jsem pod vaši ochranu přivedl ovečku, která už vůbec nebyla bílá!“

„Ech, pane“, řekla nato ta dáma, která ve svém zmatku by bývala řekla cokoli a která prohlásila právě toto: „Panna Maria také přes to vše byla panna!“

Baronka! Madame de Delay teď nevěděla, zdali má už navždy ztratit svou úctu k tomuto nemravovi nebo zdali má k němu cítit věčnou oddanost.

♦ ♦ ♦

„Kdybyste alespoň bývala nedala tuto adresu té inkvizitorce!“ vyčítal vévoda Jeanne, která seděla v posteli a zotavovala se v ní s láhví šampaňského v ruce. „To já teď pěkně vypadám!“

„A co kdybych jí bývala dala svou?“ odpověděla Jeane. „Aby domů přivedla slečnu Langeovou a našla tam rodinu Ranconovu a uviděla naživu všechny ty mrtvé, kterými jste mě obdařil?“

„Obávám se opravdu,“ řekl vévoda sám pro sebe, „že je nutné, abych – jestliže mi záleží na mé pověsti – požádal krále, aby z ní udělal baronku!“

Pak nastalo dlouhé ticho. Jeanne zamyšleně vypila svou láhev. Vévoda stejně zamyšleně taky svou. Potom se na sebe oba podívali.

„Už to jsou tři měsíce,“ řekla Jeanne. Vypadala tak, jak jí v té chvíli bylo: klidně, zasněně, mírně, udiveně naslouchala, jak v ní tepe jiný život. Monseigneur se také cítil dobře. Najednou se na jeho tváři objevil frajerský a něžný úsměv.

„Zase jeden, koho bude nutno tetovat!“ prohlásil.

♦ ♦ ♦

Jeanne nevyhnutelně pociťovala velké znepokojení v následujících měsících. Jestliže potom, co se zjistilo, že je těhotná, její měsíčky nakonec zmizely, vzhled jejího těla se přesto neměnil. V listopadu, pátém měsíci těhotenství, vypadala téměř stejně jako předtím, i když tomu napomáhaly šaty s krinolínou. Vévoda, ačkoliv si vzpomněl na jednu svou sestřenici, která kdysi byla také těhotná nejméně šest měsíců, než to bylo vidět, ptal se někdy žertem, zdali vůbec kdy bude mít někoho na tetování. Jeanne, ta se bála, že bude mít malinkaté děťátko. Její matka ji nakonec odvedla k jedné proslulé porodní bábě bydlící nedaleko Bastily. Ta kmotra prohlédla Jeannu, potvrdila, že je těhotná, a řekla jí, aby se vůbec ničeho nebála, protože se už setkala s jinými podobnými případy. Vypravovala jim dokonce o jedné dívce z té čtvrti, která porodila zcela sama ve svém pokoji, aniž to její rodiče vůbec zpozorovali!

„Tak co, uklidnilo tě to?“ zeptala se Anna své dcery, když se vracely do Jeannina bydliště v malém šedém kočáře. „Víš, když jsem tě čekala, bylo to tak trochu stejné. A jak si vzpomínám, stejně to bylo tak i s mou matkou. Je to rodinná tradice,“ řekla se smíchem. „Jenomže ty, dceruško, ty jsi opravdu výjimečný případ: máš neviditelné těhotenství a měsíčky až do třetího měsíce!“

„Já se stále bojím, že potratím,“ řekla Jeanne, dívající se oknem kočáru, jak za ním ubíhaly ulice Paříže.

„Třesky plesky!“ odpověděla jí matka a potřepala jí ruku. Potom však náhle zneklidněla. „Proč bys potratila? Snad neděláš ještě hlouposti? Chci říci… dobrá! Líp je, aby ses vyhýbala… hm… Několik měsíců, to není tak strašné! A už nepij šampaňské! Bublinky děťátku škodí, to jsem slyšela častokrát!“ Pak nastalo ticho, během něhož se Anna Ranconová snažila vypudit ze své hlavy starost, kterou jí působila možnost potratu. Ztratit dítě – už to je bolestná věc! A ztratit nemanželské děcko vévody ďOrléans! Od té doby, co věděla, že je Jeanne těhotná – dověděla se to stejného dne jako Jeanne a jako vévoda a to od vévody samého, který přivezl Jeannu osobně o půlnoci zpátky, aby si na shromážděné rodině slavnostně vymohl před Bohem přísahu, že uchovají v tajnosti tento porod (a rodina to odpřisáhla) – tedy od té doby, co to Anna věděla, oddávala se tomu nejbláznivějšímu snění a odmítala myslet na to, že by se její sny mohly následkem nějakého zločinného vrtochu přírody zhroutit. Už viděla Jeannu obdařenou šlechtickým titulem, zámkem, množstvím služebnictva, nebo jak se účastní nejskvělejších slavností, jak má byt ve Versailles a třebas jak zahajuje ples spolu se samotným Louisem XV. Zdálo se, že vévoda nemůže udělat nic míň než tohle, aby osvědčil svou lásku a vděčnost k tak krásné dívce, která mu darovala svou ctnost a nyní ho co nevidět učiní otcem, což vzhledem k jeho věku je docela pěkně lichotivá pocta! A jakou úlohu v tom měla mít Anna sama? Viděla sama sebe pokrytou šperky, jaké by jí nemohl koupit ani sám armádní dodavatel! Viděla se v úloze správkyně zámku své dcery, kterou nepokládala za schopnou organizovat chod tak velké domácnosti! Možná že také ona sama, Anna Ranconová, bude povýšena do šlechtického stavu. Anna se diskrétně informovala u jednoho genealoga – ale setkala se s krutým zklamáním, ukázalo se, že nikdy nemůže mít ani tu nejmenší šanci získat byť ten nejnižší titul!

„Maminko!“ vyrušila ji dcera z živého rozhovoru, který v duchu právě vedla s králem Francie.

„Co je, má panenko?“

„Kdybych potratila, měl by mě Louis ještě rád?“

„Ale tak dost! Mluv o něčem jiném! Nakonec přivoláš smůlu!“ Anna se rychle pokřižovala, a když byly opět doma, šla do svého pokoje, aby si tam v tichu klekla a pomodlila se vroucně ke svaté Eleutherii, o níž jí jedna sousedka, manželka notáře Capelina, řekla, že výborně pomáhá, aby těhotenství úspěšně dospělo až ke svému konci. Když pak uslyšela Jeannu, jak odjíždí zase do Kabinetu medailí, horempádem seběhla za ní dolů. Otevřela dveře na ulici, z níž dovnitř domu vrazil průvan studeného vzduchu: „Především nenastydni! To je to hlavní!“

„V tomhle, co mám na sobě?“ odpověděla jí ironicky Jeanne a kroutila se přitom v obdivuhodném sobolím kožichu, který byl posledním darem Louisovým.

„Takhle nechodíš vždycky oblečená, jak se domnívám! Je to tam dobře vytopeno?“

„Velmi dobře!“

„Na!“ řekla Anna polohlasně a podávala jí přitom malý kožený váček.

„Co je to?“

„Prášek z rohu nosorožce, to je takové africké zvíře! Nic se tomu nevyrovná v záležitosti udržení věrnosti!“

„Ale Louis nikdy předtím nebyl do někoho takhle zamilovaný!“

„Tím líp! Ale roh nosorožce ještě nikdy nikomu neuškodil, to poznáš! A jinak se šetři, rozumíš, ne?“

„Na shledanou dnes večer, maminko!“

Když Jeanne vstoupila do Kabinetu medailí celá šťastná při pomyšlení, že Louisovi bude vypravovat o potěšující návštěvě u porodní báby, vévoda tam nebyl. U okna seděl jakýsi muž v krátkém plášti a díval se, jak venku začíná padat sníh. Jeanne ho neznala. Když vstoupila, muž se zvedl – jak je to jen možné, že některé tváře a některé oči vás takto zmrazí? Jeannu v té chvíli přepadl pocit strašné předtuchy.

„Hrabě de Fonfroide, madame!“ oznámil jí ten muž. „Vyjadřuji vám svou úctu.“

Jeanne se s neskrývanými obavami podívala na jeho mdlou, skoro neduživou tvář, na jeho břicho, které bylo příliš velké ve srovnání s jeho pavoučíma nožkama, a nakonec se jí podařilo vykoktat:

„Co vévoda… Monseigneur!“

„Nic vážného, madame, to vás mohu ubezpečit! Zde je dopis, který vám posílá!“

Při těchto slovech jí rázným pohybem podal velkou bílou obálku s vévodovou pečetí.

„Propouští mě!“ pomyslela si Jeanne. „Všemu je konec. Neodvážil se mi to povědět!“ Začaly se jí třást nohy. Rozevřela dopis, ale slova se jí míhala před očima. Nakonec se ovládla, otočila se zády k hraběti de Fonfroide a ke své velké úlevě si přečetla toto:

„Anděli, andílku, andělská bytosti moje, Tvůj Loulou je nemocný! Ale ať mě nikdo, moje milé děvčátko, ještě nepohřbívá! Dnes v noci mě přepadla velká nevolnost, kterou ti blbci lékaři přičetli tomu, že jsem na plese u madame de Sabran příliš tancoval, má krásko, a navíc ještě příliš tancoval jinou nohou! Nařídili mi odpočinek. Odpočinu si ve svém venkovském sídle v Bagnoletu. Cítím, že ten odpočinek potřebuji. Je to pro mne kruté, že budu odloučen od Tebe, ale bylo by ještě nemilejší, kdybych zemřel v Tvé náruči, protože jsem na několik dní nedal na odpočinek své „žezlo“, jak Ty říkáš! Navštěvuj náš domov tak často, jak se Ti bude chtít. Stačí, že jsem nešťastný já, nechci, aby nešťastná byla i naše postel kvůli Tvé nepřítomnosti! Ještě Ti o sobě dám znovu vědět! Pečuj o sebe, dej na sebe pozor kvůli nám všem! Jestliže mě to Tvé dítě tak miluje, jako je už teď miluji já, budu s Tvým dítětem mužem v lásce nejbohatším!“

„Mám odevzdat nějakou odpověď, madame?“ zeptal se jí Fonfroide, když dočetla. V Jeanne panický strach byl vystřídán tím nejsladším pocitem štěstí, její srdce se rozbušilo láskou k Louisovi. Pan de Fonfroide byl najednou méně ošklivý a mnohem sympatičtější.

„Poskytněte mi čas, abych mohla napsat dopis,“ odpověděla mu vesele. Když pak vedle v pokoji už držela v ruce pero, rozmyslela si to. Kdo může vědět, co se stane s dopisem, který by Louisovi napsala? Jistě, důvěřovala tomuhle Fonfroidovi, protože ho poslal Louis – ale kdoví, co se může stát? Mocní lidé mají kolem sebe špióny, dvojí agenty, udavače… Proto se vrátila do Kabinetu: „Pane, račte tlumočit Monseigneurovi, že mám o jeho zdraví velkou starost. Řekněte mu, že se budu modlit, aby mu pomohl Bůh!“

Potom nazdařbůh – ačkoliv si nemyslela, že by její mazaná lež mohla někoho oklamat, dodala: „Řekněte mu, že budu pokračovat v třídění medailí, kvůli němuž, jak víte, mě Monseigneur najal.“

„Věděl jsem to, madame!“ řekl beze známky posměchu Fonfroide. „Monseigneur se seznámí s vaším vzkazem za dvě hodiny. Tisíceré díky, madame!“

„Pane, přijměte mé díky!“

Hrabě se hluboce uklonil a odešel. Jeanne se za ním dívala a div nevybuchla smíchy, když spatřila, jak tento upjatý těžkopádný panák kroutí zadkem jako nějaké děvče od divadla. Potom dole na dvoře zacvakala kopyta jeho koně a zase všechno utichlo.

Bylo to podivné ticho v tomhle místě, kde bez přestání zníval jejich smích, bylo slyšet jejich vzdychání a jejich slastné výkřiky. Jeanne sňala svůj sobolí kožich a přistoupila k obrovskému krbu, v němž hořela hromada polen. Vedle v pokoji také praskal a prskal oheň. Jeanne si tam lehla na postel, protože byla tak trochu už unavená, a přemýšlela neklidně o tom, zdali Louis je skutečně tak nemocný, jak to tvrdil. Z toho, jak se jí sevřelo srdce, poznala, jak velice na něm lpí, a proto náhle poklekla na podlahu a začala se modlit: „Bože můj, ať se mu nic nestane! Já ti přísahám, že nikdy nebudu využívat jeho bohatství a jeho moci! Uchovej pro mne jeho život a jeho lásku, přísahám, že navždycky zapomenu na své plány, které nejsou hodny lásky, kterou k němu chovám!“

Zůstala beze zpráv o Louisovi celý týden. Nepřišel ani dopis, ani posel – ani domů, ani do Kabinetu, který Jeanne navštěvovala každý den, i když jenom nakrátko, a kam a odkud ji vozil malý šedý kočár. Pak jí začalo být úzko. Neodvažovala se jet do Bagnoletu, kde by se možná z toho, co se v té vesnici na veřejnosti povídalo, něco dozvěděla. Její matka, celá zděšená, prolistovala ve všech čtenářských kabinetech všechny francouzské gazety, v nichž se uveřejňovaly zprávy o královském dvoře, ale žádné číslo se nezmiňovalo o vévodovi! Armádní dodavatel, který z titulu svého povolání byl ve styku s ministerstvy a byl by je mohl informovat, byl na cestách po severu Francie.

„A co kdybys navštívila madame de Delay?“ vykřikla Anna Ranconová, když jednoho večera spolu večeřely.

„To bych se nikdy neodvážila…“

„Má na dvoře známé, zná Monseigneur!“

„Ne, to je nemožné! Umřela bych hanbou!“

Potom však, když uplynuly další čtyři dny bez jakéhokoliv vzkazu, sebrala Jeanne odvahu a jednou pozdě odpoledne se dostavila k madame de Delay. Ta nezapomněla, že nad její hlavou se vznáší baronský titul – ostatně stále jen myslela na něj a to jí dělalo kromobyčejné nervózní, takže z ničeho nic upadala často ze smíchu do pláče. A tak tu malou dívku, kterou kdysi přivinula na svá prsa a na níž jistě zčásti závisela její budoucí osobní sláva, přijala, jako kdyby byla dosud panna, a zahrnula ji pozornou laskavostí. Je nutno dodat, že na ni skoro už zapomněla – ne snad, že by se na ni nepamatovala, ale kvůli důvěrným politickým vlivům, pro pohoršení vyvolané v jejím salónu a kvůli diagnóze akademika lékaře. Záleželo jí totiž především na tom, aby už nic z toho nevěděla. A tak madame de Delay kroutila svou odpověď tak, že bylo možno pochopit, že nic o tom neví a že Jeannu zná jenom jako smutného sirotka, o jehož osud se staral Monseigneur vévoda s veškerou láskou opravdového křesťana. Naneštěstí nemá pro Jeannu dobré zprávy o jejím dobrodinci (to poslední slovo zdůraznila). Ve Versailles se říká, že Monseigneur je velice nemocen… a včera dokonce král poslal do Bagnoletu své vlastní lékaře!

„Ale co mu je, madame?“ zasténala Jeanne, která ždímala svůj kapesníček. „Je to opravdu tak vážné?“

„Má milá, já o tom nic víc nevím!“

„Ale že nezemře, povězte mi?“

„Nene!“ vyskočila madame de Delay. „Takové věci se nesmějí říkat!“ pohrozila volky nevolky, protože náhle jí srdce sevřela úzkost při pomyšlení na to, že by vévoda mohl zemřít – a že by pak bylo nutno dát sbohem titulu baronky a baronské hodnosti! A právě tato úděsná perspektiva ji přiměla k tomu, že najednou povstala a vykřikla: „Ihned jedu do Versailles! Máte pravdu, má drahá, je to nesnesitelné, že o tom nic víc nevíme! Přijďte ke mně znovu zítra!“ A pak už v kolotoči gest, kroků, výkřiků dávala rozkazy, oblékala se, křikla na svého kočího, aby zapřáhl… a potom zmizela tak rychle, že jí Jeanne ani nemohla poděkovat za takovou dojemnou starostlivost.

♦ ♦ ♦

Jeanne nevěděla, kolik hodin prochodila po ulicích, které byly liduprázdné kvůli mrazu a sněhu padajícímu bez přestání už deset či dvanáct dní. S plátěným pláštěm utaženým kolem krku (neboť se nikdy neodvážila objevit se na veřejnosti ve svých nádherných kožešinách darovaných Louisem) šla a šla… Se zaťatými zuby, protože by bývala jinak možná začala hrůzou a zoufalstvím naříkat. „Louisi!“ opakovala znovu a znovu. „Louisi, Louisi, Louisi!“ A potom znovu: „Louisi…“

Bylo deset, když si všimla, že ji její žalostná chůze přivedla ke klášteru Géneviévanů. Mohla se také dostat ke svému domovu, kde by se byla mohla vyplakat do matčina klína, ale nestalo se to. Buď proto, že když nemohla být po boku Louisově, alespoň si přála být tam, kde bylo ještě možno cítit jeho vůni, jeho nejasnou přítomnost, tam, kde každý předmět představoval tak trochu jeho samotného, tam, kde postel s baldachýnem a zcela rozbitými andílky nyní svědčily o tom, že tak bujarý muž nemůže zemřít! Nebo možná jiná věc může vysvětlit, proč byla Jeanne tento večer právě zde: zlomyslná schválnost osudu, zásah nebes!

Jeanne vešla do dvora, ale to ještě nebyla rozhodnuta, že vystoupí po schodech nahoru do Kabinetu medailí, a tu sebou trhla, protože uviděla, že okna Kabinetu jsou osvětlena! Zpozorovala blikání svíček, mdlý odraz plamenů v krbu. Její dřevěné podrážky zacvakaly po kamenných schodech. Jeanne vrazila do dveří a začala volat: „Louisi, ty jsi tady?“

Ale ne! Odpovědělo jí mlčení, to nenáviděné ticho, které tu vládlo už po dva týdny! Kabinet byl prázdný! Pokoj také! Ve vitrínách tu ironicky zářily jako nějaké oči medaile. A ty praskající ohně v krbech byly tak divné, strašidelné, protože tu nikoho nehřály! Divné, strašidelné, zneklidňující bylo také všechno to jídlo na mramorovém stole (spatřila je, když se otočila)! Ovoce, koroptve a ve stříbrné polévkové míse polévka, z níž se kouřilo, jako kdyby ji tam někdo právě postavil! Ale kdo? Louis jí tu nechal onoho tajemného sluhu, kterého dosud nikdy nespatřila – že by on? Ano, tak to je! Jeanne přesto dostala strach. V jedné karafě bylo také burgundské víno. Napila se, aby se uklidnila. Cítila velkou únavu, věděla, jak je špinavá, protože byla postříkána blátivým sněhem, ale přitom také věděla, že už bude mít jenom tolik sil, aby padla na lůžko. Začala se pomalu svlékat a stále přitom zívala. Víno už trochu zahnalo její zoufalství a strach. Napila se vína znovu a i když zamlžilo její mysl, přece jen znovu dalo energii jejímu tělu. A pak odešla do koupelny, kde vana byla plná, voda ještě vlahá, ale to už Jeannu vůbec neudivilo, a tak se ponořila do vody jako do nějaké blahodárné řeky. Jak dlouho zůstala ve vaně? Nepochybně se v ní prospala. Pak vylezla z vany a roztřásla se zimou. Otřela se a vrátila do pokoje. A potom dostala zvláštní nápad, který možná vyvolalo to vypité víno nebo snad její nervové vyčerpání – nebo možná byl výrazem kdovíjaké pověrčivosti, jako kdyby to, co potom udělala, se mohl dovědět Louis navzdory vzdáleností a jako by se mohl náhle zhmotnit tady v pokoji: Jeanne na sebe navěsila všechny šperky, které jí Louis kdy daroval, přívěšky, náhrdelníky, prsteny, náušnice, diadémy, aby konečně zase vypadala tak, jak si ji rád dosyta prohlížel tak dlouho, až jeho touha byla silnější než jeho obdiv. Potom rozhrnula přikrývky na posteli a lehla si na břicho a zašeptala: „Louisi, vezmi si mě!“ Tohle bylo také cosi jako zaříkávání proti smrti. Jeanne hryzla hedvábná prostěradla, škrabala po nich svými nehty, kroutila se, sténala, protože ji náhle přepadlo a rozpálilo vzrušení. A potom se to stalo: kdosi ji začal milovat a ona začala diskantním hlasem děkovat nebesům!

/5

O několik měsíců později, jednoho chmurného rána na konci února roku 1759 vyběhl z jednoho značně zchátralého domu, stojícího osamoceně uprostřed šedivých polí notný kus cesty od posledních obydlí Vaucouleursu, vesničky v kraji Meuse, jakýsi až po nos zahalený muž. Byla ledová zima a holé stromy podle cesty vypadaly jako šibenice. Z domu zaznělo dlouhé, jakoby smrtelné zavytí a to přimělo muže, aby se ihned zastavil. Na vteřinu zaváhal, ale pak se ihned zase rozběhl směrem ke vsi a jeho kroky dupaly po zmrzlé půdě. Na ulici nebylo nikde ani živáčka, ačkoliv bylo už deset hodin. O několik minut později už tento muž bušil na dveře jedné chalupy, stojící vedle kostela. Otevřela mu tlustá žena s přívětivým obličejem, a než se svými zcela bezzubými ústy mohla zeptat, co chce, muž odhalil širokou šálu, která mu kryla obličej, a žena řekla: „Ach, to jste vy, pane! je něco nového?“

„Myslím, že ta chvíle už přišla. Odešla jí voda a hrozně křičí!“

„To je o celý měsíc dřív,“ prohlásila na to žena. „Nezažila předtím nějaké rozčilení?“

„To ano,“ stručně jí odpověděl muž. „Co mám dělat?“

„Rychle se vraťte a ohřejte vodu a připravte prostěradla. Už tam jdu!“

Jeanne vyla ještě víc, když se ten muž vrátil do osamoceného domu. Udělal, co mu nařídila porodní bába, a když pak přišla, přinesl za ní do světnice velký dřez plný vřelé vody. Potom se vrátil do velké místnosti, v níž bylo jenom pár kusů nábytku a která vypadala tak, jako by byla dávno neobydlená – pekelný oheň hořící v krbu ani nestačil vysušovat vlhké zdi. Muž kouřil dýmku po celou dobu, co porodní bába vedle pracovala, staral se o oheň a čas od času šel se podívat skrze zaprášené okenní tabulky na opuštěné pole a na černý les na obzoru, přičemž pokaždé sebou trhl, když rodička zvláště hlasitě zaječela. Z vedlejší místnosti bylo slyšet uklidňující monotónní hlas porodní báby, a když nakonec křičení ustalo, muž přistoupil ke dveřím. Do nastalého ticha vytryskl nejdříve slabý výkřik a potom zaznělo vzteklé řičení tvora, který právě přišel na tento svět bídy a zimy.

„Můžete vejít,“ řekla muži porodní bába, která otevřela dveře a jejíž vpadlá ústa se usmívala. Muž ji následoval až k posteli, na níž ležela Jeanne celá bledá, s vlasy přilepenými na spáncích a na čele, se zavřenýma očima, jako mrtvá. Na lokti jí ležel malý rudý uzlíček, který hlasitě plakal.

„Kluk!“ řekla porodní bába. „Pěkně urostlý, má tak sedm liber. Dej Bůh, aby byl stejně krásný jako jeho maminka a aby měl stejně hezké oči jako ona!“

„Dej Bůh!“ opakoval muž. „A co Jeanne, je v pořádku?“

„Vrátím se sem dnes večer,“ oznámila žena a pokývala přitom souhlasně hlavou. A už si přitom balila své věci a vázala na hlavě huňatý šátek.

„Děkuju, madame Birabinová!“ řekl nato muž, když ji vyprovázel ke dveřím.

„To jsem si nemyslela, že vás ještě někdy uvidím!“ řekla porodní bába s rukou už na petlici. „To je už hezkých pár let, co jste odtud odešli!“

„Dvanáct nebo třináct,“ odpověděl muž.

„To je ale zvláštní věc: před patnácti lety jsem pomohla na svět Jeanne a teď zas jejímu synovi! Anně se daří dobře?“

„Dobře. To ona, jak jsem vám už řekl, chtěla, aby Jeanne rodila tady. Důvěřuje jenom vám… měla strach, to víte! Jeanne je tak mladá!“

„Myslela jsem si to, že jednou za mnou zas přijdete!“ odpověděla paní Birabinová. „Bývala bych ji ráda taky uviděla!“

„Anna samozřejmě chtěla být u porodu, ale ten malý ničema to vzal měsíc předem,“ řekl muž a krátce se přitom zasmál.

Když porodní bába odešla, muž se vrátil do světnice a přiložil tam na oheň v malém krbu. Jeanne a její dítě, jak se zdálo, spali.

O deset dní později dostala Anna Ranconová dopis, který přišel z Vaucouleursu a který byl podepsán jménem Vaubernier – neboť muž, který byl spolu s Jeannou ve Vaucouleursu, kam ji přivezl už v polovině prosince minulého roku, nebyl nikdo jiný než bratr Ange, vlastním jménem Vaubernier.

„Máte vnuka! Je pěkně urostlý. Zdá se, že nebude moci dlouho být kojen svou matkou, protože ta má slabé mléko. Byl dnes pokřtěn ve stejném kostele jako jeho matka roku 1743, kmotrem jsem mu byl já a kmotrou Julie Birabinová, která Vás pozdravuje a která nemá už ani jeden zub. Dali jsme jméno Francois tomu děcku, které koneckonců pochází z francouzského rodu a bude k němu dědičně příslušet, ať se stane cokoli! Začal jsem jednat o prodeji Vašeho domu, udělala jste chybu, že jste ho kdysi ze sentimentálních důvodů vůbec nechtěla prodat, protože čas a povětří ho silně narušily. Kdybyste své dceři napsala pár slov, udělalo by jí to dobře, protože – přiznejme to – je dost nešťastná.“

Tohle „dost nešťastná“ bylo slabé vystižení skutečnosti: Jeanne téměř ustavičně plakala. Tohle všechno – vidět se v téhle barabizně, zatímco snila o zámcích, vidět svého malého Francoise v téhle bídné kolébce z vrbového proutí, zatímco si ona představovala obdivuhodné kolébky vyrobené z cedrového dřeva a čalouněné saténem, být znovu takhle sama v hrozném tichu tohoto mrazivého venkova, když si tak často představovala sama sebe obklopenou lidmi vznešeného chování – to ji dohánělo k zoufalství!

Jeanne se zdálo, že její život je v koncích, totiž ten život, v jaký oprávněně doufala – protože to, co se s ní stalo, nebylo možné napravit! Ale nejhorší bylo, že ztratila přízeň štěstěny, nebo snad to, že navždy ztratila Louise? Jak Louis trpěl! Ale jak ji za to potrestal!

„Ó, bratře Angi, byla to chyba?“ opakovala Jeanne neustále, neboť stále jen hovořila o oné úděsné noci. „Já jsem padla na postel… téměř jsem ztratila vědomí…“

„Klid!“ říkal jí bratr Ange, „já o tom vím všechno!“

Jeanne však vedla svou, cítila se bídně a freneticky upadala z pláče do vzteku a pak se jí znovu vracely vzpomínky na to, co se stalo oné osudné noci.

Vévoda ďOrléans, který vůbec nebyl na umření, jak se to povídalo, přijel tu noc sám tryskem z Bagnoletu, aby se po dvou týdnech diety znovu setkal se svým andílkem. Proběhl Kabinetem, který byl plný světla a kde v krbu hučel velký oheň, vstoupil do pokoje a už se možná rozepínal… když uviděl Jeannu ležící na břichu na posteli a na ní dvacetiletého bratra Hérodota, kuchaře, kterého mniši dali k dispozici Monseigneurovu bratr Hérodot právě horlivě poskytoval své služby, a kdyby na baldachýnu bylo ještě vidět andílky, došlo by jistě zase k jejich hromadnému pádu! Byl to hrozný okamžik – Monseigneur nikdy v životě nezapomene na kulaťoučký růžový zadek bratra Hérodota! Následovala hrozná scéna: bratr Hérodot byl popaden za krk, hozen na zem a pak se rozeřval pod údery hole, načež byl odvlečen za nohu přes celý byt a odhozen na kamenné schody jako mrtvá krysa! A potom hlavinka ohromené, zděšené Jeanny se začala kolébat zleva doprava a zprava doleva pod údery facek. Nadarmo řvala: „Já jsem si myslela, že jste to Vy! Já jsem spala. Já jsem pila!“

„Vy přece nikdy nepijete nebo jenom pár doušků! Vy jste pila proto, abyste se nemusela stydět!“

„On na mě šel odzadu!“

„To proto, že jste si lehla na břicho!“

„Já vám říkám, že jsem ho vůbec neviděla!“

„A přitom jste byla celá nahá a měla jste na sobě všechny moje šperky! Tak vida, mniši jsou pro vás tolik, co vévodové!“

„Louisi!“

„Táhněte! Kdybych vámi tolik nepohrdal, tak bych vás zabil!“

Vévoda ji odvezl uprostřed noci domů v malém šedém kočáře, který sám vytáhl ze stájí. Přišla mu otevřít Anna Ranconová. To ohromení! Monseigneur – ne už běsnící vztekem, ale studený jako krápník – držel za ucho Jeannu, která byla bledá jako smrtka!

„Vracím vám ji, madame! Právě jsem ji našel v mé vlastní posteli na mém místě, jak se dává obsluhovat jedním mníškem! Věděl jsem, že je zbožná, ale ne, že do takové míry! A byl bych si přál, abyste slyšela, jak se přitom horlivě modlila!“

A to nejhorší přišlo potom: Monseigneur hodil na zem váček, z kterého se k Jeanniným nohám vysypaly zlaté mince:

„Za prokázané služby!“ dodal k tomu vévoda a práskl dveřmi. Potom se ten malý šedý kočár se svými mírnými herkami vzdálil do tiché noci navždycky!

♦ ♦ ♦

Pak nastaly pro Jeannu ne právě snadné dny. Co musela ta nešťastnice vyslechnout! Ani ne tak od pánů, kteří ani nemukali, nepochybně proto, že byli příliš zdrceni dopadem té události – ale od své matky!

„Nasadit parohy vévodovi! Nasadit parohy vévodovi! To je neodpustitelné! Ve Francii je jenom pět vévodů a vy dostanete jednoho z nich, toho nejlepšího, a vy mu nasadíte parohy!“

Tohle se opakovalo tisíckrát a na závěr tisíckrát ještě toto: „A teď tu budete navíc sama s bastardem!“

„To by býval tak jako tak stejně bastard!“

„Nechte si ty svoje rozumy, slečinko! On je bastard a bastard! O toho vašeho, to si můžete být jistá, se jeho pan otec bude houby starat!“

„Ale přesto je to jeho otec!“

„Jo, ale vy už nejste slečna a taky ne jeho milenka! Můj Bože, čím jsem tě pohoršila, že mě takhle trestáš!“

Nakonec, po měsíci pekelného trápení odvezl bratr Ange Jeannu do Vaucouleursu. Ani ne tak z toho důvodu, který sdělil paní Birabinové, ale spíš proto, že Anna doslova nemohla ani vidět nevděčnou dceru, která rozmetala její zámecké snění. Bylo to tak ostatně lepší: život se stal pro všechny nesnesitelný!

♦ ♦ ♦

Zlé je však přece jenom pro něco někdy dobré: během těch týdnů a zvláště ode dne, kdy se dostali do Vaucouleursu, Jeanne doslova objevila, jaký je bratr Ange. Tento vytáhlý čahoun s dlouhým zahnutým nosem a chladnýma očima, se strnulým úsměvem v tváři, tak skoupý na slovo, projevil Jeanne svým způsobem – způsobem cudným – více péče a něhy, než kolik jí až dosud poznala. V Paříži často energicky zarazil záplavu matčiných řečí, to on ji iniciativně odvedl z rodinného hnízda zmijí, a potom, jak se zdálo, se stále snažil, aby mohla zapomenout na své neštěstí – tím, že jí trpělivě a dobrotivě vysvětloval, že život nemůže končit v patnácti, že její krása, až se zotaví z porodu, bude ještě skvělejší než předtím, že zase bude někoho mít ráda a bude zase milována. Aby ji rozveselil, vypravoval jí tisíc příhod ze svého života. Lidé ve Vaucouleursu je vídali procházet se po krajině zahalené až po nos. A byl to bratr Ange, který tlačil vozík s děťátkem, a to spalo a necítilo mráz, protože bylo zabaleno do sobolího pláště, který kdysi Monseigneur daroval jeho matce – a který nyní představoval celé Jeanino jmění – spolu se zlaťáky, které jí vévoda hodil na zem a které stačily na živobytí na celý jeden rok.

Jednou večer na konci března Jeanne a bratr Ange spolu klidně večeřeli u hořícího krbu, bratr Ange jednou rukou houpal v kolébce Francoise, a tu se Jeanne náhle z ničeho nic zvedla, políbila bratra Ange na čelo a řekla mu se slzami v očích, že bez něho by bývala tuto životní zkoušku nepřežila. Chtěla, aby věděl, jak je mu vděčná za všechnu jeho dobrotivost.

„Na mou věru,“ odpověděl jí zcela prostě, „musíš vědět, že to je zcela přirozená věc: já jsem totiž tvůj otec!“

„Cože?“ vykřikla Jeanne a vykulila přitom oči, kterýma se na něj podívala tak, jako by ho viděla poprvé v životě.

„Zaplať pámbu, že se podobáš své matce,“ dodal k tomu se svým trhavým smíchem. „Ale byl jsem to já, co tě tvé matce udělal! To dosvědčují nevyvratitelná data.“

„Ale kde to bylo a jak se to stalo?“ ptala se Jeanne, která překvapením a z netrpělivosti tleskala rukama.

„Jak, to ti nemusím říkat, o tom už víš všechno. A stalo se to v klášteře v Picpusu, kde jsem byl mnichem a kam tvá matka chodila dost dlouho pracovat jako švadlena. Tak to teda je! Potom nás život rozvedl každého jinam, ale po čase jsme se zase znovu setkali a já jsem od té doby zůstal hostem své matky – člověkem, který přichází dvakrát týdně na večeři, a který přes to vše je věrným přítelem svých nástupců – ať už oficiálních nebo neoficiálních. Tohle vše, věř mi, se děje ve vší počestnosti!“

„Tatínku!“ vykřikla Jeanne s okouzleným údivem. „Napříště budu říkat tatínku jenom vám a už ne ani panu Ranconovi, ani panu dodavateli. Jsem opravdu ráda, že vy jste ten pravý otec, já jsem nikdy neměla ráda ty dva tak jako vás!“

Potom mlčeli a dívali se na sebe láskyplně.

„Mniši!“ řekla najednou Jeanne zamyšleně. „Jak se zdá, v běhu mého osudu je dost mnichů!“

„Zapomeň na toho posledního!“ řekl jí a vzal ji přitom za ruku. „Zapomeň na všechno, co bylo. Tvůj život teprve začíná!“ A potom tajemně dodal tak, že přitom kladl důraz na každé slovo: „O tvůj osud se postarám já! A o osud tohodle taky!“ Ukázal přitom na kolébku.

„Chudáček Francois!“ povzdechla si Jeanne. „Ten nebude mít jeho tetování!“

A jelikož se její otec na ni díval s nechápavým výrazem v tváři, připojila vysvětlení: „Všem dětem, narozeným z jeho krve, dal vytetovat na chodidlo levé nohy zednářské znamení, aby tak osvědčil, že ti, kdo je nosí, nemusí pochybovat o svém původu. A možná…“

„… to aby jim sloužilo jako… ne jako heslo, ale jako průkaz?“

„Předpokládám to!“

„A je to znamení ještě dostatečně jasné v dospělosti po tom, co se chodidlo odírá o obuv a co pokožka ztvrdne?“ zeptal se učeně bratr Ange.

„Právě že ano! Velký Louis mi to vysvětlil, on pro to tetování vybral místo, kde se noha neopírá o zem a kde kůže netvrdne…“

„Tak tedy,“ řekl mentorským tónem, „chlapec takto tetovaný může s sebou nosit pod svou nohou tajemství svého rodu tak jako voják na podrážce svých bot nosí s sebou svou vlast!“

V krbu zapraskalo poleno a vystřelilo rudou kytici jisker.

„Pamatuješ si,“ zeptal se bratr Ange, jehož oči se najednou rozzářily, „jak to tetování vypadalo?“

„Viděla jsem je tolikrát, že bych je mohla nakreslit se zavřenýma očima!“ odpověděla Jeanne.

Bratr Ange vstal, šel k jedné rozvrzané kredenci pro břidlicovou tabulku a pisátko. „Nakresli mi to!“ řekl Jeanne a jeho oči se přitom podivně zasnily.

DRUHÁ ČÁST

ZAKÁZANÉ HRY NA PŘEDMĚSTÍ SAINT-DENIS

/1

Roku 1760 a v dalších letech šedesátých byla v pařížském předměstí Saint-Denis dost známa jedna osoba, ačkoliv to byl docela malý chlapec. V jedné občanské matrice kdesi ve Francii je zapsáno, že se jmenuje Francois, ale v této pitoreskní a hlučné čtvrti mu od nepaměti – od té doby, co tu žil, říkali Fanfán.

V té době nebyl v Paříži nikde tak rušný život jako v této čtvrti. V samotné rue Saint-Denis byla řada špitálů a klášterů, ale také velký počet velkoobchodů, paláců a všechny možné dopravní podniky, ať už pro cestující nebo pro zboží. Vozy z Remeše přijížděly k hostinci U svaté Markéty, vozy z Arrasu, Lilie, Soissonsu, Rouenu měly svou konečnou v hospodě U velkého jelena. Tam také mohli cestující každou středu a sobotu nasednout do dostavníků, které jezdily do Senlisu, Compiegne, Douai a dokonce až do Bruselu. Směrem na Saint-Germain-en-Laye, Mantes nebo Caen se odjíždělo v pondělí ze stanoviště naproti klášteru Božích dcer. Do dopravní zácpy a hádek, volání podomních obchodníků často znělo zvonění, mezi cestujícími chystajícími se k odjezdu procházely vojenské stráže a točily se tu nevěstky shánějící „holuba k oškubání“ a vystupovali tu kejklíři a dryáčníci – tohle vše dělalo z této ulice věčně kypící kotel. Sousední ulice nebyly o nic klidnější – ať už to byla rue de Saint-Germain-1’Auxerrois, rue Jean-Pain-Mollet, rue Trousse-Vache nebo rue de la Grande-Truanderie, přičemž nejrušnějším místem bylo tu pravděpodobně sídlo ústředního úřadu nosítek proti rue Tire-Boudin. Tohle bylo obdivuhodné hřiště pro osmi nebo devítileté uličníky, kteří tu znali každý kout, slepé ulice, uličky nebo tajemné průchody. Fanfán, ten tu znal mnoho lidí a zvláště ženy lehkých mravů, kterým občas prokázal úsluhu tím, že odnesl psaníčko, a ony mu pak daly několik mandlových dražé z obchodu Le Fidele Berger, který se nacházel v rue de ľAiguillerie vedle největší drogerie hlavního města, nesoucí jméno Martin ďor. Fanfán zbožňoval dražé – ale ještě ne děvčata. Někdy se také stávalo, že ho nějaký cestující, kterému poskytl informace, pozval, aby si s ním šel něco vypít do kabaretu U smrkové šišky, a Fanfán si pak objednával mošt. Fanfán zbožňoval mošt. Někdy ho pil U smrkové šišky, jindy v Kavárně dostavníků poblíž úřadu povozů. Fanfán sníval o tom, že ho jednou někdo pozve do Café de Gisors, tuhle kavárnu navštěvovali zazobanější zákazníci, ale na to si musel ještě hodně dlouho počkat. Stalo se to za okolností, o nichž zatím ještě neměl ani tušení.

Fanfán někdy postával buď sám nebo s jedním či druhým rošťákem patřícím k malé bandě, jejímž byl náčelníkem, před branou špitálu Svatého hrobu v rue Saint-Denis. Přicházeli sem poutníci, kteří se vypravovali do Jeruzaléma nebo kteří se odtamtud vraceli. Někteří Fanfánovi přátelé, jako například Goujon, sem chodívali v obvazech nebo se zkroucenou nohou, aby z křesťanské lásky zbožných poutníků vyloudili nějakou almužnu, která jim potom umožnila blýsknout se před děvčaty. Fanfánovi se tohle nelíbilo. Jeho sem před tento klášter vábila podívaná na lidi všech věků a postavení, na ty, kdo se vydávali do daleké země, kde je pohřben Kristus. Fanfán by rád býval odešel s nimi, aby uviděl moře a velbloudy – a popřípadě taky Ježíšův hrob, protože ta osoba mu byla dost sympatická od té doby, co se o ní dověděl, že chodí po vodě. Pokud šlo o opatření dalších zdrojů příjmu, měl na to jiné prostředky, podle jeho názoru elegantnější – neboť Fanfán nekašlal na eleganci, ačkoliv patřil k prostředí, v němž se tohle moc nenosilo, jak ještě uvidíme. Jedním z těch prostředků bylo, že když se naskytla příležitost, stával se příslušníkem Modrých dětí.

Ve čtvrti byl totiž jeden špitál – špitál svaté Trojice poblíž rue Grenéta – a ten poskytoval nocleh a jídlo sto třiceti šesti chudým dětem – stovce chlapců a šestatřiceti děvčatům. A těm se říkalo Modré děti kvůli barvě jejich oděvu a jejich čepice. Špitál je pronajímal, aby dělaly průvod na pohřbech význačných osob, které si přály, aby je po smrti doprovázelo hodně lidí. Cena byla rozumná: tři libry za tucet – totiž za tucet dětí. Dědici to platili po mši. Výběrčí kláštera vybral peníze a děti se vracely z pohřbu – Fanfán se vracel sám, protože vůbec nepatřil k Modrým dětem, ale protože si sám vyrobil jejich stejnokroj tak, že si dal obarvit jednu starou noční košili a čepec v rue de la Cossonerie u barvíře Valhussarta, který ho měl rád, protože Fanfán mu nosíval vzkazy od paní Aimeryové, že má nějakou noc volnou, totiž když její manžel, četník Aimery, měl službu. A tak tedy Fanfán doprovázel s velkým sebevědomím pohřební průvody až na hřbitov. Nikdo z truchlících pozůstalých se nad tím nikdy nepozastavil, naopak všichni to pokládali za velmi delikátní pozornost správy špitálu, že nad rámec smlouvy poskytovala přídavek – tím spíše, že Fanfán svým dívčím hlasem divukrásně zpíval liturgické zpěvy a dokázal přimět k slzám dokonce i ty, kdo vůbec nic nedědili. Ve zvláště příznivých dnech dokázal sám dostat do své kapsy ty tři libry za tucet! Všechno pak utratil za dražé u firmy Le Fidele Berger. Rád se pak podělil s Goujonem, klukem se sádrovými obvazy, a s Nicolasem Bezejmenným, jehož matka byla prostitutkou v rue des Lavandieres Sainte-Opportune a týrala Nicolase tím, že ho učila číst. Fanfán taky přál Svatému otci, ten se tak jmenoval proto, že byl synem kanovníka. Stručně řečeno Fanfán dopřál svých pamlsků svým obvyklým spolustrávníkům, které měl odedávna ve své paměti. Saint-Pere – čili Svatý otec – byl synem kanovníka, ale přitom nebyl synem nikoho, a proto bydlel s Nicolasem Bezejmenným u jeho matky, která byla nejen lehkou ženou, ale která přitom lehce přenesla přes srdce, že se musí starat o další dítě. A pak tu byl ještě Pastenague, hrbáč, jenže ten je zradil!. Kluci, když o něm mluvili, připojovali k jeho jménu sprosté přívlastky a slibovali si, že až budou velcí, půjdou k nějaké čarodějnici, aby panáka pojmenovaného Pastenague propíchala jehlou.

Před několika lety – když jim bylo pět až šest let – utvořili kluci spolu s Pastenaguem bandu malých uličníků, která začala krást ovoce na stáncích, převracela vozíky se zeleninou, také tloukli uličníky, kteří byli bojácnější než oni nebo byli lépe oblečeni – jenomže příliš často utržili přitom kopance do zadku nebo dostali nařezáno (a jednou dokonce seděli ve smradlavém žaláři čtyři dny, které tam probrečeli, a potom, když se vrátili domů, místo útěchy dostali každý notný výprask) – a to je nakonec odnaučilo nechovat se jako šlechtici. A tak potom přešli na všelijaké obchůdky a odkoukali různé triky, i když přitom občas něco ukradli ze stánků, aby ukázali, že jsou chlapíci. Jediný Pastenague zůstal při starém způsobu a nadával jim pak poseroutků a volů. A nakonec je zradil. Tím, že přešel do Cartouchovy bandy, to byla jinačí banda než ta jejich, byli to opravdoví chlapi (bylo jim ostatně už dvanáct let) a ti se nebáli přepadat v noci chodce. Nepocházeli tak docela přesně z této čtvrti, spíše z okolí Bastily, ale někdy sem udělali výpravu.

„Toho tvého Cartouche,“ vykřikl Fanfán na zrádce Pastenagua, „toho Cartouche si strč víš kam!“

„Stačí, když se na tebe podívá, a poděláš se do kalhot,“ odpověděl mu Pastenague.

A potom následovalo setkání na nejvyšší úrovni. Cartouche poslal k Fanfánovi svého pobočníka a pozval ho, aby se s ním setkal následující neděli v zadním sále v Café ľÉpi v rue Noire za Bastilou, kde konal svá zasedání. Pro Fanfána to byla už cizina, ale šel tam spolu s Goujonem, Svatým otcem a Nicolasem Bezejmenným. V zadním sále kavárny jich tam bylo už nejméně deset, téměř všem bylo dvanáct let, kromě Cartouche, kterému bylo sedmnáct. Fanfán Cartouche až dosud nikdy neviděl jinak než zdálky. Cartouche, to byl obr.

„Prý mě posíláš někam!“ křikl a tloukl přitom jednou svou pěstí do druhé – byly to ohromné pěsti. Cartouchovi vpředu chyběly tři zuby a to dělalo jeho jízlivý škleb ještě hrozivějším.

„Ale ne! Já jsem Pastenaguovi řekl, aby si tě strčil do zadku!“

Potom nastalo nábožné mlčení, jaké se rozhostilo v dávných časech v římském cirku předtím, než byli vpuštěni lvi do arény, kde už byli křesťané. Cartouche přistoupil k Fanfánovi, ale ten necouvl, statečně čelil výhrůžnému pohledu této obludy, ačkoliv v té chvíli musel připustit, že si skutečně co nevidět nadělá do kalhot, ale pohotově našel spásné východisko ze situace v diplomacii:

„Je to důstojné muže, aby zbil malého chlapce?“

Položil tuto otázku a to způsobilo, že se svraštilo mnoho čel, které si jinak jen zřídkakdy kladly etické otázky. Jak se zdálo, toto těžké přemýšlení vedlo Cartouche k tomu, že mu oči div nevypadly z důlků. Cartouche přelétl pohledem svou jednotku, která ani nedutala.

„Já tě neztřískám!“ prohlásil konečně a přitom sám pocítil údiv člověka, který právě poznal, že existuje cosi jako rytířství. „Ale přeju si, abys mi napříště projevoval patřičnou úctu, protože jsem Cartouche a protože ty jsi jenom prťous a pytlík!“

„Mně je už sedm,“ odpověděl mu Fanfán, „a pytlík nejsem a prťous nebudu!“

Jak se to jevilo, první kolo skončilo vyrovnaně, jestliže ovšem přihlédneme k rozdílu věku obou soupeřů. Cartouche si sedl, zavřel oči a pak začalo druhé kolo. Cartouchova autorita a prestiž vyplývaly nejen z jeho herkulovské síly, ale především z toho, že opravdu byl nejenom Burgunďan, ale navíc vnuk Cartouche, toho, jenž byl vpleten do kola na place de la Greve roku 1721. A teď, jak to rád dělával (s určitým tónem lyričnosti), vypravoval o svém dědečkovi, o jeho životě, jeho kariéře, jeho velkých činech, loupežích, vraždách, o jeho umučení. Dlouhou řeč, pronesenou za uctivého mlčení, uzavřel takto: „A kdo je víc?“

Potom se obrátil na Fanfána: „Pokud jde o vzrůst, jednou se mi možná vyrovnáš, ale pokud jde o předky, to by ses, ty chrapoune, musel znova narodit!“

„Ukaž mu svou nohu!“ zašeptal Goujon Fanfánovi a ten si vyzul levou botu, vytáhl z kapsy zrcátko, které k tomuhle účelu vždycky měl u sebe, a každému ukázal tetování na svém chodidle: krokev a slovo Égalité. Protože z přítomných kromě něho samotného nikdo neuměl číst, dodal nahlas: „To slovo, to je Égalité!“

Stejně jako pro Cartouche od jeho předka, tak pro Fanfána velká část jeho prestiže vyplývala z jeho tetování a nyní, jak se zdálo, tohle právě také zapůsobilo – v Cartouchově bandě nikdo nebyl tetován.

„Ty víš, co to znamená?“ zeptal se užaslý Cartouche.

„Jistě!“ prohlásil Fanfán, který přitom o tom nevěděl vůbec nic. „Ta krokev představuje královo lože. Égalité, to znamená rovnost s králem! Můj dědeček spal s královnou, a proto byl na roven králi!“

„S kterou královnou?“ zeptal se Cartouche.

„To ti budu moci prozradit v den svých osmnáctých narozenin,“ odpověděl Fanfán. „Ale řeknu to jedině tobě, to ti slibuju!“

Takto proběhl souboj obou náčelníků. Býval by mohl také skončit uzavřením mírové smlouvy, jenže ve skutečnosti nenastal ani mír ani válka, protože se oba náčelníci potom neviděli celé dva roky.

♦ ♦ ♦

Zrádce Pastenague však nepřestal. Protože Fanfána zradil, zdálo se mu být logické, že ho musí nenávidět. Div nepukl vztekem, když poznal, že jednání s Cartouchem neskončilo kapitulací nepřítele Fanfána. Fanfánova prestiž po tomto jednání ještě vzrostla a pověst o tom se donesla až k Pastenaguovi. To žralo tohoto ohyzdného zrzouna, který neměl nic, čím by se mohl chlubit, a který kdysi prohrál s Fanfánem jeden zvláštní souboj: jednou v zimě závodili o to, kdo dál dostříkne, a Fanfán nejenom dočural nejdál, ale navíc ještě tímto způsobem napsal své jméno do sněhu – a Pastenaguův vztek byl tímto pokořením ještě znásoben, protože Pastenague neuměl psát. A proto se Pastenague stal původcem toho největšího a nejhroznějšího pokoření Fanfána – pokoření, které – řekněme to ihned – skončilo v důsledku rafinovaného souběhu příčin pro Fanfána triumfem, z něhož Pastenague, když se o něm dozvěděl, zezelenal vzteky.

Došlo k tomu takto: v jihovýchodním rohu rue Saint-Denis a rue des Lombards je hospic svaté Kateřiny, spravovaly ho jeptišky augustinky. Jejich specialitou bylo tohle: po tři noci poskytovaly útulek služkám, které přišly o místo, celkem asi šedesáti najednou. Noclehárny, to byly dva sály v přízemí, jeden se šestnácti velkými postelemi vždy pro čtyři dívky a druhý s pěti lůžky pro jednu osobu. Pastenague toto místo dobře znal, protože tu po několik měsíců myl podlahy – a toto místo se mělo stát pastí, v níž měla vzít za své Fanfánova prestiž na následky zesměšnění.

Pastenague už dva roky promýšlel své léčky, ale ta poslední byla nejlepší – a byla tím lepší, protože se měla uskutečnit tak pozdě a protože msta je pokrm, který chutná nejlíp studený! Náhoda, která někdy věcem nahrává, tomu chtěla, že jednoho rána (bylo to chladné ráno a pršelo) Fanfán se přišel podívat na poutníky z Jeruzaléma k bráně špitálu Svatého hrobu a narazil tam na Pastenagua. Pastenague nebyl jenom zrzoun, totiž nebyl krásně ryšavý, ale měl barvu počurané slámy, u nosu měl stále nudli, šilhal a navíc, jako všichni zrádci, byl pokrytec. A teď se právě hrnul s napřaženou rukou k Fanfánovi. Řekl mu, že hodně vyrostl a zesílil za ty dva roky, co se neviděli, což bylo pravda, Fanfánovi teď bylo skoro deset. Pastenague také řekl, že všechno minulé je zapomenuto, že se zase musí stát kamarády jako předtím, stručně řečeno, jeho rozpraskaná ústa byla plná medových řečí. Jedině jeho přimhouřené oči ho mohly prozradit, ale Fanfán, který byl přirozeně upřímný a který si právě předtím přečetl Plutarchovy Životopisy, nebyl podezřívavý člověk. Věřil, že všichni lidé jsou ryzí jako řečtí hrdinové. My, kteří známe Pastenaguovy černé úmysly, měli bychom Fanfána varovat, ale je to nemožné, protože nevíme, co je podstatou toho černého záměru. Na neštěstí nebyl tu ani Goujon, ani Svatý otec, ani Nicolas Bezejmenný, Fanfánovi věrní pobočníci, aby odhalili toho filištína.

Svatému otci a Nicolasi Bezejmennému nadešla právě hodina mučení – už ne čtení a psaní, to už měli za sebou, ale museli se právě mezi návštěvou dvou zákazníků své ochránkyně a matky učit počítat! Pokud šlo o Goujona, jeho otec paštikář mu právě vtloukal do hlavy umění výroby paštik – tak, že Goujonův zadek obdaroval notnými kopanci.

Fanfán a Pastenague odešli od hospice Svatého hrobu a procházeli se v davu lidí a přitom si vypravovali o svých hrdinných činech. Tak se dostali – aniž si Fanfán vůbec mohl uvědomit, že to nebyla náhoda – před hospic Svaté Kateřiny. Tam se Pastenague zastavil a vypadal, jako by o něčem snil.

„Já bych rád dostal těch pět liber,“ řekl z čista jasna zkormouceně, „ale ta věc je příliš riskantní!“

„Jakých pět liber?“ zeptal se Fanfán. „O co jde?“

„Jó, to je Cartouchův nápad! Taková legrace. To víš, my v naší bandě nejen kradem, ale děláme taky různé legrácky! Podstupujeme různé zkoušky, abychom zjistili, kdo z nás je baba a kdo ne. Minulý týden mi Cartouche řekl, že se neodvážím uříznout ocas koni jednoho strážce před Tuileriemi. A já holenku, jsem udělal nůžkama na stříhání živých plotů cvik cvak a bylo to! Všichni kluci byli přitom někde blízko, aby se přesvědčili, jestli nebudu mít v kalhotách – a jak vidíš, neměl jsem!“

„To není maličkost!“ řekl uznale Fanfán.

„Udělal bys to?“

„Budu muset o tom přemýšlet! Ale proč nepovídáš, co to měl Cartouche za nápad?“

„Dostat se támhle!“

„Do hospice Svaté Kateřiny?“

„Jo!“

„To nic není!“

„Ale v noci!“

„Něco tam ukrást? V klášterech se nesmí krást, kdo by to udělal, dostal by se do pekla!“

„Ale ne kvůli krádeži, vole, ale aby ses dostal do postele s holkama!“

„Jakpak, prosím tě, může kluk vlézt do postele holek u jeptišek?“

„To si musíš namáhat trochu svou myslivnu! Například tak, že se oblečeš jako holka! Jenomže i když Cartouche za to nabízel pět liber, všichni couvli a já taky! Koho by tam chytli, dali by ho do kartouz – a nejen na den, to mi věř!“

„A co Cartouche?“ zeptal se Fanfán, kterého ten nápad dráždil ani ne tak kvůli děvčatům, ale kvůli těm pěti librám a především proto, že šlo o neslýchaný kousek. „Ten taky couvl?“

„Dovedeš si ho představit oblečeného jako děvče s jeho metrem osmdesát?“

„To ne!“ připustil Fanfán. „Tím by to bylo ještě něco většího!“

A potom se zase zasnil on. Pastenague ho po očku pozoroval. Znal ho jako chlápka, který se vždycky nechal vyprovokovat. „Jenže teď možná, když zestárl, stal se méně odvážným!“ pomyslel si Pastenague.

„Beru to!“ řekl Fanfán, který by to byl udělal i zadarmo, jen proto, aby ukázal, že má víc odvahy než všichni ostatní. „Kdy to mám udělat?“

„Dnes večer!“

„Dobrá, dnes večer!“

„Ty ale máš odvahu!“ řekl nato Pastenague, tak trochu závistivě. „My budeme nablízku, ověříme si, jestli nepodvádíš!“

„Za co mě máš!“ odpověděl Fanfán uraženě, ani mu nepodal ruku, obrátil se na obrtlíku a šel přímo k paní Aymeryové, milence svého přítele barvíře Valhussarta a manželce četníka Aymeryho – který zrovna nebyl doma. Madame Aymery byla hezká, prsatá osůbka, s Fanfánem se vždycky dlouho mazlila, brala si ho na klín a všude ho hladila, i když to Fanfána dost rozčilovalo, protože to pokládal za čas ztracený pro své toulky a hry.

„Madame,“ zeptal se jí, když se s ním jako obvykle pomazlila, „máte ještě nějaké své dívčí šaty? Chystám takovou legraci,“ přiznal se. „Přinesu vám je zítra zpátky!“

„Pojďme se na to podívat, ty uličníku!“ odpověděla a odvedla ho do pokoje, kde mu pod záminkou, že mu vyzkouší své dětské šaty, poručila, aby se svlékl donaha.

♦ ♦ ♦

Služky bez místa přicházely k augustinkám v kteroukoli denní hodinu, ale obvykle jich přicházelo nejvíc až po setmění, když marně hledaly jiný útulek. Fanfán si vybral osmou hodinu, aby se nemusel procházet v dívčích šatech ve dne v této čtvrti, kde byl všeobecně znám. Převlékl se potajmu u Goujona v boudě na nářadí vzadu na zahradě, zatímco Goujon hlídal venku. Goujon slíbil, že o tom uvědomí Nicolase Bezejmenného a Svatého otce.

Když Fanfán přišel na roh rue des Lombards, jeho cvičené oko zahlédlo tři kamarády přikrčené ve výklenku vrat a ve stínu tu a tam jiné tmavé postavy, pravděpodobně příslušníky Cartouchovy bandy. Na ulici byli už jenom ojedinělí chodci, krámy zavíraly a kanceláře dopravních podniků byly už prázdné.

Fanfán zamířil k malé brance uprostřed vrat velké brány a opřel se o ni. Věděl, že nalevo od branky na začátku dvora před budovou kláštera stojí domek, kde střežila vstup sestra fortnýřka.

Fanfán by býval raději přišel spolu s několika ženami, aby mu sestra fortnýřka věnovala méně pozornosti, ale v té chvíli nebyla právě před hospicem ani jedna. Koneckonců paní Aymeryová mu přece řekla, že vypadá jako hezké děvče, což ho sice celý den mrzelo, ale přitom zároveň uklidňovalo.

V domku fortnýřky se nesvítilo a fortnýřka nikde! Fanfán si řekl, že se příjem nocležnic asi provádí přímo v klášteře, a zamířil proto k budově, kde za okny v poschodí bylo vidět světlo svíček a lamp. Přízemí budovy bylo úplně tmavé, což bylo podivné, takže Fanfán na okamžik zaváhal. Couvnout však nebylo možné, Cartouchovi hošani na ulici čekali jenom na to!

Vestibul smrděl čertvíproč octem. Na jeho konci Fanfán nejasně viděl schodiště vedoucí do poschodí. Vydal se tím směrem a jak šel dál a dál, stále zřetelněji slyšel nahoře jakýsi halas. Vždycky si myslel, že řehole předepisuje mlčení, ale to asi tak nebylo, protože teď, když už byl v půli schodiště, uslyšel nejasný hluk rozhovoru a potom dokonce se tam někdo hlasitě zasmál.

Před Fanfánem se objevily těžké dveře. Přiložil na ně ucho a odskočil, když uslyšel mužský hlas, který říkal cosi nesrozumitelného. Mužský hlas? Fanfán si vzpomněl: to je zřejmě doktor Brieuzin! Brieuzin sem chodil každý večer, aby zjistil, zdali mezi příchozími některá nemá známky nějaké nakažlivé nemoci, například neštovic, které endemicky pustošily celou Evropu. „Sakra, ten mě zná!“ pomyslel si Fanfán. „To je ale opravdu smůla!“ Užuž se chtěl obrátit k odchodu, celý naštvaný, když stejný hlas řekl: „Uhasit všechny ohně!“

Potom následoval nějaký shon a náhle se otevřely dveře. Fanfán se přitiskl za stojací hodiny. Slyšel doktorovy kroky na schodišti, pak jak se vzdalují po chodbě, až nakonec utichly. Fanfán rychle vklouzl do ztemnělé noclehárny, která byla plná nejasných hlasů, zívání, praskání postelí. Fanfán vklouzl do první, na kterou narazil, srdce mu přitom bušilo, ale přitom měl radost při pomyšlení, že se mu jeho kousek podařil.

Osoba, kterou odstrčil s polohlasnou omluvou, chvíli nic neříkala, ale pak Fanfán ucítil, že se k němu obrací a že vstává. Ve tmě bylo slyšet křesání, pak se rozsvítila lampa – osoba, který ho držela, byl muž!

„Kamarádi, já jsem ji viděl první, ale potom vám ji přenechám! Ty jsi ale hezká!“

Další lampy a další svíčky se rozžíhaly jedna za druhou skoro všude a ze všech postelí vylézali muži, většinou nesvlečení, ale bez bot – a bylo vidět, že to je kumpanie dragounů! Mladých, statných dragounů, nadšených tou krásnou příležitostí a odhodlaných – to bylo jasné na první pohled! – podat si tu krásku, která – to je ale pěkná sviňka! – sem přišla právě kvůli tomu!

Bylo jich třicet a to Fanfánovi nahnalo. O tři vteřiny později Fanfán vyskočil směrem ke dveřím a byl znovu chycen tím, který ji objevil, a ostatní přitom křičeli halali, halali! – i když jenom polohlasně, to kvůli plukovníkovi, který spal dole, to byl ten muž, jehož Fanfán pokládal za doktora. „Objevitel“ hodil Fanfána zpátky do postele a už ho neomalenou rukou svlékal a byl by asi dokonal svůj záměr, kdyby jeho ruka bohudík včas neobjevila, že se zmýlil v pohlaví. Tenhle dragoun neměl zájem o mužské pohlaví, ale mezi dalšími byli nejméně tři zájemci, jenže naštěstí sodomie byla trestána pověšením. Bylo tedy možné, že by Fanfán býval jednoduše vyhozen na ulici za doprovodu sprostých poznámek pravověrných dragounů, kteří přirozeně neměli žádné pochyby o jeho povolání, kdyby se do noclehárny nevrátil plukovník, přece jenom sem přivolaný vším tím rámusem!

Plukovník de Ramponeau byl muž, který trpěl kvůli své malé postavě a také kvůli žaludku, což byl důsledek první vady. Protože se stal jezdcem v útlém mládí, měl nohy do oblouku. Byl od přirození zbabělec, ale zbožňoval armádu – ne proto, že vede války, ale kvůli rozkoši, kterou mu poskytovaly manévry a spleť předpisů. Ve společnosti nebo před svým mužstvem plukovník de Ramponeau – všimněme si, že je příslušníkem nejnižší šlechty, což ho také vzteká! – se rád blýskal tím, že jedním dechem odříkával čtyřicet tuctů předpisů. To, co bylo proti předpisům, nenáviděl. Fanfánova přítomnost tu byla proti předpisu. Byla ostatně odsouzeníhodná také proto, že plukovník nemohl pochybovat o tom, že Fanfán je teplouš a že tohle je proti regulím společnosti, která to odsuzuje, a proti regulím církve, která to zatracuje. Pan de Ramponeau vydal proto příslušné rozkazy.

♦ ♦ ♦

Cartouchovi hošani – stejně jako Fanfánovi přátelé – čekali na ulici tak dlouho, jak bylo potřebí, aby se ujistili, že se Fanfánovi jeho kousek podařil. Bylo dohodnuto, že se všichni sejdou na stejném místě druhý den ráno v sedm hodin, kdy z kláštera odcházely ženy, které tam našly útulek na tři noci, a kdy mezi nimi jistě bude i triumfující Fanfán.

Ve stanovenou dobu byli tam všichni, celí žhaví zvědavostí. Cartouche v kruhu svých hošanů právě povídal, že ten chlápek Fanfán, co má takovou odvahu na svůj věk, bude báječnou posilou, když náhle ke všeobecnému překvapení se na dvoře kláštera začalo bubnovat na buben.

„Kam to dospěje, když i sestry jeptišky začínají vyhrávat na buben!“ řekl Goujon – ne tak docela nepřípadně – Svatému otci a Nicolasi Bezejmennému, kteří souhlasně pokývali hlavou. – „Ale co se to děje?“

Obě křídla brány se začala se skřípáním pomalu rozevírat – otvírali je dragouni! Teď obrňme svá srdce, abychom unesli pohled na strašná muka, která podstoupí Fanfán na rozkaz pana de Ramponeau, stejně jako všichni, kdo se na to dívají na ulici, Fanfánovi přátelé a známí, nepočítaje v to chodce, kteří se začínají shromažďovat, a jako všichni, kteří vyvalují oči na tuto podívanou: na dvoře stojí seřazena ve dvou řadách kolmo k bráně kumpanie dragounů, buben stále duní tak jako při exekuci. A je to opravdu exekuce: teď se objevuje Fanfán, stále oblečený do pěkných šatiček paní Aymeryové, vychází z chodby, kam jsme ho viděli vcházet před deseti hodinami. Noc strávil tak, že byl za nohy připoután k jedné posteli. Pod paždí ho drží dva dragouni, takže ho skoro nesou nad zemí, jdou kupředu a vedou ho doprostřed dvora. Na ulici je stále víc a víc lidí a známí i neznámí se ptají jeden druhého, co to znamená. Potom se objeví plukovník de Ramponeau, za ním jde jeho ordonanc, který nese židli, tu židli staví vedle Fanfána a plukovník na ni uloží svůj široký zadek. Dragouni, kteří drží zmítajícího se Fanfána, jemně položí jeho tělo na plukovníkova kolena. Plukovník obejme levou rukou Fanfána, pevně ho stiskne a zatímco buben slavnostně zní, plukovník vyplácí Fanfána na zadek. Padesát ran na holý zadek! Fanfán raději pokořením a bezmocným vztekem ještě před skončením exekuce omdlí, ale plukovník od té doby je navždy vepsán do jeho paměti!

♦ ♦ ♦

Co se to vlastně stalo?

Tohle: dva dny předtím – kvůli třem případům neštovic, které se objevily u augustinek, byl klášter na rozkaz policejního lieutenanta zcela evakuován. Bylo to provedeno v noci a za naprostého ticha, aby se nezneklidnilo obyvatelstvo. Augustinky a jejich chráněnky našly útulek v rue de la Barre v klášteře vizitantek. A v noci skupina ošetřovatelů dezinfikovala tato místa tím, že je bohatě polila octem – a tento zápach cítil Fanfán, když sem přišel!

Cartouche se po této exekuci mlčky vrátil v doprovodu bandy na svou základnu do kavárny ľEpi Noir poblíž Bastily. Hysterický jásot Pastenagua během celé té záležitosti vyvolal jeho pozornost.

„Pověz mi, Pastenagu,“ zeptal se Cartouche přívětivě, když se vrátili do kavárny, „tys to věděl, že místo našich svatých sester tam byli dragouni?“

„Já jsem o tom slyšel povídat jednoho seržanta fortnýře, co byl v kabaretu de la Sellette. Bylo potřebí tam ubytovat na jednu noc dragouny, co procházeli Paříží směrem na sever, a dali je tam, protože sestry se tam mají vrátit až zítra,“ odpověděl ten osel, který hořel touhou ohromit své posluchače, úplně opilý vědomím, že uskutečnil svou pomstu.

„Sázka, kterou jsem navrhl, se týkala vyspání v posteli žen a ne dragounů!“ řekl Cartouche stále ještě přívětivě, a protože byl celkem málomluvný, ukončil své prohlášení tak, že svou obrovskou pěstí praštil do Pastenaguovy huby, která tak přišla o další tři zuby, a že pak chytil Pastenagua vzadu za kalhoty a vyhodil ho z kavárny ľÉpi Noir a tím zároveň ze své bandy. Pastenague pak schlíple zmizel v široširé Paříži a my nevíme, zdali se s ním ještě někdy setkáme.

Fanfán se dozvěděl o Cartouchově účinné sympatii v tak žalostné situaci z listu, který pyšný vůdce nadiktoval veřejnému písaři. K listu bylo připojeno třicet liber. Tyto sympatie a peníze Fanfána trochu utěšily, ale ostudná rudost jeho zadku se vyrazila i na jeho duši a na jeho sebevědomí, takže Fanfán nevyšel z domova po celé dva měsíce a čekal, až na všechno zapomene on sám i početná veřejnost.

Že nevyšel z domova? On tedy má domov? To se v našem vyprávění až dosud neprojevilo, protože jsme zatím vylíčili jen jeho život společenský. Než ukážeme, kam – jak jsme výše naznačili – vyústilo jeho ohavné pokoření v důsledku rafinovaných návazností příčin, totiž v jistý triumf, z něhož Pastenague zezelenal vztekem navždycky, sluší se, abychom nyní čtenáře informovali o Fanfánově životě rodinném.

/2

Asi deset let před těmi skutečnostmi, o nichž jsme vyprávěli, šila jednoho květnového večera žena asi osmadvacetiletá u okna v malém, dosti slušně zařízeném bytě, který měla najatý ve třetím poschodí domu číslo 20 v rue Grenéta, a čas od času přerušovala svou monotónní práci tím, že se dívala dolů na ulici, kde projížděly hřmotící vozy, které odjížděly od blízkého dopravního podniku v rue Saint-Denis a tryskem mířily buď do Normandie nebo na sever Francie. Byla to dost půvabná žena, malá, ale pěkné rostlá. Živila se – po pravdě řečeno dost skromně – jako domácí švadlena. Její jméno: Félicité Donnadieuová. Hlavní charakteristika: už čtyři roky vdova po Victoru Donnadieuovi, granátníkovi, padlém ve válce v Kanadě.

Félicité se právě chystala povečeřet – jako obvykle sama, svou obvyklou polévku, když na dveře jejího bytu někdo zaklepal. Když otevřela a uviděla návštěvníka, zůstala jako ohromena údivem. Neviděla totiž toho člověka už celých deset let, od té doby, co ji na poli vojtěšky poblíž chudého statečku jejích rodičů ve Vexinu zbavil panenství.

„Ty!“ zvolala a vyvalila oči. „Můj Bože! A tohle, co to je?“

Návštěvník, to byl bratr Ange a „tohle“ byl tři měsíce starý Francois, zabalený do pokrývky.

„No jo, jak vidíš, jsem to já!“ odpověděl jí bratr Ange s galantním pozdravem. „Můžu dovnitř?“

„Samozřejmě! Chceš se mnou pojíst tohle skromné jídlo?“

„Rád, přinesl jsem víno,“ odpověděl a vytáhl z pokrývky, v níž spalo nemluvně, láhev burgundského. Položil láhev na stůl a děcko na postel, potom políbil Félicité na obě tváře a dodal, že se vůbec nezměnila.

„Ty taky ne! Ale to je překvapení! Já jsem z toho celá pryč! To už je let! Ale jak jsi mě našel?“

„Na mou věru,“ začal svou odpověď a posadil se tak, že natáhl před sebe své dlouhé nohy. „Před několika lety, už nevím od koho, dozvěděl jsem se, že jsi ovdověla a že tvůj muž byl granátník třetího regimentu dragounů. Ten regiment patřil hraběti de Balzac, který vdovám po svých poddůstojnících platí penzičky. Od jednoho ze svých přátel, armádního dodavatele, jsem získal seznam těch penzí a tak jsem tě, má milá Félicité, zase našel!“

Bratr Ange nalil vína do dvou sklenic, které si vzal z příborníku, jako kdyby tu byl doma (my ovšem víme, že bratr Ange se cítí všude jako doma), a podíval se na ni: „Doufám, že jsi stále vdova?“

„Ale ano!“

„To znamená, že nemáš nikde milence, který by mě tu překvapil a zeptal by se mě, co tu dělám?“

„Ó ne!“ odpověděla mu s jistou melancholií. „V mém věku se ženská už moc nelíbí!“

„Mně se pořád líbíš!“ prohlásil šibalsky. „A jsem si jistý, že zase najdeš nějakého dobrého manžela!“

„Aby tě Bůh vyslyšel! Ale řekni,“ zeptala se znovu udiveně, „čemu vděčím za tu radost, že jsi mě tak neočekávaně navštívil?“

„Tomuhle,“ ukázal na nemluvně na posteli – právě se probudilo.

„Ten je pěkňoučký!“ řekla Félicité, která přistoupila k posteli. „A ty jeho oči! Vypadají jako drahokamy! Podívej se, jak se za mnou točí! Ale já nechápu…“

„Já ti to vysvětlím!“ přerušil ji, dal se spolu s ní do jídla a zároveň pokračoval ve vysvětlování: „Tenhle prcek se jmenuje Francois Lange. Jsou mu tři měsíce. Je to bastard vysoce postavené osoby. A já jsem tu proto, abych se tě zeptal: chtěla bys ho vychovávat, nalézt pro něj někde poblíž kojnou, krátce starat se o něj tak dlouho, jak to určím! Nebudeš toho litovat! Každý měsíc dostaneš jako honorář za to částku ve výši své penze a později možná ještě vysokou odměnu!“

„To je ale nějak tajemná věc!“ řekla na to Félicité, celá ohromená tímto návrhem. Šla se znovu podívat na nemluvně a na chvíli se odmlčela.

„Že je krásný?“ řekl bratr Ange.

„Moc!“

„A dobře rostlý, už má ptáčka, jako kdyby mu bylo osm měsíců!“

Bratr Ange chtěl dodat: to má po mně, ale to, že je vlastně jeho dědečkem, muselo zůstat tajemstvím, a proto s politováním o tom nic neřekl.

„Já jsem byla těhotná!“ sdělila mu Félicité smutně. „Ale přišla jsem pak o to. A porodní báby říkají, že už nikdy nebudu mít dítě!“

„Tak vida! To jsem vlastně zaklepal na správné dveře!“

„Nech mě, ať si to alespoň trochu můžu rozmyslet! To je důležité rozhodnutí!“

„Na to máme celý večer, má milá!“ odpověděl jí klidně a přitom si nalil znovu burgundského.

A tak tedy Francois, kterému se brzy mělo říkat Fanfán (říkal si tak sám, když začal mluvit), objevil se na předměstí Saint-Denis, které se zanedlouho potom mělo stát územím jeho hrdinných činů, dříve než se jiná místa na této planetě stala jevištěm, na němž rozvíjel svůj talent.

Zvláštní shodou okolností, kterou by si nevymyslel ani romanopisec, ale jejíž tajemství zná historie, konala se téhož večera, kdy byl Fanfán donesen k Félicité, velká dětská slavnost, kterou pořádala na počest svých vnoučat stará hraběnka Ambrogianiová ve svém paláci v rue Grenéta několik kroků od Félicitina domova. A tak tedy právě v tu hodinu, kdy byl Fanfán předmětem jednání, které už známe, jeho polobratr, jiný syn vévody ďOrléans, tancoval vedle gavotu. Co by bývali asi udělali jeden i druhý, kdyby to věděli? Tohle jsou otázky, které ovšem musí zůstat bez odpovědi.

♦ ♦ ♦

Přelétněme těch několik let prožitých Fanfánem v rue Grenéta. Povídání o průjmech a prvním zoubku není pro nás zajímavé. Fanfán ostatně nikdy nebyl nemocný. Uměl řvát zplna hrdla a zakousnout se do prsou dobré kojné, kterou mu v té čtvrti našli – to jsou hlavní charakteristiky jeho tehdejšího života. Bratr Ange přicházel každý měsíc vyplatit slíbené peníze a ověřit si, jaký pokrok udělal jeho „chráněnec“. Čas od času šel o tom podat zprávu Fanfánově matce, totiž Jeanne.

Jeanne po návratu z Vaucouleursu bydlela nějakou dobu nejdříve u své matky a potom vstoupila do zaměstnání jako prodavačka a byla ubytována v Labillově módním obchodě, který měl vývěsní štít s nápisem La Toilette nedaleko rue Grenéta, v rue Neuve-des-Petits-Champs. Labille byl velice vyhledávaný krejčí a v jeho podniku to bylo velice zábavné, chodilo tam mnoho šlechticů, finančníků a důstojníků Francouzské gardy. Jeanne velice přitahovala tyto bohaté pozlacené motýly. Už začínala zapomínat na své neštěstí. Na Fanfána si vzpomněla jenom tehdy, když k ní přišel její otec, aby jí o něm vypravoval.

Naštěstí pro Fanfána Félicité si ho rychle oblíbila, stala se z ní opravdová matka. Pro lidi ve čtvrti byl Fanfán jejím synovcem, synem její náhle zemřelé sestry, a jestliže zpočátku mezi drbnami v sousedství kolovaly různé narážky, potom poměrně brzy to přestalo. K Félicité někdy přicházel navečer jakýsi Piganiol, Alceste Piganiol. Pro Fanfána to byl něco jako dobrácký Herkules, který se stejně dobrácky smál a vyhazoval ho až ke stropu. Piganiol mu pokaždé přinášel dražé, což, jak můžeme předpokládat, je počátek Fanfánovy obliby tohoto cukroví. Piganiol byl granátníkem v Kanadě a byl tam Donnadieuovým kamarádem. Byl to on, kdo před několika lety přišel Félicité oznámit hrdinnou smrt jejího manžela, který upadl do léčky nastražené irokézskými Indiány. Fanfán měl Piganiola rád a toho dne, kdy si ho Félicité posadila na klín a řekla mu, že dostane tatínka, Fanfán si pomyslel, že to bude Piganiol. Zmýlil se. Byl to Tronche. Félicité se totiž vdala za Philiberta Tronche, když byly Fanfánovi tři roky. Pro Fanfána to bylo veliké neštěstí.

Philibert Tronche nebyl krásný, nebyl bohatý, nebyl urostlý, nebyl mladý (bylo mu už pětačtyřicet), ale byl to muž. Pro Félicité byly její večery už příliš dlouhé a další zdrženlivost příliš těžká. A je ovšem také pravda, že chtěla, aby to dítě mělo už doma muže!

Félicité ani dost dobře neznala toho člověka, který vykonával v tmavém a zakouřeném kumbálu v rue de la Cossonnerie řemeslo opraváře zbraní. Čas od času se letmo pozdravili, Tronche totiž obvykle vyšel na práh své dílny, když viděl jít kolem Félicité s balíky prádla, které si nosila k opravování. Tronche byl taky vdovec a taky, jako Félicité, měl z toho brouky v hlavě, takže jednoho dne, když jí pomohl domů donést její balík prádla, nevydrželi to ani on, ani ona a spustili se – či spíše při nejmenším oba to chtěli, jenže Fanfán, kterého zavřeli mimo místo hříchu, narazil hlavou do stolu, začal řvát jako pominutý a potom tloukl polenem do dveří, což pana Tronche hanebně vyrušilo. Pan Tronche bezpochyby právě proto od toho dne Fanfána nenáviděl.

Jedním z důsledků této nevraživosti – která se projevovala tím, že Tronche na Fanfána často pro nic za nic řval a že ho občas navzdory vášnivým protestům Félicitiným zfackoval – bylo, že Piganiol už nechodil do domu v rue Grenéta.

Piganiol byl svědkem na Félicitině svatbě, pak se čas od času zastavil jako kdysi, ale jednoho dne Tronche dal před ním Fanfánovi takovou facku, že Fanfán odletěl na druhý konec místnosti. Fanfán se totiž venku zabral do hraní s Goujonem, a aby neztrácel čas, vyčural se do kalhot.

„No ne!“ vykřikl Piganiol. „Zbláznil ses? Malého kluka nemůžeš takhle mlátit!“

„Ty jsi ale zvíře!“ křičela Félicité. „Pitomé zvíře!“

„Kdo je tady pánem?“ řval zase Tronche.

Piganiol bouchl za sebou dveřmi – za doprovodu srdcervoucího pláče Félicité a Fanfána, kterého Félicité chránila jednou rukou, zatímco její druhá ruka byla ozbrojena pohrabáčem.

„Vidíš, teto?“ vykřikl Fanfán. „Měla ses vdát za Piganiola, já jsem ti to říkal!“

Tohle ovšem nevedlo k urovnání vztahů. Tronche raději odcházel z domu opít se do kabaretu U smrkové šišky a přitom hrozil, že jednou všechny zabije! K těm „všem“ nepatřil jenom Piganiol, Félicité a Fanfán, ale také bratr Ange!

♦ ♦ ♦

Už jsme pochopili, že Philibert Tronche nemohl nenávidět Fanfána jenom z toho jediného důvodu, že mu Fanfán překazil návštěvu u Félicité, jak jsme to už poznali. I v případě takového „pitomého zvířete“ jsou důvody chování mnohem složitější – jinak by totiž byla literatura zbytečná! Skutečným důvodem chování Philiberta Tronche byla totiž žárlivost! Tronche pomalu dospěl k přesvědčení, že Fanfán není Félicitiným synovcem, ale jejím synem – a že otcem Fanfána nemůže být nikdo jiný než ten člověk, který nosil každý měsíc Félicité peníze a který byl ostatně strašně nezdvořilý k němu, k Tronchovi! Proto Tronche nenáviděl také bratra Ange. Řekněme na omluvu tolika nevraživostí, že – za prvé – Tronchovo první setkání s bratrem Angem nepatřilo k těm, které předpovídají vzájemné sympatie. Tronche jednou šel k Félicité (s kyticí květin, to nutno dodat), když za dveřmi uslyšel, jak bratr Ange vykřikl: „Tronche! Ten strejc, co opravuje staré pistole? Přece si nevezmeš takového sprosťáka! A navíc mu smrdí z huby – vím to, protože jsem mu jednou loni přinesl k opravě starou mušketu!“ A za druhé, pokud jde o omluvení Tronche: jestliže jako vdovec měl v hlavě brouky, teď už téměř ne, jenže on jako manžel vzplanul a ihned shořel jako sláma, zatímco jeho mladší manželka byla brzy zklamána a měla hrozné záchvaty melancholie a vzdychala při pomyšlení, jak je ošizená. To způsobilo, že Tronche v každém muži viděl svého úhlavního nepřítele! Tronche dlouho přežvykoval to své divné podezření, pokud jde o filiaci bratr Ange-Félicité-Fanfán a jednou večer, když se zase notně napil, aby si dodal odvahy, to podezření vyrval.

„Ale ty ses úplně zbláznil?“ odsekla mu jeho žena. „A přestaň tlouc‘ do stolu jako bubeník! Jdi se zeptat kmotry Lachaumové, ta ti řekne, že nemůžu být matkou!“ (Což je pravda, jak víme!) „A pokud jde o bratra Ange, ten mě držel při křtu na rukou!“ (To ovšem není pravda!)

Tronche by býval dál argumentoval s dialektickou obratností, jakou mívají žárlivci, byť pitomí, ale vybral si k tomu špatný den. Zapomněl, že to je den, kdy přicházel na návštěvu bratr Ange! Ten slyšel tu výměnu názorů za dveřmi (v té době se hodně poslouchalo za dveřmi) a vstoupil bez zaklepání. Se svým zahnutým nosem, svým zvonivým hlasem a ve svých černých šatech, v nichž vypadal docela jako prokurátor, budil ještě větší dojem než kdy jindy!

„Držel jsem ji na rukou při křtu!“ potvrdil. „To by vás mělo uklidnit a taky by vás mělo ubezpečit o tom moje církevní postavení! Jelikož však projevujete nedůstojné podezření, dále jelikož se necháte unášet svou představivostí a protože teologická hodnost mi ukládá povinnost, abych měl slitování se strachem, který se vás zmocnil, svěřím vám nyní tajemství, které jsem vaší paní choti zakázal sdělit komukoliv! Toto dítě není jejím synem, ostatně není ani mým, ani jejím synovcem! Vysoká místa mi zakázala, abych vám o tom řekl něco víc, protože to je tajná záležitost! Ale protože nyní máte povědomí o této tajné záležitosti, napříště ji ukryjte hluboko ve svém srdci jako šlechtic a netrapte se nad touto situací, která vznikla ve vaší rozpálené hlavě! Žádám vás, abyste podržel v tajnosti, co jsem vám právě sdělil, totiž to tajemství, které nezná ani vaše žena! Dozvěděl jsem se od ní – ačkoliv dlouho váhala, než mi to řekla, udělala to teprve minulý měsíc – že vaše nešťastné domněnky, pokud jde o Fanfána, vás vedou k tomu, že se k němu nechováte otcovsky. Skoncujte s tím, jinak by vás to mohlo mrzet!“

Byl to opravdu důstojný projev. Bylo to proto, že bratr Ange mu řekl, že má ukrýt hluboko v srdci tajemství jako šlechtic? A že se stal účastníkem tajné věci, jejíž tajemství mu sice nebylo odhaleno, ale které si ve své hlouposti nedovedl představit? Nebo ze strachu před bratrem Angem? Či proto, že na něj udělala velký dojem svatozář, kterou kolem Fanfána vytvářela ta mondénní záhada? Na každý pád Philibert Tronche to musel pro sebe pokládat za závazné. Od té doby bil Fanfána jenom tehdy, když byl úplně namol, ale to nepřekračoval obyčeje své doby, v níž se s dětmi zacházelo příkře. Jeho výbuchy hněvu napříště mířily jedině proti nešťastné Félicité, která měla víc než kdy jindy černě podlité oči nebo viklající se zuby. Ale to je jiná historie! K té se ještě vrátíme. Dodejme jen tolik, že pan Tronche, jestliže uvěřil bratru Angeovi a už na něho nežárlil, dále žárlil na všechny ostatní muže jako na pakáž, která je vždy připravena obšťastňovat ženy.

Pokud jde o Fanfána, Tronche, který se snažil zavděčit bratru Angeovi, jehož slova „mohlo by vás to mrzet“ mu někdy naháněla husí kůži, navrhl, že to dítě zasvětí do znalostí palných zbraní, zacházení s nimi a jejich opravování, v čemž ostatně Tronche odborně vynikal. Bratr Ange tento nápad uvítal.

V následujících letech Fanfán trávil ten čas, kdy neskotačil po ulicích, v dílně Philiberta Tronche a kromě toho v čísle 4 v rue Saint-Denis v pokoji pana učitele Volla, kterého bratr Ange platil navíc nad Félicitin honorář.

Fanfán se rychle naučil číst, psát a počítat. Velice se mu to líbilo, i když méně než rozebírání, montáž a opravování palných zbraní, v čemž se brzy panu Tronchovi vyrovnal, a než střílení do terče vzadu na dvoře za dílnou, když se zkoušelo, zdali pistole dobře fungují.

Pro Fanfána bylo obtížné používat válečné zbraně, musel si opřít hlavně o opěradlo židle, protože pistole byly velice dlouhé. Model z roku 1766 byl naštěstí kratší než model z roku 1763, místo osmačtyřiceti centimetrů jenom čtyřicet a Fanfán se učil držet pistoli v ruce tak, že hlaveň kladl na paži své levé ruky. Raději však používal buď cestovní nebo kapesní zbraně, které byly kratší a lehčí. Malé pistole, to byla specialita pana Tronche! Protože kohoutek a pánvička byly v tomto případě umístěny nahoře na zbrani, střelec nemohl dobře mířit, a Fanfán se učil instinktivní střelbě, což se mu dařilo.

Jednou ráno šel kolem dílny bratr Ange, aby Félicité zaplatil měsíční honorář, a skrze špinavé okenní tabulky dílny spatřil Fanfána. Vešel do dílny, kde Fanfán seděl na slamníku a pečlivě čistil jakýsi kohoutek. Bylo zima. Bylo to v únoru.

„Ty jsi tady sám?“

„Ano, pane,“ odpověděl Fanfán a zvedl se hbitě, protože bratr Ange byla jediná osoba, které prokazoval opravdovou úctu, asi proto, že byl pro něj stále tajemným člověkem, neboť všichni mu říkali pane a protože nosil černý třírohý klobouk.

„Co děláš?“

„Jak vidíte, opravuju kohoutek. Jde příliš ztuha při spouštění.“

„Tys tady spal?“

„Přišel jsem sem dnes v noci.“

„To děláš často takhle?“

„Někdy.“ Fanfán vypadal zamračeně, nechtělo se mu mluvit.

„Tvůj strýc tady není?“

„Jestliže, pane, mluvíte o Tronchovi, tak ten ještě vyspává svou opici! Proto jsem tady!“

„On tě bil?“ zabručel výhružně bratr Ange.

„Mne ne! Tetu Félicité! Pokaždé, když ji bije, uteču sem, jinak bych ho zabil!“

„Ty na to jdeš zhurta!“ řekl bratr Ange a pomyslil si pyšně, že ten kluk má hrdou povahu.

„Dělá z ní tu nejnešťastnější ženu na světě, pane!“

„A proč mi ona o tom nic neřekla?“

„Myslím, že se stydí.“

„Tak musím tomu pitomci nahnat zase strach,“ prohlásil bratr Ange.

„Ten nepřestane!“ řekl Fanfán. „Já ho musím zabít! Vidíte? Takhle!“ a namířil dozadu do dvora kapesní pistoli, kterou předtím nabil. Vystřelil a rozbil otlučený talíř položený o deset metrů dále na lavici.

„Má poklona!“ vykřikl bratr Ange a rozesmál se svým suchým smíchem. „Gratuluju ti k narozeninám, Fanfáne! Dnes ti je osm let. Tady máš tři libry, kup si, co chceš!“

„Hromadu dražé!“ zajásal Fanfán. „Děkuju mockrát, pane!“ Potom se znovu zachmuřil a podíval se na svou malou pistoli, Queen Ann Pistol, kterou našel v dílně. „Jak musí být člověk starý, aby mohl někoho zabít, pane?“

„Co nejvíc, můj maličký!“

♦ ♦ ♦

Aby zabil Tronche, to měla Fanfánovi znemožnit jedna z těch hloupých náhod života: Philibert Tronche zemřel bez přispění kohokoliv o čtrnáct dní později, protože ho zabil mráz. Tronche se totiž předtím opil v kavárně de la Sellette a pak odešel do mrazivé noci. Není to tak docela nepravda, když se říká, že mráz je někdy prospěšný, prohlásil Fanfánovi bratr Ange, který přišel na Tronchův pohřeb. Těchto pár slov, to byla celá pohřební řeč na pohřbu tohoto pitomého zvířete.

Za peníze, které Fanfán dostal k narozeninám, koupil kilo dražé a daroval je Félicité. Felicitiny černě podlité oči byly jediným svědectvím o tom, že na této planetě býval Philibert Tronche.

„Teď budeme mít konečně klid!“ prohlásil Fanfán.

Následující rok byl opravdu klidný. Fanfán byl šťastný: pracoval s učitelem Vollem, pracoval i v dílně, kde byl ke své potěše teď úplně sám a kde se dále zdokonaloval tak, že nos měl stále v knihách pojednávajících o zbrojířství, a když právě něco nepiloval nebo nekoval, skotačil ve čtvrti s kamarády Goujonem, Nicolasem Bezejmenným a Svatým otcem. Byl šťastný jako princ. Jistě tak jako jeho polobratr vévoda de Chartres (kterému bylo už devatenáct) – ten toho roku přestal být panicem, zasloužila se o to v bordelu paní Brissaultové Rosalie Duthéová, oslňující krasavice, vévoda de Chartres si vystřelil dokonce třikrát, takže odešel celý nadšený tímto svým debutem, jestliže máme věřit policejní zprávě, kterou obdržel generální lieutenant policie de Sartine, který tu zprávu dal přečíst Louisovi XV., jenž se nad tím velice pobavil.

Ale vraťme se k Fanfánovi! Kdo se potom jednoho dne objevil ve třetím poschodí číslo 20 v rue Grenéta? Piganiol! Alceste Piganiol. Stalo se to v době oběda, na který byl pozván. Piganiol se dozvěděl teprve před několika dny, jak sám řekl, o nešťastné události, a proto přišel vyslovit svou soustrast s téměř ročním zpožděním a zeptat se: „Co se to stalo tomu nešťastníkovi Philibertu Tronchovi?“ Byla to hloupá otázka, jakou lidé kladou kvůli někomu, kdo zemřel a kdo je už dávno mrtvý. A položil také tuto otázku: „Co mu bylo?“ – „Zima!“ řekl na to Fanfán. „Chtěl se trochu moc ohřát!“

„Fanfáne!“ ozvala se Félicité. „Je mrtvý a přejme mír jeho popelu, buď tak laskav!“

„To je zbytečné, abychom oba dělali takovéhle divadlo, jaké se dělává při takové příležitosti. Ten strejc neměl cenu rezavého kohoutku! A po tomhle, co jsem řekl, souhlasím, abychom dopřáli mír jeho popeli!“

„Je ovšem pravda,“ řekl na to opatrně Piganiol, „že jsem si odtud odnesl vzpomínku na jeden večer, ten poslední, co jsem tu byl…“

„Ten jí ale tenkrát dal nespočítaných,“ ukázal Fanfán na Félicité. „A to nemluvím o svém zadku!“

„Ano, on nebyl jako Donnadieu, ten dobrý, hodný Donnadieu, co tak statečně zemřel v kanadském sněhu! Jaká to byla ztráta pro vás, paní Félicité, že nepřežil tu ránu po irokézském šípu!“

A takto se tedy Donnadieu Victor, Bůh buď milostiv jeho duši, vlastně vrátil do rue Grenéta, kde ovšem nikdy nebydlel. „To byl ale statečný muž, ten Victor! A jak se dovedl bít! A když volal: Ať žije Francie!“ Félicité se rozplakala. Fanfána to vyprávění velice zajímalo. Zajímalo ho to stále víc při každé Piganiolově návštěvě. Neboť Piganiol za čtrnáct dní potom zase přišel, pak chodil každý týden a potom dvakrát týdně, když mu to dovolovala služba: byl písařem ve věznici Fort ľÉvéque.

Piganiol svým mdlým hlasem (u tohoto muže je všechno mdlé, dokonce i jeho hlas), tedy svým mdlým, ale rozvážným a harmonickým hlasem vypravoval nejenom o životě a smrti svého dobrého přítele granátníka Donnadieua Victora, ale také o soubojích, bojích, útocích, nájezdech s tasenou šavlí a o indiánských čelenkách. Bylo to jako ve skutečnosti a Fanfán svíral pěsti, vyvaloval oči a čas od času dělal bum! vtrr! – to když v Piganiolově výkladu přišla řeč na kanonádu. Fanfán hořel touhou být jako Donnadieu, jeho velký strýc, chtěl obětovat skalp pro Francii a krále. Vášnivě naslouchal tomuto vyprávění a byl ještě příliš naivní, než aby postřehl, že Félicité přitom měla pro Piganiola oči Chiméniny a že Alceste Piganiol svým vrkajícím hlasem vypravoval o jiných věcech než o válečných činech. Piganiol říkal bajonet, ale myslel na to, jak by se zalíbil Chiméně. Když říkal slovo střelba, bylo v jeho hlase slyšet velice odvážné lichotky.

A tak se stalo, že když se Fanfán jednou večer znenadání vrátil domů, našel Félicité v prekérní situaci. Fanfán dělal, jako kdyby nic neviděl, zmizel a vrátil se teprve za hodinu. To už byl Piganiol pryč.

Félicité po dlouhém mlčení (bylo jí trapně) se ho zeptala: „Vzpomínáš si, jak jednou – už to je dost dlouho – jsi řekl, že doufáš, že si vezmu Alcesta, a jak jsi mi řekl, abych si ho vzala?“

„To už nevím,“ odpověděl jí Fanfán, „ale mám dojem, že to je hotová věc, ne?“

♦ ♦ ♦

Třetí svatba Félicité se konala o čtyřicet dní později. V té slavné chvíli, kdy se Félicité stávala v kostele paní Piganiolovou, řekl bratr Ange Fanfánovi tiše do ucha: „Tenhleten cvalík je lepší než Tronche, člověk by ale řekl, že je samé sádlo. Líbí se ti?“

„Pěkně vypravuje!“ odpověděl Fanfán střízlivě. „Ty nevypadáš zrovna nadšeně!“

„Doufám, že to ujde!“

„A co dál?“

„Ó, pane, dál už nic!“ prohlásil Fanfán, který ve svém nedělním i obleku vypadal jako hotový krasavec, ale který přitom měl svraštělé čelo.

„Možná,“ řekl bratr Ange tichým hlasem, „že už nebudeš s nimi tak dlouho…“

Fanfán se na něj podíval: bratr Ange měl takový dvojsmyslný výraz, na jeho rtech se chvěl dvojaký úsměv. Stávalo se, že cosi – nejasně zaslechnutá slova, to, jak se na něj doma někdy podívali a zvláště od toho večera, kdy bratr Ange seřval Tronche (naneštěstí bylo už tehdy příliš pozdě, než aby Fanfán mohl všechno slyšet, protože už byl ve svém pokoji a usínal) – tak tedy, jak jsme už řekli, stávalo se, že cosi Fanfánovi napovídalo, že jeho život se nějakým udivujícím vývojem a bezpochyby zásluhou bratra Ange jednoho dne musí změnit a že předměstí Saint-Denis je jenom jeho prozatímním působištěm. Snad proto, že má na chodidle to divné tetování? Fanfán se díval na bratra Ange a říkal si, zdali „přišly časy“ (jak se někdy říká v bibli – Fanfán ji právě tehdy studoval se svým učitelem), jenže na tohle nedostával žádnou přesnější odpověď. Přesto byl by to rád věděl. Protože to nejen „neucházelo“, ale dokonce vůbec nešlo a šlo to den po dni stále hůř potom, co se k nim do rue Grenéta přistěhoval Piganiol.

Nejdřív se stalo tohle: Piganiol nebyl ani surovec, ani kraválista, ani alkoholik, ale – jak se brzy ukázalo – kromobyčejný lenoch, což mohlo předpovídat jeho sádelnaté vzezření, jenomže to, jak člověk vypadaje někdy klamné! Nejdříve několik týdnů naříkal na to, jaká je ve věznici ta jeho písařská práce otročina, nakonec tam přestal vůbec chodit pod záminkou, že má zánět průdušek. Později se ukázalo, že dal výpověď – prý proto, aby si mohl najít jiné zaměstnání, které však nikdy nenašel, protože se věnoval především rybaření na Seině. Zbytek času probloumal v bytě a znovu a znovu mířil do kuchyně, kde Félicité pro něj připravovala jídlo, neboť to byl opravdový žrout. Fanfánovi stačilo, aby ho viděl, jak polyká paštiku a jak přitom blaženě heká a krká, aby kvůli tomu ztratil chuť k jídlu. Dodáme-li k tomu, že Fanfán teď už znal zpaměti historii války v Kanadě, pochopíme, že granátník Piganiol ztratil v jeho očích mnoho ze svých půvabů.

Když Fanfán pochopil, že granátník Piganiol už nikdy nebude hledat práci, začalo mu jeho žluč otravovat pohrdání a rozhořčení. Fanfán nechápal, jak tohle může statečná Félicité snášet! Či spíš to chápal až příliš dobře, neboť – jestliže se Fanfán v den svatby zdál být bratru Angeovi tak málo nadšený, tak to bylo proto, že měl hlavu plnou toho, co uviděl večer před svatbou v pokoji, kam Félicité odešla se svým Alcestem jednat o svatební smlouvě a odkud pak bylo slyšet podivné úpění. Fanfán nejdříve běžel Félicité na pomoc, ale když pootevřel dveře, pochopil, o co jde. A od té doby, co tu byl Piganiol, bylo to takhle každý den! Neboť Piganiol, i když byl ve všem mdlý, v tomhle „pádu“, jak to nazývá Ronsard, mdlý není – a právě proto se tolik krmí a taky bezpochyby právě tolik odpočívá! No ať se mu daří! jenomže co Fanfána šokuje a co se mu vrcholně nelíbí, je to, že jeho teta, která je koneckonců tak trochu jeho matkou, se teď chová jako samice a kvůli tomu nevyžaduje na svém muži, aby se choval alespoň trochu důstojně, a kvůli němu, na jeho hoštění utrácí všechny peníze svých dvou penzí! Fanfán proto vidí svou budoucnost ve špatném světle. Je mu ovšem teprve deset let a nemůže chápat, že Félicité je poprvé ve svém životě – a to je jí téměř čtyřicet (ó, ano, v ty dny jí bylo právě tolik!) – šťastna jako žena, neboť Victor Donnadieu, hrdinný granátník – ať Bůh pečuje o jeho duši! – v tomhle punktu nebyl žádný hrdina (čímž nechceme snižovat úctu, kterou má člověk mít k padlému vojákovi)!

♦ ♦ ♦

Když jsme řekli, že po ponižující a zneucťující scéně veřejného vyplacení na zadek v klášteře (ať chcípne ten plukovník a ať si Bůh vezme duši toho mizery!) Fanfán nevytáhl paty z domova po celé dva měsíce, pak jsme tím měli na mysli jeho dílnu.

Fanfán si navykl chodit sem spát skoro každou noc a dělal to tak už tři týdny. Měl už dost nočního hekání Piganiolova a šťastného úpění Félicitina a jejich věčného zasněného vzezření. Už se chodil k nim jenom najíst, a to tak, že utíkal těsně při zdi domů, protože byl přesvědčen, že lidé nemají na starosti nic jiného než myslet na jeho výprask.

Pokud jde o tělesnou potřebu, vycházel ven jenom v noci, na hodinku či dvě. A ke svému učiteli chodil také až po setmění. Pro případ setkání se zločinci nosil vždycky v kapse nabitou anglickou pistoli, kterou tak skvěle předvedl bratru Angeovi v době, kdy se zabýval myšlenkou, že zabije Philiberta Tronche. Teď někdy litoval, že zemřel, protože byl přece jen lepší než Piganiol! Piganiola začínal nenávidět. Kvůli němu teď neměl domov! Dobře viděl, že se Félicité už o něj nestará, a to ho trápilo. Félicité Fanfána někdy posílala ven z domova a taková věc, pokud jeho paměť sahala, se mu nikdy nestala!

Občas se stávalo, že se Fanfán na svých nočních samotářských smutných procházkách rozplakal. V takovém případě po několika vzlycích přestal brečet a začal nadávat jako dragoun. Goujon, Svatý otec a Nicolas Bezejmenný (někdy všichni tři najednou) chodili k němu každý den do dílny a vždycky viděli a slyšeli, jak je přepadlý a nevrlý. Fanfán jim neřekl, že začal uvažovat o tom, že odejde z této čtvrti, v níž lidé znali jeho ostudu a kde ho Félicité už neměla tak ráda jako předtím. Fanfán však dříve, než se hodlal vydat na cestu objevování dalekého světa – a proč ne až do Kanady tak jako bájný Victor Donnadieu? – se třiceti librami od milého Cartouche v kapse (kterých se zatím ani nedotkl) – měl ještě k vyřízení jeden účet. Musel v některém koutě Paříže nalézt dvojnásobného zrádce Pastenagua, ať už se ukrýval kdekoliv, protože Pastenague byl původcem jeho ponížení a předmětem jeho opovržení! Jenže člověk si dělá plány – a nakonec se stalo něco, co způsobilo, že Fanfán odložil na později svou pomstu i svůj odchod ze čtvrti Saint-Denis.

Na rozdíl do Galů, kteří se báli, že jim na hlavu spadne nebe a kterým se to nikdy nestalo, Fanfán, který nikdy nemyslel na lásku, protože se domníval, že se to nehodí k jeho věku, se dožil toho, že mu do hlavy vpadla právě láska a že zůstal jako přibitý na místě, totiž ve čtvrti Saint-Denis, ještě nějakou dobu, o níž se domníval, že bude nekonečná!

/3

Jednoho dne Fanfán střílel vztekle ze všech možných pozic do lahví rozestavěných na zadním dvoře, pravou i levou rukou, zezadu tak, že se díval do zrcadla nebo mezi nohama – když náhle měl pocit, že ho někdo pozoruje, a proto nechal toho masakrování lahví.

Od vchodu na dvůr se na něho někdo díval! Děvče! Velké děvče! Skoro dospělé. Jistě jí bylo tak čtrnáct. Měla velmi dlouhé hnědé lesklé vlasy svázány růžovou stuhou, na bradě měla dolíček, její oči byly taky hnědé a zářivé. Byla pěkně oblečena, mnohem líp než děvčata, která Fanfán znal (která znal zdálky, to je nutno dodat, protože děvčata v jeho očích měla ten velký nedostatek, že nebyla kluky). Tohle děvče mělo také útlý pas jako vosa a hezké poprsí – na rozdíl od jiných, která takové poprsí neměla, totiž Fanfán si toho až dosud nikdy nevšímal.

„Ty jsi Fanfán!“ řeklo tohle děvče, ne tázavě, ale jasným potvrzujícím tónem.

„Jo,“ odpověděl Fanfán a svraštil obočí, což u něho bylo obvyklé a mělo to jeho andělskou tvář učinit hroznou. „Jo a co má být?“

„Já se jmenuju Fanchette,“ oznámilo mu děvče a usmálo se. Mělo hezké zuby a mělo je všechny, což v tomto století kolozubých lidí bylo vzácné – alespoň mezi lidmi, s nimiž se Fanfán stýkal.

„Helemese!“ řekl na to Fanfán, který se nenaučil mluvit s takovýmihle nastrojenými děvčaty, a přešlápl z jedné nohy na druhou. Co mu tahle tyčka chce?

„Já tady bydlím teprve několik týdnů, ale už jsem o tobě hodně slyšela!“

„Ale? A od koho?“

„Od děvčat ve škole sester milosti, kde se také učím!“

„Co ti holky o mně řekly?“ Fanfán byl ve střehu a mluvil nevrle, protože očekával, že uslyší nějakou narážku na exekuci, kterou na něm provedl Ramponeau.

„Že jsi velmi roztomilý!“

„No né! Roztomilý?“

„Hezký!“

„To nevím!“ odpověděl Fanfán, protože nevěděl, zdali je to něco pochvalného a zdali mu to k něčemu bude v jeho budoucím objevování dalekého světa. Protože se to děvče na něho dívalo bez jakýchkoli rozpaků, bylo mu trapně. Aby se svých rozpaků zbavil, zeptal se: „Ty bydlíš u sester milosti?“

„Ne, bydlím u maminky. Znáš ten nový módní obchod v rue Saint-Denis s vývěsním štítem La Frivolité? Nebo ne?“

„Ne!“

„My jsme se přistěhovali teprve před dvěma měsíci.“

„Já už nikam nechodím,“ odpověděl Fanfán nevrle.

„To vím!“

Fanfán zvedl hlavu od své pistole, kterou si jakoby soustředěně prohlížel, to proto, aby se cítil ve své kůži: „Jak to, že to víš! Od koho?“

Děvče neuvedlo, kdo ji informoval, ale řeklo: „Právě kvůli tomu jsem za tebou přišla! Abych ti řekla, že neděláš dobře, když se schováváš! Všichni lidé soucítili s tebou při tom skandálu v klášteře augustinek, uznale ocenili, že ses choval jako hrdina, když tě to zvíře bilo! A bylo to něco ohromného (teď se dala do smíchu) – to, jak jsi vnikl do kláštera v ženském převlečení!“

„Tys to taky ocenila?“ zeptal se Fanfán, protože to, co právě uslyšel, ho uklidnilo a téměř okouzlilo.

„Já jsem tam taky byla! Stalo se to druhý den potom, co jsme se přistěhovali do téhle čtvrti. Šly jsme právě kolem, maminka mě vedla k sestrám milosti a řekla: ‚To je ale hrdý malý muž!‘ Nechtěl bys k nám přijít na svačinu?“

„Na svačinu? K tobě?“

Fanfán byl už hezkou chvíli v sedmém nebi, že je mezi lidmi a zvláště mezi osobami druhého pohlaví pokládán za hrdého malého muže. Teď se mu z toho pozvání zatočila hlava, protože nejenom ještě nikdy nebyl pozván na svačinu, ale dokonce nikdy dosud nesvačil! To se dělá – jak o tom slýchal vyprávět – jenom v šlechtických kruzích. Šlechtici, ti svačí briošky, které si namáčejí do čokolády!

„Ty jsi šlechtična?“ zeptal se, protože byl zaskočen tímto pozváním.

„Ne! Proč?“

„Ale pro nic!“ odpověděl. V rodinách majitelů módních obchodů se bezpochyby také svačí, pomyslel si – nechtěl dát najevo, že to neví, aby nevypadal směšně.

„Já se jmenuju Fanchette Collignonová,“ oznámila mu dívka. „Je mi patnáct. Přijdeš k nám na svačinu?“

„Ale… já nevím…“ koktal Fanfán a prohlížel si sám sebe odspoda nahoru, protože si poprvé ve svém životě uvědomil, jaké má na sobě oblečení: kalhoty do půl lýtek, halenu, punčochy z černé vlny a dřeváky – a tohle všechno nebylo přitom ani nové, ani nablýskané – jedině zadnice na kalhotách se mu blýskala! A ty ruce! Takovýma rukama brát do ruky briošky? Jeho ruce byly celé černé od špíny! Fanfán se najednou styděl promluvit – mrkl přitom na Fanchettino oblečení: černý pláštík a bílé hedvábné punčochy, střevíce z jemné kůže. Ukázal jí žalostně své ruce.

„Umyješ se u nás!“ řekla mu ta krásná dívka. „V teplé vodě!“

Teplou vodu, tu Fanfán nikdy v životě nepoužil, leda v polívce! Ale co ho přimělo k tomu, že řekl ano? Snad to, že bude moci přátelům vyprávět, že se myl teplou vodou? Ať to bylo jakkoli, nakonec řekl ano a o deset minut později vstupoval s tlukoucím srdcem za Fanchettou do obchodu s vývěsním štítem La Frivolité!

Byla to pro něj pamětihodná chvíle! Byly to pamětihodné hodiny – hodiny okouzlení žáka Fanfána! Byl to zářivý den: den, kdy se v důsledku příčinných souvislostí ukázalo, že jeho ohavné pokoření se nakonec stalo počátkem tohoto krásného triumfu, kvůli němuž Pastenague ještě víc zezelená závistí a o němž budeme ještě v příhodné době čtenáři vyprávět!

Teď si však poslyšme zprávu o tomto prvním dni Fanfánova triumfu a jeho kritické zhodnocení! Ta zpráva byla podána ještě téhož večera ve Fanfánově dílně při světle svíčky: kolem Fanfána tu seděli Svatý otec, Goujon a Nicolas Bezejmenný. Fanfán stál uprostřed dílný a tajil své nadšení střízlivým vystupováním – jeho posluchači vypadali přitom zasněně.

„A to tam měli i mýdlo?“ zeptal se Goujon. A Nicolas Bezejmenný dodal: „A briošky a čokoládu? jak to chutná?“

„Všechno! Chutná to náramně!“ odpověděl Fanfán. „A podávala to služebná!“

Nastalo ticho.

„On má ruce opravdu umyté!“ konstatoval Svatý otec.

„Paní Collignonová mi řekla, že jsem velice roztomilý,“ (Fanfánovi kamarádi vyprskli při tomhle smíchy) „ale já jsem jí odpověděl, že dokážu zvednout ty velké schůdky, na které leze, aby dosáhla do nejvyšších regálů. A udělal jsem to!“

„Sázím se, že voněj!“ prohodil Goujon.

„Voněj, po pačuli, to jo! Čichni si k nim, ucítíš pačuli!“

„Přece si teď na sebe nezačneš cákat voňavky!“ upřesnil rozmluvu Nicolas Bezejmenný.

„Já jsem se tam dověděl, že na královském dvoře se všichni parfemují, dokonce i generálové!“

Zase nastalo ticho.

„Dej si bacha,“ řekl vážně Goujon, „ty ženské tě naučej dobrým manýrům a my budeme vedle tebe vypadat jako hovniválové! O čem jste se tam bavili?“

„No, tak trochu o všem,“ odpověděl Fanfán, který však ve skutečnosti byl až do konce své návštěvy celý zakřiknutý, protože se bál jako nikdy předtím ve svém životě, že řekne nějaké sprosté slovo, nebo že převrátí šálek s čokoládou, a proto skoro ani nemukl.

Goujonovy oči se zasnily: „To jistě nosej batistové kalhotky! Myslíš si, že tě ještě jednou pozvou?“

„To se ví, že si to myslím,“ odpověděl mu Fanfán, ale přece jenom zapochyboval, protože po pravdě řečeno nevěděl, jaký dojem tam skutečně vyvolal. Obě ženy byly sice k němu milé, po celou dobu návštěvy byly veselé, jenomže možná že ho pozvaly jako současnou kuriozitu čtvrti, ano, toho bylo nutno se obávat. A jestliže ne, tak proč by ho zvaly?

„Jestliže tam ještě půjdeš,“ oznámil Goujon Fanfánovi všeobecné přání jeho přátel, „tak se pokus přinést nám tu briošku!“

„Slibuju, to přísahám!“ prohlásil Fanfán. To snížilo napětí, takže se mu ulevilo, protože se domníval, že to vypadá, jako by stál před nějakým soudním tribunálem rozmrzelých, který by možná byl s to odsoudit ho za to, že překročil hranice jednoho světa do světa druhého – do světa briošek, čokolády a dam, které voní, světa, který jeho přátelé znali jenom z doslechu. Tohle mohlo být něco jako zrada a my víme, že právě v tom jsou Fanfánovi přátelé puntičkáři! Tu noc se Fanfánovi zdálo, že se celý vykoupal. U Fanchetty měli dokonce vanu! Podobně jako jeho matka deset let předtím objevila opojný pocit bohatství ve vaně vévody ďOrléans, darované vévodou de Chartres – připomeňme si to! A nepůjde nyní Fanfán stejnou cestou?

Když se ráno Fanfán probudil, říkal si, zdali bude mít odvahu požádat, aby se mohl vykoupat v té vaně. V dalších dnech ho lidé vídali, jak se každé ráno dře s dvěma dřevěnými putnami, s nimiž chodil pro vodu k veřejné studni. V lékárně si koupil prášek, který ho – když se rozpustil ve vodě – docela dobře zbavil špíny. Na zadním dvoře si také vyvařil šaty a pak zůstal celý den nahý, protože musel čekat, až mu ty šaty uschnou. Potom sáhl na svůj válečný poklad – na peníze od Cartouche – a dal si ušít u blízkého ševce střevíce. Goujoun, Nicolas Bezejmenný a Svatý Otec sledovali tuto očividnou proměnu kritickýma očima. Už si o Fanfánově budoucnosti nemysleli nic dobrého, báli se, že se stane úředníkem!

A Fanfán? Ten se začínal trápit: uplynulo už čtrnáct dní, a dosud nebyl znovu pozván! Hrdost mu bránila, aby se Fanchettě ukázal, a raději si zacházel, než aby šel kolem obchodu La Frivolité. Pak jako člověk, který se uměl rozhodnout, sáhl osmnáctého dne znovu do svého válečného pokladu: dostavil se do obchodu La Frivolité s librou dražé! Galantně pozdravil (koupil si totiž taky kulatý klobouček) a nabídl ta dražé jako dar paní Collignonové, aby jí tak poděkoval – jak prohlásil – za ono krásné přijetí. Tato odvážná taktika mu byla doporučena bratrem Angem, toho totiž velice pobavily Fanfánovy zájmy a především Fanfánova elegance. Řekněme ihned, že to Fanfán neudělal ani kvůli brioškám, ani kvůli čokoládě, ba ani kvůli vaně.

Což jsme se před časem nezmínili o lásce? Fanfán, aniž věděl proč, měl chuť plakat nebo se zase smát, když pomyslel na Fanchettu. A přitom se mu potily ruce! A od té doby, kdykoli střílel do otlučených talířů – ve skutečnosti střílel na anglické vojáky! Nebo když na zadním dvoře útočil na irokézskou pevnost, byla s ním v jeho představách vždycky Fanchettě, která ho zahrnovala něžnůstkami za jeho bláznivou odvahu, jakou prokazoval v boji! A když si v Gazette de France přečetl zprávu o tom, že vévoda de Chartres uspořádal ples, šel tam s Fanchettou, která pak žasla nad tím, že je důvěrným přítelem vévody, jemuž Fanfán říkal bez okolků jenom Chartres!

Ale to, co Fanfána toho dne potkalo, překročilo všechny meze jeho představivosti – dokonce i onen rozhovor, jaký ve své hlavě před necelou čtvrthodinou uskutečnil s králem Louisem XV., kterému oznámil, že se bude ženit!

Paní Collignonová mu totiž nejdříve poděkovala za dražé, potom ho vřele objala a nakonec zvolala: „Přicházíš jako na zavolanou, milánku, právě jsem pro tebe chtěla poslat!“

Bratr Ange Fanfánovi předtím řekl: paní Collignonová bude uvedena do rozpaků a ta dražé ji přimějí k tomu, že ti řekne: Přicházíš jako na zavolanou, miláčku, právě jsem pro tebe chtěla poslat! Fanfán se zeptal: „A co mám na to odpovědět, bratře Angi?“ Odpovíš: „Madame, já jsem nikdy nepochyboval o věrnosti vašeho přátelství!“

A tak Fanfán teď paní Collignonové odpověděl: „Madame, já jsem nikdy nepochyboval o věrnosti vašeho přátelství!“

Už jsme řekli, že paní Collignonové, křestním jménem Éléonore, bylo dvaatřicet? A že elegantně vypadá, že je pružná v kříži, že má nápadně krásná ňadra a úsměvnou tvářičku a všechno, co je potěšením mnohých nápadníků? Ne? Tak teď je to venku!

„Pojď, drahoušku,“ řekla Fanfánovi, „podíváme se teď na našeho nemocného drahouška!“

„Fanchette je nemocná?“

„Ach, ano! Už leží čtrnáct dní, báli jsme se, že jde o neštovice, ale je to jenom taková malátnost. Proto ti o sobě nemohla dát vědět, ta milá maličká!“

Jaký balzám to byl na Fanfánovo srdce! Nebylo to tedy ani to, že by zapomněly nebo že by jím pohrdaly! Bylo to proto, že Fanchette mohla umřít! Fanfán by byl vyskakoval radostí do výše!

♦ ♦ ♦

Milá maličká ležela v posteli, byla celá bledá, ale byla rozkošná. Tak rozkošná a bledá a dojemná ve své bledosti, také dojemná svým unaveným, ale přitom šibalským úsměvem, že Fanfán, kdyby se neuměl udržet… Můj Bože, co by byl udělal? My si opravdu myslíme, že by byl dobyl Bastilu a že by ji přinesl okouzlující svědkyni svých nedávných hrdinných činů! Místo toho řekl: „Přinesl jsem ti dražé, to je dobré proti malátnosti!“

„Jenom ne příliš mnoho bonbónů, drahoušku Fanchetto!“ řekla ohnivá Éléonore Collignonová a odešla, protože ji zavolal zvonek nějaké zákaznice. Když zavřela dveře pokoje, uslyšel Fanfán: „Ty jsi dobrý proti mé malátnosti, Fanfáne!“

Takto Fanfána přivítala nemocná kouzelnice, která ho přitom vzala za ruce a líbala mu je!

Protože člověk je tvor smrtelný, musí trhat květy života a bez rozmýšlení se oddávat skutečnosti! Neřekl snad Fanfán na to slečně Collignonové právě tohle, jako by byl osvícen? jsme ochotni tomu věřit! A také tomu, že čtrnáct dní v teplé posteli v tomto teplém pokoji, a ty sklínky bordeauxského vína, které dostávala, aby překonala návaly slabosti, vyvolaly u ní duševní skleslost?

Toto je pravý důkaz: „Já tě miluju, Fanfáne!“ prohlásila zčistajasna Fanchette a z očí jí okamžitě vytryskly slzy, což bylo sice tehdy v módě, ale přesto to bylo v tomto případě upřímné. „Po celých těch čtrnáct dní jsem myslela jenom na tebe!“

„Kýho výra!“ vykřikl Fanfán, četl totiž právě životopis Jindřicha a uvítal tuto novinu s nadšením, i když přitom jako zcela normální věc, protože už sám také básnil: „Já tebe taky!“ A pak bylo slyšet slabé, napůl nevěřícné, napůl udivené zavrkání: „Opravdu?“

„Hrome!“ řekl Fanfán (stále jako Jindřich IV.). „Ať mě vezme čert, jestliže lžu!“

A na další otázku, která vždycky v takové situaci následuje a která byla vyslovena s lahodným a nevěřícným zděšením: „Fanfáne, máš mě jistě rád?“ odpověděl: „Ty mi nevěříš?“ (Byl ochoten tasit meč, aby rozsekal toho, kdo Fanchette řekl, že to není pravda!) „Řekni, že mí věříš!“

Fanchette na něho zírala, už neplakala a vypadala teď velice vážně: „Věřím ti!“ vydechla. „Pěkně voníš a máš střevíce! Pohlaď mě, lásko!“

„Rád! Ale kde?“ zeptal se zmateně.

„Já nevím!“ odpověděla mu. „Lásko, už si s tebou maminka promluvila o té věci?“

„Ne!“ odpověděl Fanfán, jehož hlas byl přiškrcen prudkým a až krutým pohnutím, nejen naprosto citovým. „O čem?“

„Jdi se jí na to zeptat sám!“ vzdychla malátná šelmička, kterou Fanfánova přítomnost vyváděla tak silně z míry, že se už začínala hladit sama…

Když Fanfán vstoupil do obchodu, Éléonore Collignonová zavřela za zákaznicí tiše dveře a usmála se na něj.

„Vy prý se mnou chcete mluvit, madame?“ zeptal se jí hlasem ještě nejistým a doufal přitom, že na něm není vidět, jak je zmaten. „Právě mi to Fanchette oznámila!“

„Pojďme do mého pokoje, ano? Budeme tam mít víc klidu. Já na okamžik zavřu obchod,“ dodala a šla otočit klíčem v zámku dveří.

Fanfán, celý zvědavý, šel za ní do poschodí a spolu s ní vešel do malé místnosti, jejíž jediné okno vedlo do zahrady – za její zdí bylo vidět vedle ve statku vepře válející se v kališti. Zde v místnosti už nebylo slyšet hluk z ulice a drnčení dostavníků, jedině ze statku sem doléhalo kdákání slepic. Místnost byla zařízena vesele a půvabně, byla tu velká postel s pokrývkou z růžového hedvábí, dále černý kulatý stolek vykládaný perletí, mramorové trymó s umyvadlem a džbánem na vodu – všechno také v růžové barvě, dále šatník a malá pohovka potažená zlatou dykytou. Zdi tu byly tapetovány papírem pomalovaným kvítky a visely na nich rytiny zobrazující různé goelety.

„To je hrozně hezké!“ zvolal Fanfán, který ještě nikdy neviděl tolik podivuhodných věcí, a šel se podívat zblízka na goelety. „Jednou bych se rád stal kapitánem na takovéhle lodi!“ prohlásil zasněně s nepřekonatelným úsměvem, který zdědil po své matce, ale který si naprosto neuvědomoval. Potom si všiml, že Éléonore, která si sedla na malou pohovku, se na něj dívá, jak se mu zdálo, s velkou laskavostí a něžností. Éléonore, stejně jako Fanchette, měla velké hnědé zářící oči. Zaklepala rukou na divan, aby dala najevo, že Fanfána zve, aby si sedl vedle ní. Sedl si tak, že měl kolena u sebe a dlaně položené na nich, přičemž stále cítil tak trochu úzkost, když si prohlížel tuto velkolepou místnost.

„Fanfáne!“

„Ano, madame?“

„Jsi šťastný?“

„Ó, a jak!“ vykřikl, protože myslel na Fanchettu. „Tady mi je dobře, madame!“ A teprve potom se začal divit – nejdříve proto, že mu byla položena taková divná otázka, a potom proto, že si všiml, že to sice byla otázka spontánní, ale že jeho odpověď možná měla v sobě něco lživého. A tak se náhle zachmuřil. Proč?

„Je mi taky trochu smutno!“ doznal podle pravdy. „Můj přítel Goujon se odstěhuje z naší čtvrti. Jeho rodiče si otevřou krám hodně daleko odtud – někde u Tuilerií. Včera jsem se to dověděl a nespal jsem kvůli tomu.“

„To není tak daleko,“ řekla laskavě Éléonore a vzala ho přitom za ruku.

„To sice ne, ale už to nebude stejné. Už se neuvidíme (vzdychl přitom). A taky se říká, že dámy kurvičky po stížnostech všech dam z klášterů by mohly být donuceny, aby šly pracovat jinam. Já teď budu úplně sám, jestliže Svatý otec a Nicolas Bezejmenný odtud taky odejdou!“

Po chvíli ticha řekla Éléonore, kterou dojala tato náhlá Fanfánova melancholie: „Fanfáne, chtěl bys tady bydlet? Líbilo by se ti tady u nás?“

„Tady?“ vykřikl ohromeně. „S vámi?“

Kývla hlavou, že ano. Fanfán se podíval kolem sebe s jakýmsi zděšením a pak rukou ukázal na svou hruď: „Já?“

„Ano, ty! Ty malý milý uličníku!“

„Ó, já bych byl raděj tady než s Cartouchem!“ prohlásil naivně a dodal na vysvětlenou: „To je můj dávný přítel, pracuje blízko Bastily a ve čtvrtích kolem ní. Já jsem si říkal, když jsem šel k vám: líp než být sám je přidat se ke Cartouchově bandě!“

„A co tvá rodina?“

„Jo, má rodina…“ začal.

„Já vím!“ (Eleonore se zvedla, šla pro jakousi krabičku a podala Fanfánovi pralinku.) „O tebe se už nikdo nestará, žiješ v té ubohé dílně, když je zima, jsi bez ohně, jíš, když tě někdo pozve, a často ani nikam nejdeš, protože nemáš rád, co se doma děje. A v noci často pláčeš.“

„Ó, to ne! Já nikdy nepláču, já ne!“ zvolal jakoby bodnut pýchou, ale to krátké připomenutí jeho nesnází, které právě uslyšel, už ‚mu roztřáslo bradu a Fanfán s pocitem studu ucítil, jak mu po tvářích tečou slzy, které nedokázal zadržet. Zafňukal a potom se mu mezi dvěma vzlyky podařilo zeptat se: „Ale jak to víte, že pláču? Plakat mě viděl jenom Svatý otec!“

„Ten to řekl své matce… a to ostatní… to, s čím ses mu nemohl svěřit, to mi pověděla jedna z mých zákaznic, paní Tricoteauová.“

„Paní Tricoteauová?“

„Maminka Svatého otce.“

„Ó, madame kurvička? Já jsem nevěděl, že se tak jmenuje! No ne! Ten Svatý otec je ale zrádce! Co ten vám toho o mně napovídal! Já mu to ale vytmavím!“

Fanfán byl skutečně rozzloben: hovořili přece spolu jako muži a teď to tuhleten kecal vyzvoní své matce!

„Uklidni se!“ řekla mu Éléonore se smíchem. „A sněz si tu pralinku! Svatý otec to udělal, protože tě má rád. Tak co? Řekneš ano? Budeš u mne bydlet?“

Fanfán se jí prudce vrhl do náruče a políbil ji na obě tváře, ale přitom se znovu rozplakal. Když přestal plakat, řekl: „S vaším dovolením… ještě si to musím rozmyslet.“ Nesnášel totiž žádné naléhání, byť to bylo jeho srdci sebemilejší.

„Pojďme teď povědět Fanchette, že souhlasíš,“ odvětila Éléonore a to Fanfánovi dalo mat.

„To vy mě teda máte tak ráda?“ zeptal se tichým hlasem. „Od toho dne, kdy jsem uviděla, jak tě u augustinek bijou, dostala jsem chuť chránit tě, můj drahoušku!“

/4

Éléonore Collignonová zašla sama k Félicité, aby jí řekla, že jejího synovce vzala do služby jako příručího a že napříště bude Fanfán bydlet u ní. Nebylo to tak daleko od pravdy, protože Fanfán energicky stanovil jako zásadu, že bude jejím hostem jenom pod tou podmínkou, že pro ni bude vykonávat všechny práce, které ona bude pokládat pro něj za vhodné.

Félicité uronila pár slz, nic víc. Když se Fanfán dověděl, s jakou necitelností to přijala ta, která ho vychovávala od jeho narození, byl bolestně dotčen. Snad doufal, že Félicité bude mít námitky a že mu vrátí jeho místo v domově (ačkoliv o to vůbec nestál), ale tak už to dopadlo. Aby se příliš netrápil, rozhodl se okamžitě, že Félicité vymaže ze svého srdce, ale mělo uplynout ještě několik měsíců, než se mu to skutečně podařilo.

Na obranu Félicité vám musím říci, že byla těhotná. Piganiolovo nezkrotné milování konečně překonalo její neplodnost. Toto neočekávané nové stvoření, které se v ní už hýbalo, soustřeďovalo na sebe všechny její citové schopnosti. Ospalá, navíc otupělá těhotenstvím, prožívala všechno, co se dělo, jako v jakési mlze. A navíc Piganiol byl už týden v nemocnici a Félicité žila v úzkosti, že se zase stane vdovou – třikrát v životě, to je mnoho! Tato úzkost byla také jakousi oponou mezi ní a ostatními lidmi.

Piganiol byl poražen v rue de la Grande-Truanderie dostavníkem přijíždějícím z Meaux: přejela ho dvě kola a obě nohy měl několikrát zlomené. Fanfán vzhledem k tomu, že jeho odchod byl přijat lhostejně, nešel si sám pro těch několik věcí, které byly celým jeho majetkem: pro Plutarcha, životopis Jindřicha IV. a překlad Iliady a několik dalších méně důležitých knih. Místo něho pro ně zašla Fanchette. Fanfán s její pomocí přestěhoval i to, co zůstalo po zemřelém Philibertu Troncheovi: jednu pušku, jednu mušketu, několik pistolí různého kalibru, malou kovadlinu a různé nástroje – to vše uložil na Éléonořině zahradě do kůlny, která se dala zamknout.

V Éléonořině vysokém domě, který měl v každém poschodí jenom dvě místnosti, dostal pokoj ve druhém. Byl to nejkrásnější pokoj, jaký kdy viděl. Na obílených zdech v něm byly také bílé lodi. V neděli po nastěhování byl ve svém pokoji a vyráběl z několika prken malou knihovničku. Pískal si přitom a prozpěvoval, ačkoliv se mu chvílemi hrdlo svíralo smutkem: minulého dne jeho přítel Goujon následoval své rodiče a odstěhoval se do vzdálené oblasti Tuilerií! Jejich rozloučení bylo statečné. Uskutečnilo se před portálem kláštera Svatého hrobu, tam, kde tak často oba stávali, jeden, aby tu žebral, druhý, aby mohl snít o křížových výpravách.

„Sbohem, Goujone! Přeju ti, aby se ti tam, kam odcházíš, dobře dařilo!“

„Já tobě taky tak,“ odpověděl Goujon, „ale žádné sbohem, spíš na shledanou!“

„Ty znáš mou adresu!“

„A ty znáš mou!“

Stiskli si ruce.

„Řekl jsi na shledanou Svatému otci a Nicolasi Bezejmennému?“ zeptal se Fanfán.

„Kamaráde, ti páprdové brečeli!“ odpověděl chlapsky Goujon a obrátil se na patě a odcházel taky s brekem.

Fanfán měl teď maličkou duši, ačkoliv se nikdy předtím necítil tak šťastný jako nyní. Právě přibíjel druhé prkno, když do jeho pokoje vstoupila Éléonore. Vypadala znepokojeně. „Někdo tě chce vidět!“ oznámila. „Neřekl mi, jak se jmenuje. Takový divný člověk, vypadá jako policista. Vysoký, hubený, má dlouhý nos a je celý v černém!“

„Á, to je bratr Ange!“ zvolal Fanfán a odložil kladivo.

„Bratr Ange?“

„To je něco jako můj strýc… on… byl to přítel mé rodiny, té pravé, těch, kteří jsou už mrtví. Přichází za mnou pravidelně. Musím doznat, že z něho mám strach, ale mám ho taky dost rád.“

Horempádem seběhl dolů.

Byl to opravdu bratr Ange. Stál uprostřed krámu s třírohým kloboukem v ruce a se zájmem si prohlížel cetky rozložené po pultu nebo ve vitríně.

„Na mou věru, milý Fanfáne,“ řekl, když přišel Fanfán do krámu, „Vy teď býváte v místě, které je mnohem rozkošnější a voňavější než to, kde jste až dosud žil!“

„To je pačuli!“ odpověděl Fanfán.

„Ano. Taky jsem to dýchával, když jsem byl mladý,“ řekl na to bratr Ange s úsměvem trvajícím však jenom okamžik. „A navíc máte velice krásnou bytnou, vy šťastný chlapče!“

„Ano, pane!“ řekl Fanfán se zářícíma očima. „A její dcera je stejně krásná jako ona! Jmenuje se Fanchette. To je škoda, že je právě na mši, to byste koukal, jak je krásná!“

„Vidím, že jsi velmi spokojený, synáčku!“ řekl na to bratr Ange, který nasadil prostší tón řeči.

„To jsem, pane!“

„A ještě elegantnější než posledně! Copak stál tenhle hnědý redingot, tyhle červenavé kalhoty… panečku! A je to od dost dobrého krejčího, no ne!“

„Od Chapota z rue de la Petite-Truanderie!“ odpověděl Fanfán. „Padly na to všechny moje úspory, pane,“ řekl se smíchem. Byla to pravda: Fanfán už neměl svůj válečný poklad, protože chtěl, aby nevypadal jako chudák mezi těmi dvěma elegantními ženami vonícími pačulí.

„To je dobře!“ řekl na to bratr Ange. „Oblékat se co nejpečlivěji, to musí být první starost šlechtice!“

„To jistě!“ odpověděl Fanfán. „Ale já naneštěstí šlechtic vůbec nejsem!“

Bratr Ange na to dvojsmyslně a zasněně řekl: „Ne… bezpochyby ještě ne!“

„Ještě ne?“ zeptal se Fanfán udiveně.

„Život připravuje občas divné změny a zvláštní pokrok,“ připojil bratr Ange k první dvojsmyslnosti jednu ze svých záhadných vět, jaké uměl říkat jenom on, ale ihned nato změnil předmět rozhovoru: „Já bych si rád chvíli promluvil s paní Collignonovou!“

„Madame Éléonore!“ zavolal Fanfán na schodišti. „Byla byste tak laskava a sešla sem dolů?“

„Milá paní!“ oslovil bratr Ange Éléonoru velmi graciézně, „odpusťte mi, že jsem vás neinformoval ihned, ale o tom, že je tu u vás tento chlapec, jsem se dozvěděl od paní Piganiolové. Snad víte, že jsem se o něj staral od té doby, co ho nešťastný osud připravil o jeho legitimní rodinu. K mým kompetencím patří ta hlavní, totiž vyplatit každý měsíc té osobě, která si vzala Fanfána na starost, určitou sumu určenou ke krytí výloh na jeho živobytí. To bezpochyby už víte.“

„Ano, pane,“ odpověděla Éléonore, která o tom nevěděla vůbec nic, ale které bratr Ange naháněl strach. Ihned se zahanbeně opravila: „Ne, pane, nevěděla jsem o tom vůbec nic!“

„Ach! Tato suma, madame, byla po celých deset let vždy vyplácena paní vdově Félicité Donnadieuové, pak paní vdově Félicité Tronchové, nyní je stále vyplácena paní Félicité Piganiolové, která, jak se obávám, se stane brzy paní vdovou Piganiolovou, protože její muž, řečený Piganiol je v nemocnici, jak se zdá, ve špatném stavu.“

„Ano, pane,“ řekla Éléonore, na niž řeč bratra Ange působila stále silnějším dojmem.

„A nyní to jste vy, která napříště budete bdít nad tímto chlapcem, a vám tudíž, madame, bude vyplácena ona penze. Říkám to s ještě větší radostí, protože jste nic nevěděla o existenci zmíněné penze a s naprostou nezištností jste přijala do svého domu to milé dítě!“

„Samozřejmě, pane!“ zvolala s roztomilou spontánností, přičemž se současně nemohla ubránit touze obejmout paží chlapcova ramena. „Je to proto, že ho já a má dcera máme rády, proto, že byl nešťastný a protože jsme se na to nemohly už dívat! Vaše nabídka mě dojímá, ale ujišťuji vás, že peníze vůbec nepotřebuji! Tento malý obchod je velice vyhledáván zákazníky,“ dodala s určitou dávkou profesionální pýchy.

„Madame,“ řekl bratr Ange a ukázal váček, který náhle vytáhl bůhvíodkud, možná ze svého třírohého klobouku tak, jako kouzelníci na mostě Pont-Neuf vytahují z klobouku králíka. „Madame, to byste mě urazila!“

„To byste urazil vy mne, kdybyste naléhal,“ řekla Éléonore, protože se především bála, aby Fanfána nemrzelo pomyšlení, že z něho chce vytlouci nějaký prospěch.

„Uložíte ty peníze u notáře a jednou to bude moje věno,“ prohlásil Fanfán, který uhodl, co si Éléonore myslí. Tato věta úspěšně ukončila výměnu názorů mezi Éléonorou a bratrem Angem.

O několik minut později Fanfán, doprovázející jako obvykle bratra Ange kus cesty po rue Saint-Denis, náhle jej oslovil:

„Promiňte mi, pane, já jsem se vás ještě nezeptal, jak se vám daří!“

Bratr Ange se zastavil: „No ne! To je divné! Takovou otázku jsi mi ještě nikdy nepoložil!“

„Ale to možná proto, že jsem byl ještě příliš malý,“ prohlásil Fanfán a podíval se na bratra Ange.

„Nene! Tys přišel na to, že špatně vypadám! Je to tak nebo ne?“

„Ne, pane, nevypadáte špatně!“ Potom zbrkle připojil: „Jenom mi připadáte trochu bledý!“

„To je pravda, není mi dobře,“ odpověděl bratr Ange a Fanfán poprvé od té doby, co ho znal, měl jakési ohromující a srdcervoucí tušení, že bratr Ange není jenom oním tak trochu neskutečným člověkem, který se nepravidelně objevoval a zase skoro mechanicky mizel jako loutky, které na průčelí katedrál odbíjejí hodiny, ale že je to bytost zcela lidská.

„Nejste nemocný, pane?“ zeptal se Fanfán a vzal bratra Ange za ruku.

Bratr Ange se na něj usmál a jeho úsměv nebyl tentokrát pomíjivý. Neodpověděl Fanfánovi přímo, znovu vykročil a potom řekl: „Důležité je, aby mi Bůh ráčil dopřát dostatek času, abych mohl úspěšně uskutečnit velkou věc – věc, která se tě týká!“

Tohle byla zase jedna z těch sibylinských vět, jaké uměl bratr Ange pronášet, pomyslel si Fanfán, když se za ním díval, jak se ztrácí v davu lidí (Fanfán se nedávno naučil slovo sibylinský).

Na zpáteční cestě dohonil Fanfán Fanchettu, která se vracela z kostela.

„Víš,“ řekl jí s falešným záhadným výrazem v tváři, „že mou zásluhou bude tvá maminka ještě bohatší?“

Jenže toto převedení Fanfánovy penze na Éléonoru Collignonovou mělo mít jednoho dne vážné následky.

♦ ♦ ♦

Fanfán žil už dva měsíce u dam Collignonových (tak se jim ve čtvrti říkalo), když došlo k řadě událostí, z nichž v každém případě dvě měly změnit Fanfánův život a vyhnat ho z ráje na cestu do dalekého světa, což koneckonců bezpochyby vyhovovalo jeho sklonům.

K první události došlo jednoho rána. Sestry milosti daly svým žákyním volno na počest svátku jednoho světce. Éléonore odešla na celý den z domova, protože chtěla nakoupit různé cetky a tretky poslední módy ve věhlasném módním závodě Labillově v rue Neuve-des-Petits-Champs. Fanfán a Fanchette zůstali sami doma. Fanfán, který bral své zaměstnání vážně, neměl právě žádné pochůzky, žádný balík k doručení. A tak, když svědomitě zametl obchod a uložil koště na místo, odešel do pokoje Fanchetty, která ho už netrpělivě očekávala. A potom udělali to, co dělali vždycky, kdykoli byli sami: svlékli se, vklouzli do postele a oddali se báječné zábavě a něžnůstkám, které nyní už dovedli přesně zamířit a které za ty dva měsíce zdokonalili, ačkoliv se takto intimně sblížili jenom pětkrát, protože Fanchette trávila mnoho času v jiné škole, totiž ve škole sester milosti.

Poslyšme, co si Fanfán a Fanchette říkají:

„Máš mě rád?“

„Mám tě rád! A ty mě máš ráda?“

„Ano!“

„Jak mě máš ráda?“

Atd. atd.

Dodejme, že ještě nedospěli k nejzazším mezím. K takovému pokusu mezi nimi sice došlo, ale skončil nešťastně. Fanchette totiž dostala strach, jak se zdá. Ale Fanchette i Fanfán přesto na to stále mysleli a je možné, že by tohoto dne došlo k nenapravitelnému závěru, kdyby se Éléonore Collignonová, která si zapomněla doma kabelu a peníze, znenadání nevrátila. Fanfán, kterého láska hnala do Fanchettina pokoje, zapomněl otočit ve dveřích krámu klíč!

A tak se stalo, že veselé zaklinkání zvonku sice upozornilo oba, maličké milence, ale ti ihned zkameněli strachem a potom bylo už pozdě: Éléonore byla už v pokoji, kde zapomněla kabelu.

„Ó!!!“ vykřikla. A potom: „Ha!“

Jejich postoj, tváře rdící se studem, jejich stupidní výraz, jejich nahota a ta rozházená postel… Éléonore si tohle vše prohlížela a opakovala: „Ha!!!“

Fanfán se zabalil do prostěradla a řekl: „Madame, to je moje vina!“ A potom sklopil hlavu.

„Žádné rytířské omlouvání, malý vytahováku!“ vykřikla Éléonore, která konečně popadla dech a vhodná slova. „Na tohle musí být dva a já si nemyslím, že se slečna nechala moc prosit!“

Bylo opravdu nemožné uvěřit tomu, že Fanchette byla dobývána nějakým husarským způsobem: její šaty včetně punčoch byly pečlivě složeny na opěradle židle! Fanchette byla velmi pořádná dívka! Teď už nějakou chvíli plakala jako Maří Magdaléna a přitom byla celá schovaná pod přikrývkou.

„Oblečte se, mladý muži!“ řekla uražená matka po chvíli smrtelného mlčení, během něhož bylo slyšet jenom její zrychlené oddychování.

Fanfán si pospíšil: chytil své šaty, které také byly pečlivě složeny (to Fanchette ho naučila těmto dobrým způsobům) a vyběhl do svého pokoje jako střelený ještě dřív, než mu to bylo nakázáno.

To byla ale situace! Taková mrzutá věc! No ne, ale opravdu mrzutá! Jistě teď bude vyhozen z domu! A co kdybych pěkně tiše upláchl, pomyslel si. Podíval se z okna a usoudil, že může docela dobře slézt po okapové rouře a přelézt zeď zahrady.

Fanchettin hlasitý pláč, který k němu zezdola doléhal, překazil tento tak zcela nehrdinský čin. Fanfán se rychle oblékl a sešel dolů stejně rychle, jako odtamtud vyběhl nahoru.

Fanchette dostala jenom jednu facku, ovšem řáckou, byla to facka, jakou ctnost uštědřuje neřesti, a tak si Fanchette držela pravou tvář oběma rukama, ale když Fanfán vrazil do pokoje, stála tam už mlčky se zděšenýma očima.

„Madame,“ řekl Fanfán Éléonore, která po něm blýskala očima, „jak to bývá zvykem, já to napravím, ožením se s Fanchettou!“

Éléonore se ohromeně podívala na tu poloviční porci muže, který mluvil tak zvysoka, a měla přitom chuť dát se do smíchu.

„Že se s ní oženíte?“

„Ano, madame!“

„Ale vždyť je ti teprve deset, ty malý hlupáku!“

„Možná, madame, ale urozená duše…“ (Fanfán si týden předtím přečetl Corneillova Cida).

„On se mi tu odvažuje mluvit o své duši! Vy malý svůdníku, moje dcera neměla ve své ruce vaši duši!“

A Éléonore se potom obrátila k Fanchettě: „To se nestydíš? Nestydíš se? Takhle kazit malého chlapce!“

A pak se zase obořila na Fanfána: „No ano, vy půjdete ke králi, k arcibiskupovi, k papeži nebo nevím ke komu požádat o dispens, abyste se mohl oženit!“

A zase na Fanchettu (Éléonore, jak vidíme, se točila ustavičně jako na obrtlíku): „A co kdybys, ty ubohá naivko, otěhotněla!“

„Jak bych mohla, když říkáš, že to je ještě malý chlapec!“

„On není všude malý!“ okřikla ji Éléonore. „Já jsem měla dost času všimnout si, že jedna věc, ty víš, co myslím, předstihla jeho věk!“

„Madame,“ uklidňoval ji Fanfán, „nedělejte si starosti! My jsme se vůbec neoddávali smilstvu!“

Éléonore si jednoho po druhém změřila: „Je to pravda?“

„Je to pravda, madame!“

„Je to pravda, maminko!“

„Přísahejte!“

„Přísahám!“ řekli oba darebové současně.

„Uf!“ oddechla si Éléonore a odešla do svého pokoje, kde strávila dvě hodiny přemýšlením. Fanfán a Fanchettě, každý ve svém pokoji, meditovali o tom, jak křehká nádoba je štěstí, jak je život vrtkavý a jak je člověk hloupý, když nezavírá dveře na klíč. K poledni uslyšel Fanfán znovu pláč. Opatrně sestoupil o poschodí níž a nastavil uši. Slyšel jenom Fanchettu, která prosebně žadonila: „Ne! Ne, maminko!“ Fanfán sešel do přízemí, ale už nemusel nastavovat uši, dveře se otevřely a uviděl Fanchettu, jak má hlavu zabořenou do polštáře a jak kolem sebe tluče pěstmi.

„Napříště,“ prohlásila Éléonore, „Fanchettě bude u sester milosti i bydlet! Já přece nebudu dál mít pod svou střechou dva zvrhlíky, kteří myslí jenom na to, aby mohli chodit jako Adam a Eva, když je zrovna nemám na očích!“

Éléonořino rozhodnutí se zdálo být neodvolatelné.

„Madame,“ nabídl se Fanfán, „vyžeňte raději mne! Já nejsem vaše dítě! Já vám dám ihned sbohem a už mě nikdy neuvidíte!“

„No ano! Pane,“ odpověděla mu příkře Éléonore, „a co by tomu řekl bratr Ange, kdyby vás tady nenašel? On vás svěřil mně a já za vás odpovídám! Alespoň do té doby, dokud nedostanu jiný příkaz!“ dodala. „Až bratr Ange za tři týdny zase přijde, tak uvidíme!“

Nepomohl ani pláč, ani křik. A tak je teď Fanchette zavřená v klášteře sester milosti, a možná že tam získá špatné návyky. A Fanfán, ten vypadá! Trápí se. Ztratil jednou ranou osudu (osud může opravdu mít někdy tvar klíče!) jak svou Fanchettu, tak úctu Éléonory! Tohle je možné v Corneillových hrách, opravdu!

Fanfán by býval nadále nešťastný, kdyby Éléonore o týden později za ním nepřišla – v noci ve tmě do jeho postele!

„Tak co,“ řekla mu, když se divil, „že bych nebyla hodná vaší horoucí pozornosti?“ (Fanfán si celý týden myslel, že mu vyká proto, že se na něj zlobí, ale teď pochopil, že ho chtěla udělat starším!)

„Ale ano!“ odpověděl zdvořile.

„Jen řekněte, že je krásnější než já, řekněte to!“ (Jak nás toto naléhání upozorňuje, jeho příčinou je Éléonořina žárlivost, i když v tom bylo samozřejmě i něco jiného). „A ostatně teď to vím!“

„Copak, madame?“

„Že mě pokládáte za hodnou vaší horoucí pozornosti!“

„Omluvte mě, madame, já za to nemůžu!“

„Ale to je dobře, můj maličký, jen pokračuj!“ začala mu tykat, protože ji přepadla slabost. „A ostatně se mnou nezůstaneš jen na samém počátku,“ dodala a začala blaženě vzdychat.

„Ne, madame, už jsem se dostal dál!“

♦ ♦ ♦

Právě v tomhle rozpoložení, které jsme nyní vylíčili, je překvapila o měsíc později Fanchette – a to byla druhá událost, na kterou jsme už upozornili. Fanfán a Éléonore zapomněli, že je neděle – v neděli Fanchette odcházela po matutinu z penzionátu domů, kde zůstávala až do večera.

„Maminko, to jsem já!“ ohlásila svůj příchod, když otevřela dveře matčina pokoje – ale pak uviděla to, co my už známe.

Fanchette neřekla ani slovo, celý den zůstala zavřená ve svém pokoji a o nešporách se vrátila k sestrám milosti.

Fanfán strávil celý den na ulici, kam utekl pár minut potom, co bylo takto odhaleno jeho mrzké chování. Vrátil se co možná nejpozději, aby si byl jist, že Fanchette tam už nebude.

„Co vám řekla?“ (To vykání se zdálo být nutné.)

„Nic!“

Éléonore hodně plakala! Sžíraly ji výčitky svědomí. Fanfána také. Fanfán také trpěl výčitkami svědomí a trápil se při pomyšlení na to, že ho Fanchette, kterou samozřejmě miloval stále, už nikdy nebude mít ráda. To on zničil jejich lásku! Fanfán se zlobil na Éléonoru a Élénore na Fanfána, což ovšem nebyl důvod k tomu, aby se rozešli. Také se nerozešli, ale aby zapomněli, ihned se několikrát za sebou pomilovali. Od té doby byli velice opatrní, všechny dveře vždy pečlivě pozamykali. Fanfán teď každou neděli odcházel už za svítání z domu a toulal se po Paříži. A v noci po návratu se vždycky zeptal: „Co říkala?“

A dostal vždycky stejnou odpověď: „Nic!“

„Ach jo, já jsem zničil váš vztah!“ říkával a to ho také opravdu velice trápilo.

O jedné z těchto už pověstných mrzutých nedělí zamířil Fanfán kolem druhé hodiny směrem do rue Neuve-des-Petits-Champs. Éléonore ho pověřila, aby zašel do věhlasného módního závodu Labillova, kde měl koupit rukavice. Fanfán věděl, že mu otevřou, ačkoliv byla neděle, protože u Labille, kde prodavačky bydlely, měla vždycky jedna službu a otevírala několika vzácným osobám, které se chtěly vyhnout návalům ostatních dnů.

Byl krásný květnový den roku 1768 a Fanfán už na tento den neměl nikdy zapomenout, protože se stal významný tím, že ho učinil účastníkem pamětihodné události.

Fanfán právě vešel do rue Neuve-des-Petits-Champs, když nějakých osmdesát metrů před sebou spatřil hrbatou siluetu, která mu byla až příliš dobře známá, a na ní špinavě zrzavé vlasy, které mohly patřit jenom Pastenaguovi! Pastenague! Ta svině Pastenague! Ten darebák, kterému vděčil za nejhorší ponížení v celém svém životě!

Už se chtěl za ním rozběhnout, vletět na něj a pěkně ho zvochlovat, když zpozoroval, že se Pastenague zastavil právě pod Labillovým firemním štítem La Toilette.

Fanfán se také zastavil, protože chtěl vědět, co tam jeho nepřítel pohledává, a vtom ho předešli dva lidé, z nichž jeden říkal druhému: „Už tam je – jdeme včas…“ Za okamžik potom se ti lidé připojili k Pastenaguovi a ohromený Fanfán spatřil, jak náhle vešli jeden vedle druhého do obchodu La Toilette, kam měl také namířeno. Že by si Pastenague šel koupit rukavice spolu s těmi dvěma všiváky, kteří se k němu připojili? No ne, to není možné!

Fanfán – bez ohledu na chodce, jichž tu ostatně bylo jen několik – několika skoky doběhl k slavnému obchodu. Uvnitř byly tři mladé ženy: Clémence, prodavačka, která měla právě službu a kterou Fanfán znal, protože se s ní už jednou setkal u Éléonory, a kromě ní další dvě, z nichž jedna – soudě podle její oslnivě bílé toalety, jistě byla jedna z těch velkých dam, o nichž se mu zmínila Éléonore. A pak tam byli Pastenague a ti dva všiváci. Všichni tři s noži v pěstích! Oslnivá dáma s tváří zkamenělou strachem už začínala snímat své šperky. V tom okamžiku vešel dovnitř Fanfán, v ruce měl svou oblíbenou pistoli Queen Ann Pistol, kapesní pistoli, kterou stále nosil u sebe od té doby, kdy kvůli ostudě vycházel už jenom v noci a bál se proto setkání se špatnými lidmi.

„Slečno Clémence, dojděte pro stráž,“ řekl Fanfán drsným hlasem. „Strážnice je na rue Neuve-des-Petits-Champs. Tito pánové zatím laskavě počkají. Nazdar, Pastenagu!“

„Fanfáne! Proboha, tohle přece neuděláš starému příteli!“ vykřikl Pastenague, který byl celý bez sebe strachem, když se otočil.

„Tvůj starý přítel ví, komu vděčí za tu záležitost u augustinek, ty poctivce!“

„Já nevěděl…“

„Věděl jsi všechno! Řekl mi to Cartouche!“

„Ó, to je ale zrádce!“ zasténal pak hnusný zrádce Pastenague, který ve všech lidech viděl svůj charakter.

Když přispěchala stráž – pět mužů! – ležel Pastenague na břiše s roztaženýma rukama a oba všiváci také. Fanfán se tohle naučil od Cartouche, který tuto znalost zdědil po svém proslulém dědečkovi Cartouchovi.

„Tihle lapkové,“ řekla oslňující dáma veliteli stráže, „už mě začali obírat o mé šperky a požadovali také pokladnu tohoto domu, když vstoupil tento mladý muž a přivedl je k rozumu, jak vidíte!“

Dámě se už zase vracela její chladnokrevnost, ale její hlas se ještě trochu třásl, byl to ostatně obdivuhodně znějící hrdý hlas. Její obličej a tělo byly stejně oslňující jako její šaty. Fanfán si toho všiml a byl z toho úplně unesený. Ještě nikdy nepotkal tak krásnou a tak vznešenou ženu! Fanfán se prudce začervenal, když se k němu obrátila, krátce se mu uklonila a potom dodala: „Velice vám děkuji, pane! Projevil jste obdivuhodnou odvahu!“

„Ano, madame,“ řekl Fanfán dost naivně, „protože moje pistole není nabitá!“

Řekl to a rozesmál se a všichni ho napodobili – kromě Pastenagua a jeho společníků, kteří byli celí zelení strachem a nyní zrudli tímto pokořením. Stráž je přinutila několika kopanci, aby vstali. Pak je bez okolků odvedli, ale seržant předtím ještě požádal Fanfána, aby ráčil přijít na strážnici podepsat oznámení, jestliže ovšem umí psát.

„Přijdu, pane, protože psát umím,“ řekl Fanfán frajersky – spíše proto, jelikož to mohl prohlásit před tou velkou dámou, než proto, že čin, který právě vykonal, byl tak skvělý – a také proto, že to vše v podstatě spíše divadelně sehrál než prožil. A potom – ne aby zdůraznil svou statečnost, ale s náhlou starostlivostí a s jakousi ustrašeností řekl: „Moje pistole opravdu není nabitá! Já jsem ji z opatrnosti zbavil nálože, ale teď vidím, že to byla spíš neopatrnost!“

„A proč se procházíte s pistolí?“ zeptala se ho oslnivá dáma, která se už úplně uklidnila a obrátila se k němu s obdivuhodným úsměvem.

„Ó,“ pokrčil rameny, „to je taková hračka!“

„Isauro,“ oslovila dáma svou společnici, která byla její komornou, „dejte tomuto chlapci můj váček! My Clémenci zaplatíme někdy jindy, jestliže ovšem bude tak laskavá!“

„Ale přirozeně, paní hraběnko!“ odpověděla Clémence, která mezitím přinesla prostředek na zahnání jejich rozrušení: lahvičku kmínky a sklenice.

„Jenom ne žádné peníze, madame,“ řekl Fanfán hraběnce a posunkem ruky odmítl váček, který Isaure vyňala z kabelky. „Bylo mi potěšením, že jsem vám mohl pomoci z těchto nesnází! A ostatně,“ dodal na závěr a znovu se rozesmál, „tímhle jsem toho Pastenagua pěkně pobavil! Vůbec jsem nečekal, že se s ním zase setkám!“

„Všimla jsem si, že ho znáte,“ řekla hraběnka. „Jestliže jsem to dobře pochopila, tak vám nějak ublížil?“

„Provedl mi takové svinstvo, madame. Ale skutečně pomstěn budu až za deset minut. Dovolte mi, abych vám neřekl, jak, není to vůbec slušné.“

Hraběnka se stále usmívala a dívala se téměř něžně na tohoto chlapce, který byl tak zvláštní, svůdný a záhadný ve svém vystupování, jež neodpovídalo jeho věku, neboť mu jistě bylo asi tak dvanáct let, jak se domnívala, ale přitom se choval jako opravdový mušketýr – a potom zvedla svou sklenku s likérem.

„Na vaše zdraví, na vaši budoucnost, na vaši slávu, pane… pane?“

„Titus je mé jméno,“ prohlásil Fanfán, neboť právě tehdy četl Racina a jméno Fanfán se mu nezdálo být vhodné pro tuto příležitost a pro tuto vznešenou ženu.

Když pozvedal svou sklínku, přepadl ho na okamžik neklid: co když Clémence zná jeho jméno. Ale ne, bezpochyby ne! Ostatně ho neopravila.

„Na vaše, mesdames,“ řekl, protože mu z jeho minulých styků zůstaly v paměti slovní obraty, které patřily spíš do kabaretu než na královský dvůr.

„Jelikož vůbec nechcete ode mne přijmout peníze,“ řekla okouzlující hraběnka, „snad alespoň přijmete ode mne toto?“ Odepjala ze své bílé šíje, připomínající svou ohebností labuť, zlatý řetízek, na němž byla zavěšena kamej. „Podívejte, to je můj portrét!“ dodala. „Přijměte ho, prosím!“

„Madame,“ řekl na to Fanfán, který se dusil dojetím, když mu hraběnka zavěšovala ten portrét na krk, „od toho se nikdy neodloučím!“

Když ho pak hraběnka políbila, div neomdlel. Ten parfém! Ta hedvábná pleť! A její nádherný dech! Hraběnčiny rty se letmo dotkly jeho úst a Fanfán, celý rudý, pozdravil a pak odešel směrem ke dveřím jakoby v oblacích.

„Sbohem, pane Tite,“ pravila hraběnka (a její hlas zněl jako hudba z nebes). „Kdybyste byl někdy v nesnázích a potřeboval pomoc, vzpomeňte si, že jste dnes zachránil Madame Du Barry!“

Tato vznešená žena byla totiž hraběnka Du Barry, bylo jí pětadvacet let, byla už tři dny maitressou krále Louise XV. a za necelý rok stane se jeho oficiální favoritkou! Předtím byla maitressou vévody de Richelieu, hraběte ďEspinchal a všech, kdo zaujímají významné místo v gothajském almanachu – a ve svých začátcích byla v patnácti letech maitressou Louise vévody ďOrléans, který jí říkal anděli. Pochopili jsme tedy, že Fanfán právě zachránil Jeannu! Ale Fanfán neví, že je to jeho matka a Madame Du Barry neví, že je to její syn!

♦ ♦ ♦

Když Fanfán o dvacet minut později vycházel z kanceláře profouství, cítil se na vrcholu blaženosti. Jeho pomsta na Pastenaguovi byla naprosto dovršena! Požádal totiž, aby si s ním mohl promluvit, a zašeptal mu do ucha: „Pastenagu, už nejsem panic. Nemůžu ti povědět, kdo se o to zasloužil, řeknu ti jenom tolik, že to byla nejdřív dcera, i když jenom částečně, a potom úplně její matka. A pokračuje to!“ Pastenague byl celý posedlý touhou líbit se děvčatům. Byl to jeho kříž a to možná vysvětluje podlost jeho duše. Připomeňme si také, jak na svého přítele žárlil proto, že byl dobře urostlý. Pastenague nemohl ani na okamžik zapochybovat o tom, co mu bylo právě důvěrně sděleno, protože mu to připadalo zcela přirozené, že se to stalo Fanfánovi – neboť on sám, Pastenague, se modlil k ďáblovi, aby se to nestalo! I když byl tedy o tom bolestně přesvědčen, přesto řekl: „Přísaháš to na svou hlavu?“

„Přísahám to na svou hlavu,“ odpověděl mu Fanfán.

A právě tento Fanfánův triumf způsobil, jak už jsme řekli, že Pastenague byl od té doby celý zelený vztekem. Ať ho teď odvedou znovu do žaláře, ať ho soudí a odsoudí, málo nám na tom záleží – teď nevíme, zdali se ještě někdy setkáme s touto odpornou osobou. A proto dožeňme honem na ulici Fanfána, který si pohvizduje! jak je šťastný! Ani ne tak proto, že uskutečnil svou pomstu a že vykonal tak velký čin, ale spíše proto, že stále myslí na hraběnku Du Barry – právě to ho přivádělo na vrchol blaženosti! Fanfán se do hraběnky zamiloval až po uši! Cítil na svém těle její kamej a chvěl se rozkoší. Vrátil se do obchodu La Toilette, aby tam převzal rukavice, které si objednala Éléonore. Hraběnka tam už nebyla, ale stále se tam vznášel opar jejího silného parfému. Fanfán šel po ulicích směrem k domovu a snažil se co nejméně dýchat, aby hraběnčin parfém nezmizel z jeho nozder.

/5

Není vyloučeno, že rozhodnutí, které učinil Fanfán o dva měsíce později, bylo zčásti vyvoláno jeho setkáním s hraběnkou Du Barry: Fanfán se rozhodl, že odejde od Éléonory! Stále teď snil o hraběnce, o její zářivé kráse, která převyšovala krásu všech ostatních žen – kvůli ní tento nevděčník nyní viděl na Éléonore Collignonové různé nedostatky. Dokladem toho, že byl do hraběnky Du Barry zamilován, bylo, že se vůbec nezmínil o tomto „setkání“ a že kamej s hraběnčiným portrétem ukryl ve svém pokoji. Zvláště se bál, že se Clémence, prodavačka u Labille, jednoho dne objeví v Éléonořině obchodě a bude o jeho činu vyprávět a tím způsobí, že on, Fanfán, bezděčně prozradí – například tím, že náhle zrudne –, co k hraběnce cítí, protože si myslel, že je to na jeho tváři jasně vidět.

Vůči Éléonore cítil teď silné výčitky svědomí. Začínala ho ostatně unavovat. Nebyla už teď tak veselá, protože si nikdy nedovedla odpustit tu ostudu a zármutek, který způsobila Fanchettě. A tím spíše ne rozhodnutí, které Fanchettě učinila a které jí sdělila tímto dopisem:

Maminko,

učinila jsem rozhodnutí, které pro mne nebylo tak těžké, protože, jak cítím, bylo inspirováno mým srdcem a vůbec ne nedávnou událostí, na kterou mi Boží milosrdnost pomáhá zapomenout. Maminko, chci se stát dcerou Páně. Řekla jsem o tom našemu zpovědníkovi a ten mi řekl, že mě osvítil Duch svatý, a také jsem to sdělila matce představené, která se rozplakala radostí při tom pomyšlení, že mě uvidí vstupovat do řádu… (atd.)

Toto truchlivé rozhodnutí způsobilo, že Éléonore stále jen vzdychala, i když se tím mohla cítit vinna jenom zpola. Pro Fanfána bylo ovzduší domova ještě nedýchatelnější. Po pravdě řečeno, nyní se doma nudil. Přečetl celého Plutarcha, na kterého si předtím dlouhé měsíce vůbec nevzpomněl, a nyní ještě více než dříve byl přesvědčen, že je nutno žít s určitou vojáckou odvahou a vůbec ne stále vleže. Jeho statečný čin v rue Neuve-des-Petits-Champs, to, že v jeho pozadí zářila postava hraběnky Du Barry, která od té doby v jeho snění o velkých činech nahrazovala Fanchettu, to vše ho přesvědčovalo, že už stačí na velké činy.

Co ho zdržovalo, bylo pomyšlení, že se Éléonore bude kvůli tomu trápit. Měl Éléonoru docela rád. Byl by se s tím rád někomu svěřil, rád by se byl zeptal na kompetentní názor… na to, že by to mohl být bratr Ange, nebylo ani pomyšlení. Fanfán znovu a znovu přemýšlel o jeho sibylinských větách a chápal, že bratr Ange s ním má nějaké plány, jenže jaké? Byla to záhada, ale jistě ne taková, že by ho nechal běhat po dalekém světě. Co když to je plán, jak z něho udělat faráře? A proto si Fanfán vzpomněl na Goujona. V každém případě mu dělalo dobře pomyšlení, že Goujona zase uvidí. Proto se – přirozeně, že jedné neděle – odvážil zajít až do neznámých končin oblasti Tuilerií.

V čísle 20 rue de la Vieille Échelle uviděl na firemním štítu tento nápis: Goujon a syn, pekaři, paštikáři. Ve výloze byla prkenná tabule a ta oznamovala, že se zde dělá nejlepší jahodový dort v Paříži.

Goujon a syn! To na Fanfána udělalo dojem. Goujon je už tedy docela dospělý, protože má právo být uveden na firemním štítu! Goujon je ovšem zcela prostě ještě kluk, ale je už pekař a paštikář, a ten už jistě má určitý názor na život!

Goujon byl sám ve sklepě před obrovskou díží, byl celý bílý od mouky a právě vypracovával těsto. Fanfánovi to trvalo nějakou chvíli, než ho poznal. Už v krámě zavolal: „Hola, je tady někdo? Synu Goujone, jsi tam? Tady je Fanfán!“

Zespoda ze sklepa zazněl silný hlas: „Fanfán? No ne! Sakra, pojď dolů!“

A tak teď Fanfán stál opravdu před Goujonem, který ho mužně sevřel do náruče a celého ho zamoučil. Jenže před jakým Goujonem! Goujon se rozšířil na dvojnásobek a byl o hlavu větší než Fanfán! A měl hlas odpovídající jeho rozměrům! Fanfán, ačkoliv měl už sakramentsky pubertální hlas, přece jen stále mluvil nevýrazně (a to ho často mrzelo) a jistě neměl víc než metr padesát, což bylo sice krásné, ale zase ne tolik, aby ho to uspokojovalo.

Když Fanfán spatřil, jak je Goujon široký, nepochyboval, že je na správné adrese, a objal svého starého kamaráda a řekl mu: „Ty jsi širší než delší!“

„A ty pořád vypadáš jako hezké děvče!“ řekl mu na to Goujon a vzal ho za bradu. „Ještě štěstí, že máš dost pořádný doklad o tom, že jsi kluk, jinak by se ti muselo říkat miss, to je anglicky!“

„Co to znamená?“

„Slečno!“

„První, kdo mi řekne miss, bude ihned mrtev!“ prohlásil Fanfán.

„Co tě sem vede, seňore?“

„Jestli seňore znamená tolik co miss, tak do tebe nacpu všechno tohle těsto,“ hrozil Fanfán.

„Ve španělštině to znamená pane,“ odpověděl Goujon s hromovým smíchem.

„Sakra, ty ale znáš věcí!“

„Já zadělávám, hnětu těsto, peču, ale taky roznáším, co upeču, a tak se setkám s lidmi všech národností a ti mě naučí různá slova, mijnheer – tohle jsem se naučil na holandském velvyslanectví.“

„Goujone Široký,“ řekl mu Fanfán, který měl básnický talent, „abych ti odpověděl na otázku, co mě sem vede, tak ti musím říc‘, že je to přátelství. A za druhé bych rád znal tvůj názor na to, jak má člověk žít.“ (Fanfán, to nesmíme tajit, kladl svůj problém také v obecných pojmech, které přesahují jeho osobní případ!)

„Co tím míníš?“

„Tím chci povědět tohle: co si má člověk vybrat? Už úplně hotovou existenci, příjemnou, pohodlnou – nebo existenci plnou dobrodružství, činů, nepohodlí a nebezpečí?“

„To je tvůj problém?“

„Ano!“

Ach, jak teď tihle kluci spolu vážně hovoří! A jak přemýšlejí! Na svůj věk jsou už setsakramentsky staří! Ale v té době byli takoví všichni: v šestadvaceti letech byl někdo maršálkem a šestatřicet let byl průměrný věk, kdy se umíralo! Museli si proto pospíšit s dospělostí, hnát se do života. My se odvažujeme předpokládat, že milosrdná příroda (nebo Bůh, ten hodný děd) pomáhala lidem, aby rozvíjeli co nejrychleji své nadání a svůj talent, aby je v jejich soutěžení s časem nedohnala příliš brzy smrt.

„Vyber si to nepohodlí a všechno ostatní, cos říkal!“ odpověděl pomalu Široký po dlouhém mlčení. „Já vím, o čem mluvím! Můj život je předem určen: zadělávám, peču a roznáším – a teď ti musím, Fanfáne, povědět, že jsem z toho k smrti otrávený!“

Tohle, jak Goujon Široký viděl svět, byl pádný důvod, ale co neodvolatelně dovedlo Fanfána k jeho rozhodnutí odejít do světa, bylo něco jiného: to, co mu provedl Piganiol!

♦ ♦ ♦

V těch dnech byl Piganiol propuštěn z nemocnice, kde mu dali jakž takž, spíš špatně dohromady obě nohy přejeté vozem. Levou nohu měl teď kratší a musel používat berlu. Dlouhé měsíce strávené na lůžku a jeho invalidita způsobily, že se jeho charakter změnil: zhořkl. Ze zemdleného Herkula se stal vyhublý Herkules a z ospalce neklidný člověk plný zatrpklosti. V nemocnici si Piganiol udělal známost se špatným člověkem. Když se Piganiol od ustrašené Félicité dověděl, že se Fanfán nadobro od nich odstěhoval a že už nedostávají jeho penzi, zůstal na okamžik s otevřenou pusou. Tato rána osudu, která se připojila k předcházejícím, ho zdrtila jako nějaká osobní msta, kterou ho postihl sám ďábel. Potom chytil Piganiola hrozný vztek, rozbil židli, sakroval jako pohan a řval, že Fanfána zabije, že ho vlastníma rukama uškrtí.

„Ale ty jsi blázen!“ křičela Félicité. „Ten chlapec za nic nemůže! On přece o ničem nerozhoduje!“

„On od nás odešel z vlastního rozhodnutí!“ řval Piganiol. „Sakra, proč jsi ho nechala odejít! Ty sis měla pro něj dojít a odtáhnout ho za uši od té Collignonové a přivést ho sem!“

„Jenže já jsem k tomu dala svůj souhlas!“ naříkala Félicité a propukla v usedavý pláč.

Že je těhotná, to bylo vidět na jejím velkém břichu, které si držela oběma rukama. Když spatřila, že se Piganiol na ni hrne se zdviženou rukou, vykřikla úzkostí. Byl to docela jiný Piganiol, než jakého poznala, naháněl jí teď hrozný strach.

„Souhlas? Ty jsi dala svůj souhlas? Ty děvko,“ řval jako pominutý, ale ruka mu klesla a neudeřil ji. Zdálo se, že je vyčerpaný. Celý večer měl zaťaté zuby, jenže pro Félicité bylo tohle mlčení ještě výhružnější než jeho hrozby. Piganiol odmítal jíst, celé hodiny chodil křížem krážem po pokoji se strnulým pohledem a se svraštělým čelem, jako kdyby připravoval něco zlého. Ve skutečnosti nepřipravoval nic. Cítil se naprosto bezmocný. Nevěděl, co má dělat, nikde neviděl žádnou pomoc, ani právní, ani žádnou jinou. Bratr Ange byl dokonce v plném právu, když platil penzi těm, kdo nyní poskytovali ubytování a stravu tomu špinavému uličníkovi!

Félicité proplakala celou noc. Piganiol, jehož duch bloudil bůhvíkde kvůli této záležitosti týkající se penze, se jí ani nezeptal, jak se jí daří!

Když se Félicité po několika hodinách špatného spaní probudila, byl už její muž pryč. Félicité si vzpomněla ihned na jednu jeho větu, kterou pronesl, než usnul – vypadal, jako by se mu ulevilo, protože právě přišel na geniální nápad. Zabručel:

„Budu si o tom muset promluvit se Střízlíkem! Ležel se mnou v nemocnici. A to je Někdo!“

„Co dělá!“ zeptala se ho Félicité, kterou vyděsil tón jeho sdělení.

„Říkám ti, že je to pan Někdo! A teď mě nech chrnět!“

Félicité strávila celý den v rostoucím neklidu. Znepokojovaly ji černé předtuchy a nevěděla, co má dělat.

Piganiol se vrátil až pozdě v noci. Bylo vidět, že pil – on, který to nikdy nedělal! – a to ještě zvýšilo Félicitinu úzkost. Piganiol jí řekl jen tolik, že už se setkal se Střízlíkem, a pak se svalil na postel a začal chrápat. Usmíval se přitom záhadně jako nějaký blbec, který si myslí, že vymyslel něco velkého. Jenomže blbci mohou být nebezpeční a některým se dokonce i podaří uskutečnit něco velkého. Tohle si říkala Félicité, která začínala mít opravdu strach, ale přitom nedokázala přijít na to, co má Piganiol za lubem.

Ráno, když ještě Piganiol spal, rozhodla se udělat to, na co myslela už od předvčerejška. Doběhla tak rychle, jak jí to dovolovalo její velké břicho, k Éléonore Collignonové. Ta už odešla na nákupy a Fanfán byl sám. Bylo to několik dní po jeho návštěvě u Goujona Širokého.

„Ále! Teta Félicité!“ zvolal Fanfán a přestal zametat. „Ty ale vypadáš jako balón! Jaký dobrý vítr tě přivál? Madame Éléonore už odešla.“

„Já jsem přišla kvůli tobě!“

Podívala se skrze výklad na ulici, jako by se bála, že ji někdo sleduje.

„Piganiol je celý bez sebe vztekem, že ztratil tvou penzi. Pořád ti jen vyhrožuje. V té nemocnici se úplně změnil, je teď pruďas a surovec.“ (Náhle změnila tón.) „Tak mě napadá, že ty, který znáš tolik lidí, snad náhodou budeš vědět, kdo je to Střízlík?“

„Pravý zabiják!“ odpověděl Fanfán. „Byl u Cartouche, ale Cartouche ho vyhodil, když Střízlík jenom tak, pro své potěšení, podřízl jednoho strážníka, kterého ostatní z Cartouchovy bandy chtěli jen zmlátit.“

„Můj Bože!“ zasténala Félicité. „Piganiol se v nemocnici stal jeho přítelem! A to je tedy člověk schopný všeho?“

„Všeho!“ řekl Fanfán s určitou lehkomyslností, i když přitom nevypadal klidně. „A zvlášť je schopen mě unést, zavřít mě a žádat velké výkupné, o které se rozdělí s tvým mužem!“

„Co mi to povídáš?“

„To, co jsem se dozvěděl!“

Fanfán se to dozvěděl před necelou hodinou. Oba muži připravovali celý večer v kabaretu de la Sellette svůj plán, o kterém diskutovali celé hodiny a přitom své přípravy zapíjeli záplavou bílého vína.

Fanfán o tom, co si řekli, právě dostal skoro těsnopisnou zprávu. Donesl mu to Nicolas Bezejmenný – byl nyní umývačem nádobí v kabaretu de la Sellette. Stál v sále za zástěnou a vyslechl tak tichou rozmluvu obou podroušených mužů.

„Můj Bože!“ zaúpěla znovu Félicité a sepjala prosebně ruce. „Co se to jen stalo s mým Piganiolem! Co teď, Fanfáne, uděláš? Půjdeš na policii?“

„Ještě nic nezačali. Policie nic nepodnikne – ani aby mě chránila, ani aby je zneškodnila. Právě jsem chtěl jít za tebou!“

„Za mnou?“

„Abys mi dala adresu bratra Ange. Předpokládám, že bratr Ange dokáže tvého manžela přivést k rozumu. Já nemůžu zůstat celou dobu zalezlý doma a bát se večer vyjít na ulici!“

Félicité se rozvzlykala a náhle se rozplakala lítostí nad sebou samotnou.

„Ani se mě nedotkl, nepolíbil mě, a když mluvil, tak mi jenom nadával! Poznala jsem, že už pro něj nejsem ničím, protože už nemám tu penzi! A tak jsem došla k přesvědčení, že si mě vzal jenom kvůli té penzi a kvůli penzi zemřelého Victora Donnadieua.“

„To je pravděpodobné,“ řekl Fanfán lakonicky. „Ostatně tady ve čtvrti si to mysleli všichni. Víš, jak mu říkali?“

„Ne.“

„Félicitin pasák!“ řekl Fanfán, kterého vůbec nemrzelo, že jí tak může oplatit její lhostejnost, s jakou souhlasila s jeho odchodem a kterou stále cítil ve své duši jako nějakou modřinu.

„To je hrozné!“ vykřikla Félicité zděšeně.

„Dej mi tu adresu!“ požádal ji Fanfán a něžně ji políbil, protože už litoval, že k ní byl tak krutý.

♦ ♦ ♦

Fanfán šel přes celou Paříž, aby o tom, co se proti němu připravuje, informoval bratra Ange, který bydlel v Batignolles ve třetím poschodí zčernalého činžáku, kde měl jedinou místnost skromně zařízenou nábytkem, ale kde se všude kupily hromady knih. Měl tam především kupy pojednání o zbraních a genealogická díla. Večer měl na okně místo záclony svou sutanu bývalého kapucína.

Bratr Ange byl ještě v posteli v bílé noční košili, což ho dělalo ještě starším. Fanfán už podruhé pocítil k němu jakousi lásku, kterou si však nikdy nedovolil projevit vůči této ledově klidné, chladné osobě – byla to oficiální maska bratra Ange.

Bratr Ange byl velice bledý. Na židli vedle něho byly rozloženy všechny možné lahvičky. „Ne, není mi dobře,“ řekl, když se ho Fanfán ustaraně zeptal na jeho zdraví. „Mám teď hrozné starosti a ty mi škodí. Částečně se týkají tebe. Obávám se, že uskutečnění plánů, které jsem s tebou měl, se vzdaluje do nedohledna. Proto se musím co nejrychleji uzdravit. Nemám dost času. Ale, můj milý, teď chci slyšet, proč jsi přišel!“

„Chcete ze mne mít faráře, bratře Angi?“

„Ale ne!“ odpověděl bratr Ange a tiše se přitom smál. „Něco lepšího, můj synáčku! Ale tak mluv!“

Fanfánovo sdělení vyslechl mlčky.

„To je dost legrační!“ řekl nakonec.

„Vy si myslíte, že je to legrační? Sakra a hrome!“

„Já jsem si myslel, že se ničeho nebojíš!“ prohlásil bratr Ange čtverácky.

„To ne, já se nebojím ničeho! A dokonce jsem nedávno dokázal něco, o čem jsem nikomu nic neřekl a co vám to dokáže… Já se jenom bojím, že mě zavřou!“ doplnil Fanfán ustrašeně své sdělení.

Po chvíli odmlčení zeptal se bratr Ange: „Slyšel jsi někdy o hraběti de Balzac?“

„Já? Ne?“ odpověděl Fanfán, který nevěděl, co s tím má společného tenhle hrabě. Tohle zase byla taková sibylinská věta, kvůli níž si bude muset namáhat mozek!

„Ten třetí pluk dragounů v době války v Kanadě patřil jemu! Donnadieu byl jeho příslušníkem.“

„Zabili ho Irokézové,“ řekl Fanfán, který už vše znal nazpaměť.

„Balzac je štědrý muž a platí penzi vdovám svých poddůstojníků.“

„A taky tetě Félicité, to vím,“ řekl Fanfán, který byl z tohoto vyprávění celý netrpělivý, protože ho vzdalovalo od řešení jeho problému. „A ten špinavec Piganiol si vzal Félicité jen kvůli té penzi po Donnadieuovi! A taky kvůli mé, samozřejmě! A co má být?“

„Představ si, že jsem před několika měsíci večeřel s tím hrabětem de Balzac a že se mi s něčím svěřil! Čistě jen z laskavosti, z úcty k lidem, z křesťanské lásky vyplácí celkem šest penzí manželkám, jejichž muži nezemřeli na poli cti, ale dezertovali – ne proto, aby se vrátili ke svým manželkám, ale proto, aby zmizeli v kanadské přírodě! A k takovým dezertérům patří Victor Donnadieu!“

„No ne!“ vykřikl ohromeně Fanfán.

„Ale ano!“ řekl bratr Ange.

„Ten špinavec! A já jsem ho měl za hrdinu! A to tedy není mrtvý?“

„Má se za to a není to jediný případ, že takový dezertér žije u nějakého indiánského kmene.“

„Sakra!“ řekl Fanfán ohromeně, ale přitom tím byl zároveň okouzlen, protože opakoval: „U nějakého indiánského kmene!“

„Ale poslouchej dál: Piganiol o tom ví. Zná pravdu. Přesto právě on přišel oznámit Félicité smrt jejího Victora! A teď si představ, že se Félicité dozví, že ji ten darebák oklamal, že lhal, aby si mohl vzít její penzi…“

„…to si domyslí!“

„A že jí sehrál divadlo!“

„To je opravdu pasák!“

„A co potom Félicité udělá?“

„Jo, to já nevím! Ona se z ní stala taková buchta!“

„Zklamání, zlost, zatrpklost, to budou pro ni dobří rádci! Félicité vyhodí váženého pana Piganiola z domu!“

„Tím si nejsem tak jistý! A navíc je těhotná!“

„Vsaďme přesto na její hněv a rozhořčení! Piganiola upozorníme v každém případě na jednu i druhou možnost, aby se zamyslel! Pomyšlení, že by ztratil po tvé penzi i tu druhou, by mohlo být tak kruté, že by ho to mohlo dovést k tomu, aby zavrhl ten neblahý plán, o kterém jsi mi řekl.“

„Well“ (to bylo další slovo, které Fanfána naučil Goujon Široký) „– tak co podniknem?“

„To teď uvidíš!“ odpověděl bratr Ange.

Jeho návrh byl tak svůdný, že Fanfán zapomněl bratru Angeovi povědět o svém činu, totiž o svém setkání s hraběnkou Du Barry. Kdyby byl o tom toho dne vyprávěl a ukázal mu jako důkaz darovanou kamej, bratr Ange byl by možná nechal všeho a byl by se pokusil co nejrychleji uskutečnit plán, o němž se několikrát zmínil – ale taková je už historie: věta, která není vyslovena, změní ne-li další vývoj historie, tedy alespoň vývoj jejích aktérů!

Osmačtyřicet hodin po této rozmluvě, které jsme byli právě svědky, vešel Piganiol úderem jedenadvacáté hodiny do kabaretu de la Sellette, který byl plný hostí. Povozníci, kteří právě skončili svůj pracovní den, „dámy“ z ulice hledající zákazníky, obchodníčci ze sousedství, několik vojáků, ti všichni tady halasili o překot. Piganiol, těžce kulhající, houpající ze strany na stranu těžkou hrudí v rytmu své nepravidelné chůze, zamířil k zadnímu stolu, kde na něj čekal Střízlík. Byl to asi pětadvacetiletý muž nízkého čela, téměř už holohlavý, měl rozpláclý noc a uši ve tvaru karfiolů mu také nepřidávaly na kráse. V nějaké rvačce přišel o jedno oko. Když byl vyhnán z Cartouchovy bandy, začal „pracovat“ sám a stal se odborníkem v přepadení se zbraní v ruce, což vždy doprovázel různými násilnostmi, protože si v nich liboval. Střízlík měl před sebou na stole velký, už poloprázdný cínový džbán. Zpočátku si ani nevšiml, že Piganiol vypadá nějak vztekle a zároveň i sklesle a zděšeně.

„Všechno je připraveno,“ procedil Střízlík mezi zuby tak rychle, jak to bylo jeho zvykem. „Dal jsem se dohromady se Zuylenem, to je Holanďan, který má drožku s dvěma dobrými koňmi. Má štaci vedle na dvoře v domě bratří Henriových. Zjistil jsem si, kdy a kudy náš mladý přítel Fanfán chodívá. Každý den ráno v sedm jde pro mléko do Picardova statku, to je za zahradou Collignonových. A uděláme to takhle: jakmile dám znamení, že vyšel z domu, Zuylen vyjede se svým fiakrem. V něm budeš sedět ty. Jakmile Zuylen dojede k tomu klukovi, zastaví a ty se vykloníš ze dveří vozu, pozdravíš ho a pozveš na kousek cesty. Protože tě zná, tak nebude mít žádné podezření, to se dá předpokládat! A pak alou! Zuylen práskne do koní. Při troše štěstí si nikdo ničeho nevšimne. Za pětadvacet minut budete v Pantinu, Zuylen tam má takovou osamělou chatrč. Mezitím to samozřejmě zařídíš tak, abys mohl kluka praštit, kdyby…“

„Nech toho,“ řekl Piganiol, který se už třikrát pokoušel mnohomluvného Střízlíka zastavit. „Nech toho, je to v háji!“

„Co to povídáš?“

„Že to je v háji. Ten kluk mě dnes na ulici zastavil – jistě si obhlídl, kdy a kam chodím!“ (Piganiol to řekl s chmurnou ironií.) „Víš, co mi řekl? Sakra! Já bych ho byl na místě zabil, kdybych byl mohl!“

„Tak povídej, k čertu! No tak,“ zavrčel vztekle Piganiolův společník, kterého doháněly k zoufalství jak Piganiolovy okolky, tak jeho oznámení, že jejich plán zkrachoval.

Bylo jedenáct hodin, když Fanfán, který skutečně čekal, až Piganiol vyjde z domu, oslovil Střízlíkova komplice. Fanfán se bál jít za ním do domu a dal přednost tomu, aby jejich rozhovor proběhl na ulici, protože napříště pokládal Piganiola za schopného všeho – a také proto, že nechtěl Félicité dohnat k zoufalství takovým sdělením, které by jí ukázalo, jak falešný, ničemný a zhýralý byl už od jejího prvního setkání s ní tento člověk, který ji nepochybně měl rád a který byl koneckonců otcem jejího dítěte. „Pane Piganiole,“ oslovil ho Fanfán, „musím vám něco povědět!“

„Ó,“ zvolal překvapený Piganiol, který byl tak zmaten tím, že ho tak zdvořile oslovuje někdo, vůči němuž měl tak černé záměry, a proto byl pak k Fanfánovi téměř milý: „Jak se ti daří? Tys ale za těch několik měsíců vyrostl! A jak pěkně vypadáš, opravdu!“

„Ano? Děkuji vám! A co vy, jak se máte?“

Krátce vzato, byl to společenský rozhovor, a když si Piganiol později na něj vzpomněl, červenaly se mu kvůli tomu uši, jak se cítil zesměšněný!

„Chtěl s vámi mluvit bratr Ange, ale rozmluvil jsem mu to. Je nemocný a nesmí vycházet. Zeptal se mě, zdali jsem natolik chytrý, abych si s vámi promluvil v jeho zastoupení, a já jsem mu odpověděl, že doufám, že ano!“

„Ano? A o co jde?“ zakoktal Piganiol, kterému jméno bratra Ange, takto vyslovené, nahnalo náhle bůhvíproč nejasný strach.

„Pane Piganiole, týká se to Victora Donnadieua.“

„Ó! Ano? Hm, a proč?“ odpověděl Piganiol, který cítil, jak bledne.

„Podle důvěrného sdělení pana hraběte de Balzac, který byl také vaším velitelem v třetím regimentu dragounů…“

„Pan plukovník byl velmi dobrý velitel,“ řekl Piganiol a jeho hlas se přitom roztřásl.

„Bratr Ange se dozvěděl, že pan Victor Donnadieu nikdy nezemřel, ale že dezertoval a že vy jste věděl, jak to bylo, protože podle informací, které získal bratr Ange, vy jste byl příslušníkem skupiny dezertérů, kteří však byli chyceni a odsouzeni na tři roky vězení. Vy jste prý však měl dost času, abyste viděl, jak váš přítel Victor utíká do lesů poblíž pevnosti Fort-Méridien, kde jste tábořili.“

„Hé! Ho! Hm!“ koktal Piganiol, „hm, ale…“

To bylo všechno, co odpověděl Fanfánovi. Řekněme spíš, že ztratil řeč. Díval se na Fanfána jako idiot, ale potom přece jen vykoktal: „Vi…, Victor… přece padl. Zabil ho nějaký Irokéz!“

„To je nemožné! Byli to Irokézové, s nimiž jste dělali kšeftíčky, a ti vám pomohli uprchnout!“

„Hrome!“ vykřikl Piganiol s vytřeštěnýma očima. Pak se snažil vzchopit se: „No a co!“

„Tohleto jste neřekl Félicité! Vy jste jí sprostě lhal! A ona by jistě nebyla ráda, kdyby se to dozvěděla! Stačilo by, aby ji o tom informoval dopis bratra Ange, v němž by jí sdělil, v kterém úřadě by mohla dostat všechny informace o Victorovi – a taky o vás, pane Piganiole! Co tomu říkáte, byla by tím nadšena? To byste mohl ztratit najednou domov i penzi, ne?“

„A jakým právem by to mohla udělat? Podle jakých zákonů?“ vykřikl Piganiol nevraživě, protože mu mezitím zase narostl hřebínek. V tom měl pravdu a Fanfán také věděl, že právě v tomhle se jeho hrozby mohly minout účinkem. Tento právnický problém však nechali stranou, protože Piganiol chtěl především ihned vědět, čeho „ten fakan“ tím vším chce dosáhnout.

„Chci, abyste se vy a Střízlík vzdali úmyslu unést mě a žádat za mne výkupné,“ řekl ten fakan a odešel! Bez pozdravu, protože náhle dostal strach – Piganiol totiž vypadal tak, jako by mu hrozila mrtvice!

„A takhle to teď je!“ řekl nakonec ten tajtrdlík v kabaretu de la Sellette, když vše oznámil Střízlíkovi. „Odpusť mi, kamaráde, že jsem tě připravil o tolik času!“

„Ale jak se ke všem čertům dozvěděl o našem plánu?“ ptal se Střízlík, celý bledý vzteky.

„Jak to můžu vědět? Jenže on to ví a ví to taky bratr Ange a kdovíkdo ještě! Vzdávám se toho! Už cítím na krku provaz!“

Oba se odmlčeli. Střízlík vypadal ještě nebezpečněji než kdy jindy. „Tvoje žena proti tobě nic nemůže, totiž legálně,“ procedil mezi zuby. „Jen ať jí pošlou ten dopis a co bude dál? Dáš jí nářez a sklapne! Manžel je doma pánem!“

Piganiol zakroutil hlavou: „Sbohem, zapomeň na to!“

Zvedl se těžce, neměl ani chuť vypít si svou sklenici vína. Střízlíkův pohled ho mrazil v zádech: „Dobrá, tak zapomeň! Já ale ne!“

Hbitě jako zmije (a zmije, to on byl!) proklouzl mezi stoly a odešel. Když Piganiol vyšel za ním ven, už ho nespatřil.

Piganiol se probudil už za svítání. Hrozně špatně spal, ve snu viděl samé mučení a šibenice! A dlouho nemohl usnout – proto, že ho strašně děsilo pomyšlení, že kdyby Střízlík provedl ten plán, byl by on, Piganiol, tak či onak spoluvinen, protože se vědělo, že si ten plán vymyslel on! Navíc nepochyboval o tom, že kdyby ten plán nevyšel, byl by Střízlík schopen Fanfána sprovodit ze světa. Vymáhat výkupné, to v nejhorším případě šlo, ale zabít, to ne! To nebyla Piganiolova specialita a Piganiol nyní hořce litoval, že Střízlíka vůbec kdy poznal.

Když v nejbližším klášteře odbila šestá hodina, Piganiol tiše vstal a oblékl se. Zdálo se, že Félicité spí hlubokým spánkem. Piganiol byl už přede dveřmi na schodišti s berlou na rameni, aby bouchání nevzbudilo jeho ženu, když za sebou uslyšel tiché volání: „Piganiole!“

O chvíli později stála Félicité za ním: „Kam to v tuhle hodinu jdeš?“

„Projít se,“ řekl polohlasně. „Já jsem vůbec nespal!“

Překvapil ho ustrašený výraz na tváři jeho ženy.

„Piganiole, řekni mi, co a kam jdeš dělat?“

„Ale nic… jen se projít,“ odpověděl a byl udiven, že je tak vystrašená.

„Mně se zdá, že začnu co nevidět rodit,“ vykoktala. „Ale to nic, přísahej mi, Piganiole…“

„Sakra, co?“

„Já umírám strachem od té doby, co jsi hrozil Fanfánovi,“ zašeptala, protože se neodvažovala povědět mu něco víc a prozradit, že ví všechno.

Piganiol mlčel, díval se na ni upřeně a ptal se sám sebe, zdali… Ale ne! To není možné!

„Poslyš,“ řekl konečně a přitom ji jemně tlačil zpátky do pokoje, aby je sousedé neslyšeli. „Jdu rovnou za Fanfánem. Uklidni se, už s ním nemám žádné špatné úmysly, přísahám ti to na dítě, které nosíš! Naneštěstí se bojím, že Střízlík připravuje něco nebezpečného… Alespoň si myslím, že jsem to tak pochopil – ale nejsem za to vůbec odpovědný,“ dodal, přičemž doufal, že mu ta lež projde. „Musím toho chlapce varovat. Musím to udělat před sedmou hodinou, protože právě v tu hodinu chodí pro mléko do Picardova statku!“

„Bůh ti požehnej!“ řekla Félicité se slzami v očích. „Bůh ti požehnej, ty můj milý!“

Piganiol se neměl nikdy dozvědět, že o všem věděla, protože mu potom za celý svůj život nikdy nic neřekla. Spěchal, jak nejvíc mohl. Jenže kolik poschodí musel jít tím úzkým schodištěm! Vždycky mu to trvalo šíleně dlouho, než se dostal dolů. Jeho kratší noha ho právě toho ráno velice bolela a při každém kroku sténal. Střízlík řekl v sedm hodin nebo v šest? Piganiol teď nevěděl v kolik. Ale ano, v sedm! Ale bylo to ještě v sedm? Piganiol věděl, že lidé chodí do Picardova statku v létě už od pěti hodin. Střízlík a Zuylen jistě číhali už od rozbřesku. Zvláště jestliže chtěli svůj zločin spáchat právě dnes, a to bylo velice pravděpodobné!

Piganiol se náhle zastavil, protože byl celý zpocený. Hlavou mu právě bleskla hrozná představa: kdyby ho Střízlík, který někde číhá, uviděl, jak tluče na dveře obchodu Éléonory Collignonové, mohl by z toho dedukovat jen jednu věc: že Piganiol jde Fanfána varovat!

Piganiol se váhavě otočil. Pak si vzpomněl na Fanfána, obrátil se a znovu se vydal dýchavičně na pochod. Na ulicích bylo už dost lidí, a to ho uklidnilo. Střízlíkův plán byl lehko proveditelný jen tehdy, jestliže by právě on, Piganiol, byl ve fiakru. Ale jestliže Fanfána zavolá Střízlík, kterého Fanfán jistě zná, pak Fanfán určitě začne křičet a dá se na útěk. Fanfán si každopádně bude dál dávat pozor.

Piganiol se znovu zastavil. Snažil se zjistit, zdali mezi kolemjdoucími nebo mezi obchodníky, kteří diskutovali ve výklencích domů nebo ve vratech, nebo mezi kočími, kteří šli do práce, neuvidí Střízlíka nebo Zuylena nebo oba dva, ale nikoho z nich neviděl.

S posledním zbytkem sil došel před dům Éléonory Collignonové. Okenice tu byly ještě zavřené. Piganiol předstíral, jako by mu o nic nešlo, protože byl přesvědčen, že ho Střízlík a Zuylen vidí a pozorují, a proto přešel kolem, aniž se zastavil. Když přišel před dům bratří Henriových, kde Zuylen stával se svým fiakrem, sevřelo se mu srdce a rychle uskočil zpátky: několik metrů od něho živě spolu hovořili Zuylen a Střízlík! Střízlík najednou skočil do fiakru a Zuylen vzal do ruky opratě. Fiakr vyjel pomalu ze dvora, zatočil doprava do ulice a k Piganiolovu údivu náhle prudce vyrazil a uháněl mezi lidi, kteří uskakovali s klením na stranu. Fiakr za chvíli zmizel na konci ulice. Piganiol zůstal stát v zákoutí, kam se předtím ukryl. Nějakou dobu se chystal, že se vrátí k domu Éléonory Collignonové, ale pak se lekl tak, že mu vyschlo v krku: Zyulenův fiakr se vracel zpátky, projel trapem kolem Piganiola, potom zpomalil a zvolna, tak, jak předtím vyjel, vrátil se na své místo do dvora bratří Henriových! „Hrome, tak to bude teď!“ pomyslel si Piganiol, který pochopil, oč jde: oni si ten únos nacvičují!

Éléonore Collignonová v růžovém domácím úboru otvírala okenice, když se Piganiol, funící jako tuleň, dobelhal až k ní. Éléonore Collignonová ho nikdy předtím neviděla, nevěděla, kdo je tento zvláštní hubený kulhající obr, který se k ní přiřítil a s polekaným křikem chtěl vrazit do jejího obchodu. Zavřela mu dveře před nosem a zvolala: „Fanfáne! Kdo je ten člověk? Vypadá jako blázen!“

Fanfán právě vycházel z kuchyně a nesl velkou bandasku, s kterou chtěl dojít do Picardova statku pro mléko. „To je Piganiol!“ zvolal, když uviděl skrze sklo výkladu vyděšený obličej Piganiola, který klepal na dveře.

„Otevři,“ křičel Piganiol, „proboha otevři!“

Piganiol potřeboval několik minut, než chytil dech, protože ho dusil strach, fyzická námaha a úzkost, že se mu nepodaří Fanfána včas varovat. A tak nejdřív ukázal prstem na ulici a přitom blábolil: „Zuylen a Střízlík! Dnes nesmíš ven… Oni právě…“

„Ale co se to děje? Co tohle všechno má znamenat?“ ptala se Éléonora. „Fanfáne, vysvětlíš mi to? Co tu chce ten člověk?“

„Myslím,“ řekl Fanfán, „že chce, abyste dnes ráno šla pro mléko vy!“

„Tak je to, madame!“ řekl poníženě Piganiol. „Je to přesně tak!“

„Doufám, že až se vrátím, tak mi to laskavě vysvětlíte!“ řekla překvapená Éléonore tak trochu uštěpačně, ale sebrala bandasku na mléko, hodila si šátek přes ramena, kterými kroutila, jako kdyby chtěla naznačit, že má co dělat s dvěma idioty, a vyšla na ulici.

Když se vzdálila, Piganiol začal tichým a ztrápeným hlasem vysvětlovat: „Střízlík se dal do kupy se Zuylenem. Vyčíhal si, kdy odcházíš ven, a zvlášť ráno, kdy chodíš pro mléko. Mají v plánu jet chvíli za tebou v Zuylenově fiakru, potom až pojedou kolem tebe, chtějí tě chytit a odvézt tě do úkrytu do Zuylenovy chatrče v Pantinu. Tohle jsem ti chtěl povědět! Jsou připraveni na všechno!“

Piganiolův hlas byl stále méně slyšitelný. Piganiol se styděl a ani na okamžik se nepodíval Fanfánovi do tváře.

Fanfán mlčel a po chvíli řekl: „Děkuju vám, pane Piganiole! Ale co vy?“

„Zapomeň na to, zbláznil jsem se!“

„To máte takový strach, že se Félícité dozví o vašich… lžích?“

Piganiol se zahanbeně usmál: „Ano!“ Potom dodal stejně zahanbeně: „Ale vůbec se to netýká těch věcí s penzí, domovem a jídlem, to ne! Čestné slovo! Ale představ si, že jsem najednou přišel na to, že mi záleží na Félicité… a na našem dítěti! Děkuju ti za to, cos udělal, abych si to uvědomil, Fanfáne! Dej na sebe pozor! A teď sbohem!“

Oba si dojatě podali ruce. Fanfán se dlouho díval za Piganiolem, jak odchází po ulicí dál a dál, a když mu zmizel z očí, odešel do svého pokoje a začal si balit malé zavazadlo. Nechtěl, aby došlo k srdcervoucímu loučení, při němž by se říkalo na shledanou. Na cestě do jiné budoucnosti se zastavil v obchodu Fidele Berger a poslal Éléonore Collignonové kilo dražé. Potom si to namířil směrem na Batignolles, kde bydlel bratr Ange, jemuž chtěl dát sbohem, a tiše se rozplakal.

TŘETÍ ČÁST

TULIPÁNE, SBAL SI SVÉ SAKY PAKY!

/1

Bratr Ange sledoval celá léta jen jeden cíl: dokázat, aby jeho vnuk Fanfán dříve nebo později dosáhl ne-li poct, tak tedy alespoň takového postavení, k němuž ho opravňoval jeho tajemný a skvělý původ. Bratr Ange přitom často také myslel na to, jaké případné výhody by on sám mohl získat z takového Fanfánova skvělého vzestupu, jenže jak stárl, jeho osobní ambice se zmenšovaly a nakonec se zcela ztratily. A teď už mysle! jenom na svého vnuka.

V prvních letech po Fanfánově narození – v době, kdy o něm podával pravidelně zprávy Jeanne, která stoupala po společenském žebříčku stále výš a výš – byl přesvědčen, že se na Jeannu může spolehnout. Ani o tom neměl žádné pochyby. Je přirozené, že si myslel, že si Jeanne jednoho dne vezme na starost osud dítěte, které měla s Louisem ďOrléans, a že musí dát do jeho služeb bohatství a moc, které pomalu, ale přitom nezadržitelně získávala. Bratr Ange byl však trpělivý, protože chápal, že si Jeanne musí lépe zajistit své postavení, než bude moci veřejně představit svého syna – a jestliže ne veřejně, tak alespoň učinit tolik, aby měl prospěch z její oficiální protekce – a aby přitom ona byla bez starostí, co se tomu bude říkat.

Bratr Ange doufal, že uvidí, jak se uskutečňuje jeho naděje, když se Jeanne roku 1763 (tedy právě před pěti lety) stala maitressou vikomta Jeana Du Barry. Tento člověk, který patřil k dobré rodině z Languedocu, měl ohavnou pověst „prostopášníka“, darebáka, hazardního hráče, intrikána a smilníka, který dokázal jednoho dne zbohatnout nestydatými spekulacemi a druhého dne se zruinoval hazardní hrou. Proto Jean Du Barry nepatřil k těm, koho by slušní lidé chtěli mít za zetě. Jean Du Barry byl však už ženat a takovou otázku si nikdo nekladl. Je možno říci, bratru Angeovi se na Jeanovi Du Barry líbilo to, že – jak se domníval – vikomt byl při vší své zhýralosti natolik fanfarónský nebo cynický či dobrácký, že by Fanfána vzal k sobě do svého domu – a že by tak ten chlapec měl tak řečeno otevřenou cestu do skvělého prostředí, oplývajícího společenskými styky všeho druhu.

Bratr Ange zatím nepomýšlel na nic víc než na to, jak by Fanfánovi zajistil postavení a dobré styky ve vysoké společnosti. Pokud šlo o ostatní, to by se uvidělo později, co a jak by bylo možné. Co znamenalo to „ostatní“? Jak jsme uhádli, šlo o to, že Jeanne v důsledku nezadržitelného společenského vzestupu bude později mít takové postavení, že bude moci dát uznat (ať už veřejně nebo tajné, ale v každém případě na příslušných místech), že tetování na Fanfánově noze je dokladem práv syna Louise ďOrléans.

Bratr Ange se naneštěstí zklamal ve všech bodech svých nadějí. Vztahy mezi ním a jeho dcerou Jeannou se zkazily v dalších měsících po tom, co se seznámila s Jeanem Du Barry. Jeanne myslela jenom na zábavy, střídala milence jednoho za druhým – ovšem mezi těmi nejlépe postavenými muži, takže se stalo, že bratr Ange jednoho dne na chvíli znovu začal doufat, to když se Jeanne stala milenkou vévody de Richelieu. To bylo něco lepšího než Du Barry – to by byl Fanfánův protektor a dokonce titulární! Bratr Ange to nešikovně řekl Jeanne právě v okamžiku, kdy Richelieuovi dala vale a vracela se k Du Barrymu – aby ostatně potom přešla do postele Gontauta-Birona, jestliže to ovšem právě nebyl Rohan-Chabot, protože Jeanne se točila v takovém víru, až z toho oči přecházely!

A všechno se pak zkazilo docela nedávno a k velké škodě pro bratra Ange, protože Jeanne mu bez obalu vysvětlila, že má v hlavě jiné věci než on! „Až někdy později,“ řekla mu mrzutě. „Připomeň mi to dítě později!“

Řekla „to dítě“ tak, jako by chtěla říci „to plyšové medvídě“ a bratr Ange nakonec poznal, že jak čas ubíhal, Jeanne si už prakticky vůbec na svého syna nevzpomněla. Zlobilo ji to, když jí ho připomínal, ačkoliv nebyla tak špatná a dokonce se ho někdy zeptala, zdali se to dítě opravdu jmenuje Francois.

Tehdy se totiž připravovala intrika, jejíž hlavní postavou byla právě Jeanne a kterou bratr Ange dlouho neuměl prohlédnout: už roku 1764 proslulý Jean Du Barry si vymyslel plán, od něhož si pro budoucnost mnoho sliboval pro sebe sama – šlo mu o to, udělat z Jeanny maitressu Louise XV. Roku 1768 uvedl ji Jean Du Barry do Versailles a to ostatní už dokázala Jeannina krása. Jeanne se stala královou maitressou téměř ve stejnou dobu (ve stejném roce, o němž vyprávíme), kdy zemřela královna Marie Leczinska, což jsou dvě události, mezi nimiž by bylo mylné vidět nějakou souvislost. Jeanne, aby její postavení bylo zajištěno, potřebovala mít nějaký titul. Kdyby si ji vzal Jean Du Barry, byla by to bývala mesaliance, a proto Jean Du Barry, který měl bratra, člověka duševně omezeného, svobodného a zadluženého, to zařídil tak, že si Jeannu vzal za ženu právě tento jeho bratr. Tak se Jeanne stala skutečnou hraběnkou a nebyla už v takovém nebezpečí, že by byla po několika týdnech vypovězena z královského dvora tak jako kterákoli z oněch malých měštek, které se staly přechodnými milenkami krále. Jeannina svatba se konala tři dny předtím, než Jeannu potkal Fanfán a než ji zachránil u Labille před Pastenaguem. Fanfán měl tehdy před sebou skutečnou hraběnku – kdyby tomu tak nebylo, bývalo by to bylo pro něho kruté zklamání!

Toto vše, co jsme právě čtenáři sdělili, vysvětluje, proč se Jeanne rozčilila, když naposledy (několik měsíců předtím) viděla svého otce. Tehdy zavřela nejdříve dveře, aby je někdo neuslyšel, a potom se na svého otce polohlasně rozkřikla: „To nevíš, že jsem právě na dobré cestě stát se maitressou krále? A ty si přijdeš otravovat mě takovými hloupostmi právě teď, když před sebou mám možnost nečekané kariéry? O tom dítěti se mi už nikdy ani nezmiňuj! Už nikdy! Kdyby se král dozvěděl, že jsem měla ve svých patnácti letech bastarda, co by si o mně pomyslel?“

„A zvlášť když je to taky Orleans!“ řekl na to jízlivě bratr Ange.

„Budeš mlčet! To by mě docela zničilo!“

Právě proto bylo bratru Angeovi tak špatně (nehledě na osudné následky stáří), proto ho užíraly strašné starosti, proto se bál, že uskutečnění jeho záměrů s Fanfánem se ztrácí v nedohlednu, proto na něj tak dotíral čas, aby jednal – což je optimisticky řečeno, protože opravdu nevíme, co by mohl čas udělat v této záležitosti, když právě Jeanne se snažila zapomenout na svou minulost a hleděla teď s nadšením přes přítomnost, v níž už byla královou maitressou, do budoucnosti, v níž se za rok měla stát tím, čím se stala La Montespanová, la Lavallierová a Jeannina předchůdkyně, která zemřela před čtyřmi lety: Madame de Pompadour!

Protože „velký záměr“, jímž se bratr Ange zabýval už deset let (záměr, který každým rokem nabýval stále větších rozměrů), právě splaskl, byl bratr Ange zklamán, neboť nedovedl ve svém snění (jemuž se zcela oddal) předvídat, že se Jeanne bude starat o jiné věci než o jeho. Proto byl roztrpčen, a protože byla raněna také jeho něžná láska k Fanfánovi, bratr Ange toho dne časně ráno udělal něco neobvyklého. Věc možná neopatrnou, protože nebylo vůbec možné vědět, zdali její důsledky budou kladné. Bratr Ange napsal dopis Louisovi, vévodovi ďOrléans!

Protože se oprávněně obával, že Fanfán už nemůže vůbec nic očekávat od své matky, zapomnětlivé Madame Du Barry, obrátil se na otce!

Monseigneure, prosím Vás, abyste toho, kdo Vám doručí tento dopis, požádal, aby Vám ukázal své levé chodidlo. Poznáte tak, že jde o Vaši rodnou krev. Toto tetování bylo provedeno na příkaz a pod dohledem jediné osoby na světě, která znala Vaše tajemství a která si vzala takto právo uskutečnit, byť bez vašeho vědomí, z lásky k Vám a také proto, aby svědectví Vaší lásky k ní mohlo se jednoho dne zjevit (ten den přišel!) Vašim očím a mohlo poznat dobrodiní Vašeho vznešeného dojetí. Ten chlapec o ničem neví, je to beránek Boží! Ten, kdo Vám píše, Monseigneure, se dozvěděl to vše, protože to přijal jako zpovědní tajemství, které právě prozrazuje – ale tento kněz je už mrtev, pane vévodo, a Vy mu odpustíte toto prozrazení, které mu promine sám Bůh, jestliže Vám tento dopis poskytne trochu zadostiučinění!

Bratr Ange právě znovu četl náčrt tohoto dopisu, když se s ním přišel rozloučit Fanfán, který diskrétně zaklepal na dveře a vešel do jeho pokojíku.

Bratr Ange ležel v posteli a byl chvíli překvapen, nečekal tuto návštěvu a zvláště ne tak brzo. Podíval se na hodinky, které ležely vedle něho na polštáři, a zjistil, že je skutečně teprve osm hodin.

„To mě poctíváš velmi časně svou návštěvou,“ řekl s úsměvem a přitom nenápadně složil dopis, který právě dokončil. „Doufám, že se nestalo nic vážného. A co ta záležitost s Piganiolem?“

„Je uzavřena!“ odpověděl mu Fanfán, jenž si na jeho vyzvání sedl k němu na postel a potom podrobně vyprávěl, jak se věci zběhly.

„Moje metoda nebyla tedy špatná,“ řekl bratr Ange, „jenže já jsem nedoufal, že dokonce napraví nebo téměř napraví duši páně Piganiolovu! Tím lípl Tím je ten jeho pád méně směšnější,“ pokračoval po chvíli starostlivého odmlčení. „Ten Zuylen a ten Střízlík budou mít odvahu pokračovat ve svém zločinném úmyslu, ačkoliv vědí, že jsi o něm informován!“

„To je Piganiolův názor a já si to taky myslím!“

„Dobrá! Tak se jim teď bude muset dát vědět, že to oznámíš četnictvu! Udělals to?“

„To je zbytečné, pane, já jsem udělal něco lepšího – odešel jsem. Dostal jsem totiž strach.“

„Odešel?“

Bratr Ange si teprve teď povšiml, že Fanfán je ještě elegantnější, než když ho viděl posledně, že má na sobě kaštanově hnědé kalhoty, stejně barevně laděné punčochy, hezké střevíce a v ruce třírohý klobouček. U nohou mu ležel poměrně velký, pečlivě svázaný ranec, kterého si bratr Ange až dosud nevšiml.

„To znamená, že…,“ pokračoval bratr Ange.

„…jsem odešel na cestu kolem Francie, pane!“ odpověděl mu Fanfán co nejrozhodněji a ukázal přitom na svůj ranec: „Jsou v něm tři košile, šest kapesníků, kožené dřeváky na cestu, můj Racine a můj Plutarch, dobrý nůž na krájení masa a dvě pistole.“

„A máš peníze?“

„Deset liber.“

„To není zrovna moc na cestu kolem Francie! Já bych ti mohl dát jenom něco přes padesát liber.“

„Děkuju vám za ně předem,“ řekl Fanfán nadšeně.

„Zatím počkej! já jsem neřekl, že ti je hned dám! Položil sis otázku, zdali s tím budu souhlasit?“ zabručel nespokojeně. „Ty přece víš, že s tebou mám jiné plány než vidět tě na toulkách… Či spíše řečeno měl jsem jiné plány,“ dodal se smutným výrazem, jaký Fanfán u něho dosud nikdy neviděl. „Přiznávám, že jsou tak trochu ohroženy…“

„Právě to jsem si onehdy domyslel!“

„Ale počkej!“ opakoval bratr Ange, jenž zase zcela ožil. „Já jsem neřekl ještě své poslední slovo!“ Zamával přitom nevědomky dopisem napsaným Monseigneuru vévodovi, přitom však myslel znovu na Jeannu. Otřesen myšlenkou, že Fanfán zmizí a bezpochyby navždy, dostal právě nápad, že je nutno ihned se rozhodnout tak, aby předešel tomu, co by bylo nenapravitelné, a že mu zbývá jenom jedno jediné: přivést Fanfána, ať chce nebo ne, k jeho matce! Copak by Jeanne mohla odolat při pohledu na tak hezkého chlapce, svým způsobem tak dokonalého, říkal si bratr Ange, i když přitom byl naplněn úzkostí, protože nevěděl, jak by měl postupovat, aniž by došlo ke skandálu a aniž by ohrozil kariéru své dcery.

„Tak ty jsi opravdu rozhodnut odejít?“

„Ano!“

„Já nechápu, že ti to paní Collignonová dovolila,“ vykřikl s určitou mírou rozhořčení, protože cítil, jak ho Fanfánovo náhlé rozhodnutí hrozně zaskočilo. Vždyť jenom k tomu, aby pro Fanfána vymohl audienci u vévody ďOrléans, potřeboval by alespoň čtrnáct dní!

„Já jsem Éléonore nic neřekl,“ odpověděl Fanfán. „Já jsem chtěl odejít od ní a taky od Fanchetty…“ Protože bratr Ange na něj udiveně zíral, dodal: „To není jenom kvůli Zuylenovi a Střízlíkovi.“ Na okamžik zmlkl a nato dokončil své sdělení způsobem, který připadal bratru Angeovi záhadný: „Pořád zadělávat, pořád péci, pořád roznášet upečené zboží, z toho by člověk zhebl!“

„Ó!“ divil se bratr Ange a potom se za chvíli zeptal:

„Tys jí říkal Éléonoro?“

„Samozřejmě!“ odpověděl mu Fanfán, který však už myslel na jinou věc, totiž na to, zdali mu bratr Ange dá těch padesát liber.

„Á!“ ozval se bratr Ange, který byl z toho perplex, protože si v duchu řekl, že teď už začínají tak brzo i děti!

Těžce se zvedl z postele. V režné noční košili, která mu splývala až na podlahu, takže mu nebyly vidět ani prsty na nohou, vypadal jako dlouhé bidlo. Došel vrávoravě k umyvadlu a nalil si tam sklenici vody.

„Vy ale zrovna solidně nevypadáte?“ řekl dojatě Fanfán. Bratr Ange si položil ruku na prsa a svraštil tvář.

„Ale ano!“ řekl udýchaně. „Ale ano, opravdu, věř mi!“

Fanfán viděl, že je celý zsinalý, ale nic už neřekl. Znovu se mu chtělo plakat – tak jako předtím, když utekl ze své čtvrti Éléonore z jejího domu, Fanchettě, Nicolasovi Bezejmennému a Svatému otci, které neměl ani odvahu vyhledat. Teď se včas opanoval, aby bratra Ange nevystrašil, protože si uvědomil, že bratr Ange brzy zemře.

Právě toto kruté pomyšlení ho přimělo k tomu, že najednou spontánně vykřikl: „Jestli chcete, bratře Angi, můžu několik dní zůstat u vás, já… a vy mi povíte, jak se má cestovat!“ Snažil se přitom smát, když tuto větu řekl, a pak dodal: „Já svůj odchod trochu odložím!“

„Á, tohle se mi líbí víc,“ řekl na to bratr Ange, protože si oddechl, když poznal, že získal jakýsi odklad, a že se mu proto možná podaří Fanfána přimět, aby se svého nesmyslného plánu zřekl.

♦ ♦ ♦

Celou noc, zatímco Fanfán klidně spal vedle něho, bratr Ange přemýšlel, jakým způsobem by mohl nejlíp postavit matku a syna tváří v tvář proti sobě.

Jeanne, která ještě nebyla „oficiální“ královou maitressou, ještě nebydlela ve Versailles, ale v rue de la Jussienne ve zvláštním paláci, kam ji ubytoval Du Barry už před několika lety. Byl to luxusní palác se zástupem služebnictva, chodíval tam velký počet šlechticů, tak urozených jako například vévoda de Duras nebo vévoda de Richelieu a věhlasní spisovatelé, členové Akademie nebo také nečlenové, které sem přitahovala nejdřív krása paní domu a potom také to, že se v její osobě zrcadlila královská moc.

Bratr Ange probral svůj problém ze všech stran a nakonec připadl na myšlenku, že do své šachové hry musí zařadit figurku, která má na Jeannu jiný, větší vliv než on sám. Touto osobu nebyl nikdo jiný než Jeannina matka – ano, Anna Ranconová, krásná Anna, která se kdysi tak rozzuřila kvůli Jeanninu otěhotnění, ale která později tou měrou, jak Jeanne měla stále skvělejší úspěchy, se s ní během dalších let smířila – nakonec tak dalece, že přišla žít pod její střechu! Bylo to šťastné spolužití, k němuž ostatně došlo zásluhou hraběte Du Barry. Kolem roku 1763 nebo 1764 navázal hrabě Du Barry kvůli obchodování s dodávkami potravin pro armádu spojení s Ranconem, což byl, jak si vzpomínáme, Annin manžel a také, jak si to Rancon alespoň sám vždy myslel, Jeannin otec. Hrabě Du Barry ihned zařídil, aby Rancon byl jmenován výběrčím solné daně ve Fresnay-sur-Sarthe, kam Rancon odjel – a potom zhýralec hrabě ubytoval u sebe jak jeho dceru, tak i její matku, přičemž ovšem si nedovolujeme myslet, že se obě staly jeho souložnicemi.

Anna Ranconová! Ano, tu je nutno zařadit do hry! Fanfán si ji získá – je koneckonců její vnuk! Teď už má takový věk, že Anna Ranconová bude muset být dojata tím, že se jí vrací z hlubin času vnuk! A tak okouzlující vnuk! A který se jí podobá! Ano, právě ona musí v příhodném okamžiku, například jednou ráno, dokud palác ještě nebude plný hostí a kdy se Jeanne právě probouzí… to Anna Ranconová musí strčit toho chlapce do Jeannina pokoje a oznámit své dceři: „Tohle je tvůj syn, má dcero!“ A co se stane potom, to se uvidí. Fanfán se ubytuje na nějakém nenápadném místě se sluhou, jemuž lze důvěřovat – nejlíp němým sluhou, který neumí psát! Důležité je Jeannu překvapit, využít příhodného okamžiku, kdy je ještě ospalá a kdy ještě nemyslí na své postavení a na tu strašnou opatrnost, kterou jí toto postavení ukládá – krátce řečeno v nějaké lidské chvíli!

Zatímco bratr Ange kul své plány, Fanfán, jak jsme řekli, spal. Nevíme, o čem snil, možná že o své cestě kolem Francie, o lvech, o Svaté zemi, o tom, že zadělává těsto na chléb. Jistě však ne o tom, že přišel čas, aby se znovu setkal se svou matkou a aby s její pomocí později dosáhl onoho skvělého postavení, o němž pro něj místo něho už deset let snil bratr Ange! Ten čas přece jen přišel!

♦ ♦ ♦

Když se Fanfán probudil, byl chvíli překvapen, že není v Éléonořině posteli, ale potom spatřil, že si bratr Ange užasle prohlíží jakousi malou věc ve své dlani.

„Dobré jitro!“ řekl Fanfán mile. „Já jsem se moc dobře vyspal!“

„Co je tohle?“ zeptal se ho bratr Ange, který, jak se zdálo, byl velice zaražen a ukazoval mu to, co držel v dlani. „Právě jsem to našel v posteli!“

Byl to medailón, který hraběnka Du Barry darovala Fanfánovi!

„Ó,“ řekl Fanfán, „to se jistě rozepjal řetízek! To je hraběnka Du Barry!“ řekl vědomě nedbalým tónem.

„Ale odkud to máš?“

„Od ní!“ odpověděl Fanfán a vstal. „Kam se můžu jít vyčurat, pane?“

„Támhle!“ ukazoval mu bratr Ange na nočník. „Od ní? Od koho?“

„To se mi ale chtělo už čurat!“ řekl Fanfán, zatímco čural do nočníku. „Od hraběnky Du Barry! My se známe!“ dodal a odložil nočník.

„Co mi to tu vypravuješ, ty jeden prášile!“

„Prášile!“ ohradil se uraženě Fanfán. „Já říkám pravdu! Onehdy jsem vám to zapomněl povědět! Ó, lála! Páni, to bylo ale dobrodružství!“

A potom bratru Angeovi podrobně vylíčil, co dokázal v Labillově obchodě, jak ho navoněná hraběnka políbila a jak mu řekla, že kdyby se někdy dostal do nesnází, že stačí, aby za ní zašel.

„Přísahej mi, že je to pravda!“ lapal bratr Ange po dechu a držel se přitom za prsa.

„Ale tak se podívejte, cožpak to tahle kamej nedokazuje? Ona ji měla dokonce na svém krku!“

Noční kombinace bratra Ange se sesypaly na hromadu! Čert je vezmi! Oni si připíjeli kmínkou! On ji zachránil! Ona ho políbila! A on ji bezpochyby okouzlil! Ona ho nepochybně už má tak trochu ráda!

Bratr Ange v jakémsi chvilkovém obluzení uvěřil, že se kamej objevila v jeho posteli nějakým zázračným zásahem osudu a tedy božím řízením a že znamená souhlas s jeho plány – ale nyní poznal, že je to dokonce ještě lepší: je to navštívenka! S její pomocí bude možné bez sebemenších potíží přivést Fanfána do paláce v rue de la Jussienne! A přitom nebude nutno použít prostřednictví Jeanniny matky, která, jestliže to dobře uváží, vůbec není tak bezpečný prostředník, protože se zcela soustřeďuje na to, aby její dcera, která už nadělala tolik bot, nespáchala žádnou další!

„Umyj se!“ nařídil bratr Ange Fanfánovi. „Tady máš pačuli a nešetři s tím! Ustroj se, musíme jít někam na návštěvu!“

„V osm ráno?“ zeptal se Fanfán, když se podíval na hodinky bratra Ange.

„V závažných okolnostech neplatí žádné společenské zvyklosti!“ prohlásil bratr Ange, když si omyl své horké čelo studenou vodou. Srdce mu bilo tak silně! Proto, že muselo spěchat za jeho pekelně pádícími myšlenkami. Bratr Ange měl pocit, že toho dne zemře! Musel se dostat s Fanfánem do paláce v rue de la Jussienne právě včas! A pak, jestliže tomu chce Bůh, ať si třebas zemřu!

♦ ♦ ♦

Ještě nikdy neprojel Paříží fiakr tak rychle. Z obou koní se za deset minut začalo kouřit! „Pane,“ naříkal kočí, „my se všichni zabijem!“ Bratr Ange mu pokaždé dal jednu libru a domy kolem nich pak zase ubíhaly, lidé uskakovali na chodníky. V rue Vertu přejeli slepici, ale bratru Angeovi to bylo jedno, on by byl nechal přejet i samotného vévodu ďOrléans! Na křižovatce rue Sainte-Chantal a rue du Fardier se fiakr div nepřevrátil, jak odvážně tu vzal zatáčku! Fanfán, kterému bratr Ange nic neřekl, se nestaral o žádný problém, protože tato fantastická jízda ho naplňovala radostí. Fanfán stále jen křičel: „Rychleji! Rychleji!“ Přitom se divil, že tak silně cítí pačuli. V rue du Paradis-des-Chevaux – tato ulice se jmenovala Ráj koní proto, že koně tu měli co dělat, aby se dostali až nahoru – div nezmasakrovali zástup jeptišek, protože se tu řítili s kopce! Drožkář tu raději zavřel oči. V kapse měl už dvanáct liber! Přesto volal na pomoc Pánaboha. Desetkrát byli na pokraji smrti (nepočítaje slepici), skandálním způsobem zhoršili provoz v ucpaných pařížských ulicích, vyděsili jeptišky, nahnali strach stovkám matek dětí, přivolali na sebe proklínání starců, kteří křičeli, že tohle v životě ještě nezažili, stali se předmětem vehementních stížností na třech strážnicích, způsobili, že jeden kněz jdoucí se svatým pomazáním upustil je na zem v rue de la Trombe, takže člověk, k němuž byl zavolán, zemřel bez pomazání, a také přiměli jednoho notáře, kterého postříkali blátem v rue Bocquet, aby se vrátil pro nový oblek domů, kde pak přistihl svou ženu ležící pod prvním písařem, byli také vinni tím, že z jednoho okna ve druhém poschodí byl shozen květináč, který omráčil jednoho kapsáře právě při práci, což mělo za následek, že ho po návratu domů jeho žena ztloukla – a to nemluvíme o řadě dalších neštěstí! Krátce řečeno, nadělali tolik potíží, zmatku a nehod jen kvůli tomu, aby nakonec v rue de la Jussienne nikoho nezastihli! Anna Ranconová odjela totiž za svým manželem do Fresnay-sur-Sarthe, o hraběti Du Barry nikdo nevěděl, kde je – asi někde vyspával v nějakém hampejzu, to se rozumí! Ale co paní hraběnka?

Paní hraběnka se den předtím odstěhovala do Versailles!

„Do Versailles!“ nařídil bratr Ange kočímu.

„Pane,“ řekl na to drožkář, „já jsem úplně mrtvý, moje koně taky a můj fiakr se co nevidět rozpadne…“

„Tady máš deset liber,“ řekl mu bratr Ange, „a práskni do koní!“

„Co budeme dělat ve Versailles,“ zeptal se Fanfán, kterého ta jízda stále bavila.

„Bůhví!“ odpověděl bratr Ange se směsicí hořkosti, úzkosti a ironie. „Třebas tam budem hrát šachy.“

Tohle byla zase jedna z těch jeho sibylinských vět, ale na ty si Fanfán už zvykl, a proto poznamenal: „Well, jak by řekl Goujon Široký, šachy, to je asi nějaká zábava!“

Jenže pro bratra Ange to byl – jak to cítil podle prudkých bolestí na prsou – poslední tah!

/2

Ačkoliv bylo teprve deset hodin dopoledne, byly už ve Versailles toho nádherného dne na konci července zástupy lidí, a to jak ve velkých zámeckých galeriích, plných dvořanů všech věků a všech titulů, kteří se navzájem zdravili svými třírohými klobouky a polohlasně si přitom sdělovali poslední klepy, – tak v parku, navštěvovaném spíše úředníky nebo měšťany, kteří přicházeli předložit své supliky a žádosti, pokud tu ovšem nebyli spíše jen proto, aby se tu procházeli. Všude tu chodily skupiny stráží, pečující o to, aby nedocházelo k zmatkům. Někdy sem přijel nádherný kočár, z něhož vystoupila velkolepě oblečená dáma, která ihned odcházela do zámku. Fanfán seděl na kamenné lavici poblíž velké fontány, kam ho posadil bratr Ange, a nestačil se divit. Obdivoval bohatě nafintěné dámy, které chodily kolem něho samé šeptání a smích, a přivíral oči, aby tak mohl lépe ocenit jejich parfémy.

Jak dlouho už zde byl? Bratr Ange se stále nevracel. Předtím mu řekl, aby si tu sedl a aby nikam neodcházel, že by se jinak v labyrintu paláce a v obrovské rozloze parku ztratil. „Nehni se odtud, čekej tu na mne! Já se tu pokusím nalézt přítele, který pracuje v protokolu a který mi jistě dá zprávu o programu té osoby, za níž jsme sem přišli!“

Jaké osoby? Fanfán by to byl koneckonců rád věděl, co je to za osobu, s kterou si zahrají šachy. Nač tolik tajností? Proto s úzkostí chytil bratra Ange a žádal ho, aby mu konečně řekl, za kým sem přijeli, protože náhle mu blesklo hlavou nepříjemné pomyšlení: co když tu například dostane nějaké zaměstnání? Mohl by se třebas stát královým pážetem! Fanfán vůbec nechtěl žádné zaměstnání, chtěl se vydat na cestu kolem Francie, a hotovo! A proto s pocitem, že se na něj chystá nějaká past – taková, o níž se říká, že „to je pro vaše dobro“, a jakou si dovedou vymyslit dospělí lidé – proto na bratra Ange naléhal: „Já to chci vědět, pane! Řekněte mi to, nebo uteču, na to vám dávám své slovo!“

„K čertu!“ zvolal bratr Ange (byl stále udýchanější, ta šílená jízda ve fiakru mu dodala). „Ono to je tak důležité… a je to tak tajné, že mám strach, skoro pověrčivý strach povědět ti to předem!“

„Řekněte mi alespoň, zdali to je muž nebo žena!“

„Žena!“ odpověděl bratr Ange a potom se odvážil dodat, přičemž se kolem sebe neklidně rozhlédl: „Tvá matka, ale teď už ani muk!“

„Moje matka? Já mám matku? Ona tedy nezemřela?“

Fanfán byl ohromen, ne sice vyveden z míry, ale ohromen! „Božínku!“ řekl s náhlým vzrušením, „já se vsadím, že mě pozná podle mého tetování!“

Zatím ho na tom všem skutečně bavilo právě to, že bude poznán podle tetování, než ta novina, že má také matku.

Bratr Ange kývl hlavou, že to tak je. Fanfán byl z toho celý perplex a díval se za bratrem Angem, jak odchází a jak pak mizí vzadu za palácem.

„No tohle!“ řekl si Fanfán. Naklonil se k hladině fontány, která mu jako zrcadlo ukázala jeho tvář a zamyšleně si prohlížel toho človíčka, který má matku. Ta matka že žije tady? Možná že to je jedna z těch navoněných krasavic, které chodí kolem a žvatlají mezi sebou? Bude to pravděpodobně nějaká komorná, řekl si Fanfán filozoficky, když si to všechno promyslel. Ne, nebyl tím vůbec nadšen a především se znovu začal bát, co se s ním stane. Dají mě do nějakého penzionátu? Sakra, k čertu, to ne! To přece ne! V jedné chvíli se užuž chystal uprchnout. Celkem vzato kašlal na to, že má matku. Obešel se bez ní deset let a mohlo to tak být dál. Mrzutě si pomyslel, že by se spíš než se svou matkou chtěl znovu setkat s Madame Du Barry! Protože se začal nudit, vstal z lavice a zašel až k velkému kanálu, kde pluly gondoly. Tato podívaná ho na chvíli zaujala tak, že přestal myslet na to, jak čas utíká.

Když se vrátil k lavici u fontány, bratr Ange tam stále ještě nebyl. K čertu, ke komu vlastně šel? Kolem Fanfána přešla skupina mladých, nádherně oblečených šlechticů, kteří se hlasitě bavili a smáli. „Můj milý Chartresi,“ říkal jeden z nich tomu, který vypadal nejstarší, jemuž bylo asi dvacet a který měl na sobě ty nejkrásnější šaty, „jestliže si s námi nejdete zahrát lansquenet, tak to je proto, že jdete k Rosalii Duthéové!“

„Právě tak, Birone,“ odpověděl vévoda de Chartres, „má ruka u ní nalézá větší potěšení než u karet!“

„Ruka!“ vybuchli všichni smíchy. „Jenom ruka, Monseigneure?“

Fanfán se vydal za těmito šlechtici a šel za nimi tak blízko, aby si mohl podrobně prohlédnout jejich nádherné meče. A potom se za několik okamžiků ocitl ve velké galerii uprostřed hlučícího zástupu, který stále houstl. Čekají tu ti lidé snad na krále? Fanfán se na to neodvážil zeptat, protože tu nikoho neznal. Díval se diskrétně po ženách: jedna z nich je možná moje matka! Bylo to komické pomyšlení! Ale právě to vrátilo jeho roztržité přemýšlení zpátky k bratru Angeovi. Když si Fanfán najednou všiml, že velké hodiny tu ukazují poledne, přece jen dostal strach a řekl si, že musí jít bratra Ange hledat. Stěží se protlačil ke dveřím, tak už byl zástup lidí hustý! Přitom si vůbec nevšiml, že ho už nějaký čas kdosi pozoruje. Byl to jeden z těch mladých šlechticů ze skupiny, za níž šel a kterou potom v té tlačenici ztratil z očí. Ten šlechtic dokonce odešel na chvíli od svých přátel, potom Fanfána předešel a zase se obrátil, jako by si chtěl lépe prohlédnout jeho tvář. Ten šlechtic, to byl vévoda de Chartres, syn vévody Louise.

Kdyby Chartres a Fanfán o sobě věděli všechno, byli by se mohli vrhnout jeden druhému do náruče a současně zvolat: „Bratře!“ Nebo alespoň: „Polobratře!“ Ale oni o sobě nevěděli nic a je možno se vsadit, že by takové setkání neproběhlo tak, jak jsme si je právě představili.

Chartres se vrátil ke svým přátelům. Gountaut-Biron se ho výsměšně zeptal: „Vy teď chodíte za cikáňaty?“

Chartres chvíli zamyšleně mlčel a pak řekl polohlasně: „Právě jsem si všiml jedné zvláštní věci: ten chlapec má ty nejzvláštnější oči na světě, kvůli jejich barvě, zářivosti, přívětivosti. V zorničce levého oka má takovou malou zlatou tečku, a když se na někoho dívá, přimhouří trochu víčka a vypadá to tak, jako by ta víčka vyzařovala trošínku světla!“

„Á!“ zvolal Gontaut-Biron. „Takové oči a takový pohled, jak to tu líčíte, Monseigneure, má hraběnka Du Barry!“

„Právě!“ řekl Chartres. „Právě!“ Potom také prošel zástupem lidí, vyšel ven a celou půlhodinu marně chodil sem a tam, ale toho záhadného chlapce už nenašel.

♦ ♦ ♦

Chartres stále na to myslel ještě odpoledne téhož dne, i ve čtyři hodiny, když v přepychovém salónu bordelu dámy Brissaultové čekal na Rosalii Duthéovou, svou oblíbenou kurvičku, která ho teprve přede dvěma lety zasvětila do tajů milování. Chartres popíjel šampaňské a přemýšlel: „To je strašně zvláštní! Madame Du Barry má jedinečné oči na světě, takové, které se nepodobají žádným jiným – a teď ten chlapec měl naprosto stejné oči! Kdo to je? Co dělal ve Versailles? Musím ho najít!“

Chartres byl spíše přítelem nové favoritky královy a vůbec jí nepřál nic špatného – ale koneckonců ať už kvůli čemukoliv (Chartres zatím nevědě! nač, ale byl natolik chytrý, aby věděl, že jednou bude vědět, nač to bude potřebovat!), mohlo by být zajímavé vědět o ní to, co nikdo, včetně krále, nevěděl! Například by to mohla být nějaká neznámá věc z jejího života! Něco, co by mu mohlo dát nějaký trumf proti ní a co by bylo užitečné, až bude hraběnka na vrcholu své moci – což už nebylo vůbec tak daleko! Chartres, i když si tím nebyl jist a dokonce si říkal, že jeho fantazie je přehnaná, už od rána se ustavičně zabýval tímto nápadem: ten záhadný chlapec je syn Madame Du Barry! Kdyby to tak bylo, pak byla hraběnka velice neopatrná, že nechala chlapce přijít do královského paláce! Bylo to dokonce natolik neopatrné, že to svědčilo proti Chartresově hypotéze!

„Jenže ženy bývají neopatrné!“ pomyslel si Chartres, když dopil číši šampaňského. Zvedl se, protáhl se a nalil si další číši šampaňského. „Možná že ho nezná! Bastardi, ti se ztrácejí!“ pomyslel si. Ale kdo pak v tom případě přivedl toho chlapce do Versailles a s jakým úmyslem? Chartres si řekl, že na to stůj co stůj musí přijít. I když sám ještě neměl nijaký záměr (a i kdyby vůbec kdy nějaký měl), zdálo se mu, že cítí něco jako nejasný pach spiknutí! Potom si zase vzpomněl na něco jiného, protože vedle v místnosti někdo promluvil. Nebyla to Rosalie Duthéová, ale jakási zlatovlasá mladá žena, kterou neznal. Za ní šla majitelka bordelu Brissaultová.

„Monseigneure,“ zakvokala a uklonila se tak poníženě, jak jí to dovolovala její korpulentnost, „představuji vám naši novou akvizici z Marseille! Monseigneur bude určitě spokojen, protože tato Marseillanka má všude plno espritu!“

„A co Rosalie?“ zeptal se Chartres se svraštělým obočím, protože v těchto věcech neměl rád změnu a kromě toho byl až příliš spokojen se svou výkonností u Rosalie, než aby se neobával, že by s nějakou jinou nebyla tak příjemná.

„Rosalie vás snažně prosí, abyste ji omluvil, Monseigneure, není jí totiž dobře!“

„Tím hůř!“ řekl Chartres ne právě galantně a začal si kriticky prohlížet novou akvizici. Po pravdě řečeno, byla dost oslňující. Byla sice větší, než jaké měl rád, ale měla velmi čistou pleť, velké jasné oči a obdivuhodné zlaté vlasy, které jí splývaly až na bok. Zbytek se mu zdál být na úrovni, jak to prozrazovalo její krémové déshabillé, v němž vypadala jako dokonalá socha Praxitelova.

„A jakpak se jmenuje?“ zeptal se a ukázal rukou dámě Brissaultové, aby odešla.

„Cynthia Ellisová, Moseigneure!“

„Cynthia Ellisová? To je ale divné jméno u Marseillanky!“ řekl Chartres a začal se svlékat.

„Já jsem skutečně Marseillanka!“ odpověděla mu. „Narodila jsem se v Marseilli, stále jsem tam žila, ale moji rodiče byli Angličané!“

„Pojď si mi sednout na klín, krásná Angličanko!…“

Což Cynthia Ellisová učinila.

„Uf!“ oddechla si na druhé straně dveří dáma Brissaultová, když uslyšela, jak je vévoda spokojený.

♦ ♦ ♦

Ve stejnou hodinu, kdy vévoda de Chartres oceňoval půvaby krásné Angličanky, přicházel od Versailles k bránám Paříže malý chlapec, který šoural unaveně nohama v prachu a jemuž po tvářích až na bradu tekly proudy slz. Když s velkými potížemi trefil do čtvrti Batignolles a konečně se ocitl v pokojíku bratra Ange, praštil sebou na postel a zoufale se rozplakal. Plakal tak dlouho, až únavou usnul. Byl to těžký spánek člověka zmoženého bolestí, bezedný spánek, do něhož se člověk noří, aby unikl nenapravitelné události: bratr Ange byl totiž mrtev!

Krátce potom, co Fanfán odešel z Velké galerie, kde si ho povšiml a ihned ho zase ztratil z očí vévoda de Chartres, dozvěděl se Fanfán, co se stalo s bratrem Angem: Fanfán nejdřív bloudil po parku, pak se znovu vrátil ke vchodu do zámku a hledal tu v zástupu lidí vysokou postavu bratra Ange se stále větší úzkostí, když náhle za sebou uslyšel volání: „Hej, ty kluku, dej pozor!“

To šedivý pohřební vůz, jedoucí bůhví odkud, zamířil k bráně, před níž stál Fanfán a kterou otvíral strážce volající na Fanfána pozor! Za několik vteřin potom vůz, tažený párem koní, se téměř zastavil v bráně, aby jí pomalu projel – a právě v tom okamžiku uviděl Fanfán zezadu uvnitř kněze a u jeho nohou ležícího bratra Ange, bledého, bezduchého, už ztuhlého! Potom se ten vůz ztratil Fanfánovi jako v mlze. A teprve za chvíli uslyšel Fanfán sám sebe, jak zoufale křičí: „Bratře Angi! Bratře Angi!“

Voják, který právě zase zavíral bránu, chytil Fanfána a ptal se ho: „Co je? Ty ho znáš?“

„Kam ho vezou, pane?“ křičel Fanfán a stále plakal.

„Jo, to já nevím,“ odpověděl strážce. „Zemřel tu někde v jedné kanceláři. Jenomže ve Versailles se neumírá! Proto ho odvážejí jinam, rozumíš?“

Ráno Fanfána probudilo kohoutí kokrhání. Vstal, umyl se a sbalil si znovu svůj ranec. Když uklízel pokoj, znovu se rozplakal: jeho přítel a ochránce bratr Ange se sem už nikdy nevrátí, aby tu promýšlel své „velké plány“! V jedné malé skříňce našel Fanfán oněch padesát liber, o nichž s ním bratr Ange mluvil, a tak si je Fanfán dal do koženého váčku, který nosil přivázaný u pasu pod košilí. Pomyslel si, že se bratr Ange tam v nebi, odkud se na něj dívá, kvůli tomu vůbec nebude hněvat, ačkoliv přitom jistě nebyl nijak nadšen Fanfánovým plánem cesty kolem Francie.

Ve skříni našel Fanfán také velkou pergamenovou obálku, na níž stálo: Spálit po mé smrti!’V obálce mezi různými papíry byl i náčrt dopisu, který den předtím bratr Ange napsal pro vévodu Louise ďOrléans. Kdyby si ho Fanfán byl přečetl, dozvěděl by se ne snad, kdo je jeho matka, ale alespoň, kdo je jeho otec. Představme si na chvíli, k jakým zázračným změnám by bývalo došlo v jeho dalším životě: byl synem vévody! I když bastard, stal by se ve svých dvaceti letech bezpochyby generálem. Oženil by se s dcerou nejbohatšího generálního nájemce daní. Stal by se miláčkem vysokých pařížských kruhů. A možná že by spolu se svým polobratrem Chartresem, který by se stal jeho přítelem, chodil do bordelu dámy Brissaultové! Nebo by se stali naopak nepřáteli a utkali by se v souboji. Samozřejmě, ať už by byli přáteli nebo nepřáteli, bývali by společně šli roku 1793 pod gilotinu!

Celkem vzato, je to možná správné, že Fanfán nenašel tento dopis a že si nepřečetl, co v něm bylo napsáno. Fanfán ten dopis totiž spolu s ostatními papíry v obálce spálil v krbu! A potom odešel s rancem na zádech, pověšeným na holi bratra Ange, dobývat svět.

Nejdříve se však hodlal vrátit do Versailles. Jelikož tu nenašel svou matku a bezpochyby ji nikdy nenajde, chtěl se přinejmenším utěšit tím, že se pokusí uvidět hraběnku Du Barry! Jenom ji uvidět! Letmo! Na vteřinku! Aby pak navždy odešel s tímto talismanem ve svém srdci!

Že ho lokajové vyhodí? Že tam hlídají stráže? Že je nutno projít tolika dveřmi? Co na tom záleží! Fanfán se tam dostane – ne dveřmi, ani ne oknem! A ani se nebude muset ptát, kudy a kam. Je to jednoduché: má plán! Neproveditelný! Zcela neproveditelný – ledaže je člověku deset let a má onu živou a optimistickou fantazii, pro niž není nic nemožné!

Druhého dne na začátku večera si stráže, které právě vyprovodily ze zahrad versailleského zámku poslední návštěvníky, ještě předtím než zavřely na noc mříže a než se park stal zase doménou ticha a lesních víl, nevšimly chlapce, který se schovával v jednom houští, kde seděl na ranci a čekal s bláznivě bušícím srdcem na to, až kolem přejde poslední patrola.

Nehnul se odtamtud, dokud nepřišla noc. Až do posledního paprsku dne neustále studoval jakýsi plán a poznámky na zežloutlém papíru, jako by se to vše chtěl naučit nazpaměť. Našel to v papírech bratra Ange a právě v okamžiku, kdy se chystal hodit to do ohně s ostatními věcmi, přečetl si na jedné stránce jméno napsané téměř drobnohledným písmem: hraběnka Du Barry! Byl z toho celý ohromený a zároveň nadšený, když si zblízka prohlédl tento náčrt, šipky na něm a stručné, skoro nerozluštitelné poznámky, a když potom pochopil, že to je plán podkrovních pokojů, kde bývaly ubytovány královy favoritky! Co to znamená? Proč je tento plán mezi papíry bratra Ange? Fanfán si však takovou otázku ani nepoložil, neměla pro něj význam a je pravděpodobné, že bratr Ange měl tento plán stejně jako mnoho jiných k různým užitečným nebo zbytečným účelům jako člověk, který sbírá informace o všem možném. Fanfánovi se zdálo, že tato informace byla z nějakých záhadných důvodů určena pro něj a že jenom prozřetelnost mu v poslední chvíli zabránila, aby ji obětoval ohni. A proto byl Fanfán tuto noc ve Versailles – jako kdyby sem byl doveden neviditelnou rukou bratra Ange! Fanfán zavřel oči, aby se soustředil a ještě jednou si v paměti vybavil tento plán. Potom konečně vylezl z houští brslenů a cesmín a zamířil, tak opatrně a tiše jako Irokézové pana Piganiola, směrem k obrovskému zámku, jehož masa se rýsovala proti nebi.

Bylo právě jedenáct hodin nebo už půlnoc a za okny v zámku bylo vidět jen málo světel. Rozsáhlé sály, chodby, schodiště, předsálí byly jistě plné stráží nebo dvořanů ve službě, ale Fanfánovy plány vůbec nepočítaly s tím, že by šel oficiálními cestami. To by býval zase dostal na zadek, kdežto předností jeho osobního úmyslu, opírajícího se o jeho vlastní plán, bylo, že se mohl vyhnout každému nevhodnému setkání – tak v to alespoň doufal. Znamenalo to vylézt po zdi a dostat se na střechu!

Tam totiž, nad halasem zástupu dvořanů, nad královým poschodím byla tajná část versailleského zámku, uzavřená skoro všem lidem, ta část, kterou neznali ani nevídali – malá apartmá! Kouzelné pokojíčky, malé salóny, tajné průchody, skrytá schodiště, útulné pokoje pro titulární maitressy – to byla královská rezervace, kde se i nejvyšší pán ze všech knížat stával takovým člověkem, jako jste vy a jako jsem já!

Jestliže tam ovšem není možné být pozván, jak je tam možné se dostat? Nedávno vybudované fasády stavitele Le Vaua nebylo možno zlézt, ale naproti tomu bylo možno pokusit se vylézt po zdech starého cihlového zámku Louise XIII., jehož vyčnívající rohové kameny a římsy nabízejí tolik opěrných bodů odvážlivci! Jakmile je odvážlivec na střeše, dostane se tiše nade dvůr Jelenů, nad nějž vedou okna malých apartmá. A potom hop! Jak vidno, je to jednoduché! Opravdu! A Fanfán, zatímco takto lezl po zdi nahoru, chytal se za výčnělky, vzpínal se nahoru, odpočíval a oddychoval a pak znovu lezl a přitom ani jednou nepomyslel na to, že to je nebezpečné a že to je dokonce ztřeštěnost! Naprosto se soustředil na to, co dělal, a skoro přitom zapomněl, čeho chtěl dosáhnout: uvidět Madame Du Barry! Teď se oddával rozkoši předstižení podobných kousků, které „kdysi“ ve čtvrti Saint-Denis prováděl s Goujonem. Měl už dávno vypracovanou svou techniku a nezapomněl nechat v křoví brslenů bílé střevíce a ranec a navléci si staré domácí papuče, které mu umožňovaly, aby se zachytil i prsty svých nohou. Pod brsleny nechal také kabát a kalhoty, které byly příliš světlé barvy. Měl teď na sobě jenom tmavomodré podvléčky a košili – takže by ho bylo možno rozeznat jen tehdy, kdyby ho někdo měl v úmyslu pozorovat! Pod ním zřejmě nikdo nešel, a tak se Fanfán dostal na střechu, aniž se ozvaly výkřiky na poplach.

Škoda že tady není Cartouche, aby to viděl, pomyslel si Fanfán, když hýbal prsty, které si trochu odřel. Byla to směšná vzpomínka: když se Cartouche jednou seznámil s jeho lezeckým nadáním, navrhl mu, že ho angažuje jako bytového zloděje! „Abych se dostal dovnitř do paláců bohatých! To jo! Já bych raděj vylezl támhle nahoru,“ řekl tehdy Fanfán a ukázal přitom na věž Bastily, před níž došlo k této rozmluvě. „Proč? Protože je to vysoko?“ – „Ne! Protože než se z toho stalo vězení, jmenovalo se to věž svobody!“ – „A co na tom dělá na tebe takový dojem?“ – „Nevím. Možná že slovo svoboda!“

Fanfánovo nadšení teď při tom lezení najednou opadlo, protože si řekl, zda si právě bláznivě nezahrává se svou vlastní svobodou. Přitom mu náhle bylo taky jasné, jak extravagantní je to, co právě podniká. Opravdu si už několikrát řekl: „A co když tě čapnou?“ A pokaždé si sám odpověděl: „Přece nepověsí dítě!“ – Jenže najednou stál nehnutě uprostřed noci na střeše a už si teď vůbec nebyl tím tak jist. Náhle ho přepadl panický strach, který ho div nepřiměl k tomu, aby slezl zpátky dolů ještě rychleji, než sem vylezl, jenže vtom ho na místo přibila děsná věc! Noční ticho bylo najednou přerváno zatroubením říjícího jelena! Říjící jelen na střeše versailleského zámku! Zatroubil jednou, podruhé a potřetí!

Teprve potom Fanfán, přilepený tak těsně, jak jen bylo možné, k jednomu štítu, rozeznal ve tmě jelena, jehož světlejší silueta byla zřetelnější proti tmavé obloze!

Ten jelen byl muž!

S dlaněmi kolem úst šel od jednoho komína ke druhému, nakláněl se ke komínovému ústí a troubil do něho jako jelen! Tento jelen či spíše tento muž byl oblečen do bílého redingotu a měl na sobě paruku. Podle smíchu, kterým se rozesmál po každém zatroubení, bylo možno pochopit, že tento muž se bláznivě baví. Několik minut pokračoval v této zvláštní zábavě a potom zmizel, jako by ho pohltila tma. Na střeše zůstal sám Fanfán. Už ho přešel strach a ptal se sám sebe, co je to za záhadu, jejímž svědkem se právě stal. Ne, není možné mít strach z pána, který dělá jelena! Fanfán z opatrnosti ještě několik minut počkal a pak šel tiše jako kočka směrem, kde zmizela ta podivná postava. Brzy rozeznal slabé světlo, které – jak se mu zdálo – přicházelo odkudsi z nižší úrovně, než kde sám stál. A skutečně, asi o dva metry níž bylo osvětlené okno, z něhož Fanfán ze svého místa viděl jenom část: roh stolu, na němž stál stříbrný svícen s pěti hořícími svíčkami, křeslo potažené zeleným hedvábím, malý krb, v němž hořela polena. Nikdo však v té místnosti nebyl. Nebylo odtamtud nic slyšet, leda čas od času zapraskání polena, sice slabé, ale zřetelné, protože okno místnosti bylo otevřené. Bylo to podivné a záhadné – asi tak jako komnata v zámku Spící Růženky. Fanfán tu dlouho stál nehnutě, protože ho znovu naplnil pocit záhady a přitom si byl podivně jistý, že mu nehrozí žádné nebezpečí – alespoň do té doby, dokud se v tom salónu neobjevil muž v bílém redingotu – ten, který před několika minutami dělal na střeše jelena! Asi šedesátník, se silným nosem, s energickou čelistí, vznešeného vystupování – panebože! – byl to francouzský král! Stačilo jednou v životě vidět jeden écu, abyste poznali Jeho Veličenstvo Louise XV. Bůh ať nám odpustí, že se takto indiskrétně díváme a že prozrazujeme, že Jeho Veličenstvo drží ve své levé ruce talířek s růžovou zavařeninou a v pravé ruce zlatou lžičku – a že se přitom chechtá!

„Vy dobře víte, že mě to baví,“ říkal Louis XV. komusi, koho zatím nebylo vidět a kdo, jak se zdálo, Jeho Veličenstvo tak trochu pokáral.

„Já jsem si vždy dělal z někoho šprýmy! V mládí jsem chodíval troubit do komínů, abych vyděsil své nafoukané sestry. A protože se, má milá, teď proti vám spojily, bylo mi velkým potěšením udělat to znovu!“

Potom se objevila ta osoba, které říkal má milá, a Fanfán div neomdlel, jak byl oslněn jejím zjevem – spatřil, že to je – jak to ostatně očekával – Madame Du Barry! „Bohudík, že jsem nevylezl na střechu nadarmo!“ řekl si. Nikdy už neměl zapomenout to, co pak slyšel a viděl.

„Miláčku Louisi,“ kárala hraběnka úsměvně jeho Veličenstvo, „cožpak je to důstojné největšího ze všech králů dělat ze sebe šprýmaře?“

„Má milá, být jenom největším ze všech králů, to bych musel zajít nudou, kdybych nemohl také dělat šprýmy! Pochválen buď Pán Bůh, vaší zásluhou mám teď větší potěšení, než je dopalování mých sester!“

A potom k těmto slovům Louis XV. připojil gesto: nabídl okouzlujícím rtům Madame Du Barry lžičku růžové zavařeniny – k velké úlevě Fanfána, který se – protože znal ty hrozné pamflety kolující po Paříži – bál, aby se před jeho očima neuskutečnily ty zvláštní vztahy, které vůbec nechtěl vidět! Ale hraběnka se chovala také tak, jak to od ní očekával: nabídla králi také lžičku zavařeniny, jenomže pomerančové. Fanfán se nemohl nabažit té podívané, toho pozorování Louise a Jeanny, kteří teď seděli v zeleném křesle, ona na Louisově klíně, přičemž se navzájem krmili zavařeninami.

„Ó, ta je dobrá!“ říkala ona a poskakovala, jako kdyby seděla na koni. A Louis dodával: „Velmi dobrá, na mou věru!“

To byl poslední pohled dovnitř místnosti, který si s sebou Fanfán odnášel. Když se vracel tmavou nocí k Paříži, pomyslel si, že králové zblízka vypadají líp, zvláště tehdy, když se procházejí po střechách jako uličníci a troubí přitom jako jeleni do komínů. Fanfán mě! teď rád Louise XV. proto, že miloval tutéž ženu jako on, a tuto ženu měl teď sám v ještě větší lásce, protože milovala tohoto starého uličníka. Jenom se divil, že kvůli ochutnávání zavařenin si chodí sednout do křesla a že přitom mají takové nadšené vzezření.

♦ ♦ ♦

Jednoho dne roku 1771, tedy tři roky po událostech, které jsme právě vylíčili, přišel na adresu paní Éléonory Collignonové do Paříže tento dopis: Milá Éléonoro, doufám, že to pro Tebe bude milé překvapení, že o mně dostaneš tuto zprávu. Mé přátelství k Tobě mě zavazovalo, abych Ti dal o sobě zprávu dřív, ale stále jsem to odkládal, protože jsem se bál, že Ti způsobím bolest tím, že v Tobě oživím vzpomínku na sebe. Odešel jsem velice nezdvořile, aniž jsem Ti řekl na shledanou, a ještě teď si to vyčítám. Tisíckrát jsem si vynadal, že jsem nevděčník a darebák, ale myslel jsem, milá Éléonoro, že se snáze smíříš s Fanchettou, jestliže tam nebudu. Jak se jí daří? Doufám, že se stala jeptiškou, což když na to teď myslím, mi působí smutek, ačkoliv si po úvaze také říkám, že se takto ušetřila vrtochů života a pořádných kopanců do zadku, které život uštědřuje těm, kdo jako já nejsou před nimi ukryti v domě Páně. Vyřiď jí, prosím Tě, mé láskyplné pozdravy a požádej ji, aby se čas od času za mne pomodlila, protože toho mám dost zapotřebí!

V těchto právě uplynulých třech letech viděl jsem velice různá místa a kouty a dělal jsem všechno možné. Tak například teď zatím šiju pytle ve vězení v Honfleuru v Normandii. Stal se ze mne dokonce dílovedoucí, protože umím, nevím jakým božím působením, šít rychleji než ostatní zde. Tato hodnost mi poskytuje, jak vidíš, možnost, abych Ti napsal. Myslím, že další dopisy budou následovat, protože můj pobyt zde potrvá ještě tři měsíce. To všechno kvůli jedné krávě! Byl jsem unaven a spal jsem na jedné pastvině, kam jsem přišel z jednoho města na severu, a ta kráva, asi rozzuřená tím, že jsem byl na jejím území, se proti mně rozběhla, proti čemuž jsem neměl jinou možnost obrany, než že jsem ji musel zastřelit svou pistolí. Marně jsem se pak obhajoval, že šlo o oprávněnou obranu, obvinili mě, že jsem tu krávu zabil, abych ji snědl. Je ovšem pravda, že jsem umíral hlady, protože jsem tři dny předtím jedl jen polévku z kopřiv. Dali mi šest měsíců, což je koneckonců jak se zdá, mírný trest v tomto kraji, kde lidi jsou celí blázni do svých krav!

Z Paříže jsem odplul od mostu de la Tournelle na gabaře, která vozí obilí z Vexinu do hlavního města. Vzali mě na tu loď jako plavčíka. Měl jsem rád ty plavby po Seině, navzdory té dřině, kterou má člověk s nošením pytlů obilí, ale věčné plavby tam a zpátky a každé čtyři dny být zpátky u mostu de la Tournelle, to mě otrávilo, a tak jsem jednoho dne ráno vystoupil na zastávce v Hardricourtu a nasedl na starou kraksnu, která mířila do Alsaska. Cestou jsme byli přepadeni loupežníky, ale ti blbci nepřišli na to, že jsem měl u sebe 50 liber ve váčku na břiše! Protože jsem dostal notnou ránu pažbou do hlavy, byl jsem ošetřován u jednoho faráře v nejbližší vesnici, v Risheimu, a zůstal jsem tam několik měsíců jako zpěvák kůru. Když mi zarostly vlasy (museli mi oholit lebku), vydal jsem se znovu na cestu a měl jsem v úmyslu dostat se do kraje kolem Loiry, abych uviděl zámek Chambord, o němž mi můj farář, který tam byl několik roků zpovědníkem, vyprávěl hodně krásného. Bylo to opravdu velice krásné! V tom kraji jsem pracoval na vinobraní, bydlel jsem ve sklepě správce vinných sklepů a strava tam byla velmi dobrá. Potom jsem měl velké potíže, ale ne už tam, ale v Lyonu, který jsem chtěl také poznat, protože jsem o něm slyšel mnoho krásného. Tu dlouhou cestu tam jsem vykonal z větší části na hřbetě koně jednoho písaře římské kurie, který se vracel do Říma, ale musel jsem zůstat ležet čtyři dny v jedné hospodě, kde mě zaměstnali jako umývače nádobí, protože jsem měl zadek odřený do krvava, ne vinou písaře, ale vinou jeho koně.

Ta velká nepříjemnost se mi stala tehdy, když jsem byl přistižen vrchním četařem Espérandiem při nevhodném chování k jeho snoubence, což je služebná v tom hostinci, ta se taky chovala nevhodně. Poprali jsme se, já jsem naneštěstí rozbil Espérandiovi nos a musel jsem uprchnout, aniž jsem požádal o výplatu! Protože jsem byl toho názoru, že po mně jdou všechny četnické stanice v kraji, zamířil jsem si to směrem na severozápad, neboť jsem měl v úmyslu stát se námořníkem. Ale já Ti nebudu popisovat všechna svoje dobrodružství, milá Éléonoro, leda ještě to, které se týká mého odchodu z Tvého domu.

To jsem tehdy zašel k bratru Angelovi, ten mě odvezl do Versailles, kde – to se podrž! – mě měl představit mé matce. To bylo nějaké dobrodružství! Měl jsem najednou matku – já, který jsem žádnou neměl! Kromě toho jsem byl pevně rozhodnut získat uznání oné osoby, o níž jsem Ti nikdy nic neřekl, ale kterou jsem potkal onoho dne, kdy jsi mě poslala pro rukavice k Labillovi: byla to hraběnka Du Barry! Ano! Ale šlo na mne jedno neštěstí za druhým! Ztratil jsem z očí svého ubohého bratra Ange, a když jsem ho našel, řekli mi, že hodinu předtím zemřel v jedné kanceláři, kde hovořil s jedním svým přítelem. Odvezli ho z Versailles jinam, protože ve Versailles se neumírá! V té své bolesti a samotě jsem začal řvát jako pominutý, že chci vidět hraběnku Du Barry, takže mě dva strážci vzali za krk a vyvedli mě až na pařížskou silnici a přitom dávali pozor, abych se nevrátil! Představ si, v jakém zmatku může být ten, kdo tím, že ztratil starého přítele, ztratí i matku! Něžně Tě líbám, milá Éléonoro! Můžeš mi psát do věznice v Honfleuru. Až se odtud dostanu, půjdu do Nantes, protože jsem vždycky měl v plánu být námořníkem. Pak Ti pošlu novou adresu. Fanfán. (Víš, že je mi teď už třináct?)

…

Tento dopis, v němž Fanfán vypravuje, co prožil, ale v němž se vůbec nezmiňuje o tom, co na něj zapůsobilo nepochybně největším dojmem, totiž o své noční návštěvě ve Versailles, o tom, jak tam vylezl na „střechu světa“, tento dopis zůstal bez odpovědi! A to proto, že se nedostal do Éléonořiných rukou. Éléonore se totiž rok předtím odstěhovala a stejně jako lidé, kteří se po ní nastěhovali do jejího domu, ani my teď nevíme, v které čtvrti nyní žije, ani co tam dělá.

♦ ♦ ♦

Fanfán vyšel z honfleurského vězení v říjnu 1771 a během dvaceti dnů se po etapách dostal do Nantes.

Za ty tři roky se velice změnil. Měřil už metr šedesát pět. Dlouhé pochodování, těžká práce, bezpočet dní strávených pod širým nebem za každého počasí, to vše způsobilo, že se jeho svaly zpevnily, že se jeho hruď rozšířila a osmahla. Vousy mu však ještě nenarostly, jeho hlas, i když také zmohutněl, zůstal stejně melodický – ale Fanfán ho teď používal i v rozhovorech s osobami druhého pohlaví.

Do Nantes přišel uprostřed noci za prudkého deště a tam ho pach a hučení moře dovedly do přístavu, kde se vyspal ve skladišti lan. Byl nadšen silným vzduchem, poslouchal, jak vítr rozechvívá lana, čichal vůni chaluh a dehtu. Pár metrů před ním se kymácely velké lodě, narážely na sebe a Fanfán, když usínal, si už představoval, jak stojí na přídi některé z nich a dívá se, jak se z Atlantického oceánu před ním vynořují bájné světadíly.

Potom toho snění zanechal, protože musel nutně co nejrychleji nalézt místo na nějaké lodi, neboť neměl u sebe už ani sou. Pistoli, která mu v Honfleuru nebyla zabavena, protože se mu ji podařilo uschovat, musel prodat už v Caenu, aby měl z čeho žít. Knihy prodal už dávno předtím. Musel také změnit oblečení, teď měl na sobě jakousi kazajku s kapuci a dlouhé kalhoty od lyonského hostinského, ale tohle vše mu teď bylo malé a ostatně se to rozpadalo na kusy. Když někdo dbá na eleganci, tak takovéhle oblečení vede u něho ke ztrátě sebevědomí!

Další dny byly pro Fanfána plné zklamání. Nikdo ho nezaměstnal, protože každý potřeboval odborníka buď na to či ono, tesaře, kuchaře, kanonýra nebo – skoro všude – ho pokládali za příliš mladého, ačkoliv přísahal, že mu je už šestnáct let. Bez jídla vydržel dva dny – tak, že pil jenom dešťovou vodu. Potom třetího dne šel na place du Martroix na trh a utekl odtamtud s růžencem jitrnic pod kazajkou. Nikdo ho neviděl, využil k té krádeži tlačenice.

„Hladové břicho nemá uši, ale hbité ruce!“ řekl si. „Pane Bože, já ti přísahám, že krást nezačnu dřív, dokud zas nebudu mít hlad!“

Sedl si na patník v liduprázdné úzké uličce, vytáhl ten růženec jitrnic a už se chystal do něho zakousnout, když se náhle u něho zastavil malý kočár, tažený jedním koněm a řízený kýmsi zevnitř. Fanfán jako každý, kdo se provinil, ani nezvedl oči.

„Přece to nebudete jíst studené!“ oslovil ho jakýsi ženský hlas.

Fanfán, ať už byl vinen nebo nevinen, vždycky zvedl hlavu, když uslyšel ženský hlas. Nyní také!

Osoba, která řídila kočár, měla tvář otočenou k němu, byla to tvář půvabná, uprostřed kučeravých vlasů, lemovaná hedvábným šátkem, a hleděla ze spuštěného okénka kočárových dveří.

„Madame, přijměte výraz mé úcty,“ řekl Fanfán a vstal. „Tak mi, prosím, prokažte tu laskavost a podívejte se na tuto jitrnici, protože oheň vašich očí ji naráz ohřeje!“

„Ó, ten se ale vůbec nezměnil!“ zvolala ta žena a dala se přitom do bláznivého smíchu.

Byla to Fanchette Collignonová!

„Fanchetto! No ne! Já sním? Co děláš tady v Nantes?“

„A co ty?“ řekla, a už vystupovala z kočáru.

„Jak vidíš… Procházel jsem se… Ty jsi ale hezká! Ještě víc než kdysi!“

„Je mi sedmnáct. Ó, můj milý, to mám ale radost!“ volala a vrhla se mu do náruče, ačkoliv Fanfán po pravdě řečeno nevypadal příliš vábně. „Můj malý Fanfáne! Já jsem myslela, že tě už nikdy neuvidím!“

„Já taky ne… A tak často jsem na tebe vzpomínal, jestli se z tebe stala sestra Félicité nebo matka Angélique!“

„Jak vidíš, nedošlo k tomu,“ povzdechla Fanchette s předstíranou pokorou. „Nebyla jsem pro Pána Boha dost dobrá!“

„Tím líp! Já jsem byl kvůli tobě hodně nešťastný, říkal jsem si: zemře nudou v počestnosti!“

„Budeš mlčet, ty uličníku! Já jsem to nejdřív myslela doopravdy. Opravdu jsem chtěla ukončit svůj život v umrtvování tělesných chtíčů!“

„Byla to moje vina!“ prohlásil Fanfán. „Co jsem si to jen na vyčítal!“ dodal napůl vážně a napůl výsměšně.

„Zapomeňme na minulost!“ řekla na to Fanchette se stejně hranou vážností a výsměšností a zadívala se na něj: „Ty jsi ale ještě roztomilejší než v dětství, když jsem tě školila!“

„Když jsi mě školila? To já jsem tě školil!“

„Ty chlubile! Ani jsi mě nezbavil panenství!“

„Dobrá, dobrá!“ řekl velkomyslně. „Teď jsem ti k službám!“

„Pojeďme ke mně!“ nabídla mu.

„K tobě? Ty máš tady nějaký domov?“

„Vypadám snad, že spím pod mosty? Podívej!“

„To je hezký hedvábný šátek!“ prohlížel si ji Fanfán. „A velmi jemné bílé punčochy, střevíce z kůzlečiny, živůtek ze zeleného hedvábí a ta široká bílá sukně ti taky sluší! Máš pravdu, že nelíháš pod mosty!“

„O tohle jsem se tě neprosila, aby sis prohlédl!“ řekla a zamávala mu pod nosem svou nataženou rukou.

„A o co?… Ó!“ Fanfán se jí ohromeně zadíval do očí: Fanchettě měla na ruce prsten, byla vdaná!

„Ty jsi…“

„Jak vidíš! Tak co, přisedneš si?“

„Abych se seznámil s tvým manželem?“

„Aby sis dal ohřát tu jitrnici!“ odpověděla mu se šibalským výrazem v očích a rozesmála se.

O čtvrt hodiny později už byli v koketně zařízeném apartmá, patřícím Fanchettě a jejímu manželi na quai de la Have ve druhém poschodí soukromého paláce postaveného v 17. století. Fanfán se tam pečlivě umyl, což se mu nestalo už několik dlouhých týdnů, a pak se začali starat o jitrnici. Čtenář pochopí, co tím myslím!

Netrpělivá Fanchettě se totiž svlékla donaha, sotva překročili práh jejího bytu! V krbu ovšem hořel krásný oheň. Beze slova skočili jeden po druhém a současně také do manželského lože – s veškerou bujarostí lidí, kteří obnovují přátelské vztahy z dětství a snaží se dohnat ztracený čas a konečně dovést až do konce to, co kdysi jenom začali.

Jejich vzdychání a výkřiky slyšely jenom zdi čalouněné surovým hedvábím, pitchpinový stůl, bronzové hodiny na krbu, rypsové záclony a panoplie zbraní visící nad postelí. Z komody přitom na ně zíral portrét vojáka ve zlaté paruce, s mečem zavěšeným na řemeni obtáčejícím jeho hruď, se zmateným výrazem v očích – nebyl to nikdo jiný než kapitán de la Tournerette, Fanchettin manžel. Díval se na ně dlouho, velmi dlouho a viděl toho hodně…

Ke čtvrté hodině Fanfán a Fanchettě vrávoravě odešli do kuchyně, kde se posilnili vejci, chlebem, vínem a přirozeně také jitrnicemi. Byly výborné. Ocenili je, neboť zásluhou těchto jitrnic, nevědomých poslů osudu, se znovu našli!

V kuchyni na příborníku stál jiný portrét kapitána de la Tournerette: zde měl černou paruku a přísný černý knírek, tak vypadal ve skutečnosti! Portréty pana de la Tournerette byly všude, a jak se zdálo, pan kapitán naprosto nebyl nespokojen svou fyziognomií!

„On je velice žárlivý!“ povzdechla si Fanchette, když si všimla, že si Fanfán prohlíží ten portrét. Pak si Fanfánovi sedla na klín a kroutila se přitom tak, že bylo naprosto zřejmé, proč na ni kapitán žárlí. Přitom se Fanfána zeptala spokojeným hlasem: „Nemáš strach, že nás tu překvapí?“

„Z tvého chování,“ řekl Fanfán, který byl už také spokojený, „jsem usoudil, že je někde na nějakém tažení!“

„Právě že ano,“ zašeptala Fanchette a začala se chovat tak neklidně, že oba spadli na podlahu.

Tam za nějakou chvíli oba usnuli.

Rozumí se, že takováto šílená neopatrnost – usnout v rouše Adama a Evy na podlaze! – je v takovém pádu fatální! Stává se totiž někdy, že se na scéně objeví rozzuřená Bellona se svým plamenným mečem a že navždy od sebe oddělí ty, které spojil Eros! To se otevřou náhle dveře, na podlaze zaduní kroky nohou obutých v holínkách, milenci zkamení strachem pod upřeným pohledem vytřeštěných očí – nejenom namalovaných! – zneuctěného válečníka! Jaká hrůza!

Naštěstí se to nestalo, protože se pan de la Tournerette účastnil nočních manévrů deset mil daleko odtud a neměl věrného sluhu, který by špehoval jeho paní. V každém případě, i kdyby proslavená mužská intuice varovala pana kapitána v jeho táboře, kapitánův plukovník by mu nedal dovolenou kvůli tak pošetilé zámince! Dodejme k tomu také, že Fanchette zavěsila na dveřích vchodu do bytu bezpečnostní řetěz. Ostatně by si dala načas, než by zažehla svíčku, našla své pantoflíčky, než by se pak zeptala: „To jsi ty, miláčku?“ a než by vyvěsila ten řetěz! Fanfán by zatím zmizel. Oba si totiž společně ověřili, že by docela bez nesnází mohl jít na balkón a odtamtud skočit na chodník, který byl o dvaapůl metru níže. Ten bezpečnostní řetěz jim poskytoval opravdu velkou bezpečnost. Pan de la Tournerette ho dal přidělat na dveře kvůli tomu, aby se jeho žena cítila v bezpečí. Ponechme tedy kapitána de la Tournerette v jeho bezpečí a vraťme se do kuchyně jeho bytu.

Fanfán byl už nějakou chvíli vzhůru.

Pak šel do salónu přidat polena na oheň v krbu a zapálil tam na jednom svícnu čtyři svíce. S tím světlem přišel do kuchyně a překvapeně zíral, že tam Fanchette už není!

„Fanchetto!“ zavolal polohlasně. Potom odešel do pokoje a zavolal hlasitěji: „Fanchetto!“

V posteli nikdo!

Bronzové hodiny ukazovaly devět. Fanfán se oblékl do svého chatrného šatstva a Fanchette se právě vrátila. Měla na sobě široký plášť s kapuci a byla celá mokrá!

„Proboha,“ zvolal Fanfán, „kdes to byla? Proč jsi šla ven v takovémhle nečase?“

„Pro tohle!“ odpověděla s rozkošným úsměvem a vytáhla z pláště velký košík: „Ty nemáš hlad a žízeň?“

Fanfán s okouzleným podivem zíral na to, jak pokládá na stůl upečené kuře, z něhož se ještě kouřilo, briošky, raky, různé uzenky, čokoládový dort a pět lahví šampaňského!

„Pro pána!“ vykřikl. „Já si myslel, že tohle už neexistuje! To se ale nacpu! Ale nač těch pět lahví šampaňského? To tvůj manžel přijde s námi povečeřet?“

„Kdybys věděl, jakou mám žízeň!“ odpověděla mu Fanchette a přitiskla se k němu… Kvůli tomu pak to kuře mělo dostatek času vystydnout, než si zase sedli ke stolu.

„Hele!“ řekl Fanfán, když spolu všechno mlčky snědli a zapili to záplavou šampaně, „jak se daří tvé matce? Odpusť mi, že jsem se tě na ni nezeptal, víš, že jsme stále byli zabaveni něčím jiným! Já jsem jí před několika měsíci napsal z Honfleuru, ale ona mi neodpověděla!“

„Jistě tvůj dopis nedostala. Minulý rok se odstěhovala.“

„Á?“

„Po tvém odchodu mě zase vzala k sobě zpátky.“

„Ó!“

„Cítila se doma příliš osamělá.“

„Hm.“

Fanfán nevěděl, co by na to řekl. Nedovedl rozpoznat, zdali ten tón, jakým mu to Fanchette sdělovala, a ten způsob, s jakým se na něj kradmo podívala, znamenal něco jako výčitku nebo naopak souhlas. Ani se neodvážil zeptat se jí, zdali se smířily.

„… a potom, když jsem také odešla z domova, zjistila, že je dům pro ni příliš velký…, prázdný… a ta čtvrť příliš… no, už se jí tam nelíbilo!“

„Ano,“ hlesl Fanfán, který se cítil odporně vinen. Měl chuť dát se do pláče, protože měl v sobě ušlechtilou duši a především mnoho šampaňského. „Chudák Éléonore!“ pomyslel si.

Protože už nechtěl, aby se o Éléonore mluvilo, změnil předmět hovoru právě v okamžiku, kdy se mu Fanchette chystala povědět, co se s její matkou stalo. (Sakra! Takhle stále nevíme, kde Éléonore bydlí a co tam dělá!)

„A ty ses tedy provdala!“ zvolal.

„Pan de la Tournerette je velmi dobrý člověk,“ řekla Fanchette. „Přišel si k mamince koupit kalhotky pro svou maitressu. On si vášnivě oblíbil krajkové kalhotky. A tak se seznámil se mnou. Pustil svou maitressu k vodě a oženil se se mnou.“

„Ihned?“

„Nejdřív přišel přinejmenším desetkrát koupit kalhotky. Potom jsem je našla mezi jeho svatebními dary!“

„Blahopřeju!“ řekl Fanfán a jeho hlas se náhle zlomil, jako by mu ztěžkl jazyk. „Kalhotky jsou vždycky potřeba!“

Fanchettina tvář mu začala mizet jakoby v mlze. Fanfánovi se zdálo, že ho Fanchette upřeně pozoruje. Říká něco? Ne, to jenom láhev šampaňského, z níž mu nalévala, dělala glugluglu. Co to Fanchette říká? Snad tohle: „Tys ještě nikdy nebyl opilý?“ Fanfán ještě odpověděl: „Ne, nikdy!“ A nato mu Fanchette řekla: „Tak teď opilý budeš!“ Nebo se to Fanfánovi jen zdálo, že tohle říkají? Jisté je, že Fanfán vstal, v opilosti si všechno tak trochu popletl a z opatrnosti prohlásil: „Já raděj dveře zamknu na klíč, Éléonoro!“ A neřekla snad Fanchette v jednom okamžiku: „Napíšeme mamince, ta bude mít z toho radost, co říkáš, Fanfáne?“ Fanchette se potom za ním dívala, jak automatickým krokem odchází, a přitom se nejasně usmívala. Zvedla se pak také, ale beze spěchu, teprve potom, když uslyšela, jak v sousední místnosti Fanfán povalil židli a sesul se na zem.

♦ ♦ ♦

O několik týdnů později dostala paní Éléonore Collignonová v Labillově obchodě La Toilette v rue Neuve-des-Petits-Champs – hrome, teď konečně víme, kde bydlí a co tam dělá! – dopis odeslaný z Nantes Fanchettou.

Éléonore Collignonová totiž svůj obchod prodala a přijala zaměstnání jako první prodavačka v tomto elegantním obchodě, kde Fanfán před několika lety v jedné své slavné chvíli oslnil Madame Du Barry a zničil ohavného Pastenagua. O těchto dvou udivujících faktech, pokud víme, se Éléonore Collignonová nikdy nedozví. My jsme spolu s Fanfánem opustili Éléonoru, která byla celá smutná a která později dokonce pomýšlela na to, že bude dělat kariéru v oblasti počestnosti, ba dokonce si libovala v samotě a v odevzdanosti do vůle boží, jenže teď je už celých šest měsíců šťastná, protože jejím ctitelem je rytíř Artagnac, příslušník Francouzské gardy, který je pro ni i důstojným jezdcem – což je skutečnost, kterou Fanchette dobře zná. Fanchette tedy ví, že dopis nepíše nějaké uplakané ženě a že jí vůbec nezpůsobí bolest – neboť Fanchette přestala na svou matku nevrazit! Moje milá maminko!

Musím Vám povědět něco velice zajímavého. Stalo se to před několika týdny, jenže já jsem Vám o tom nemohla podat zprávu dřív, neboť jsem musela ošetřovat Tourneretta, který nachladí na manévrech a kterého jsem musela obalit hořčičnými náplastmi. Někdy se bojím, co se mnou bude, protože ho už vidím předem, jak je celý ukašlaný nebo impotentní! Někdy si říkám, že jsem udělala chybu, když jsem se vdala za tak starého muže. Už je mu osmatřicet, to je strašné, když na to pomyslím, a proto na to obvykle raději nemyslím.

Ale já nepíšu proto, abych Vám vypravovala o něm. Víte, koho jsem jednou ráno v říjnu uviděla, když jsem se projížděla v tom malém kočáře, který mi daroval Tournerette? Fanfána! Ano, maminko, našeho Fanfána! To je už velký chlapec! Už je mu třináct, to je div, jak ten čas utíká! Právě vyšel z vězení, kam se dostal kvůli zabití krávy. A oblečen byl – to jistě uhádnete jak! Opravdový strašák na ptáky! Maminko, udělala jsem něco hrozného, ale pokaždé mě to rozesměje, když si na to znovu vzpomenu! Musím Vám nejdřív oznámit, že se mě ten rošťák pokusil znásilnit! Ten má ale sílu! A jak tvrdé svaly! Všude! Řekl mi, že byl vždycky strašně nešťastný kvůli tomu, že tehdy nemohl dovést ke zdárnému konci to, co jste překazila svým nenadálým příchodem. Ten ale dovede naléhat! A s jakou zběsilostí! Skoro mě porazil, hodil mě na postel, div mě nesložil na koberec! Ještě teď mám z toho plno modřin a musela jsem Tournerettovi prohlásit, že jsem upadla na schodišti! Byl to ovšem velice divný pád na tom schodišti, protože mám podlitiny dokonce i na krku! To Vám dá představu, jaký to byl zápas. A to Vám taky naznačí, že když Tournerette žárlí, tak si nedovede nic představit!

Tak tedy: bránila jsem se, ale pak jsem se tvářila přátelsky a udělala jsem tu hroznou věc: opila jsem Fanfána do němoty, až nevěděl, kde je a co se s ním děje. Spotřebovala jsem na to něco přes tři láhve šampaňského! V okamžiku, kdy už byl silně opilý, vymyslela jsem si, že by se Vám mělo napsat, a dala jsem mu podepsat ne snad nevinný dopis určený vám, ale prohlášení, že dobrovolně vstupuje do armády! Jednu takovou přihlášku jsem našla v Tournerettových papírech. Za svítání jsem odtáhla našeho malého přítele do svého kočáru a dovezla jsem ho – stále ještě byl v bezvědomí – do tábora pluku Royal Berry, který právě nabírá rekruty. Řekla jsem tam, že jsem toho chlapce našla na ulici a že jsem měla starost, co s ním je, a proto jsem ho prohledala, abych u něho našla nějaké doklady, a že jsem tak našla tu přihlášku do armády a královské peníze (to milá maminko, jak víte, je záloha na žold, kterou rekruti dostávají po podpisu závazku – tu zálohu jsem Fanfánovi samozřejmě dala do kapsy sama)! Seržant, který měl službu, se ničemu nedivil, protože to byl už čtvrtý rekrut, kterého od rána k němu takhle přivedli. Všichni dobrovolníci se totiž opijí do němoty, jakmile dostanou zálohu na žold. Jistě si domyslíte, že jsem se postarala, abych si odečetla svou zálohu z té částky, za kterou se opíjejí rekruti do němoty obyčejným vínem. Já nevím, jak se náš milý chudáček cítil, když se probudil. Obávám se, že byl pěkně udivený! Bála jsem se potom, aby neprovedl nějakou hloupost, protože je tak výbušný a ohnivý, a aby mě snad nepřišel zahrnout výčitkami, že jsem mu provedla takovou zlomyslnost, a aby mě snad z pomsty ještě jednou neznásilnil. Ale nestalo se to. Včera ráno pochodoval pluk Royal Berry pod mými okny, odcházel do Bordeaux. Fanfán šel v čele jedné švadrony, měl na sobě bílou uniformu s rudými klopami a límcem, pěkně mu to slušelo, a na hlavě měl třírohý klobouk, udělalo to z něho roztomilého vojáčka. Tloukl na buben, který byl pro něj dost velký, ale ten milý andílek vypadal přitom docela spokojeně. Když přišel pod moje okno, nezvedl hlavu, ale najednou popadl paličky do jedné ruky a druhou rukou smekl svůj třírohý klobouk, aby mi tak dal najevo, o tom nepochybuji, že všechno ví!

Byl by okouzlující, kdyby byl pod velením Tourneretta, ten by pro něj mohl zmírnit přísný armádní režim (ale to bych se musela bát, že by mě ten malý ďábel přece jen nakonec někde v Bordeaux znásilnil!). Tournerette byl však přeložen na základě své žádosti, kterou podal před rokem, k Francouzským gardám, a to znamená, že takhle mi Fanfán zmizí z dohledu, protože on pochoduje do Bordeaux, zatímco my se vydáme v nejbližších dnech do Lilie.

Ach, maminko, co si pomyslíte o své oddané dceři? Asi to, že je pěkně proradná. To jistě… Ale koneckonců, maminko, není to snad jeho vina, že jsem byla dána do kláštera? Pomstila jsem se! Jistě to není chvályhodné. Jenže já jsem pomstila také Vás, maminko, za ten zármutek, který Vám způsobil!

Líbám Vás na obě líce a prosím Vás, milá maminko, abyste uvěřila, že jsem Vaší oddanou dcerou.

Fanchette.

V Bordeaux roku 1771 nebyla žádná kasárna – ostatně v celé Francii se vyskytovala velmi vzácně, ačkoliv už téměř před sto lety Louis XIV. rozkázal, aby byl postaven pro vojsko určitý počet budov – jenže mnoho z nich nebylo dokončeno ani toho roku, kdy vypukla revoluce.

Vojáci obvykle dostávali ubytovací příkaz a šli bydlet k místním obyvatelům. Fanfán první rok svého nuceného zařazení do armády, tedy až do října 1772, bydlel v malém pokojíčku v druhém poschodí domu notáře Mauléona v rue Cassette. Sdílel tuto skromnou místnost, do níž šlo světlo vikýřem, s kanonýrem, jemuž se říkalo Držkoun. Byl to asi čtyřicátník, a pokud právě nenadával, mlčel, a jinak stále držkoval, když právě nemlčel. Jistě měl nějaké problémy, ale Fanfán, který si z něho houby dělal, se nikdy nedověděl, jaké problémy to byly. Hlavním nedostatkem Držkouna bylo nejen to, že mu často jela huba o překot, ale že mu také smrděly nohy. Vojna ovšem není samé potěšení, ale Fanfán se dohodl s účetním seržantem Annonciadem a za slušný úplatek se přestěhoval z rue Cassette do slepé ulice Retiro do zrušené stáje, kde mu sedlák ze sousedství za stejně slušný peníz vyměňoval každých čtrnáct dní slámu, na které Fanfán spal. Během těch osmi měsíců, co tu Fanfán bydlel, to jest až do června 1773, pěkně voněl slámou a koninou. Potom jednoho večera, když se celý rozlámaný vracel ze cvičení, uviděl v impasse Retiro velkou zář – to hořela jeho stáj!

Byl červen. Noci byly vlahé, a tak Fanfán spal pod širým nebem na louce vedle své bývalé rezidence. Od té doby šířil kolem sebe kouřový pach tak dlouho, dokud mu seržant Annonciado nedal ubytovací příkaz do domu Battendierových.

Dům Battendierových stál na quai des Américains naproti hlavnímu přístavnímu bazénu, kde kotvily velké obchodní lodi. Byl to vlastně nádherný soukromý palác, postavený před deseti lety. Jak napovídá jeho jméno, patřil rodině Battendierových. Battendier byl rejdař. Stávalo se jen zřídka, že řadoví vojáci byli ubytováváni v takovém bohatém domě, který si pro sebe vyhrazovali důstojníci. Neobávejme se, že si v něm Fanfán osvojí zálibu v přepychu – byl totiž ubytován ještě výš než u notáře, totiž ve čtvrtém poschodí, kde bydlelo služebnictvo, a do domu směl chodit jen vedlejším schodištěm. Fanfán neznal své „hostitele“, kteří by se na něj ostatně dívali doslova svrchu. Čtyři sluhové nebydleli v domě, pátá byla kuchařka. Tato širší než delší cuchta, tvářící se nasupeně, na něj nikdy nepromluvila, ostatně hovořila jenom baskicky.

Jeden Fanfánův dopis z té doby, zaslaný Goujonovi Širokému, který nalezl roku 1828 abbé De Bréauté, knihovník, nás může tak trochu informovat o tom, v jakém duševním rozpoložení byl tehdy Fanfán.

„Otravuju se. Jestliže se mě zeptáš, jak se mám, odpovím Ti: otravuju se! První rok to ještě šlo. Bylo to něco nového. A kromě toho jsem si tehdy myslel, že dojde k nějaké válce. Ale kde! Je to samé mašírování sem a tam, cvičení ve střelbě, manévry na rovině nebo v lese. To je k zoufání! A pokud jde o žrádlo, co bych o něm mohl výstižného říc? Jen to, že když do polévky strčíš lžíci, tak v ní zůstane stát! Ze šesti sou, které dostávám na pět dní, strhne mi intendantura dva sou za dvě kila chleba, dva za boty a prádlo! A tak ti musím doznat, že když si chci koupit kus čerstvé flákoty a v zimě něco na zahřátí, tak se mám co ohánět! Mám toho až po krk!…“

Jak vyplývá z tohoto dopisu, Fanfán nebyl zcela spokojen. Z dopisu také plyne, že se Fanfánova mluva zmilitarizovala, což se bezpochyby naučil od svých kamarádů. To potvrzuje jiný odstavec tohoto dopisu, kde jsou stručně vylíčeni „…balíci, blbouni, šilhouni, kreténi, kteří se dorozumívají jen posunky a ani nevědí, jak užívat předložky…“

Tohle je jistě přemrštěný úsudek, vyslovený nepochybně ve špatné náladě – ostatně jej opravuje tento dodatek:

„Jsou to zhusta dobří chlapi s malou hlavou a širokým srdcem. Udělal jsem si tu několik přátel, mimo jiné seržanta Annonciada, je to takový blonďák, vlasy má jako koudel, každý den se modlí k Pánubohu, aby nedošlo k válce. A kromě něho ještě další, jenže koneckonců se dá se všemi hovořit jenom přízemně.“

Protože se takto topil v nudě monotónního života posádky, protože tu vlastně neměl přátele, kteří by se mu opravdu líbili, protože jeho zábavou mohlo být pouze to, že se toulal sám nebo s několika kamarády po městě, které se mu nelíbilo, a protože se mu hnusilo chodit do jednoho nebo druhého bordelu v Bordeaux, které tento velký přístav nabízel srdcím osamocených vojáků, a jelikož, jak jsme pochopili, se tu Fanfán vůbec nestýkal se ženami (vládly tu dost přísné mravy), zabýval se už několik měsíců úmyslem, že dezertuje. Jenže jak a kam uprchnout? Jeho dlouholeté putování napříč Francií tak trochu zchladilo jeho zájem o tento druh dobrodružství. A také se ostatně bál, že bude chycen – trest za dezerci byl krutý: dezertérovi byly uříznuty uši i nos a potom byl pověšen nebo zastřelen! To byla příliš chmurná perspektiva!

Co tu Fanfán miloval, byl jenom přístav. Procházel se tu po nábřežích a – tak jako před několika lety v Nantes – snil o tom, že se dá najmout na nějakou loď. Jenže jak, když měl na sobě vojenskou uniformu, stejnokroj královské infanterie? Jak by mohl požádat o přijetí na loď, aniž by byl ihned udán vojenské policii a obviněn z pokusu o dezerci?

Fanfán si kupoval knihy, které čítal v noci ve své mansardě při světle lojové svíčky, zasazené do hrdla láhve. Teď právě četl Společenskou smlouvu J.-J. Rousseaua! Tyto počestné zábavy neuspokojovaly jeho tužby, ani neuklidňovaly jeho vnitřní rozháranost. Často myslel na Fanchettu – buď proto, aby proklínal její proradnost, nebo proto, aby se nad tím pobaveně smál. Dlouho pomýšlel na to, že jí napíše „panský dopis“, sice ne prošpikovaný verši, ale nevěděl, v kterém koutě Francie se právě ta rozkošná zrádkyně vynachází.

Je pravděpodobné, že by si Fanfán byl nadrobil něco velmi ošklivého, kdyby o něm osud včas nerozhodl jinak.

♦ ♦ ♦

Bylo to jednoho srpnového rána. Bylo velké horko. Fanfán se právě ve svém podkroví poléval vodou, kterou si přinesl z kašny ve vědru, a měl v plánu, že se půjde celý den koupat v Girondě, protože měl dva dny dovolené. Vtom uslyšel klepání na dveře.

„Ano!“ zvolal a přestal se osvěžovat. „Co je?“ Jistě budu mít zase nějakou smůlu, pomyslel si, protože kdo by sem k němu mohl přijít než nějaký posel z velitelství, který mu vzkáže, že je jeho dovolená zrušena z toho či onoho důvodu, ve skutečnosti kvůli nějaké pitomosti – například kvůli nenadálému příchodu nějakého armádního inspektora!

Protože nikdo na jeho otázku neodpovídal, otevřel dveře, aniž přitom myslel na to, že je nahý, vždyť to ostatně nějakého posla nemohlo zajímat! Otevřel a – stál tváří v tvář ne snad nějakému vojákovi, ale mladé ženě! Hezké, elegantní, která v tu ránu zrudla, něco zakoktala a ihned ucouvla, jako by před sebou uviděla nějakého dravce – a Fanfán, jak už víme, takový dravec byl! Pak ta krasavice vykoktala, že madame Battendierová by s ním ráda mluvila a že ho očekává v salónu!

Návštěvnice už zmizela na konci chodby, když si Fanfán teprve uvědomil, že by si měl zakrýt pohlaví alespoň rukama, ale na to bylo už příliš pozdě. „Co mi může madame Battendierová chtít?“ říkal si, když se spěšně oblékal. Jistě je to taková tlustá měšťka, celá v hedvábí, všude na sobě samé šperky, taková, jaké Fanfán vídal, jak se předvádějí ve svých krásných kočárech na městských třídách! No jistě! Manželka rejdaře, to si pomyslete!

Fanfán seběhl kvapem po schodech dolů a o pár minut později stál před majestátními dveřmi domu páně Battendierova. Zatáhl za klepadlo, a když si zapínal límec své uniformy, přemýšlel o tom, zdali mu teď přijde otevřít ta rozkošná komorná, která ho právě před chvílí spatřila v rajském oblečení.

Nebyla to ona, ale hubený chlapík s rudou pokožkou, oblečený do francouzského fráčku se šosy, jaký Fanfán v životě nikdy neviděl, leda kdysi až ve Versailles.

„Madame očekává pána ve svém salónku!“ řekl ten chlapík s důstojnou chladností. Byla to zvláštní chladnost a důstojnost, protože vypadal jako kapsář z rue Saint-Denis!

„Následuji vás!“ odpověděl mu Fanfán se stejnou vybraností. To „pane“ mu velice lichotilo. Sňal s hlavy třírohý klobouk, a zatímco kráčel za lokajem po dlouhé chodbě, dlážděné a vyložené růžovým mramorem, diskrétně si oprášil své kamaše tím kloboukem.

Madame nebyla ve svém salónku, když tam vešel. Ono „Madame očekává pána v salónku“ znamenalo zřejmě podle platných zvyklostí „Pán bude čekat v salónku, až madame přijde!“

„Račte se posadit, pane!“ Pán se posadil. Možná že mu ta milá komorná přinese nějaké občerstvení – lokaj totiž už zmizel. Fanfán si prohlížel místnost: samý luxus a superluxus! Na stěně gobelíny. Na podlaze z černého mramoru orientální koberec. Křesla ve stylu Louis XIII. se svislými opěradly a stolky vykládané perletí. Harmonium! A to nejzajímavější zde, to byl pohled z okna! Fanfán, který nikdy neuměl posedět víc než dvacet vteřin, vyskočil, přistoupil k oknu a znovu se obdivoval velkým lodím dole v bazénu. Za ním se ozvalo tiché zakašlání, které ho přimělo, aby se obrátil. Byla to ta komorná!

„Ach, má krásko,“ řekl jí Fanfán se svůdným úsměvem. „Vy jste ale rychle zmizela! Nahnal jsem vám snad strach? To by mě strašně mrzelo!“ dodal a vzal dva prsty její ruky a políbil je. „Copak mi chce vaše paní?“

„To jsem já!“ prohlásila komorná, která se přitom znovu červenala. „Já jsem madame Battendierova!“

„Vy si ze mne děláte legraci!“ řekl jí Fanfán mile. „Madame Battendierova je korpulentní stará paní, která má na sobě plno šperků! A vy, vy jste štíhlá jako chlapec, mladičká a hezká jako zlatý écu! Pověz mi, jak se jmenuješ?“

„Auroře!“

„To je hezké jméno! Když jsi ke mně přišla, tak se mi ukázala Aurora!“

„Aurore Battendierová!“ opakovala Aurore Battendierová, neboť to skutečně byla Aurore Battendierová.

Ta krasavice se přitom zkormouceně usmívala, jako kdyby se omlouvala za to, že je madame Battendierová a že není ani tlustá, ani stará, ani pokrytá šperky.

„Madame,“ řekl Fanfán, který byl ohromen, ale zároveň také vyveden z míry, „já jsem si nikdy nepředstavoval, že paní tohoto domu, v němž jsem ubytován, je tak pěkně rostlá jako vy! Račte mi prominout můj omyl!“

Krátké zasmání madame Battendierové zaznělo jasně jako zvoneček. Ta krásná mladá paní se na Fanfána kradmo podívala a řekla přitom: „Jenže i vaše omyly jsou poklony! Vaše povaha i postava jsou opravdu takové, jak jste mi byl vylíčen!“

Madame Battendierová usedla a Fanfán také. Byl si vědom, že ta krásná paní si ho prohlíží s rostoucí zvědavostí.

„To vám tedy o mně někdo vyprávěl?“

Madame Battendierová kývla na souhlas hlavou: „Před několika dny. Ale nikdy byste neuhodl, kdo. Bylo mi sděleno, že jste v Bordeaux, a byla jsem požádána, abych, pokud je to možné, zjistila, kde jste a zdali pro vás život u posádky není příliš těžký. A tak jsem se informovala v kanceláři vašeho pluku a ke svému překvapení jsem se tam dozvěděla, že pan Fanfán bydlí pod mou střechou!“

„Fanchette!“ vykřikl Fanfán a vyskočil z křesla. „To nemohl být nikdo jiný než ona!“

„Ach, ano!“ odpověděla madame Battendierová se smíchem. „Psává mi tak jednou za dva či tři roky. Tentokrát napsala proto, aby mi oznámila, že se jí narodil syn – oznámila mi to, po pravdě řečeno, dost pozdě, protože tomu synovi jsou už dva roky! Jak se zdá, je velice krásný. Prý má podivuhodné oči, které nemá po matce a tím spíše ne po Tournerettovi!“

„Pogratulujte jí za mne!“

„Na to nezapomenu! A nakonec mi v postskriptu napsala o vás, jak už jsem vám řekla!“

„Jak vidím, má starost o mé pohodlí!“

„Zároveň mě požádala, abych se o vás postarala, kdyby to bylo vůbec někdy zapotřebí!“

„To ji hryže svědomí, madame!“ odpověděl Fanfán bez jakékoliv ironie. „Protože já jsem tady vojákem nucené, kvůli tomu, že mě ohavně zradila!“

„To já vím! Napsala mi to. Trápí se tím od té doby, co má syna.“

„Proč právě od té doby, co má syna?“

„To nevím. Asi proto, že přišla k rozumu a dovede teď zvážit, jak vám ublížila.“

Fanfán se prošel po místnosti, podíval se z okna na kutr, který právě vyplouval z bazénu hnán větrem, a potom se vrátil k Aurore Battendierové.

„To je už dávno odpuštěno,“ řekl a mávl rukou. „Ale jak to, že ji znáte?“

„To byste nedokázal uhádnout,“ řekla mu šibalsky. „My jsme byly spolu u sester milosti ve čtvrti Saint-Denis, sice ne ve stejné třídě, protože jsem starší než ona, ale spřátelily jsme se tam v posledním roce, když jsme chtěly složit řeholní slib.“

„Vy taky?“

„Ano.“

„To ale Bůh ztratil dvě skutečně krásné nevěsty!“

„A taky jsme společně,“ pokračovala Aurora Battendierová a dala se přitom do smíchu, „a ve stejný den, když nás překvapila matka představená…“ Najednou se zarazila, silně zrudla a zakryla si bílou ručkou ústa.

„Podívejme, podívejme!“ zvolal Fanfán a také on, jak se zdálo, upadl do rozpaků. „Nic jsem neslyšel, madame,“ dodal, „ale lituju toho…“ Tiše se smál. Madame Battendierová zvedla zase své krásné oči, které předtím jako dobrá křesťanka sklopila, kousla se do rtů (byly to krásně rudé a něžné rty) a také, jako Fanfán, se tiše smála.

„Jaká škoda!“ řekl Fanfán.

„Copak?“ zeptala se téměř nehlasně.

„Oba jsme žili celá léta v Paříži jako sousedé a já jsem vás tam nikdy nespatřil!“

Tiše k ní přistoupil, ale byl zklamán, když uviděl, že se madame Battendierová zvedá. Ten náznak spojenectví, který, jak se mu v jednom okamžiku zdálo, se mezi nimi vytvořil, náhle zmizel, když Aurora – koneckonců to byla především madame Battendierová! – náhle zcela společenským tónem řekla: „Tak to bychom měli! Teď už víte, co jsem vám měla vyřídit.“

A madame Battendierová už zazvonila na lokaje.

„Děkuji vám za to, madame, ale já nic nepotřebuji,“ řekl Fanfán, kterého rozzlobil tento briskní závěr, sklapl paty a sklonil hlavu v šíji tak, jak se to prý dělá v Prusku.

Ale co si vlastně představoval? Že v tomto salónu vezme do náruče tuto městku, která se náhle začala chovat odměřeně? Je ovšem pravda, že její velkolepá, široce odhalená ňadra na něj nesmírně zapůsobila, takže se obáváme, že příliš dlouhý půst pomátl Fanfánovu soudnost a že to způsobilo, že viděl bůhvíjaké přísliby tam, kde šlo jenom o rafinovanost toalety!

Aurore, když osaměla a ještě slyšela rázné kroky Fanfána odcházejícího za lokajem, jemuž koukal z očí kriminál, však zoufale lomila svýma ručkama: „Ty jsi ale hloupá!“ sténala téměř nahlas. „Ach, ty hloupá Auroro, tys ho nedovedla získat! A přestože jsi měla ňadra skoro celá nahá! Možná že ses mu nelíbila,“ říkala si a zděšeně se běžela podívat na sebe do zrcadla.

Aurořin stav je možno vysvětlit tím, že teď litovala, že nedovedla dát tomu mladíkovi najevo, co měla na srdci, a že pro něj chtěla udělat to, o co ji žádala Fanchette. Možná že bude srozumitelnější, jestliže se odvoláme na následující pasáž Fanchettina dopisu:

„…a pozor, má milá Auroro, když já si vzpomenu na to, jaký byl ve svých třinácti letech, a když si pomyslím, že mu je teď šestnáct, tak Ti radím tohle: nikdy s ním nezůstaň o samotě, jestliže si ovšem právě tohle nebudeš přát! Fanfán má neuvěřitelnou pistoli a umí s ní zacházet tak, že bys byla skoro mrtvá! A potom zůstaneš v jeho náruči s jedinou myšlenkou: už abych byla zase živá!“

Aurore znala tuto pasáž nazpaměť. Když ji četla, vzplála, a když potom chodila po kancelářích Fanfánova pluku, aby se dozvěděla, kde je Fanfán ubytován, vlastně hledala tu jeho pistoli! Auroře bylo dvaadvacet a celé dlouhé měsíce už ani jednou nebyla skoro mrtvá! Ach, být takhle mrtvá, jak o tom píše Fanchette! A potom znovu oživnout! A znovu zas tak umřít! Takhle umírat celé dlouhé hodiny a zas a znovu!

Aurore, celá bez sebe tím pomyšlením, otevřela prudce okno a uviděla Fanfána, který šel právě pod tím oknem. Když na něj zavolala, zvedl hlavu.

„Nechtěl byste… si prohlédnout… nějakou loď?“ zeptala se ho zvýšeným hlasem, který byl necudně přerýván pomyšlením na to, co se stane, až s tím pistolníkem bude o samotě.

♦ ♦ ♦

Fanfaron byla dost velká loď, určená pro dopravu obilí. Patřila panu Battendierovi. Byla to ona loď, kterou Fanfán viděl, když se před chvílí díval, jak vyplouvá z bazénu kutr. Fanfaron byl odstaven a odstrojen, protože měl být odvlečen na opravu do doků. Na jeho palubě teď nikdo nebyl.

Fanfán chodil nadšeně po palubě Fanfarona. Zdálo se mu, jako by pod nohama cítil vlnobití širého moře. Vzduch se mu tady zdál být méně horký než na nábřeží, které bylo vzdáleno sotva deset metrů, ale přitom mnohem voňavější, jako kořeněný. Plácl dlaní na hlavní stěžeň: „Ach, být tak námořníkem a plout do Ameriky!“

Potom šel k zábradlí, naklonil se přes ně a zadíval se na hladinu, po níž pluly kusy dřeva. Pak se rozběhl na příď a vzpomněl si, jak Kryštof Kolumbus volal Země! Vrátil se znovu až na záď a hleděl tam do imaginární brázdy, ztrácející se na obzoru. Do jeho snění zazněl hlas, nevýrazný hlas: „Teď si pojďme prohlédnout mezipalubí!“ (Proč ta madame Battendierová u čerta tak koktá?)

Seběhl tam třemi skoky po širokých schůdkách. Do nosu mu tam začpěl silný, dráždivý pach obilí, prohřátého dřeva a soli. S rozkoší se ho nadechl. Podlaha pod jeho kroky se dutě, známě rozezněla. A pak se zase ozvala Aurore: „Jsou tu velmi pěkné kabiny!“

„Ale vy se celá třesete!“ všiml si Fanfán.

„To způsobuje ten rozdíl mezi teplotou venku a teplotou zde!“

„Mně se zdá, že je tu strašně horko!“ řekl na to udiveně a skutečně měl dojem, že tu je jako v peci.

„Cože?“

„Ale povídám, že se mi zdá, že je tu strašně horko…“ Fanfán si bez dalšího rozmýšlení svlékl redingot a pak i košili.

„Opravdu je tu strašné horko…“řekla Aurore Battendierová zmateně a otevřela jedny dveře. Vedly do kapitánovy kabiny. Byla to sice malá, ale pohodlná kabina. Bylo tu široké lůžko. Okénkem sem pronikalo nejasné světlo, které se chvílemi jakoby chvělo.

„Je tu lůžko,“ řekla Aurore Battendierová a silně přitom vzdychla.

„Ano,“ odpověděl Fanfán, který se divil, že se jeho průvodkyně diví tak přirozené věci. Podíval se na ni – Aurore Battendierová se držela za prsa a zdálo se, že může každou chvíli omdlít.

„Ó, je mi špatně!“ vykřikla náhle. „Dusím se! Povolte mi živůtek, rozšněrujte ho!“

„Nemějte strach, já vám pomůžu,“ řekl jí Fanfán a začal jí povolovat živůtek. Aurore Battendierová zbledla a Fanfán cítil, jak se její ruka, opřená o jeho paži, šíleně třese.

„Proboha!“ zvolal. „Vypadá to, že se necítíte ve své kůži! Nechcete si na chvíli lehnout?“

„To dělá to hrozné horko,“ zasténala a Fanfán najednou užasle zíral na to, jak v několika vteřinách svlékla všechno, co měla na sobě a padla jak široká tak dlouhá se zavřenýma očima na lůžko.

Kdyby byl v té chvíli někdo právě na druhé straně za zavřenými dveřmi kabiny, jistě by se divil podivnému rozhovoru, který právě probíhal v kabině, kde zasténal ženský hlas: „Pistoli!“ A kde se mužský hlas ptal: „Pistoli? Jakou pistoli? Já žádnou nemám!“

„Ale ano!“ sténal dál ženský hlas. Po chvíli ta žena zakřičela bláznivě do ticha plného zmatku: „Tady! Střel do mne! Já jsem tvá kachnička!“

Ten, kdo by nyní zabloudil do podpalubí Fanfarona, jistě by vůbec nechápal, proč se tu střílí na kachničku, kdyby uslyšel, jak ta kachnička nadšeně volá: „Ó ano, ano, Fanchette měla pravdu! Já už jsem mrtvá dvojnásob! Ano! Ano! Ano! Ano!“

Aurore a Fanfán přišli na loď k desáté hodině. Ve dvanáct řekla Aurore: „Dvanáct!“ Tím však neměla na mysli dvanáctou hodinu!

S nosem zabořeným pod Fanfánovo podpaždí předla chvíli jako kočka, pak se slastně protáhla a potom, asi proto, že se chtěla ospravedlnit (za to ji nemůžeme kárat!), doznala: „Na zemi bych ti byla nemohla podlehnout!“ (Mimochodem: obdivujme se spolu s Fanfánem tomuto divnému použití slova podlehnout, protože Aurore tu vůbec neměla čemu podlehnout, neboť Fanfána vlastně sama znásilnila!) „Jenomže uvnitř lodi já vždycky ztratím rozum. To proto, že když jsem se seznámila s panem Battendierem na pont de la Tournelle, tak mě pozval na prohlídku lodi, která mu tenkrát patřila a která vozila do Paříže obilí z Normandie. Ten den bylo právě velké vedro tak jako dnes a pan Battendier mě ve své kabině znásilnil. Od té doby dostávám z pachu obilí, smoly, vody a kabiny uprostřed léta horečku!“

„Nebyl snad ten Battendier tenkrát mým zaměstnavatelem?“ řekl si Fanfán, který, jak si vzpomínáme, dopravoval do Paříže obilí z Normandie, ale nahlas teď řekl jenom toto:

„Celkem vzato, tys ho podvedla se mnou jenom zpola!“

/4

Pane,

po návratu z Bayonne, kde jsem byl na obchodní cestě, dozvídám se, že má choť měla to štěstí, že znovu – šťastnou náhodou pod mou vlastní střechou – našla přítele z dětství, chráněnce naší milé Fanchetty, rozkošné přítelkyně, na jejíž svatbě jsem měl tu čest být svědkem, protože vynikající pán de la Tournerette byl mým spolužákem. Madame Battendierová mi řekla, že obdivuhodně odpovídáte tomu, jak Vás vylíčila předobrá Fanchette v dopise, který má žena naneštěstí ztratila (ženy jsou velice zapomnětlivé!), ale jehož obsah mi sdělila, totiž že jste opravdu poctivý chlapec, jak to tvrdí madame de la Tournerette. Udělejte nám tedy radost, milý pane, a přijďte k nám na večeři, jakmile budete zpět v našem městě, budeme si tak moci pohovořit o tom, co – jak mi řekla moje paní – Vám leží tolik na srdci totiž, že se chcete stát námořníkem. Moje paní si myslí, že nejdříve musíte zůstat několik měsíců na souši, abyste se naučil všemu, co se týká plavby a obchodu, a já se domnívám, že má pravdu.

♦ ♦ ♦

Jak je možno pochopit, tento dopis napsal a podepsal Olivier Battendier. Fanfán ten dopis našel zastrčený pode dveřmi své mansardy, když se do ní vrátil po čtrnácti dnech, které strávil na venkově na manévrech – manévrech dosti překvapujících, jak o tom budeme ve vhodný čas ještě mluvit.

♦ ♦ ♦

A tak tedy večer dne 4. září v šest hodin (v těch časech se večeřívalo záhy) Fanfán, čistý a vyblýskaný jako zlatý écu (vzpomeňme si, že tak mile nazval Auroru), dostavil se k impozantní bráně paláce páně Battendierova v čisté uniformě, s vykartáčovaným kloboukem, čistě vypulírovanými střevíci, v navoněné košili (dostal pačuli) a vzal za klepadlo.

Necítil se právě dobře ve své kůži. Pomyšlení, že za chvíli stane tváří v tvář muži, který ho tak laskavě pozval a kterému bez okolků nasadil parohy, uráželo jeho smysl pro čest. Ale měl snad nějakou možnost odmítnout toto pozvání? Fanfán si přísahal, že se na Auroru napříště bude dívat striktně zdvořile a že ji už nikdy nesloží jako kachničku. Otevřít mu přišel tentýž lokaj jako poprvé. To, jak ho přijal, Fanfána zarazilo: bez úklony a pozdravu! Jenom mu hlavou naznačil, aby vešel dovnitř – bez dalších ceremonií, jako by Fanfán byl jenom nosič vody!

„… ‚sou v salónu,“ řekl mu unylým hlasem. „Cestu znáte, že jo.“ Podíval se na Fanfána výsměšně a zároveň výhrůžně a potom se otočil.

„Počkat!“ zvolal Fanfán. „Co se to s vámi stalo?“

„Se mnou? Ále nic!“ odpověděl ten chlap a přitom si ho drze změřil. „Vypadám snad, že se mnou něco je?“

„Vy jste ale drzý, panáčku, vy, který vynášíte nočníky! Já mám chuť povědět vašemu pánovi, jak se chováte k těm, které si on zve jako své hosty!“

„Jó, já bych taky měl chuť mu něco říc‘!“ zašeptal ten chlápek, nezavřel dveře a místo toho se obrátil směrem na ulici a upřeně se zahleděl na Fanfarona, který se tiše kolébal dvacet metrů opodál v bazénu!

No ovšem! Tohle bylo víc než jasné! Ten chlap všechno věděl! To byla ale zpropadená neopatrnost, že zůstali tolik hodin na té proklaté lodi!

„Kolik?“ zeptal se Fanfán skrze zuby, zaťaté zklamáním a vztekem.

„Pět sou!“

„Ale to je můj celý žold!“

„To je vaše věc,“ řekl mu lokaj a natáhl k němu dlaň. Fanfán zamračeně hrábl do kapsy a hodil svých pět sou na zem.

Lokaj je v několika vteřinách s opičí obratností shrábl se země a ukryl ve vlastní kapse.

„Následujte mě, pane!“ řekl pak se starou důstojností a upjatostí. Podle toho, jak cynicky mrkl, když mu otvíral dveře salónu, Fanfán pochopil, že s tím darebákem to není ještě u konce.

Ale to už k němu šel vstříc Olivier Battendier a hlasitě ho vítal: „Á, tady je náš mladý přítel!“ Potřásl Fanfánovi oběma rukama. „Jsem šťasten, že vás mohu u nás uvítat!“ (Posadil Fanfána do křesla.) „Moje žena přijde co nevidět!“ (Dal Fanfánovi do ruky sklenici portského.) „Jak se vám daří?“

„Děkuju, pane!“ odpověděl Fanfán, který pomalu začínal přicházet k sobě. „Děkuju vám za tu poctu, kterou mi prokazujete. Ó, ano, daří se mi dobře. A vám, pane?“

„Velmi dobře,“ řekl Olivier Battendier. „A mým obchodům také! Mé ženě také! Že je krásná?“

„Zajisté, pane!“ potvrdil Fanfán a zvedl sklenici portského, kterou naráz vypil. To mu vrátilo schopnost konečně se podívat na pana Battendiera, kterého až dosud viděl jenom v nejasných obrysech, jako kdyby mu v očích stále tkvěla představa lokaje.

Pan Battendier byl žoviální a hlučný tlouštík, nepochybně už dost starý, protože byl Tournerettovým spolužákem, ale jeho kulaťoučký, růžovoučký obličej byl bez vrásek, jeho ohrnutý malý nos, jeho střapaté světlé vlasy a malé uši připomínaly spíše děťátko, takže bylo docela dobře možné představit si ho jako obrovské nemluvně, které bylo zplozeno obrovitými rodiči. Pan Battendier byl sympatický člověk. Dokonce velice sympatický! A to Fanfána utvrdilo v předsevzetí, že dodrží přísahu, kterou si před chvílí dal. Fanfán se teď styděl. A proto, jak si to slíbil, podíval se skoro ledovým pohledem na Auroru, když přišla do salónu. Pozdravili se obřadně a Fanfán byl vyveden z míry téměř ledovým pohledem, kterým se Aurora na něj podívala! To už ho teď nemá ráda? Fanfán by byl docela rád s ní nyní o samotě, aby jí kvůli tomu mohl udělat scénu.

Olivier Battendier hovořil už celou čtvrthodinu o svých lodích, o obchodních potížích, o anglických pirátech, když vstoupil jiný lokaj, aby ohlásil: „Madame má prostřeno!“

V nádherné jídelně, tak veliké, že Fanfán si v ní připadal jako trpaslík, hořelo na padesát svíček, ačkoliv bylo ještě světlo. Madame Battendierová po celou večeři měla svou nožku položenou na Fanfánově noze! Byla to dlouhá hostina. Skládala se z langust, z kohoutků dušených na cahorském víně, z holoubat plněných olivovou nádivkou, z prsíček kapounů zapečených v těstíčku, k tomu se podávalo bergeracké, burgundské a šampaňské víno.

Fanfán pozorně poslouchal pana Battendiera (byl to skutečně mnohomluvný člověk!), který mu vysvětloval, jakými zákony se řídí jeho obchodování, ale Fanfána přitom silně vzrušovala Aurořina nožka, a tak byl docela rád, že se Aurora na něj nedívá, protože on po ní šlehal stále jen ledovými pohledy.

„Tak to bychom měli!“ uzavřel rejdař svůj dlouhý výklad, který Fanfán nakonec ani neposlouchal, ne proto, že příliš pil, ale proto, že měl hlavu plnou jenom jedné věci: myslel na to, kdy a jak se zase sejde s Aurorou o samotě! Toto zaujetí se však silně dotýkalo jeho smyslu pro čestnost, a proto se sám na sebe zlobil, jelikož pan Battendier mu byl sympatický.

„… a jestliže setrváte ve svém záměru,“ říkal mu pan rejdař, který začal mluvit o něčem jiném, „tedy, jestliže na tom svém záměru“ (proboha, o jakém záměru to mluví, říkal si Fanfán, který se cítil demaskován, protože se tolik provinil vůči sympatickému hostiteli!) „setrváte a budete se opravdu chtít stát námořníkem, tak vám mohu prohlásit, že to je docela dobře možno uskutečnit! Především se však musíte uvolnit z armády!“

„Ó, jistě!“ řekl na to Fanfán, který se červenal rozpaky, protože se právě zvedli od stolu a protože jeho těsné vojenské kalhoty prozrazovaly příliš mnoho. Ještě štěstí, že vykročil napřed směrem do salónu, kde byla podávána káva a kde ihned usedl a složil ruce do klína.

„Zítra navštívím vašeho plukovníka, kterého dobře znám. Je to stále, jak předpokládám, hrabě de la Brignolle?“

„Ne, pane,“ řekl Fanfán. „Teď máme už čtrnáct dní jiného a ten není takový jako pan Brignolle, ten byl sice rázný, ale laskavý. Náš nový plukovník je chvastoun, má nemožný charakter a od té doby, co nastoupil u našeho pluku, máme tvrdou vojnu!“

Fanfán pak oznámil, jak se nový plukovník jmenuje.

„Toho vůbec neznám,“ odpověděl Olivier Battendier, „ale půjdu si s ním promluvit!“ Potom naráz vypil svou kávu, vstal a oznámil: „Miláčku, musím odejít. Mám v devět hodin schůzku s bratry Ducrouxovými. Chtějí si ode mne pronajmout Fanfarona a jednání s nimi bude obtížné.“ Pak se otočil k Fanfánovi a znovu mu potřásl oběma rukama: „Na brzkou shledanou, příteli! Můj dům je váš! Já hodně cestuji, ale moje paní se jistě o vás ráda postará!“

A když uspěchaně odcházel, řekl ještě: „Auroro, mohla bys našeho přítele provést po Fanfaronovi? Bude si tak moci udělat představu o námořnickém životě!“

♦ ♦ ♦

„Proč jsi tak zamračený, miláčku?“ zeptala se Aurora Fanfána, když jí pak štědře děkoval na Fanfaronovi v kapitánově kabině, osvětlené lucernou, kterou si s sebou na tu prohlídku přinesli.

„Proto, že když jsem byl teď hostem tvého manžela, tak ho znám a pokládám ho za velice poctivého člověka!“

Fanfán zmlkl, aby pokračoval v začaté záležitosti, a teprve pak, když Aurore nadšeně oceňovala jeho vděčnost, dostal od ní tuto odpověď: „Ten velice poctivý člověk se ve skutečnosti při svém obchodování chová jako náramný darebák, a proto se mu v jeho branži říká žralok! Mluví medově, ale to, co dělá, je pravý opak!“

„Jenže mně neudělal nic špatného!“

„Zato ke mně se chová tak, že se mě už šest měsíců jako muž ani nedotkl! Tak to naprav, můj pistolníku!“

Fanfán Aurore vyhověl a ta pak doplnila své důvěrné sdělení: „Ne že by mě to znepokojovalo, to si můžeš myslet, ale pokládám to za urážku, že vůbec neplní své manželské povinnosti!“

„To je ale pěkně divná věc!“ divil se Fanfán. „Tvoje půvaby by inspirovaly i kamennou sochu. To má tvůj manžel moc práce?“

„Ne!“ odpověděla Aurore. „Ale chodí často do bordelu! Tak jako dnes večer. Je to jeho vášeň!“

„A ty jsi moje vášeň!“ prohlásil Fanfán a projevil znovu uznání jejím půvabům, protože koneckonců nasazoval parohy jenom darebákovi, nevěrnému manželi a nečestníkovi.

♦ ♦ ♦

Jestliže v posledních měsících nuda posádkového života a jednotvárnost práce vyvolávaly u Fanfána chuť dezertovat, pak v dalších čtrnácti dnech to byl pravý opak, který ho doháněl k tak nebezpečnému kroku.

Od té doby, co přišel k pluku nový plukovník, nebylo Fanfánovi do řeči, a po manévrech, které nový plukovník nařídil už druhý den potom, co převzal velení, byl Fanfán celý bez sebe!

Toho dne ráno celý pluk nastoupil kumpanie vedle kumpanie uprostřed planiny, které se říkalo La Girondine. Oficíři řvali rozkazy „k poctě zbraň!“ a potom pomalu přijel na koni nový plukovník v doprovodu svých pobočníků. Plukovník seskočil proti všem zvyklostem s koně a zvolna přešel před každou kumpanií s rukama za zády, s nosem téměř u nosu každého vojáka, beze slov, tak divně, až to vyvolávalo neklid. Fanfán, čím více se k němu plukovník blížil, si uvědomoval, že je mu jeho postava nějak známá. Malá postava… nohy do oblouku – protáhlá zažloutlá tvář – ty zplihlé, mongolsky vyhlížející kníry… No ne! Proboha! To je Ramponeau! Člověk, který ho vyplatil na zadek před celým mužstvem onoho dne, kdy Fanfán pronikl do kláštera a nevěděl přitom, že tam jsou ubytováni dragouni! Byla to už hezká řádka let, ale Fanfán si vše velmi dobře pamatoval, i ty bolestné rány i tu bolestnou urážku!

Ramponeau přešel před ním tak blízko, že Fanfán ucítil jeho páchnoucí dech. V jedné chvíli si ustrašeně pomyslel, že ho plukovník poznává! Ne, nebylo to možné, Fanfán se hodně změnil!

Inspekce proběhla ve smrtelném tichu a plukovník potom pronesl nevrlý projev, z něhož vycházelo najevo, že teprve teď on z nich udělá skutečné vojáky: „Budou z vás praví vojáci, pánové, a ne zmoklé slepice, jaké tu teď před sebou vidím, a ne hastroši, kteří ani neumějí pořádně držet svou zbraň…“ Atd. atd.

A pak to hned začalo. Škadrony zůstaly stát čtyři hodiny v pozoru ve slunečním žáru! Dvanáct vojáků omdlelo. Potom následovala prohlídka zbraní, výstroje, ubikací, která trvala až do večera. A hned nato začalo pravé peklo – bez jediné hodiny odpočinku! Ramponeau totiž dal rozkaz k nočnímu pochodu! Počasí se mezitím změnilo, a tak vojáci pochodovali čtyřicet kilometrů v dešti, s celým nákladem a po polích, která se změnila v bažiny. A teprve potom přišel návrat – se zákazem pro ty, kdo měli ubytovací příkazy, aby se vrátili domů! Vojáci se proto museli stěsnat do ubikací, které byly k dispozici. Po čtyřech hodinách spánku budíček! A zase pochod! A potom běh! Nový pochod! Vojáci se káceli jako kuželky a ošetřovatelé sbírali ty, co padli, jako zajíce na honu. A tohle všechno bylo prošpikováno řvaním rozkazů, ranami, které kolem sebe rozdávali vystrašení poddůstojníci, pobízením „rychleji“, voláním „kupředu!“, „poklusem!“.

Ramponeau mohl být spokojen. Během těch pěti dnů tři vojáci zemřeli, pětadvacet mužů se dostalo do špitálu, z toho pět se zlomenou nohou!

Kdysi jsme prozradili, že plukovník trpěl bolestmi žaludku, i tím, že není šlechtic, že je skrček, že ještě není generálem atd. Ramponeau tím netrpěl, když mohl pustit z uzdy svou šílenou vášnivou zaujatost pro manévry, což u něho nebylo nic jiného, než zavilá touha mstít se všem lidem. Jiným lékem pro něj bylo, jak si vzpomínáme, žrát předpisy, pak je vyzvrátit v dlouhých projevech a nutit mužstvo, aby znalo nazpaměť pěchotní řád.

Ramponeau se cítil dobře od té doby, co přišel k pluku, a Fanfán nemohl pochybovat o tom, že si vymýšlel další execírky, protože Ramponeau se sice bál války, ale ukájel svou palčivou touhu po slávě tím, že se rád díval, jak se utahaní vojáci potácejí jako opilí a jak padají do kravinců. Tohle vše, ve spojení se vzpomínkou na klášter augustinek způsobovalo, že Fanfána pronásledovala šílená touha vraždit.

„Víš,“ řekl jedné noci Auroře, „buď ho zabiju nebo dezertuju! Všichni jsou z toho celí utahaní a podělaní strachem – já taky. Kdypak se tvůj muž odhodlá k nějaké intervenci? Teď už je to celý měsíc, co mi na té večeři u vás slíbil pomoc!“

Aurore a Fanfán byli právě v mansardě. Zvykli si sem chodit vždycky, když Battendier někam odjel. Kuchařka – jediná služebná, která bydlela ve čtvrtém poschodí – vrátila se do svého rodného Baskicka a nebyla nahrazena. V noci se nemuseli obávat vrátného lokaje, který bydlel ve městě a do služby chodil v sedm ráno.

Battendier byl už týden v Toulonu. Fanfán a Aurore se teoreticky nemuseli obávat, že se někdy v noci vrátí, protože veřejný dostavník jezdil jenom ve dne a protože se Battendier strašně bál cestovat v noci ve svém soukromém kočáře kvůli tomu, že by mohl být přepaden lupiči.

„Podívej, teď už je celý měsíc pryč!“ opakoval Fanfán polohlasně.

„Já vím. Má moc práce.“

„Je to člověk, který plní své sliby?“

„Tenhle slib splní!“ ujišťovala Aurore.

Oba se na chvíli v té tmě odmlčeli, tiskli se jeden k druhému, protože byl už konec října a noci byly chladné.

„Jak už jsem ti řekla,“ pokračovala Aurore, „dozvěděl se od tebe i od jiných lidí, že ten Ramponeau je nemožně nevrlý člověk. A tak se bojí, že u něho narazí!“

„To se právě bojím taky!“ povzdechl Fanfán.

„Jak znám Oliviera, jsem si jistá, že právě teď připravuje něco, co mu umožní, aby tě dostal na svobodu, aniž Ramponeau proti tomu něco zmůže!“

„Ale co?“

„To nevím. On má dost známých! Zná armádní dodavatele, kteří mají velký vliv. A zná taky vysoce postavené osoby ve státní správě.“

„Doufejme! Pověz mi…“

„Co?“

„Co tě vede k tomu, že mi s takovou jistotou tvrdíš: tenhle slib splní!?“

„Ó, něco zvláštního!“ zasmála se Aurore podivně.

„Tak mi to pověz!“

„Copak, můj anděli?“

„Co by udělal, kdyby… se dozvěděl…?“

Aurore mu na to neodpověděla. Fanfán opakoval svou otázku. Místo odpovědi znovu uslyšel ten divný smích.

„Auroro!“

„Tak si říkám, zdali to už neví!“ odpověděla mu konečně.

„Co to povídáš?“

„To tě neudivilo, že Ledoux“ (tak se jmenoval vrátný lokaj) „už nepokračuje ve svém vydírání?“

Fanfán totiž Auroru informoval o tom, co mu Ledoux provedl, protože chtěl, aby Aurore byla opatrná.

„A já si myslel, že se zachoval jako poctivec!“ zvolal.

„Tu noc na Fanfaronovi jsi na chvíli usnul. Ale já jsem uslyšela takové praskání, lehké praskání, jako když někdo tiše odchází. Dostala jsem strach, ale pak jsem si řekla: ty jsi blázínek, to jsou jen krysy! Jenže druhý den se mě Battendier zeptal: Tak co, prohlídka lodi se líbila? Ukázalas mu všechno? Ta věta: Ukázalas mu všechno?, to bylo divné. A víš, co se pak stalo? Doma mě povalil v salónu na koberec a choval se ke mně jako kanec! A přitom stále opakoval: Ach, ty moje kurvičko! Má milá kurvičko, já tě mám rád, ty moje kurvičko!“

„Proboha!“ zvolal Fanfán.

„Ten tichý šramot, to nebyly krysy, to byl, myslím, Ledoux! Battendier ho poslal, aby nás špehoval a aby mu pak pověděl, co slyšel. Samozřejmě za odměnu, aby to Ledoux potom neroznesl po městě a aby tím, že by tě vydíral, nepřerušil tuto situaci, která se Olivierovi líbí!“

„Šmarjá!“ zašeptal Fanfán po dlouhém mlčení. „Jak vidím, mám se ještě hodně co učit, jakou může člověk mít taky povahu!“

„A proto jsem ti řekla, že si myslím, že Olivier dodrží ten slib, který ti dal. On bude až příliš šťastný, když tě bude mít po ruce, aby tak mohl hovět – možná prostřednictvím Ledouxe – svým sklonům, které jsou v jeho očích oprávněné, protože mě tak bude moci ctít tak, jak má být ctěna manželka! Doufám, že nežárlíš? On to totiž od té doby dělá dál tak!“

„Ono je to doopravdy tak, že nás doslova na Fanfarona vyexpedoval!“ řekl Fanfán zamyšleně a potom dodal: „Já a žárlit? Já přece nemůžu žárlit na tvého manžela! Naopak, to, cos mi právě řekla, mě taky má k tomu, abych byl jako Turek!“

„No tak tedy: go!“ řekla Aurore, která uměla anglicky.

♦ ♦ ♦

Nic se nestalo – alespoň prozatím – z toho, čeho se Fanfán, ostatní mužstvo a jejich oficíři obávali, totiž, že plukovník Ramponeau dostane nový záchvat manévrového šílenství. Mýlili bychom se ovšem, kdybychom si mysleli, že se uklidnil, nebo že ti mrtví vojáci, ranění, chromí a nemocní z prvních manévrů ochladili jeho horlivost a přiměli ho k opatrnosti.

Ramponeauovi ani nepřišlo na mysl, že by ho ministerstvo války, kdyby tam někdo byl popřípadě upozorněn na jeho chování, mohlo postihnout nějakými nepříjemnostmi – choval se totiž jako dokonalý vlastenec, když takto pro vlast cepoval mužstvo, které by tak bylo v důsledku svého výcviku nepřekonatelné!

Ramponeau byl docela prostě neschopen opustit lůžko – leda tehdy, když z něho vyletěl patnáctkrát za den na nočník, aby se potom zase na své polní lůžko dopotácel celý vyčerpaný a s cvakajícími zuby. Ramponeau, jak jsme právě pochopili, trpěl hroznými průjmy, což byla nemoc, kterou vyvolal u mužstva, takže v tom jeho onemocnění musíme vidět spravedlivou odplatu, skrytou spravedlnost, protože mužstvo dostalo dyzentérii vinou inaugurálního cvičení, kterým ho Ramponeau postihl!

Ramponeau z kastovní domýšlivosti, z třídního snobství, z ostentativního pohrdání komfortem odmítl bydlet u některé významné osobnosti ve městě – ze strachu, že by se dostal k bohatším lidem, než byl sám, a že by pak vypadal jako ubožák. Dal si proto postavit velký stan, který vyložil koberci a docela pěknými kusy nábytku zapůjčenými radnicí. Stan, to je dům válečníka, myslel si Ramponeau. Ve svém stanu, plném mečů, šavlí, pistolí, úředních papírů, se cítil jako maršálek Turenne! jako Turenne, který má běhavku, to jistě, ale přece jen jako Turenne! Jako Turenne, který dokonce sám sobě občas hrozíval, když kolem něho fičela kulka: „Třeseš se strachy, ty kůže zbabělá!“ Ramponeau se však nyní třásl celým tělem, když seděl na svém nočníku.

Jeho štáb šílel vzteky. Všichni oficíři, kteří bydleli ve městě pěkně pohodlně – přičemž obvykle spávali s paní domu nebo s její dcerou – byli přinuceni ubytovat se ve stanech bez jakéhokoliv pohodlí! Těch stanů bylo tucet kolem jeho stanu, postaveného na půl míle za městem na poli, chráněném před větry borovým lesíkem. A tohle tak bylo krátce před příchodem zimy!

Pan plukovník by byl přinutil i mužstvo ke stejnému způsobu života, jenže nebylo na to dost stanů, a tak velká část vojáků zůstala tam, kde byla předtím, ve stájích, sklepech, mansardách. Ti, kdo měli smůlu, byli ubytováni ve stanech a mohli se utěšovat tím, že jejich nadřízení na tom jsou stejně špatně a že jsou stejně tak naštvaní na tuto situaci.

Listopad, prosinec a část měsíce ledna příštího roku proběhly tedy docela klidně. A potom to chodilo stejným tempem jako před příchodem plukovníka Ramponeau – s mlčelivým souhlasem oficírů bylo jen tolik cvičení a služeb, kolik jich bylo nutně zapotřebí, nebo dokonce ještě méně. A tak se hlavně cvičily… karetní hry! Potom došlo k nevinné události, která však brzy měla mít těžké důsledky.

Fanfán, když byl jedné prosincové noci na stráži, složil písničku, aby pobavil své nudící se kamarády, kteří se ohřívali kolem táborových ohňů tak, že kolem nich dupali.

Pan de Ramponeau jezdec dobrý je,

na nočním hrnci harcuje

a nikdy z něho nespadne!

Kdyby někde s koně spad‘,

tam by rázem hned

vykveť krásný květ

a voják by se mohl smát!

Pan de Ramponeau jezdec dobrý je,

na hrnci stále harcuje,

dělá do něj en ónó,

náš plukovník Ramponeau!

Tři dny potom tuto písničku znal celý regiment. Jednoho opilého vojáka, který tuto píseň vyřvával v taverně, při tom přistihl poručík de Chamance, který tam právě večeřel. Poručík de Chamance tomu vojákovi přísně nařídil, aby mu zopakoval tento urážlivý popěvek, a voják poslechl, přičemž se ovšem třásl strachy, zatímco poručík si opisoval text do svého zápisníku. Poručík de Chamance potom beze slova výtky odešel z taverny a chudák voják – kterému se ironicky říkalo u pluku Suchomil – se rozbrečel při tom pomyšlení, co se s ním stane, ale nestalo se mu nic ani druhého dne, ani v dalších dnech.

Poručík de Chamance odešel z té taverny rovnou do herny v rue A ľÉpée, kam chodili všichni důstojníci. Toho večera jich tam bylo asi tucet – bavili se hraním v karty, popíjeli nebo škádlili slečny. Poručík de Chamance jim přečetl tento osudný popěvek a potom ho zazpíval. Na tvářích všech přítomných se rozhostilo hluboké zamyšlení.

„Pánové,“ oslovil je de Chamance po chvíli mlčení, „s tím je nutno něco udělat!“

„Podle rozkazu, pane poručíku!“ odpověděl mu bezvousý podporučík, šel k pianu, které stálo vzadu v herně, aby tu zahrál tuto písničku s patřičným doprovodem. „Líbí se vám to, pane poručíku?“

„Trochu zrychlíme rytmus,“ odpověděl de Chamance. „Pánové!“

Všichni na jeho vyzvání vstali, obklopili pianistu. Po deseti minutách sbor oficírů dosáhl úctyhodné dokonalosti v provedení toho, co spontánně nazvali „Pochod pana Ramprdóna“!

Ale kdo potom v noci, když plukovník tvrdě spal, položil text tohoto pochodu na jeho hruď? Nikdy se to neprozradilo, i když z toho byl podezříván bratr jednoho z těch rekrutů, které pověstné noční manévry stály život.

Za svítání byl celý tábor probuzen zuřivým řvaním. Oficíři a několik vojáků, kteří vyběhli ze stanů, spatřili jako první plukovníka v noční košili, jak řve a mává kolem dokola kusem papíru: „Polní soud. Nařizuji, aby byl svolán polní soud! Proklatě, to si někdo odnese!“

Plukovník chodil sem a tam jako nebezpečná šelma a mával přitom šavlí, kterou točil nebezpečně kolem sebe. Potom upadl do sněhu, protože v noci napadl sníh. Zvedli ho a donesli do jeho stanu. K lůžku přispěchali tři plukovní lékaři. Když vyšli ze stanu, oficíři i vojáci, kteří se tu kolem shromáždili ve velkém počtu, protože se říkalo, že plukovní už docela zešílel, nevěděli, zdali mají tleskat nebo zaujmout zkormoucený postoj (soudě podle toho, jak se tvářili). Nakonec zvítězila zdvořilost a všichni se rozešli ve falešně zdrceném mlčení – potom, co jim šéflékař Élambert řekl: „Pánové, domnívám se, že je nutno zavolat polního kuráta!“

Papír s textem písně byl pak nalezen ve sněhu a Fanfán se tak dozvěděl, že bude mít na svědomí smrt plukovníka Ramponeaua! Fanfánovi se zdálo divné, že plukovníka zabil takhle nepřímo, byl by totiž dal přednost tomu, kdyby ho byl mohl zapíchnout mečem, protože takto se necítil úplně pomstěn za své minulé pokoření. Tohle nebyla regulérní pomsta s odkrytým hledím, jak si to přál!

V následujících čtyřech dnech úzkostného čekání štáb oficírů si horlivě opakoval pohřební protokol, platný pro úmrtí plukovníků velících regimentům.

Tahle všechna horlivost byla zbytečná! Ramponeau nezhasí. Pátého dne vstal, byl už méně žlutý a znovu se oblékal do uniformy. Jeho vztek ho nejenom nezabil, ale dokonce zachránil! Teď měl plukovník zácpu! Nyní už necítil slabost, ale nenávist naopak zdesateronásobila jeho síly! Plukovník zuřivě přemýšlel, jak by mohl uskutečnit co nejkrutější kolektivní trest, protože velmi dobře věděl, že autor pamfletu se nikdy nenajde. A protože dobře věděl, jak ho všichni nenávidí, bylo nutné, aby mu za to všichni zaplatili!

♦ ♦ ♦

Navzdory tomu, čeho se Fanfán mohl obávat, Olivier Battendier se zabýval jeho záležitostí! Ať už důvody toho byly jakékoliv, vidíme tedy, že to byl muž dodržující své sliby, a proto nám málo záleží na tom, že – pokud se mu to podaří – cílem této přátelské péče bylo, aby si oživil svůj erotický zájem o manželku!

Jak Aurore uhádla, Battendier nechtěl jít na vzteklíka Ramponeaua přímo. V Bordeaux nenašel nikoho, kdo by to byl chtěl udělat. „To by znamenalo, že by mě rovnou vyhodil ven,“ prohlásil mu dokonce městský radní Lariaga.

Battendier proto odjel do Marseille, kde měl starého přítele svého otce, velmi vlivného muže, který byl už třicet let armádním dodavatelem. Nyní se obdivujme tomu, jak se život divadelním způsobem organizuje, jak si vymýšlí scénu, kterou by si nemohlo dovolit dokonce ani divadlo! Ten dodavatel nebyl totiž nikdo jiný než onen muž, kterého jsme kdysi poznali v souvislosti s Annou Bécuovou, onen muž, který byl spolu s Ranconem a bratrem Angem otcem malé Jeanny, tedy Fanfánovy matky a tudíž hraběnky Du Barry!

Armádní dodavatel vyslechl Oliviera Battendiera, ale potom zavrtěl hlavou, která mu během doby úplně zbělala. Osobně sám nemohl nic v té věci podniknout! Ramponeau byl totiž chudý a poctivý plukovník a nenáviděl armádní dodavatele, kteří byli bohatí a nepoctiví!

„Mohu však udělat jednu věc,“ dodal dodavatel, „totiž napsat co nejdřív osobě, kterou znám od narození a s kterou jsem si udržel dost dobré styky. Přísahejte mi, že si ponecháte to jméno jen pro sebe a neprozradíte je! Je to favoritka, ano, je to hraběnka Du Barry, můj milý!“ (Olivier Battendier potom potřásl oběma rukama starého muže, který hned druhého dne napsal dopis, dopis v té nejlepší formě.)

Bylo by pěkné, kdybychom teď uslyšeli, jak Fanfána dostala ze spárů plukovníka Ramponeau všemocná Jeanne, která je Fanfánovou matkou, ale která to neví stejně jako Fanfán, – jenomže ten dopis, který byl doručen o dvacet dní později, byl nalezen v sekretariátě hraběnky Du Barry v obrovské hromadě dopisů, žádostí a proseb, jaké hraběnka dostávala ze všech koutů Francie, teprve dne 10. května! Toho dne ve 3 hodiny 15 minut zemřel Louis XV. Ještě tu noc škadrona četníků obklíčila zámek Louveciennes, kde právě pobývala favoritka. Velitel pozdravil hraběnku Du Barry a řekl jí:

„Madame, mám rozkaz, abych vás ihned odvedl do opatství Pont-aux-Dames.“

A časně ráno padlá favoritka, která po celou cestu nepřestala plakat, vešla do kláštera Pont-aux-Dames! Z nádhery svého zámku Louveciennes přešla do holých zdí cely pro jeptišku! Jeanne plakala ještě celý den. Její vláda trvala šest let.

Dodavatelův dopis byl pak spálen spolu s dvěma tisíci jiných dopisů.

Fanfán vyskočil radostí, když se dozvěděl, jaký je výsledek Battendierovy intervence.

„Hraběnka Du Barry? Ale to je podivuhodné! Víte, že jsem se s ní seznámil? Já jsem jí jednou – to mi nebylo ještě ani deset let – zachránil šperky!“

Fanfán potom podrobně vylíčil Olivierovi a Auroře tu dávnou příhodu, k níž došlo v rue Neuve-des-Petits-Champs. Viděl v tom prst osudu, že tak divná náhoda života vedla k tomu, že žádost o pomoc byla poslána právě té ženě, která mu kdysi přislíbila svou pomoc! Ačkoliv si jistě na něho hraběnka nemohla vzpomenout, nepochyboval, že mu tu pomoc poskytne!

„To je škoda, že jsem nevěděl, že ten pán napíše právě jí! Byl bych mu řekl, aby jí připomněl tu událost v Labillově obchodě a toho kloučka, který jí řekl, že se jmenuje Titus!…“

Jenže teď na tom málo záleželo! Fanfán už cítil, jak na něho působí milá protekce hraběnčina. Cítil, že bohové ho milují!

Tento pocit, že má protekci, tato euforie nutně vedly k tomu, že brzy potom provedl věc, kterou je možno charakterizovat jako projev rytířství, ale která hraničila s provokací a která mu měla získat úžasnou reputaci v celé francouzské armádě!

♦ ♦ ♦

Jednoho březnového rána, když Fanfán přišel do tábora, aby nastoupil službu – po zvláště kouzelné noci strávené s Aurorou (poprvé nebyli v mansardě, ale v přepychovém „pokoji pro přátele“ v paláci páně Battendierově, protože ten rozhodl, ovšem vůbec ne oficiálně proto, aby se tam jeho žena mohla milovat s Fanfánem, ale proto, aby se Fanfán mohl vyspat ve vytopeném pokoji) – tedy toho březnového rána Fanfán se dozvěděl, že autor té ohavné písně o Ramponeauovi byl odhalen! Teď ten viník seděl v železech ve sklepě v jednom opuštěném domě poblíž tábora (ten sklep sloužil jako vězení pro vojáky).

Ten voják, který se jmenoval Cartel, ve skutečnosti nebyl však odhalen. On se jen docela prostě mezi vojáky chlubil, že je autorem té písně, a jeden donašeč ho udal plukovníkovi!

Ti, kdo onoho večera seděli kolem táborového ohně a byli svědky toho, jak Fanfán složil onu písničku, by byli sice mohli dokázat pravdu, ale všichni měli Fanfána rádi a nikdo z nich nemohl ani cítit Cartela, který byl známý surovec. A protože ten surovec byl navíc takový blbec, že se lživě chlubil autorstvím té písničky, což se mu teď mělo nevyplatit – tak ať si poradí sám, jak z té šlamastiky ven!

To byl názor mužstva. Je nutno říci, že Cartel, kterému bylo třicet let, měl křivé nohy, ruce jako gorila a oči div ne ve vlasech, byl nejenom surovec a blbec, ale bylo o něm známo, že v noci okrádá spící kamarády!

Fanfán jako všichni ostatní nemohl Cartela ani cítit. Když se o půlhodinu později informoval u poručíka de Chamance (to je ten, kdo rozšířil písničku mezi oficíry, ale Fanfán to nevěděl), tedy když se Fanfán u poručíka informoval, co hrozí tomu blbému vychloubači, dozvěděl se, že Cartel dostane jistě celý rok žaláře!

„Víc ne, pane?“

„Ne, to nemyslím. Kromě toho se zdá, že nebude schopen dále trvat na svém tvrzení. Je na to autorství příliš blbý! Tak blbý, že nemůžu uvěřit ani na vteřinu, že by si mohl vymyslet ten pochod pana Ramprdóna!“

„Jaký název má ta píseň, pane?“

„Hmm!“ odpověděl poručík, který tak prozradil tajemství oficírů (i když ne celé, neboť Fanfánovi zamlčel, že oficíři připojili k Fanfánovu textu ještě tento refrén: „Pan plukovník Ramprdón, o, ó, ó, ten má velký bombardón, ó, ó, ó!“). Místo toho poručík de Chamance dělal před Fanfánem najednou nevědomce: „já že jsem řekl nějaký název?“

„Ne, samozřejmě ne, pane,“ řekl Fanfán, který se přitom rozesmál. „Cartel není vinen, viník jsem já!“

„Blahopře… Hmm! To vám teda nemůžu blahopřát,“ řekl pak poručík a snažil se, aby se nesmál.

„Proč se k čertu,“ zeptal se Fanfán, „ten Cartel chlubil, že je autorem té písničky?“

„To nevím, příteli! Každý člověk rád oslní svět, třebas falešným způsobem. Ale řekněte mi…“

„Ano, pane?“

„To, co jste mi teď sdělil, zůstane, jak doufám, jen mezi námi!“

„Ne, pane!“ odpověděl mu Fanfán. „Já bych byl nerad, aby se dostal do vězení místo mne blbec, i když je to takový protiva!“

To, co Fanfán říkal, bylo pravda. Můžeme také z toho vytušit, že to byla určitá autorská ješitnost, která Fanfána k tomu vedla. Dráždilo ho pomyšlení, že by někdo jiný než on získal slávu tím, co mu nepatřilo. Nejsilnější Fanfánovou pohnutkou však bylo, že by se byl docela rád konečně i s holýma rukama postavil čelem proti tomu, kdo ho kdysi tak krutě urazil a komu chtěl sdělit hluboký a dávný důvod stvoření své písničky. Abychom však nepřeháněli Fanfánovu odvahu, řekněme, že se cítil nezranitelný, protože se domníval – ten prosťáček! – že už je pod ochranou hraběnky Du Barry.

A tak tedy užaslý poručík de Chamance uviděl, jak si to Fanfán frajerským krokem namířil ke stanu plukovníka Ramponeaua!

/5

„Tak jste to tedy byl vy, pane?“

„Já se tím nechci chlubit, ale musím podle pravdy přiznat, že jsem opravdu autorem té písničky.“

„Odpovědným autorem, pane! Odpovědným! Přiznejte to!“

„Ano, odpovědným autorem.“

Fanfán viděl plukovníka ze strany. Plukovník byl skloněn nad železným košem plným žhavých uhlíků, které svítily uprostřed jeho stanu a vydávaly dusivý pach rašeliny, a pohyboval přitom hlavou či spíše jí sekal asi tak, jako když pták klofe zobákem.

Když Fanfán před chvílí vstoupil do stanu, pozdravil a okamžitě plukovníkovi ohlásil, že se přiznává k autorství písničky. Ramponeau se na něj podíval a pak se nervózně štípl do ucha a přistoupil ke koši s hořícím ohněm.

„Po pravdě řečeno, ta písnička není špatně napsaná,“ prohlásil pak a otočil se k Fanfánovi. Byl celý bledý, ale nebylo možno říci, zdali je bledý vztekem, který potlačoval, nebo následkem své dlouhé nemoci. Fanfán si všiml, že jeho mongolský knír je už trochu prošedlý a že plukovník proto vypadá velice zahořkle. Plukovník se zastavil až pod Fanfánovým nosem, jak to ostatně obvykle dělával, s rukama složenýma za zády. Pak po dlouhém mlčení řekl Fanfánovi mdlým hlasem: „To je ale odvaha, přijít se udat!“

„Já jsem, pane, nemohl připustit, aby se z toho obviňoval někdo jiný!“

„To je od vás krásné!“ (Znovu se štípl do ucha.) „Proč to ten blbec udělal?“

Znovu nastalo ticho a Fanfán, který měl hrozný strach, už když vstoupil do stanu, byl nyní celý ohromený, protože věděl, jaký je plukovník člověk. Čekal, že se neslýchané rozzuří a že ho možná zbije, jenže Ramponeau nic, buď že byl ještě příliš slabý, nebo proto, že se teprve chystal vybuchnout vztekem, ještě stále se úplně ovládal! Fanfánovi blesklo hlavou, zdali se právě proto nemá bát, a hrdlo se mu sevřelo. Bylo nutno říci, že v těchto letmých pohledech, které plukovník po něm vrhal, bylo cosi nebezpečného a zlého – jenže možná, že to byla jen iluze, která v něm vyvolávala tu úzkost!

„Byl jste to vy, kdo přišel sem do stanu a položil tu to svinstvo?“

„Ne, pane! Dávám vám na to své slovo!“

„Vy jste si nepřál, abych se s tou písničkou seznámil?“

„Snad ano, pane, ale složil jsem ji jenom proto, aby…“

„Aby co?“

„No…“

„Abyste udělal radost sám sobě…“

„Na mou věru, je to tak,“ řekl Fanfán a sklopil hlavu. Plukovník zase od něho poodešel, pak si sedl ke svému stolu a čistil si nehty. Občas přitom nervózně zafrkal.

„A nač tedy…“

„Prosím?“

„Nač ta písnička je?“ Plukovníkovi se rty rozhrnuly do úšklebku a v očích se mu objevilo cosi tak vražedně výhružného (to bylo tentokrát jisté), že Fanfána polil ledový chlad. Jeho odhodlání bylo to tam, už začínal litovat, že měl tu odvahu a že nenechal toho kreténa Cartela dál kecat jeho výmysl. Teď však bylo trochu pozdě honit bycha! Fanfán teď už vůbec neměl chuť stát se hrdinou a poznat, co se stane, jak o tom tak hloupě snil před čtvrthodinkou, když si vzpomněl na záležitost svého výprasku v klášteře. Ochranný talisman hraběnky Du Barry ztratil teď v jeho duchu svou moc, a Fanfán proto polohlasně řekl: „Pro nic za nic, pane.“

„Z blbosti!“

„Ano, pane,“ doznal Fanfán a zrudl nad tou urážkou.

„A ze zbabělosti! Anonymně!“

Fanfán div nepukl vztekem: „Chovám se teď snad jako zbabělec?“ Hlas mu přitom vztekem chraptěl.

Plukovník najednou udeřil do stolu a poprvé zvýšil hlas: „Jste ubohý chlubílek, nic víc! A drzý usmrkanec! Vy se těšíte, jak si myslím, že se znovu objevíte před kamarády a že jim budete moci vypravovat, jak jste se postavil plukovníkovi! Objevíte se před nimi, pane! Ale s nahým zadkem! A tak, že na zadek dostanete nasekáno přede všemi prutem! Nepůjdete do vězení a dostanete prutem na zadek! Právě takový ponižující trest patří takovému sráči, jako jste vy!“

„To neuděláte!“ zařval Fanfán, který se už vůbec nedovedl ovládnout při pomyšlení na tuto zahanbující vyhlídku, kterou mu právě ukázal plukovník. „Udělejte to, a já se před celým plukem zabiju!“

„Už jsem vám to jednou udělal, a nezemřel jste kvůli tomu!“ odpověděl mu plukovník.

Fanfán ohromeně vyvalil oči, otevřel pusu, ale ani nehlesl. Nakonec se přece jen ozval: „Vy… jste… mě poznal?“

„Od té doby jste se hodně změnil, to ano, ale nezměnily se vám oči! Já jsem vás poznal podle vašich očí, pane uličníku z kláštera augustinek!“

„A já jsem právě kvůli tomu složil tu písničku!“ doznal Fanfán tiše jedním dechem po chvilce, která se mu zdála být nekonečně dlouhá.

A znovu se ve stanu rozhostilo ticho. Plukovník se opět ohříval u svého ohně. Oba, plukovník i Fanfán, přitom cítili, jak venku celý pluk poslouchá a čeká, co se stane.

„Vy jste ale paličatý!“ řekl Ramponeau ironicky. „A vytrvalý! A koneckonců odvážný! Rád riskujete! Myslím, že by bylo zapotřebí použít proti vám hodně věcí, abych vás zlomil.“

Vytáhl ze zásuvky stolu lorňon, očistil si jej bílým šátkem, kterým měl ovázaný krk až po uši, a potom se podíval přimhouřenýma očima tíživě a pozorně na Fanfána. Na jeho úzkých rtech se chvěl nejasný úsměv. „Můžete jít!“ řekl nakonec otcovsky Fanfánovi a dal se do podivného smíchu, který skřípal jako točící se větrná korouhvička: „Uvážím to, pane, uvážím!“

Když Fanfán pozdravil a napůl se už otočil a chtěl odejít, plukovník dodal: „Ještě vteřinku!“ (Přistoupil k Fanfánovi.) „Zítra se sem dostavíte ve stejnou hodinu s pochodovou výstrojí. Provedeme cvičení patroly. Já vás jmenuji jejím velitelem. Vyberte si sám mezi svými kamarády čtyři, kteří vám připadají nejschopnější. Ať jsou takoví jako vy! A když pak všechno proběhne k mé úplné spokojenosti, tak na tu záležitost zapomenu!“

Plukovník najednou vypadal skoro lidsky.

„Podle rozkazu, pane!“ řekl Fanfán a potom se zeptal: „Takoví jako já mají být?“

„Paličatí a dobří vojáci,“ řekl plukovník a přitom familiérně poklepal Fanfánovi na rameno.

♦ ♦ ♦

Jules Brac, osmnáct let, z Carpentrasu. Alibert Drain, osmnáct let, z Paříže, osmnáctiletý Pařížan zvaný Švihák, a Pikarďan z Lilie, řečený Prďous. Všichni čtyři statní ramenáči, všichni od huby. Kebule vesničanů, svalnatí, vytrvalí. Patřili k těm ojedinělým, s nimiž se Fanfán pravidelně stýkal. Všichni se rádi prali. Dobří vojáci. Jediní, kdo spolu s Fanfánem byli schopni, jak se Fanfán domníval, plukovníkovi to pořádně ukázat!

Fanfán jim řekl: „Já si myslím, že nás bude tak asi půl dne tvrdě prohánět, ale když mu to ukážem, tak mě nepotrestá. Jste pro?“

„Jsme pro…“ řekli jedním hlasem Jules Brac, Alibert Drain, Švihák a Prďous. Všichni věděli, že plukovník má jednu jedinou vášeň, totiž vidět opravdové, tvrdé chlapy, jak se potí. A oni byli chlapi, opravdoví, tvrdí. A plukovníkovi ukážou, že bude valit oči! A ukážou se tak, že jim bude celý pluk závidět! Pak se o nich bude mluvit po vesnicích! A přítel Fanfán nebude potrestán! Přátelství, to je posvátná věc!

Toto je zpráva o onom jejich slavném dni:

Osm hodin. Všichni stojí v pozoru před plukovníkovým stanem. Ze stanu vychází Fanfán, který se šel podle rozkazu ohlásit, a za ním jde plukovník. Švihák, Prďous, Alibert Drain, Jules Brac a Fanfán stojí v řadě, na rameni desetilibrovou pušku, v kapsách deset liber munice, na zádech třicet kilo výstroje. Ordonanc přivádí plukovníkova koně. A plukovník nasedá.

Lije jako z konve! Hloučky vojáků vystrkují nosy ze stanů. Poručík de Chamance vypadá ustaraně.

Osm třicet. Na planině La Girondine poblíž řeky, ve které se valí hrozivé vlny jedna za druhou. Stále lije jako z konve. De Chamance se dívá z tábora divadelním kukátkem, vidí stojícího koně, na něm plukovníka, a pět mužů v plné polní, kteří pochodují kolem koně.

V deset hodin už neprší. Švihák, Drain, Brac, Prďous a Fanfán se stále točí kolem koně, jenže poklusem. Švihák padá do bláta, znovu vstává a dává se do běhu s ostatními.

Dvě míle odtud je srázný kopec a na jeho vrcholku lesík. V jedenáct stojí pod tím kopcem pět mužů. Znovu se dává do deště. Boty v blátě mají dobrých deset liber! Výstroj a uniformy jsou těžší o déšť, který do všeho vsákl. Svah je nutno vyběhnout bez zastavení a zaútočit na lesík, který představuje pevnůstku obsazenou Angličany. Pevnůstku dobyli v 11.20 – Fanfán, Drain, Prďous a Švihák, ale ne Brac, který zůstal ležet v polovině svahu na břiše s nosem v blátě! Fanfán sestupuje zpátky, zvedá Braca, domlouvá mu, potom ho vleče až do pevnůstky, kde se plukovníkovi, sedícímu na koni, vzdává anglický generál. Teď je nutno seběhnout po opačném svahu kopce a rozsekat nadranc prchajícího nepřítele, Fanfánův oddíl musí nepřátele pronásledovat a přitom bez přestání střílet. Běžet, kleknout, vypálit, běžet, kleknout, vypálit! 12.15. Angličané zmizeli. Naši muži mají jen malé ztráty: Švihák omdlel a z nosu mu teď teče krev. Už neprší. Na to, že je březen, slunce dokonce dost hřeje!

Trestuhodnou neschopnost prokázala intendantura (nebo to zavinil nepřítel?): oběd nedošel! A tak musí Fanfánova patrola pokračovat s prázdným žaludkem. „Pokračujme, pánové,“ rozkazuje plukovník, který ohlodává kuřecí stehna.

Dvě hodiny. Fanfánovo družstvo pochoduje po břehu řeky. Fanfán a Prďous podpírají Šviháka, kterému krev z nosu už neteče, ale zase vypadá, jako by spal. Pak vysadí Alibert Drain: kleká si zvolna na zem a žadoní o vodu! Plukovník odpovídá, že tu k pití nic není, a vypije zbytek vody ze své osobní láhve. Prďous jde k plačícímu Alibertu Drainovi a staví ho na nohy. Plukovník přikazuje: „Pohov!“ Drain, Fanfán a ostatní vyrážejí k řece, noří do ní hlavy a dlouhými doušky pijí kalnou vodu.

Pak je nutno znovu vyrazit. Pronásleduje nás velká skupina Irokézů. Tak do nich! Jsou tři hodiny, pak čtyři a pak pět hodin!

„Támhle se vracejí!“ oznamuje de Chamance, který se dívá kukátkem. Kolem něho stojí čtyři oficíři, kteří se po sobě s údivem mlčky dívají. Kukátkem je možno vidět, jak dva muži nesou třetího tak, že ho drží v podpaždí a za nohy. Další dva jdou zavěšeni do sebe jako staří unavení manželé.

Plukovník to vydržel. Jeho kůň také.

A Drain. A Prďous. Julec Brac a Fanfán taky.

Teď už vidí v dálce tábor. Je to jako na konci světa! Jak to vypadá, k táboru nejdou oni, ale tábor se svými stany, mužstvem a koni se k nim blíží ve snu, v oblaku krve a potu.

„Stát!“

Ale Fanfán a jeho kamarádi se nezastavují, nevidí, neslyší. Připadá jim, že je jim sto let, tisíc let!

„Stát!“ řve plukovník.

Jeho koni právě praskla šlacha, a proto nemůže dál.

Ale Fanfán a jeho kamarádi jdou stále kupředu a tábor a koně a stany a mužstvo, všechno se k nim blíží, už vidí, jak se na ně všichni dívají, už slyší jejich volání! A jakýsi zoufalý hlas říká: „Kupředu, kluci, už tam budem!“ A jiný zoufalý hlas říká: „Fanfáne, zazpívej něco, nebo chcípnem!“

A do strašného ticha venkovské krajiny, nebe a tábora se ozve hlas, zpočátku zoufale, tence a bídně, ale potom náhle nabývá ten hlas na síle a nakonec vybuchne tak, že se z něho konečně zcela a úplně stane hlas muže! Je to hlas muže! Je to hlas Fanfána, který zpívá: „Kupředu, Fanfáne Tulipáne! Kupředu, Fanfáne, ať cokoli se stane!“

A celý tábor ohromeně naslouchá těm zoufalým hlasům, které však stále sílí, jsou nezničitelné a nezkrotné – hlasům Aliberta Draina, Julesa Braca, Prďouse a Šviháka, kteří spolu s Fanfánem zpívají:

„Kupředu, Fanfáne Tulipáne! Kupředu, Fanfáne, ať cokoli se stane!“

„Hrome, oni běží!“ volá poručík de Chamance.

Běží.

Běží a stále zpívají. A stovky vojáků se dívají, jak přicházejí, jak běží a zpívají, celí bledí, pozvracení, usmrkaní, zakrvácení…

Když došli, stalo se náhle toto: stovky hlasů začaly hromově zpívat:

„Kupředu, Fanfáne Tulipáne! Kupředu, Fanfáne, ať cokoli se stane!“ (Tato lidová píseň se dochovala až do naší doby v záznamu, který podepsal Émile Debraux. Tento skladatel slyšel roku 1830 v jednom hostinci starého vojáka Napoleonovy gardy, jak si zpívá refrén, který v předešlém století složil sám Fanfán.)

Všichni jim vyběhli vstříc a odvedli je do nemocnice. Plukovník pak prošel táborem po svých za mrtvého ticha.

Od toho dne se Fanfán pro celý pluk, pro všechny, pro sebe sama také stal Fanfánem Tulipánem – a navždycky! Odvážil se někdo – nějaký bývalý voják, přízrak vojáka Napoleonovy gardy – pro sebe znovu požadovat tento titul?

Nikdo! Ne, ne, po Fanfánovi tento titul už není k mání! Spolu s Fanfánem si titul Tulipána přisvojuje génius mládeže. Tulipán totiž není nějaká osoba či postava. On je Tulipán! Jediný, jenom jeden! Ten, který nám říká, proč nejlepšími vojáky nejsou vojáci z povolání! (V královských armádách až do revoluce rekruti ztráceli své občanské jméno a užívali potom už jenom přezdívku, která jim byla přisouzena nižším důstojníkem nebo seržantem. Výjimkou z tohoto pravidla byla přezdívka La Tulipe – Tulipán, která označovala vojáka, jenž vynikal veselou povahou a elánem. Byl to titul, který si musel řadový voják zasloužit a který mu udělovali spíše řadoví vojáci než jejich velitelé. Všichni, kdo měli toto pojmenování před Fanfánem, nezanechali po sobě ani stopu. Byl to teprve Fanfán, který ve věku 16 let ztělesnil tuto postavu tváří v tvář Historii i pro další časy a který tak rovnou vstoupil do vojenské mytologie. To Fanfán Tulipán zplodil celou řadu vojáků, od grognardů staré Napoleonovy gardy po poilus („chlupáče“) první světové války, vojáků neukázněných, protestujících a stavějících se do opozice proti hierarchii, ale přitom schopných měřit se s vojáky nejlepších armád světa.)

♦ ♦ ♦

O čtyři dny později vydal se celý regiment na pochod směrem na jih. V noci. Fanfán nemohl o tom uvědomit pana a paní Battendierovy, protože celý tábor se hnul ve spěchu. Od svého přímého nadřízeného, poručíka de Chamance, Fanfán a jeho kamarádi z „patroly“ dostali svolení, aby cestovali v nákladním voze intendantury, protože se ještě žádný z nich nezotavil z nesmyslné execírky, kterou jim uštědřil Ramponeau.

Směřovali do Toulonu, kde se měli nalodit. Na Korsice totiž právě vypukla vzpoura a francouzská armáda ji spěchala potlačit. A Fanfán Tulipán už začal snít o slávě.

ČTVRTÁ ČÁST

KDYŽ NAPOLEONOVI BYLO PĚT LET

/1

Co jsou Korsičani? Sebranka, banda otrhanců, kteří se živí kaštany, navzájem se zabíjejí kvůli maličkostem z údajného smyslu pro čest a kteří – od té doby, co janovská republika postoupila versailleským mírem, uzavřeným roku 1768, tento ostrov Francii – nemyslí na nic jiného než na to, jak Francouzům podřezat krk! Banditi! Všichni! Už před pěti lety, roku 1769, se vzbouřili proti francouzské okupaci, ale byli poraženi! Byli rozdrceni v bitvě u Ponte-Novo. A přesto ti divoši znovu zvedají hlavy! Proto musel pan hrabě de Marbeuf roku 1770 zrušit běžnou justici a nařídit, aby teroristé dopadení se zbraní v ruce byli pověšeni na nejbližším stromě – bez soudního řízení! Dokonce se pomýšlelo na to, že všechen křovinatý porost – maquis – na celém ostrově by měl být vypálen! A bylo nutné zakázat jakékoliv nošení zbraní, a to dokonce i holí, přikázat pastýřům trvalé bydliště s hrozbou tříletého vězení, proto musí být zbourány domy lidí, kteří jsou podezřelí ze sympatií k banditům! A přes to vše ti Korsičani zase sáhli po zbraních! Králova armáda teď na ostrově nastolí pořádek a bude přitom nemilosrdná! Takový proslov pronesl v podstatě plukovník de Ramponeau ke svému pluku v den, kdy odplouvali z Toulonu.

Mínění poručíka de Chamance bylo mírnější. De Chamance pokládal Korsičany za hrdý národ plný ctností, jejich odvaha je nezničitelná, o tom se přesvědčil právě v bitvě u Ponte-Novo. A je to také skromný a melancholický národ – tyto dvě vlastnosti jsou podle jeho názoru výsledkem dlouhých staletí útlaku, neboť – i když se nejde až k Saracénům a Gótům – byli nuceni žít pod nadvládou Pisy a potom Janova – a to od roku 1347! Janovská nadvláda byla zvláště tvrdá, vyvolala tolik vzpour a povstání, že Janované toho měli nakonec dost a prodali ostrov Louisi XV.! Podle názoru poručíka de Chamance francouzští vojáci sem nepřišli, aby tu vedli nějakou slavnou válku, ale aby prováděli represi v poměru deset vojáků proti jednomu Korsičanovi, což je ovšem samozřejmě vůle Jeho Veličenstva a zájem Francie.

„Ale pane,“ řekl Fanfán, jemuž poručík sdělil tento střízlivý názor minulý týden, „jak jsem se dozvěděl, podřezali nám v Corte zase tři muže!“

„Ovšem,“ povzdechl de Chamance. „Já neříkám, že ti vrazi byli v právu, ale jsme v právu my, když jsme v Corte? Tohle ovšem nikde neopakujte, to vám říkám!“ dodal se smíchem. „Názory Montesquieua, Diderota a Rousseaua nejsou v armádě právě vítány!“

„Protože to je vůle krále,“ řekl na to Fanfán, jehož duše byla takovými neočekávanými názory uváděna do rozpaků, „musíme konat svou povinnost!“

„Ale samozřejmě, pane Tulipáne!“ odpověděl mu s úsměvem poručík.

A tak mlčky pochodovali dál a ačkoliv ještě nebylo tak pozdě, ulice v Ajacciu byly prázdné, všude bylo vidět jenom francouzské hlídky. Už přede dvěma dny – totiž ode dne, kdy sem přišla francouzská vojska – byl vydán zákaz vycházení od čtyř hodin odpoledne!

Slunce pálilo. Bílé fasády domů, z nichž většina měla okenice zavřené, sálaly teplem.

„V každém případě tenhle kraj pěkně voní!“ řekl Fanfán. „Pane, já nechci neuctivě uvádět v pochybnost to, co nám řekl pan de Ramponeau v Toulonu, ale je to opravdu tak, že se tady lidé živí jenom kaštany?“

„Lidé tu jsou velice chudí,“ odpověděl mu lakonicky de Chamance.

„Ti vaši přátelé, ke kterým jdem, pane, jsou taky Korsičané?“

„Ano.“

„Rád bych nějaké uviděl,“ prohlásil Fanfán a přehodil si z jednoho ramene na druhé plechový kufr, obsahující dárky pro přátele, k nimž poručík de Chamance šel na návštěvu. Fanfán, když poručíka potkal v přístavu, nabídl se mu, že mu s tím zavazadlem pomůže. Fanfán měl rád poručíka, který mu do nemocnice přinesl čokoládu a který pak jeho a ostatní nemocné kamarády umístil ve voze. Fanfán cítil, že je to vzájemná sympatie.

„Tohle jsou poněkud zvláštní Korsičané,“ řekl poručík. „Seznámil jsem se s nimi v šedesátém devátém. Pán toho domu je stejně starý jako já, tedy je mu dvaatřicet, a – jak bych to řekl – no, přidal se na stranu Francie.“

„To Korsičani jsou všichni rebelové?“

„Ne. Někteří si myslí, že to je dokonce v zájmu Korsiky, aby se s námi přátelili. To je také názor mého přítele. Proto jsme ho roku 1771 jmenovali přísedícím u soudu v Ajacciu, to znamená, že je smírčím soudcem v našich službách.“

„To asi kvůli tomu není právě populární mezi svými sousedy!“

„To zrovna ne,“ připustil de Chamance a zasmál se přitom této Fanfánově vtipné poznámce. Potom ukázal na poměrně krásný dům, k němuž právě přicházeli, a vzal si od Fanfána svůj kufr: „Už jsme tady, u Bonapartových! Děkuji ti, příteli!“

Fanfán se za ním díval, jak vchází do domu Bonapartových, a byl zklamán, že nebyl pozván dovnitř, aby se podíval zblízka na ty divné živočichy, kteří se jmenují Korsičané. Potom se obrátil zpátky k přístavu, kde část regimentu žila ještě na lodích, protože se nedostávalo místa pro jejich ubytování.

„Hej, ty seš Frančeze?“

Tulipán se otočil a pátral očima po tom, kdo ho takto zavolal. Asi nějaké děvče, soudě podle hlásku volajícího! Ale ne, byl to malý chlapec, právě vyšel z uličky, která vedla po jedné straně domů Bonapartových.

„Ano,“ odpověděl Tulipán, „jsem francouzský voják.“

„Ty nemáš pušku?“

„Nechal jsem ji na lodi. Ty nevíš, že se už nesmíš procházet po ulicích?“

„Malí gamini ano!“

„Tvoji rodiče to vědí?“

To byla tak nezajímavá otázka, že ten malý capart ani neuznal za vhodné na ni odpovědět!

„Dnes večer budu mít souboj!“ odpověděl a hrdě si tloukl pěstičkou na prsa. „Víš, co mi Paolo Ceccaldi a Nino Bastone řekli? Že jsem Janovan a že můj papá dostává žold od Bourbonů!“

„Žold?“

„Ano!“

„To se budeš bít sám proti dvěma?“

„Ano!“

„Kolik je ti let?“

„Pět!“

„No, panečku, to opravdu nemáš strach! Jak se jmenuješ?“

„Napoleone!“ odpověděl ten špunt. „Napoleone Bonaparte!“

„Á, ty jsi z tohohle domu,“ řekl na to Tulipán. „Poslyš, Napoleone, teď půjdeš zpátky domů, nebo ti dám na zadek, rozumíš? Teď už je zakázáno vycházet na ulici, ty cvalíku!“

„Ale já teď večer mám souboj!“ odpověděl mu ten kousek chlapa a otevřel dveře rodného domu.

„No, tak jsem poznal alespoň jednoho Korsičana!“ řekl si Fanfán. Když se vrátil do přístavu, právě tam připlula briga plná vojáků. Opouštěli ji po dvou můstcích a potáceli se přitom pod svou výstrojí. Ze dvou sousedních lodí na ně jiní vojáci volali, buď aby je uvítali nebo aby si z nich dělali legraci, nebo je častovali sprostými výrazy.

Ti, kdo sem připluli už včera nebo předevčírem, cítili se totiž už jako veteráni a dělali ze sebe siláky. Postávali dole u můstků a nově připlulým říkali, zdali si během plavby nenadělali do kalhot. Ti, co právě připluli, nevypadali totiž zdravě, to je nutno doznat.

„Jak se zdá, je to šestý pěší!“ – „Ale ne, ty troubo, podívej se jim na uniformy, to je Royal Bourgogne!“ – „Pluli pět dní z Marseille v bouři!“ – „To je asi v podpalubí cítit kadidlo!“ vyprskl smíchy Fanfán, který se protlačil skrze vítající vojáky do první řady.

„Opakuj to, a já ti do toho strčím nos!“ pohrozil mu stejně mohutný chlapík, který právě sešel po můstku na pevnou půdu.

„Proč? To je to kadidlo tak prima? Je to snad tvoje kadidlo?“ odpověděl Fanfán.

„Pánové! Pánové! Udělejme kruh,“ zařval Prďous, který se tu náhle také objevil. „Uvidíme souboj mezi pány z Royal Bourgogne a z Royal Berry!“

Ten hromotluk shodil na zem pytel, který mu až do té chvíle napůl zakrýval tvář, namířil pěst na Tulipána, který už stál ve střehu – a pak ten pořez k všeobecnému údivu vyrazil ohromující výkřik, připomínající troubení slona: byl to Goujon Široký!

„Hele, papánkův nádeník!“ zařval Fanfán a vyhodil do výše svůj třírohý klobouk.

„Tak tady seš!“ vřeštěl Goujon Široký a poplácával Fanfána přátelsky po zádech. „V armádě jako dospělý člověk!“

„Pánové,“ křičel Fanfán a smál se přitom, až slzel. „Představuju vám chlápka, který dělá nejlepší jahodové dorty v Paříži a který umí říkat madame v šesti jazycích!“

„A který dovede nejhlasitěji prdět!“ povykoval Goujon Široký a smál se, až se ohýbal.

„Tak to ne, to já!“ protestoval Prďous.

„Goujon Široký, můj nejstarší kámoš!“ představoval ho Fanfán. „My jsme spolu chodili po stejných ulicích po Paříži, když jsme měli ještě mlíčen u zadku!“

„Tohle je Prďous!“ představoval Fanfán člena své „patroly“. Mezitím se dostavili další členové „bataliónu smrti“ – tak si totiž teď říkali Fanfánovi kamarádi. „Jules Brac, Alibert Drain, Švihák – my všichni jsme ani ne před týdnem byli na chcípnutí a to, co teď z nás vidíš, to jsou naše duše!“

„To jsou krásné duše, Sirs!“ zahlaholil Goujon Široký. „A mají dobré visáže! Přátelé mých přátel jsou mými přáteli, takže teď zaplatím rundu!“

O deset minut později už byli v hospodě. V Ajacciu už tehdy samozřejmě byly hospody zavřené, ale spolehněte se na francouzský důvtip, chcete-li se setkat u sklenice třeba uprostřed Sahary! Vzpomínáte si na seržanta Annonciada, který v Bordeaux rozděloval ubytovací příkazy? Tenhle blondýn byl hotový vynálezce – sotva vystoupil na pevninu, už si zřídil tajnou kantýnu, protože věděl, co vojáci potřebují! Ta kantýna, to byla bouda z prken na konci nábřeží, které bylo plné různého materiálu: stanů, děl, beden s municí, pokrývek, a ta bouda byla obrostlá ostružiním a oleandry. Annonciado kolem ní navršil trámy, které ženisté potřebovali na stavbu mostů, takže boudu vůbec nebylo vidět. Uvnitř hořela svíčka, neboť mezitím přišla noc – a pánové tam seděli na zemi a pochutnávali si na víně – na víně dopraveném z Bordeaux! Jak se sem dostalo?

To je armádní záhada a Annonciadovo tajemství! Ale je to nádherné víno! Pánové je očichávají, ochutnávají na jazyku, kloktají si jím v hrdle a Fanfán, který už ledacos ví a zná o vínu, právě teď přednáší o tom, odkud to víno je, z jaké révy a které ročníky jsou dobré nebo ještě lepší.

„Tak vidíš, Goujone,“ oznámil, když skončil svůj učený výklad, „že jsem teď tady, tak je to zčásti tvá vina! Onoho dne u pece tvého papánka jsi mě dokázal přesvědčit, že je pravda, co jsem cítil, totiž že život se musí prožívat na koni, i když třebas právě u pěchoty!“

„Synku,“ prohlásil Goujon, „ty tvé otázky jak žít, kterés mi tehdy položil, mě přivedly k tomu, že jsem si je taky zodpověděl, a pak jsem se rozhodl. Vyměnil jsem briošky za vojenský komisárek a cítím se dobře!“

„Tvoji rodiče nic nenamítali?“

„Já jsem jim nic neřekl! Nechal jsem doma dopis: neplačte, tatínku a maminko, až se vrátím, uvidíte, že jsem kapitán, a budete pak na mne pyšní!“

„Pánové,“ oznámil seržant Annonciado, když vytahoval zátku z osmé láhve, „tuhle rundu dávám k dobru já!“

Od toho blonďáka, který uměl dobře počítat, to bylo udivující gesto, protože dosud nikdo si neuvědomil, že to pití bude mastné. A Annonciado měl dokonce slzy na krajíčku, když dodal: „Kdybych měl tu čest být členem bataliónu smrti, navrhl bych, aby pan Goujon Široký byl jmenován jeho čestným údem!“

„Pokud jde o čest, tak to nevím, ale pokud jde o úd, tak to mu důvěřuju!“ řekl na to Tulipán.

A tak se stalo, že Annonciadův návrh byl odhlasován zdvižením ruky a že se Goujon Široký potom rozbrečel dojetím. Objal všechny kolem dokola a navrhl Prďousovi, že někdy v příštích dnech uspořádají speciální soutěž.

♦ ♦ ♦

Všichni se potom probudili po miliónech světelných let příštího dne ráno v devět hodin v rozsáhlém přístavním vězení, vévodícím městu a zahřívaném dopoledním sluncem, jehož paprsky už svítily skrz mříže. Všechny je sebrala o půlnoci patrola, když právě na liduprázdných ulicích vyřvávali kolektivně složené refrény, jako například tento:

„A já ti dám, co hledám, a ty si dáš, co hledáš, ale nejdřív ti to nandáme, plukovníku de Ramprdóne!“

Přesněji řečeno, nejdřív se z nich probudil Fanfán Tulipán. Někdo s ním totiž bezohledně třásl. Fanfán pootevřel jedno oko a prohlásil: „Neotravuj, Auroro! Nech mě spát!“ Pak si uvědomil, že to není Aurore, ale poručík de Chamance, a ocitl se tak v přítomnosti.

„Probuďte se, proboha! Já vás už od čtyř ráno všude hledám! Co se vám stalo?“ říkal mu poručík de Chamance.

„Já nevím!“ odpověděl Fanfán Tulipán a ztěžka vstával. „Já – ouvej!“ (Chytil se oběma rukama za hlavu.) „Podle toho, jak mě bolí palice, tak jsem asi někam spadl hlavou dolů, pane poručíku.“

„Byli jste ožralí namol. Přivedli vás sem, vojíne Tulipáne, vás a vaše kamarády, všech sedm…“

Tulipán se postavil do pozoru a věcně se ptal: „Co mi rozkážete, pane poručíku? Co mohu pro vás udělat?“

„Dnes v noci byl unesen syn mých přátel,“ oznámil mu de Chamance.

„To myslíte Napoleona?“

„Jak to, že znáte jeho křestní jméno?“

„My jsme se včera seznámili před domem jeho rodičů. – Tak on byl unesen? Jak? A kým?“

„To vám vysvětlím, pojďte se mnou! Musíme si pospíšit,“ odpověděl poručík a už navlékal redingot na Tulipána, kterému ještě nesloužily nohy. „Ihned jsem si vzpomněl na vás, protože jste nejlepší střelec pluku!“

„Já taky, pane!“ ohlásil basový hlas zezdola. Byl to Goujon Široký. „Jestliže potřebujete dobrého střelce, tak já jsem se cvičil ve střelbě už rok předtím, než jsem se přihlásil do armády!“

De Chamance se tázavě podíval na Tulipána.

„To je můj přítel Goujon Široký od pluku Royal Bourgogne, pane. Můžete se na něj spolehnout!“

„Pánové, následujte mě!“

Vyšli pochodovým krokem a žalářník zavřel za nimi dveře vězení, v němž se dalších pět kvítek dosud neprobudilo.

„Strávil jsem noc u Bonapartů,“ vysvětloval de Chamance, zatímco pochodovali směrem k domu Bonapartových liduprázdnými ulicemi, ozářenými podivným sluncem, které jako by nesvítilo nikomu kromě těmto třem spěchajícím vojákům. „Šli jsme spát o půlnoci, a paní Letizia Bonapartova se chtěla ještě podívat na svého syna, ale ten nebyl ve své posteli a jeho postel nebyla ani rozesílaná, i když předtím k páté hodině nás přišel pozdravit!“

„To je ale rošťák!“ vykřikl Tulipán. „On zase vyšel na ulici. Měl schůzku, pane, chtěl vyplatit nějaké uličníky ze sousedství, protože mu říkali, že je něco jako slouha Bourbonů!“

„Jak to víte?“

„Řekl mi to!“

„To byla jistě nějaká léčka. Ti uličníci byli nastrčeni, aby ho do ní dostali.“

„Myslíte si, že mu hrozí velké nebezpečí?“ zeptal se Goujon Široký.

„Jemu ne,“ odpověděl poručík, „to pochopíte za chvíli.“

♦ ♦ ♦

Letizia Bonapartová, celá bledá a strnulá, seděla jako truchlící Panna Maria celá v černém, s duší stejně zachmuřenou, na vysoké židli u vyhaslého krbu v místnosti, kam vešli všichni tři, poručík, Tulipán a Goujon Široký. Žaluzie na oknech byly dosud spuštěny, bylo tu pohřební přítmí.

Charles Bonaparte chodil sem a tam s rukama za zády a chvílemi se mu úzkostí rozechvěly rty. Když mu Tulipán a Goujon Široký byli představeni, řekl jim přiškrceným hlasem: „Celou noc jsme já a přátelé prohledávali okolí. Napoleone to tu přirozeně všude zná jako své boty a my jsme se nemohli domnívat, že se ztratil. Jenže mohl někam spadnout a vím já co ještě – on někdy podnikal takové noční výlety!“

„Měl schůzku! Tulipán mi to právě sdělil!“ řekl poručík de Chamance.

„Schůzku?“

„S nějakými kluky, které chtěl potrestat za to, že mu říkali, že je… ach ano, Janovan!“ oznámil Tulipán.

„To jsme si také mysleli, že si na něj vymysleli nějakou léčku!“ zvolala paní Bonapartová zlomeným hlasem. „Na tak malého chlapce!“

„Dnes ráno v půl šesté, když jsme se vraceli domů, našli jsme pode dveřmi tohle,“ sdělil Charles Bonaparte a podával přitom oběma vojákům cár špatného papíru, na němž bylo napsáno několik řádek v korsičtině. „Já vám to přeložím: Bonaparte, odevzdáš nám 1000 écus pro korsickou věc u Pontone! Jestliže ne, svého syna už neuvidíš! Dostav se k Pontone přesně v poledne!“

Všichni mlčeli. Bonaparte šel k těžkému stolu uprostřed místnosti, zdvihl velký plátěný váček, který na něm ležel, a pustil ten váček zase na stůl: „To je těch tisíc écus.“

„Vy tam půjdete, pane?“

„Přirozeně! Co si to myslíte?“

„Ale vy věříte, že vám bude váš syn vrácen?“

„To není třeba se obávat,“ vložil se do toho poručík. „Oni ho vrátí, jestliže si pan otec pro něj přijde! Korsičané nezabíjejí děcka!“

„Ano?“ řekl Tulipán, který stále nechápal. Poručík se kousl do rtů a podíval se na Bonaparta, jako kdyby mu ze zdvořilosti nebo z ostychu chtěl přenechat slovo.

„Já jsem spojenec Francouzů,“ řekl stručně Napoleonův otec. „Já jsem jejich smírčí soudce. V hloubi svého srdce jsem přesvědčen, že budoucnost mé vlasti je spjata s budoucností Francie. A proto jsem nenáviděn těmi, kdo nemají stejný názor. Ne, moji rodáci neublíží mému synovi! Ale až budu v poledne u Pontone, budu zastřelen!“

♦ ♦ ♦

Pontone je vzdáleno půl míle. Jde se tam po oslí stezce, přes kterou leží padlé stromy a která je místy zarostlá křovím. Je to malý záliv v půlkruhu skal vysokých asi patnáct metrů. Moře tam tiše šplouchá a pach chaluh se tam mísí s vůní myrt a cesmín, které rostou na skalách.

V zátoce několik metrů od břehu kotvila malá bárka, kterou kolébal neznatelný příboj a v níž ležel pod rybářským pláštěm Napoleone s pouty na rukou i nohou a v ústech měl ne příliš těsně utažený šátek. Deset metrů nalevo od této bárky schovávali se za jedním skalním výběžkem dva muži s očima upřenýma nahoru k oslí stezce a s nataženýma ušima. Oba měli na sobě krátký tmavý plášť s kapuci a krátké holínky z kozinky, za pasem z tlusté látky měli zastrčeny nože. Každý držel dlouhou pistoli, byly to zbraně, které si opatřili před třemi týdny při přepadení jedné malé strážnice. Těm mužům mohlo být tak dvaadvacet let. Nepodobali se jeden druhému, ale měli stejně zarputilé vzezření a hrdla sevřená stejným napětím. Ten menší se podíval ke slunci a zamrkal přitom: „Brzy bude poledne, Pasquale!“ – „Jo.“ – „Přijde?“ – „Jistě! Není to zbabělec.“ – „A co když nemohl dát dohromady ty peníze?“ – „Na těch nám nezáleží, spíše na tom, aby zemřel! Psst! Poslouchej!“

Za hedvábným jiskřením mořské hladiny uslyšeli zařehtání koně. „Není daleko!“ – „Ne. Pasquale?“ – „Mluv tišeji!“ – „Taky se potíš?“

Najednou se na modrém nebi nahoře na skalách objevila silueta koně a jezdce na něm. Oba muži se ani nepohnuli. Dívali se, jak Bonaparte sesedá s koně. Všude bylo ticho.

Bonaparte přivázal svého koně k jednomu uschlému kaštanu a podíval se pak na moře, do zátočiny a na bárku. Pod jeho nohama zapraskaly větvičky, to jak začal pomalu sestupovat po příkré cestičce, která vedla od oslí stezky k zátoce. Když byl uprostřed malé pláže, zastavil se, protože ho přepadl strach. Jeho černý redingot, černý třírohý klobouk jako by už předpovídaly hrozný pohřební smutek!

Když oba muži vyšli z úkrytu a přiblížili se k němu, ani se nehnul. Jejich kroky v bílém písku nebylo slyšet. O vteřinu později bezhlučně, jen s tichým cinknutím dopadl k jejich nohám váček. Pasquale ho sebral a hodil beze slova dozadu za sebe. Bonaparte pak uviděl dlouhou pistoli namířenou na své srdce, pak uviděl druhého muže, který zamířil k bárce. Jeho kroky ve vodě neskutečně šplouchaly a stejně neskutečně vypadal i tento mlčenlivý balet tří mužů na pláži pod vysokým poledním sluncem.

„Schovej svou zbraň,“ požádal tiše Bonaparte, „jinak na tebe můj syn skočí!“

Pak se podíval na Napoleona, který – už bez pout a roubíku – běžel k němu vodou, veden za ruku druhým mužem.

„Papá!“ zvolal chlapec, „proč mi to udělali?“

„To byl omyl,“ odpověděl mu Bonaparte s úsměvem, zvedl ho a políbil na obě tváře. „To se nezlobili na tebe! Teď si musíme – já a ti pánové tady – spolu o něčem pohovořit. Můžeš se vrátit domů sám! Já tě cestou ostatně dohoním!“

Napoleone vypadal udiveně, ale nic neřekl. Byl zvyklý poslouchat. Podíval se na oba muže a všiml si, že nemají žádnou zbraň. Pasquale se na něj dokonce usmíval!

„Já poběžím,“ řekl Napoleone, „a doběhnu domů před tebou!“ Rozběhl se po cestičce nahoru a ani se neobrátil, nahoře se zastavil, zamával oběma rukama a cosi zakřičel. Potom se znovu rozběhl tak, že napodoboval cval koně, a brzy zmizel.

„Tak do toho!“ řekl nato Pasquale a vytáhl znovu pistoli.

„Ještě okamžik!“ zarazil ho druhý muž. „Ten chlapec je ještě blízko. Nesmí to vidět, Bůh by nás potrestal!“

Na oslnivě zářící pláži čekali nehnutě tři muži. Všude bylo ticho, slyšeli jen dupot utíkajícího chlapce, který si představoval, že je kůň.

Potom současně zazněly oba výstřely.

♦ ♦ ♦

Napoleone běžel rychle a přitom křičel jako voják, ale ozvěna výstřelů ho dohonila. Někdo vystřelil! Zastavil se a poslouchal. „Papá!“ vykřikl a rozběhl se nazpět, už ne jako kůň… Když doběhl nad zátočinu, spatřil svého otce a vedle něho dva muže a u jejich nohou na pláži…

Napoleone seběhl bleskem dolů, chytil otce za ruku a podíval se zvědavě na ty dva ležící chlapce, kteří ho unesli a kteří se nehýbali.

„Napoleone?“ řekl mu Charles Bonaparte, „tohle je pan Goujon Široký.“

„Dobrý den!“ pozdravil chlapec.

„A tohle je pan Tulipán.“

„Toho já už znám! A tady ti dva spí?“

„Ano, spí,“ odpověděl mu Charles Bonaparte a odváděl ho odtud, přičemž Tulipánoví a Goujonovi řekl: „Smekám klobouk, pánové, jste obdivuhodně dobří střelci!“

„Ó,“ odpověděl mu Tulipán a ukázal mu četnickou pistoli, „s tímhle se míří líp než s modelem, který používá jezdectvo, tahle je o polovinu kratší, a přece je to stejná ráže: 15,2!“

„Přece jen,“ potvrzoval Charles Bonaparte své ocenění, „sestřelit je z padesáti metrů s oslí stezky, to už něco znamená!“

„V určitém směru,“ připustil Goujon Široký, „to je dobré… Ale jinak,“ zašeptal Fanfánovi, „jsem to udělal naprosto nerad.“

„To znamenalo buď oni, nebo pan Bonaparte!“ odpověděl chmurně Tulipán. „Jenže střílet lidi jako králíky, to není správné!“

„Teď si musíme udělat na pažbách svých pistolí zářez,“ dodal Goujon Široký naprosto bez radosti.

Po celou dobu, co obědvali u Bonapartů, mlčeli – ani se nenapili vína, ne proto, že jim po té minulé opici nechutnalo, ale aby se potrestali. Nezdálo se, že by někdo z nich – včetně poručíka de Chamance – byl hrdý na to, že byli vybráni, aby provedli to, co právě udělali.

„Nutnost se však stává zákonem!“ řekl poručík s povzdechem.

„Polib tyhle dva vojáky“ vybídl Charles Bonaparte svého syna, když se loučili. „Já jsem jim velmi zavázán, všichni jsme jim velice zavázáni!“

„Já jim to oplatím!“ řekl nato chlapec Napoleone.

Charles Bonaparte rozdělil obsah plátěného váčku na dva díly. Ani Tulipán, ani Goujon Široký se neodvážil odmítnout, avšak když došli do přístavu, hodili ty peníze současně, aniž se předtím domluvili, do moře.

/2

Ten, kdo byl před pěti lety v bitvě u Ponte-Novo na hlavu poražen, jmenoval se Pascal Paoli. Byl to žák neapolské Vojenské školy a byl povolán zpátky na Korsiku během jedné vzpoury proti Janovanům, jmenován generálem korsického království a šéfem nejvyššího úřadu Korsiky. Postavil se do čela rebelie s takovou účinností a s tak jemným smyslem pro strategii, že Janované museli požádat o pomoc Francouze – poprvé roku 1756 a podruhé roku 1765, ale nakonec, jak jsme už uvedli, Francouzům ostrov roku 1768 raději postoupili.

Boj proti Francii byl příliš nerovný. Ponte-Novo, to byl umíráček a Paoli kamsi zmizel. V jednu dobu pánové nahoře věřili, že duší rebelie je zase on, ale podle informace, kterou dostal hrabě de Marbeuf z Paříže, byl Paoli v Londýně, jenže hrabě de Marbeuf se zároveň dozvěděl, že se právě vylodil na korsickém mysu jakýsi Pasqualini, bývalý spolubojovník Paoliho, kterého tedy bylo možno zcela oprávněně podezřívat, že je duší celého povstání. Pasqualini skutečně navázal znovu styky s veliteli bývalých paolistických milicí a ihned zorganizoval různá povstání v Niolu, ve farnosti Talcini, ve Valrustice a v Ampugnani. A tak oddíly plukovníka Ramponeaua honily po horách, údolích a lesích už dva měsíce právě Pasqualiniho.

Pluk byl rozdělen na několik kolon, které postupovaly souběžně, vzdáleny od sebe dvě míle, jakmile by jedna nebo druhá kolona splnila své poslání, „válka“ by byla nepochybně prakticky u konce. Povstání v Niolu bylo potlačeno, a pokud jde o další, byla to už jen otázka několika týdnů nebo dokonce dnů.

Fanfán Tulipán ke své lítosti nebyl přidělen ke švadroně svého milého poručíka de Chamance, ale ke koloně plukovníka de Ramponeau. Ramponeau se k němu nechoval ani líp, ani hůř než k někomu jinému, byl to asi člověk, který dovedl ihned zapomenout na příkoří, která někomu učinil, a dokonce udělal něco udivujícího.

Večer před zahájením tažení ho Fanfán vyhledal v domě, kde plukovník umístil svůj štáb. „Pane plukovníku,“ řekl mu Fanfán, „dovolil byste, abych vás požádal, abyste mi prokázal skutečně velkou laskavost?“

„Copak to má být, pane?“

„Jeden můj přítel, který slouží u pluku Royal Bourgogne, hoří touhou, aby mohl sloužit pod vaším velením!“

„Hoří touhou, aby mohl sloužit pod mým velením, nebo touhou, aby tu byl společně s vámi?“ zeptal se sarkasticky plukovník.

„Na mou čest pane, chce sloužit pod vaším velením! Naproti tomu je v našich řadách voják Minchon, jehož starší bratr je seržantem pluku Royal Bourgogne a který by si to taky rád prohodil. Je tato výměna možná?“

„Administrativně ano,“ řekl Ramponeau. „Podle článku 20 řádu z roku 1764, který…“

„Myslím, že ho znám, jenže ten není vůbec aplikován!“

„Á!“ zvolal příjemně překvapený Ramponeau, „jak vidím, víte víc, než je obsah příručky…“

„To proto, že jsem často měl příležitost poslouchat vaše přednášky, pane! Já se velice zajímám o řády…“

„No, pane, kdyby všichni byli jako vy, bylo by v našich armádách více kázně! Tak já se na ten případ podívám!“

„Děkuji vám, pane! A můžu vám přísahou potvrdit jednu věc, totiž, že pokud jde o elán, sílu, vytrvalost, obratnost ve střelbě, nebudete mít lepšího vojáka, než je můj přítel Goujon Široký! Ono se mu ostatně u pluku Royal Bourgougne, nelíbí, domnívá se, že je tam příliš málo kázně!“

Tohle také okouzlilo plukovníka de Ramponeau! A co ho definitivně přesvědčilo, byla tato věta, kterou Fanfán Tulipán vyslovil s obezřetnou zdvořilostí, jaká se používá, když chcete nějakému člověku poukázat na jeho důležitost: „Budete-li tak laskav, pane, a uskutečníte tuto intervenci, nikdo se už neodváží připomínat, že výměny tohoto druhu nejsou nikdy prováděny!“

Ramponeau byl velice rád, když se věřilo v jeho důležitost. A tak zašel za svým protějškem k pluku Royal Bourgogne – a proto tohoto květnového rána táhl Goujon Široký po boku Fanfána Tulipána napříč lesem obrovských kaštanů rostoucích na strmém skalnatém úbočí.

Tak jako ostatních dvě stě mužů tvořících tuto kolonu šli s tornistrou na zádech, s puškou na rameni, pekelně se potili a pokaždé, když zakopli o nějaký vyčnívající kořen, nebo kámen, kleli jako pohani. Spolu s Prďousem šli všichni tři jako výteční střelci v čele kolony, to pro případ, že by narazili na nějakou léčku, do jaké padli den předtím: z jednoho shluku skal se najednou nakrátko rozezněly výstřely a dva vojáci padli. Tři patroly potom pročesaly okolí, ale nenašly po nikom ani stopu! A tak teď měli vojáci tak trochu strach v této liduprázdné, na troud vyschlé, mlčící krajině, z níž mohla znenadání na ně padnout smrtící rána!

Ramponeau se musel vzdát svého koně, protože ten byl k ničemu v tomto terénu, plném srázných, stoupajících a klesajících úbočí, neproniknutelných houštin a spleti větví porůznu rostoucích stromů, které nutily vojáky, aby je skrčeně podlézali. Proto Ramponeau už nejel vpředu na koni, ale pochodoval uprostřed kolony – neboť co by si byli tihle jeho maníci počali, kdyby jejich plukovník padl? Jedním z těch dvou padlých vojáků byl i Jules Brac, člen Fanfánovy „patroly“. Byl pohřben spolu s druhým na jedné louce na úbočí kopce, kde půda byla dostatečně hluboká. A tak na té louce zůstaly dva malé dřevěné kříže, které nakonec vojákům zmizely za ohybem cesty a zůstaly tam osamoceny pod nádherně zářícím sluncem.

„Korsičané nás taky střílejí jako králíky!“ řekl chmurně Fanfán Tulipán.

Při pomyšlení na to, že se Jules Brac už nikdy nevrátí do Lilie, bylo mu do pláče, a proto mu nezáleželo téměř na ničem, co se přihodilo potom.

Asi míli od místa, kde se dostali do léčky, jedna boční hlídka upozornila na osamocený dům, který byl kryt alejí stromů. Proto byl ihned dán rozkaz ten dům obklíčit. Uvnitř našli tři muže, jednoho starce a dva mladíky. Bylo sice téměř jisté, že se nezúčastnili onoho přepadu, ale co když se ho mohli zúčastnit? A tak bylo pokládáno za hotovou věc, že jsou komplici banditů! A koneckonců měli také smůlu, že se ve sklepě jejich domu našla stará lovecká puška!

Plukovník de Ramponeau jim přečetl doslova a do poslední čárky příslušný paragraf z ediktu, vyhlášeného roku 1771 hrabětem de Marbeuf – totiž že je zakázáno pod trestem smrti vlastnit zbraně. Ti tři muži sice očividně nerozuměli ani slovu z tohoto proslovu proneseného v cizím jazyce, ale o deset minut později byli už pověšeni na nejsilnější větvi mohutného kaštanu, v jehož stínu stál jejich dům.

Fanfán Tulipán na tuto událost reagoval se zpožděním – nejdříve pocítil jakýsi hnus, pak dostal strach, aby nedošlo k dalšímu podobnému přepadení – ne proto, že by se bál, že ho zčista jasna potká smrt, ale protože měl předem hrůzu z těchto automatických represálií, z těchto vražd, které mu zničily jeho představu hrdinné války. A Goujon Široký? Ten měl stejný názor!

♦ ♦ ♦

Během odpoledního odpočinku dostihl kolonu posel, který přijel na mule schopné zdolat všechna stoupání. Sotva seskočil z muly, zhroutil se na zem. Pro plukovníka měl tři depeše.

Plukovník si stoupl na pařez, a když dosáhl toho, že všichni umlkli, rozhlaholil se: „Pánové důstojníci, poddůstojníci a vojáci, dostal jsem ze štábu tři depeše. Vyslechněte je s patřičnou pozorností! Jedna z nich je taková, že raní srdce nás Francouzů, ale nejdříve vám sdělím tu dobrou zprávu: krajina kolem Talcini a kolem Ampugnani je totálně pacifikována! Všechno tam bylo vyčištěno a spáleno, jak to bylo zapotřebí, a rebelové, pokud nebyli pověšeni, jsou na cestě do toulonských galejí!“

„To je ale dobrá zpráva!“ procedil mezi zuby nevrle Tulipán. „Tobě se to mluví, plukovničemo!“

„Pasqualini, vůdce povstání, kterého hledáme,“ pokračoval plukovník jásavým hlasem, „nachází se v této krajině, kterou pročesáváme! To je důvěryhodná informace, jak se zdůrazňuje v depeši, neboť pochází od významné zdejší osoby, která je oddána věci Francie! Nemohu vám povědět podrobnosti, které mi jsou sdělovány, ale vězte, že vítězství máme nepochybně na dosah ruky! Pánové: hurá!“

„Hurá!“ opakovali muži, jenže nějak mdle, protože už měli všeho dost: pochodování, horka, války, ve které není nepřítel vidět – a také, předem, toho „vítězství“, které, jestliže to dobře pochopili, spočívalo v tom, že několik lidí bude pověšeno na stromy a že bude vypálena nějaká vesnice. Představa plenění by je sice byla utěšila, ale co bylo možné plenit v téhle zemi, kde lidé nemají vůbec nic?

„Doufejme, že budeme moci znásilnit nějaká děvčata!“ pomysleli si v duchu někteří, aby se povzbudili.

Pan de Ramponeau mezitím slezl s pařezu. Jeho tvář byla najednou velice vážná. „Důstojníci! Poddůstojníci! Vojáci!“ oslovil je s důraznou pomalostí! „Poklekněme! Jeho Veličenstvo král Francie Louis XV odevzdal dne 10. května svou duši Bohu!“

Tato zpráva došla teprve nyní na Korsiku. Ramponeau padl na kolena a dvě stě mužů ho napodobilo. Některé cit přiměl k tomu, že se začali modlit. Jiní cítili, že je tlačí kolena. Po plukovníkových tvářích tekly oficiální slzy, které však v příhodnou dobu zmizely. A pan de Ramponeau pak rázně vstal a hlasem plným zvonivé radosti zajásal: „Král je mrtev, ať žije král! Ať žije Jeho Veličenstvo král Louis XVI. Ať žije Její Veličenstvo královna Marie-Antoinette!“

A když pak vojsko tohle zopakovalo potřetí tak, že přitom létaly do vzduchu třírohé klobouky, zavřeštěl plukovník: „Radujte se, pánové! Radujte se! Jestliže mé tajné informace jsou správné, dostaneme dnes v noci Pasqualiniho! Jeho hlavu pošleme jako poctu našemu novému králi a naší nové královně! Pánové důstojníci, ihned ke mně všichni na poradu!“

♦ ♦ ♦

Bylo to divné! Kolona pochodovala v naprosté tmě, tápavě mířila k vesnici Monerbo, kde podle informací rozšířených mezi mužstvem seržanty byla velká tlupa silně ozbrojených rebelů v čele s Pasqualinim. Tu vesnici potichu obklíčí a ráno na ni zaútočí! Bude to skutečná bitva! Konečně dostanou křest ohněm! Konečně budou moct zabíjet a možná i umírat! Pokrýt se slávou a prokázat zdatnost – ale Fanfán Tulipán přesto myslel jen a jen na Madame Du Barry!

Při pomyšlení na ni ho bolelo srdce! Myslel si, že je jistě velice nešťastná, a říkal si, co se asi stává s favoritkami, které ztratí svého krále. Copak asi dělá Madame Du Barry v tuhle hodinu, zatímco on pochoduje k Monerbu uprostřed řinčení zbraní? Fanfán by býval chtěl rázem přeskočit ty stovky mil, které ho dělily od Madame Du Barry, zaťukat na její dveře ještě téže noci a říci jí: „Kdysi jste mi slíbila svou ochranu. Nyní jste to vy, kdo potřebuje ochranu druhých lidí! Prostý voják Fanfán Tulipán je vám k službám na život i na smrt!“

Copak asi právě dělá Madame Du Barry? Jak by to mohl jenom vědět!

♦ ♦ ♦

Podle rozkazu, který byl tlumočen od ucha k uchu, byly tornistry ke druhé hodině ranní odloženy na zem. Mužstvo dostalo rozkaz spát, ale vojáci byli většinou tak unavení, že ani na ten rozkaz nečekali a už spali stočeni do klubíčka nebo opřeni zády o nějaký strom.

K Monerbu měli teď nějakých dvě stě metrů. Když noc začínala blednout, oficíři rozvinuli kolonu krytou stromy a keři asi padesát metrů od vesnice do oblouku. O kus dál ji obklíčilo třicet mužů tak, že zaujali pozice kolem cesty, která vedla dolů do údolí, a přeťali tak jakoukoli možnost ústupu.

Monerbo, to bylo dvacet domů nahloučených na holé pláni, měřící asi tisíc metrů čtverečních. První z těch chatrčí stála asi dvacet metrů za krajními stromy. Poslední skoro na konci této malé planiny, která se najednou lomila a pokračovala pak srázným svahem k dalšímu lesu asi pět set metrů dole. Už se rozednívalo. Tvary těch malých domů byly už k rozeznání. Nikde ani hlásek. Žádný kouř. Dokonce nebylo slyšet ani kohouta zazpívat, takže bylo možno se domnívat, že ve vsi nikdo není a že kořist upláchla! Ale v okamžiku, kdy tomu už všichni vojáci začínali věřit, otevřely se tam ve vsi dveře jednoho domu a z nich vyšlo děvčátko, které neslo dřevěné vědro. Zamířilo k jakési stáji, v níž zmizelo. O chvíli později bylo slyšet vděčné zabučení dojené krávy a Monerbo, jako by tohle právě bylo bukolické znamení, že noc je u konce, náhle oživlo. Z jiného domu vyšla černě oblečená žena a začala na jeho prahu usilovně kartáčovat plášť z kozinky. A potom se objevil jakýsi stařec. Nesl sekerku a na rameni jakousi nůši. Asi se chystal do lesa, aby tam nasekal dříví. Stařec se zastavil u ženy kartáčující plášť a něco jí povídal. Z chléva vyšlo děvče, které sotva stačilo unést vědro plné mléka. Vrátilo se domů, ale mezitím ze sousedního domu vyšla dvojice manželů, kteří se smáli a zamířili k zahrádce na pokraji lesa, on s hráběmi na rameni, ona s vědrem vody v ruce. Všechno vypadalo tak klidně, tak přirozeně, tak všedně, že Fanfán Tulipán, který se krčil vedle Goujona Širokého, řekl skrze zuby:

„To není možné, kamaráde, jsme na špatné adrese!“

Právě v tom okamžiku přišel rozkaz nasadit bajonety. Tulipán, Goujon Široký a mnoho jiných se na sebe udiveně podívalo.

„Přece teď nebudeme těmi bajonety bodat do těch starců a do té holčičky!“ řekl Goujon Široký.

V odpověď zaznělo zařvání, které vylekalo celou kolonu a zároveň přimrazilo k zemi vesničany.

To zařval plukovník: „Kupředu! Na zteč! Střílet jenom na můj rozkaz!“

Vojáci vyskočili zpoza stromů jako čerti – jako čerti, kterým to tak trochu nešlo na rozum – ve stejném okamžiku, kdy tucet vesničanů, probuzených řevem plukovníka de Ramponeau, vyběhlo ze svých domů. Pak nastal zmatek, zděšené ženy padly na kolena, muži zvedali ruce nahoru, kdesi se rozplakalo nemluvně a stateční vojáci plukovníka de Ramponeau zvolnili krok, z běhu zteče přešli v krok a nakonec se zastavili, protože si říkali, kvůli čemu tady vlastně jsou, když útočí do prázdna proti nikomu, leda proti modlícím se ženám a proti tomu děťátku, které pořád ještě plakalo. Ale to už dvojitým kordonem svých vojáků proběhl řvoucí plukovník s mečem v ruce: „Ať všichni vyjdou z domů! Pasqualini, já vím, že jsi tady! Při nejmenším projevu odporu dám rozkaz k palbě! Pak budeš mít na svědomí smrt svých lidí!“

„Uf!“ oddychl si Tulipán, který si zachoval chladnou hlavu. „Tentokrát má něco k dobru – už jsem se začal bát, že dá rozkaz k palbě!“

„Kdo tady mluví francouzsky?“ huláká plukovník.

„Já,“ řekl stařec s nůší a postoupil kupředu.

„To bys měl ale vědět, že zbraně jsou zakázány!“ zařval na něj Ramponeau a vyrval mu z ruky sekerku.

„A to mám dříví sekat svými zuby?“ zeptal se ho stařec takovým tónem, že to mezi vojáky, kteří ho uslyšeli, vyvolalo krátkou ozvěnu opatrných posměšných poznámek. Ramponeau starce zdrtil svým pohledem a potom mu řekl:

„V kterém domě je?“

„Kdo, pane?“

„Pasqualini, váš velitel! Vůdce povstání!“

„Proč by tady měl být?“

„Protože mi to bylo hlášeno!“

„Tak to je omyl, pane, tady, my tady ani nevíme, jak vypadá!“

„To ještě uvidíme!“

Dva oddíly prohledaly všechny domy. Zděšení vesničané slyšeli, jak se bortí dveře, které vojáci vyráželi pažbami, a jak se na podlahách domů tříští nádobí. Všichni se mlčky tiskli jeden k druhému. Prohlídka trvala půl hodiny. Výsledek: nic, nikdo! Žádný Pasqualini! A pokud šlo o silný oddíl dobře ozbrojených rebelů, scvrklo se to na půl tuctu dospělých, napůl invalidních mužů, kteří neměli žádné zbraně.

Plukovník byl hluboce zklamán. Zklamán svým obchvatným manévrem, na který byl velice pyšný, a svým masovým útokem, jehož výsledkem bylo takové žalostné fiasko! Zklamán proto, že snil o tom, že zajme Pasqualiniho živého a že jej přivede do Ajaccia s jásající armádou a že mu jeho nadřízení budou blahopřát – tak jako kdysi v Římě, když vítěz vlekl za svým vozem poražené vůdce nepřátelských vojsk!

Ramponeau stiskl zuby, a zatímco ve svém nitru spílal idiotům z generálního štábu, jejichž mylné informace ho zesměšnily, nařídil, aby vojáci odložili pušky do kozlic: „Pohov!“

A tak si vojáci šli do lesa pro tornistry a pak seděli v kruhu kolem svých pušek, ohlodávali svůj seschlý nebo plesnivý komisárek a zapíjeli ho kyselým vínem. Vesničané, ti všichni zmizeli ve svých domech. Četa vojáků, která měla prchajícím rebelům přetnout ústupovou cestu, byla odvolána nahoru do vesnice. Plukovník se zavřel sám do jednoho domu, jehož obyvatele vyzval, aby šli někam jinam. To už podle nepochybných známek cítil, že jeho vojenský nezdar u něho znovu vyvolá průjem.

Tulipán se opíral o svou tornistru vsedě mezi Goujonem Širokým a Alibertem Drainem, který spal. Tulipán upřeně pozoroval tenký proužek dýmu, který stoupal z komínu jednoho domu – domu starce mluvícího francouzsky. Černý kouř stoupal z komína přímo vzhůru k bledému nebi, jako by stál nehnutě. Tulipán z toho úporného dívání nakonec usnul.

V poledne se kolona zvedla. Plukovník se totiž rozhodl, že potáhnou až do Viterba. Viterbo, to byla vesnice, kterou bylo vidět z Monerba a která jako by visela na srázném kopci, protínajícím údolí, do něhož měli sestoupit.

Z domů v Monerbu nevyšel nikdo, aby se podíval, jak Francouzi odcházejí – kromě starce se sekerkou. Fanfán, který šel těsně kolem tohoto starce, využil chvíle, kdy nikdo nebyl poblíž, a řekl mu na půl úst: „Když jsem prohledával váš dům, našel jsem pistoli! Vzal jsem si ji. Jestliže ještě někdy budete mít nabité zbraně, tak je líp ukryjte!“

Po sto metrech se Fanfán otočil, aby se naposled podíval na vesnici Monerbo. Vypadala jako mrtvá. Nikde ani známka života, dokonce se nekouřilo ani z komína toho starce. Později, když kolona dorazila k mostu, spatřil Fanfán, že z toho komína stoupá velice tenký, ale zřetelný sloup černého kouře.

♦ ♦ ♦

Most v údolí vedl přes poměrně silnou bystřinu, jejíž svěží zurčení znělo příjemně do uší vojáků. Byl to dřevěný, asi třicet metrů dlouhý most, který jistě pocházel z doby vlády Janovanů. Byl bez zábradlí. Jak se blížili k mostu, kroužila v Tulipánově hlavě myšlenka, či spíš ani ne myšlenka, ale vzpomínka: Fanfán vzpomínal na Alcesta Piganiola, svého druhého nevlastního otce z oné vzdálené doby, kdy žil ve čtvrti Saint-Denis. Fanfán přemýšlel, proč mu přišel Alceste Piganiol na mysl, vždyť to bylo už tolik let, co si na něho vůbec kdy vzpomněl! V paměti mu ve skutečnosti zůstaly jenom vzpomínky na Piganiolovo vyprávění o Indiánech, které se mu tak líbilo. A najednou Fanfána něco osvítilo jako blesk, teď už věděl, proč si tak najednou vzpomněl na Piganiola!

To ten černý kouř! Kouř, který mizel a zase se objevoval a zase mizel a zase se objevoval a zase mizel!

„Stát, chlapi! Stát!“ zařval na ty, kdo jako on šli v předvoji a kdo měli užuž vstoupit na most. Pak se Fanfán Tulipán otočil a běžel podle kolony zpátky až k plukovníkovi.

„Pane,“ volal celý udýchaný, „nařiďte stát, prosím vás! Nedovolte vstoupit na ten most!“

„Copak se děje, příteli? Proč to?“

„Pane, vy jste kdysi vedl válku v Québecu?“

„Ano, a co má být?“

„Je to pravda, že si Indiáni předávají zprávy kouřovými signály?“

„Ano, je to tak. To nám někdy připravilo velice nemilá překvapení.“

„Podívejte se, pane!“ Tulipán ukazoval rukou směrem k Monerbu.

„Já tam nic nevidím!“

„Ne, teď už tam není nic vidět, ale před chvílí tam stoupal z jednoho komína kouř. Třikrát se objevil a třikrát zase zmizel!“

„Tady nejsme mezi Indiány! Co si to…“

Plukovníkova věta byla naráz přerušena obrovským výbuchem: most vyletěl do povětří! Údolím zněla hromová ozvěna výbuchu. Z korun stromů vyletěli poplašení ptáci. Do bystřiny svistivě padaly trámy. Bylo slyšet křik – to vojáci předvoje utíkali zpátky jako splašení, beze zbraní, které odhodili. Most teď hořel plamenem, k nebi stoupal hustý černý kouř a mezi kopci se rozléhala mnohonásobná ozvěna exploze.

„Je někdo mrtvý? Raněný?“

„Nikdo, pane!“

Plukovník si šel spolu se svými oficíry prohlédnout trosky mostu. Byla to krásná práce! Nálože byly jistě velké.

„Délka zápalných šňůr byla docela pěkně propočítána!“ řekl plukovník na závěr prohlídky. „Kdyby Tulipán neprohlédl tu léčku, bylo nás v okamžiku výbuchu na tom mostě tak padesát! Za to budete povýšen, milý chlapče!“ prohlásil plukovník, když se otočil k Tulipánoví, který šel za ním. A potom: „Všiml jste si, z kterého domu byl dán ten signál?“

„Ano, pane,“ řekl Tulipán se sevřeným hrdlem. Myslel teď totiž na starce s hněvem v srdci, ale také se soucitem. Tohle však byla válka a ten starý muž si přál, aby zemřeli!

„Je to dům starce, který mluví francouzsky!“

Zase dojde k věšení, pomyslel si Fanfán zhnuseně, protože se mu takováhle válka nelíbila – ale to, co očekával, bylo pak ještě horší!

Starce totiž nenašli. Dveře jeho domu byly dokořán, když kolona, která se vrátila do vsi poklusem, znovu obsadila Monerbo. Stařec uprchl. Dvouhodinové pátrání v okolí nevedlo k ničemu. Hledejte člověka, který se tu narodil a který tu zná kraj jako svou kapsu!

Silná patrola, která byla poslána, aby vypátrala ty, kdo položili a odpálili pod mostem nálože, vrátila se zpátky také s nepořízenou. Mezitím vojáci prohledali znovu všechny domy, ale tentokrát v nich nezůstal celý ani kousek nábytku, ani hrníček, ani jeden slamník! Krávu v chlévě zabili bajonety a děvčátko, které ji ráno podojilo, objímalo její hlavu oběma rukama a usedavě plakalo. Ostatní obyvatelé – dvanáct žen, pět mužů, tři děti – byli shromážděni před domem „bandity“ a obklíčeni vojáky, kteří jim spílali a mířili na ně přitom puškami.

Plukovník podrobil všechny dlouhým výslechům – s pomocí jednoho seržanta italského původu, který víceméně rozuměl korsicky a kterému Korsičané také napůl rozuměli.

Nikdo z nich nic nevěděl, všichni byli nevinní. Ne, nejsou spojenci toho starce a maquisardů! Křičeli, přísahali, plakali. Klečeli na zemi a modlili se: „Panenko Maria, slituj se nad námi!“

„Vy víte všechno!“ řval plukovník. „Vy jste tu ukrývali rebely! Vy je jistě zásobujete potravou! Kdyby jeden z mých mužů neprohlédl, co ten váš bandita připravuje, měl jsem teď o stovku vojáků méně! Tak dobrá,“ řekl plukovník nakonec unaven svým vztekem, „teď Monerbo vypálíme!“

Byla to těžká odplata, u níž by to bylo nepochybně zůstalo, kdyby se náhle nedalo do pláče nemluvně. Jediné nemluvně v Monerbu, ono nemluvně, jehož pláč vojáci uslyšeli, když poprvé přišli do vsi. Jeho matka, velice mladá žena, která jistě zůstala kdesi v úkrytu, nesla ho v náruči a utíkala s ním jako šílená do lesa!

„On říká, že to je dcera toho starce,“ přeložil ihned tlumočník. „Říká, že ji donutí, aby řekla, kde se ukrývá její otec, protože nechce, abyste vesnici vypálili.“

„Chyťte ji!“

Deset vojáků se rozběhlo za ženou, ta se však na kraji lesa obrátila a vystřelila a potom se dala znovu do běhu. Jeden voják padl a začal naříkat. Salva výstřelů zkosila jak tu ženu, tak její děťátko! Ručej jejich krve se spojila s ručejí krve střeleného vojáka, který už byl také mrtev.

Spravedlnosti bylo učiněno zadost. Plukovník měl také všeho dost – dostal průjem.

Monerbo bylo však přece jenom vypáleno! Vojáci, dorazivší v noci k úpatí srázného kopce, na němž sedí Viterbo, dívali se dlouho na oblohu. Měla krásnou rudou barvu krve.

/3

Po dvou hodinách namáhavého stoupání vtrhla kolona druhého dne v osm hodin ráno do Viterba, ale zase to nebyl velký válečný čin! To hnízdo bylo prázdné! Ve zdemolovaných domech, jejichž vyvrácenými okny a dveřmi se proháněl vítr, nebylo ani živáčka. Před jejich kolonou tu prošla jiná kolona jejich pluku. Tulipánoví se nechtělo ani pomyslet, že by to mohla být kolona poručíka de Chamance. Na náměstí před kostelem stál jediný strom a na něm viseli tři muži – tři oběšenci! Ten strom jistě byl kdysi vysazen proto, aby byl památníkem nějakého výročí. Na kraji města, u zdi, na které už pučely první jarní lomikámeny, páchly mrtvoly pěti zastřelených mužů.

„Byla to kolona kapitána Rafaelliho!“ sdělil Prďous, který šel sehnat informace.

„Tím líp!“ odpověděl Tulipán sklesle. „Já jsem si to taky říkal, že tohle nevypadá na poručíka de Chamance!“

„Ten táhne víc na jihu, jenže bůhví, zdali to není nucen dělat taky tak!“

„Mám toho po krk!“ prohlásil Goujon Široký. „Musím ti říc‘, že toho mám po krk!“

Kolona pochodující za nimi vláčela nohy a bylo slyšet, jak si poddůstojníci otevírají na vojáky hubu.

Plukovník de Ramponeau seděl znovu v sedle – na nepříliš paličatém mezku, kterého cestou našli, jak bloudí po krajině. To plukovníkovi trochu zvedlo náladu, ale přesto dobře věděl, že jeho postup bude v nedohlednu, jestliže jeho expedice nedosáhne jiných výsledků než těch dosavadních. A jak se toho bál už předem, průjem se mu opakoval. Kolona se během tažení zastavila desetkrát za den, aby plukovník mohl odskočit do křoví a ulevit si. Měl však už ostudy víc než dost a dvě třetiny jeho mužstva byly na tom stejně jako on kvůli plesnivému chlebu, zkažené vodě a zoctovatělému vínu. Francouzská armáda, úmorně pochodující k pravděpodobné slávě, zanechávala na této cestě za sebou tisíce malých orientačních bodů, které se však naprosto nepodobaly oblázkům pohádkového Palečka.

„My jsme úplný opak Attily!“ upozornil Tulipán. „Kde se objevíme, tam se tráva zelená ještě víc!“

Nikdo se však tomu nezasmál, dokonce ani Goujon Široký, protože všechny vojáky začala nahlodávat únava a jakási plíživá demoralizace.

Přišla noc a kolona se utábořila na vyprahlé planině nad malým údolím, v němž bylo vidět vesnici. Veškeré pohodlí vojáků tvořily křemeny, které se jim zařezávaly do zad a do zadků. Třásli se přitom zimou, ale rozdělat oheň bylo zakázáno, aby nebyli zpozorováni nějakým „silným kontingentem rebelů“ nebo aby tento bájný kontingent rebelů neupozornili, že se královská armáda blíží.

Fanfán nemohl usnout, Goujon Široký vedle něho ustavičně trhal rukama a nohama a ze spaní naříkal. Kromě těchto zvuků a různého chrápání kolem vládlo všude úděsné ticho, jen čas od času – snad aby to ticho bylo potom ještě tísnivější – zaznělo do tmy pohřební zahoukání nějakého nočního ptáka.

Tulipán usnul teprve k ránu a hned se mu zdál děsný sen, z kterého se vzápětí probudil: viděl sám sebe, jak visí na vysokém májovém stožáru uprostřed vypáleného města!

„Že ale smrdíme!“ řekl Goujon Široký, když se probudil. „Smrdí na nás všechno: nohy, zadek, huba, podpaždí!“

„To taky dělá válka!“ řekl Tulipán s předstíranou veselostí.

„To je hrdinný pot bojovníkův!“ řekl Goujon Široký hořkým tónem, který mu byl cizí. A náhle vykřikl: „Kdybys dostal rozkaz někoho pověsit, co bys udělal?“

„Nono!“ odpovědi Tulipán a protáhl si bolavé údy. „Mluv o něčem jiném!“

„Já jsem na to myslel celou noc!“

„Ale vždyť jsi chrněl!“

„I když jsem chrněl, přece jsem myslel jenom na to!“

„Tak vzhůru! Vstávat! Támhle přicházejí naše pokojské!“

Mezi vojáky se rozběhli poddůstojníci, kteří řvali: „Vstávejte! No tak, vstávat! Alou!“ Přitom nešetřili kopanci do boků těch, kteří včas nedokázali otevřít oči.

Po půlhodině byla kolona seřazena. Po zběžné prohlídce zbraní začali sestupovat do údolí k malé vesnici, kterou zpozorovali předešlého večera.

Jméno vesnice neznal ani plukovník de Ramponeau. Nebyla totiž zakreslena na přibližné mapě krajiny, kterou měl u sebe. Podle plukovníka i podle názoru jeho oficírů jistě tu před nimi prošla kolona kapitána Rafaelliho. Bylo to k uzoufání! V generálním štábu buď špatně naplánovali směr tažení jednotlivých kolon – nebo Rafaelli z nějakého důvodu uhnul ze svého směru! V každém případě právě tohle připravovalo plukovníka de Ramponeau předem o vavříny, a plukovník si proto sliboval, že po svém návratu do Ajaccia to v generálním štábu těm pánům pěkně vytmaví! Sakra!

Ať to bylo jakkoli, plukovník byl přesvědčen, že před ním je další Viterbo, a proto ani nenařídil obvyklá opatření, jako například aby byli dopředu posláni průzkumníci.

Tato bezejmenná vesnice měla pro Fanfána Tulipána zůstat navždy vesnicí beze jména, i když na ni nikdy v životě nezapomněl. Byl by mohl žít do sta let a vždy znovu by byl viděl šedavé domy, krčící se jakoby ve strachu jeden vedle druhého – i onu parasolovou borovici na dlážděném náměstí, na němž stála kašna bez vody – a také maličký kostelík uprostřed té šedi domů a velkou, železem pobitou bránu, divnou bránu, která se nehodila do tohoto prostředí a která jistě kdysi vedla do nějakého domu, ale teď tu stála sama, protože ten dům byl spálen asi už před velmi dlouhou dobou, protože na jeho místě rostly stromky. Ne, Fanfán Tulipán neměl nikdy zapomenout na tuto bezejmennou vesnici, protože právě v ní se z něho stal úplně a zcela muž, protože právě tam se zakalil, zocelil v křížové palbě hrdinství a bolesti Fanfán Tulipán člověk!

Neboť v této vesnici na jejich kolonu čekali…

♦ ♦ ♦

Divné bylo tohle: plukovník, aby své muže, jejichž skleslost sám cítil, povzbudil, aby jeho zbědovaná kolona znovu vypadala parádně, a nepochybně také proto, aby vzpružil sám sebe, nařídil koloně vpochodovat do této bezejmenné vesnice s hudbou v čele! Jeden trubač a tři tamboři nastoupili vpředu a jejich vřeskný válečný marš najednou vystřelil do svěžího ranního ovzduší směrem ke stěnám němých domů.

A tak se stalo, že si nikdo zpočátku ani neuvědomil, že třeskly i výstřely.

„Proč ten trubač už netroubí?“ zeptal se plukovník, který jel vzadu na svém mezku.

Bylo to proto, že trubač byl právě zabit kulkou, která projela jeho čelem! Tři tamboři, ohlušení rámusem svých bubnů, si ničeho nevšimli a ještě nějakou chvíli pochodovali parádním krokem a dál vesele bubnovali. Potom prostředním bubnem proletěla kulka, která bubeníkovi roztříštila nohu. Bubeník padl s výkřikem na zem. Plukovník ze svého zadního stanoviště spatřil, jak první vojáci v koloně se rozbíhají a padají nebo jak se krčí u stěn domů. Všechny okenice v domech se najednou otevřely a teď z nich šlehaly plameny výstřelů! Během dvou minut už leželi na cestě čtyři muži a ostatní utíkali zpátky v nepopsatelném zmatku, přičemž většina z nich odhodila svou zbraň!

Tulipán chytil za krk Goujona Širokého, který, jak se zdálo, nechápal, co se děje, a skutálel se spolu s ním za velkou železem pobitou bránu.

„Do prdele! Do prdele! Do prdele!“ sakroval Prďous, který se k nim připlazil a z jehož ustřeleného ucha crčela krev. Střelba neustávala – byly to pistole, lovecké i vojenské pušky a do jejich výbuchů vítězně řvali rebelové, kteří byli všude, dokonce i na zvonici kostela, na střechách, za okny, v zákopu, který přetínal cestu třicet kroků opodál! Do toho všeho naříkali ranění a ke všemu začal vítězně i pohřebně vyzvánět zvon! V oblacích dýmu bylo vidět pobíhající i padající strašidelné postavy a mátohy. Kdesi, bůhvíkde, kdosi dál zoufale bubnoval výzvu k útoku, byl to asi jeden z tamborů, bezpochyby poslední živý člen plukovní hudby – jenže nyní šli proti rozprášené koloně do útoku rebelové! Z mraku dýmu se vynořil kapitán Monroux s tasenou šavlí a řval rozkazy, jimiž strhl do protiútoku asi desítku mužů. Jeho šavle se vznesla vzhůru, ale kapitán byl v tom okamžiku sťat jinou šavlí a jeho hlava se skutálela na zem ve stejnou chvíli, kdy jeho deset mužů už leželo na zemi.

„Teď nás tu obklíčí!“ volal udýchaně Tulipán, který už nějakou dobu spolu s Prďousem a Goujonem Širokým střílel do zástupu útočníků. „Podívejte, běží k nám a je jich asi stovka!“

„Já už nemám munici!“

„Musíme se pro ni vrátit k vozům! To je ale bordel!“

Rozběhli se napříč porostem křoví a stromků rostoucích na zbořeništi domu. O sto kroků dále narazili na skupinu asi padesáti mužů, kteří se tu shromáždili pod velením dvou seržantů. Jejich kapitán Morléon tu ležel na zemi a umíral!

„Musíme svolat ostatní!“ řval Tulipán, aby překřičel hluk bitvy. „Co je s plukovníkem?“

Plukovník zmizel! Právě se mu stalo něco hrozného. Jeho mezek, ne on sám, se obrátil zády k vesnici, jakmile uslyšel střelbu, a dal se do šíleného běhu obráceným směrem. Čím víc plukovník trhal za otěže, tím ten mezek zběsileji utíkal!

„Když teď seskočím, tak si při téhle rychlosti zlomím vaz! Stůj, ty mezku prašivá!“ řval plukovník. My víme, že se plukovník bál války, ale v tomto okamžiku pojem cti přece jen přemohl jeho zbabělost – kromě toho se plukovník už viděl před válečným soudem, a tak přiložil hlaveň své pistole mezkovi na pravé oko, zavřel sám oči a vystřelil. Mezek udělal kotoul kupředu a plukovník narazil na strom. Ztratil napůl vědomí, cítil, jak mu z nosu a úst teče krev, ale přitom slyšel kdesi v dálce střelbu a potom uslyšel bubnování a spokojeně zamumlal: „Á, jdou do útoku!“ Potom omdlel načisto.

Ne, nezdálo se mu to! Buben skutečně bubnoval do útoku a do jeho bubnování volala polnice! To bubnoval Fanfán Tulipán a troubil Goujon Široký! V muničním voze našli totiž rezervní buben a polnici. Protože rebelové, kterým došlo střelivo, na chvíli zastavili svůj postup, aby si také doplnili munici, Fanfán Tulipán a Goujon Široký toho využili a shromáždili kolem sebe asi třicítku vojáků a přešli do protiútoku. Fanfán se teď neznal – či spíše teď se konečně poznával, co zmůže a dokáže, poznával sám sebe ve válečné vřavě, v palbě, tváří v tvář smrti, v úděsné mele boje. A teď také věděl, že se jeho tělo chvěje strachem, ale věděl také, že se jeho tělo podrobuje jeho odvaze! A tak z Fanfána začínal být muž, zakalil se ve výhni hrdinství.

Fanfán a jeho kamarádi se rozběhli do protiútoku a nehleděli ani na to, že šlapou po raněných. Někteří z nich padli, ale ostatní šli dál kupředu do mraků černého a bílého dýmu navzdory bleskům výstřelů a svistu kulek. A rebelové začínali kolísat. Někteří z nich zemřeli s kulkou v zádech. Jejich zákop vyčistili Fanfán Tulipán, Goujon Široký, Prďous a další šavlemi. Střelci z oken a střech zmizeli. Poslední středisko odporu – koste! – bylo dobyto na bodáky pětadvaceti zuřivými šílenci, kteří zpívali: „Kupředu, Fanfáne Tulipáne! Kupředu, Fanfáne Tulipáne…“

♦ ♦ ♦

Po obloze kroužili supi. Všude vládlo ticho, jako by si příroda po zuřivém běsnění lidí položila na ústa prst. Bylo poledne. Zbylí vojáci pohřbívali na blízkém poli své mrtvé – bylo jich třicet a k tomu padesát mrtvých rebelů. Francouzi měli také dvaadvacet raněných, z toho osm těžce. Z rebelů zůstalo ležet také mnoho raněných, ale ti byli dobiti, aniž k tomu byl dán rozkaz – vojáky k tomu dohnala zuřivá touha pomstít se a opojení z prolité krve. Podle odhadu mohlo uprchnout ještě asi dvacet rebelů.

Ti, kdo nepohřbívali, pomáhali chirurgovi a jeho pomocníkům, kteří nevěděli, co a koho vzít dřív v kostele, v němž byli shromážděni ranění. Jiní bloudili po vsi anebo spali s otevřenými ústy opřeni o zdi domů. Další – kteří nakonec také onemocněli z prožitého strachu – si ulevovali porůznu v křoví. Ostatní se potáceli jako opilí – a skutečně byli opilí vřavou bitvy, krutostí, které byli vystaveni a kterou sami spáchali. Pro většinu z nich to byla první tragická zkušenost a ta v nich vyvolávala buď opojné nadšení, nebo hlubokou skleslost.

Tulipán, Goujon Široký, Alibert Drain a Prďous teď seděli úplně vysíleni u oné divné, železem pobité brány, která vedla jen do prázdna, a snažili se zahnat hlad kousky tvrdého chleba, které drtili mezi dvěma kameny. Prďous měl hlavu ovázanou pruhem špinavého hadru, který měl zastavit krev tekoucí z jeho ustřeleného ucha. Jeden chirurgův pomocník mu tento improvizovaný obvaz polil octem.

„To byla krásná práce, chlapci!“ řekl jim asi čtyřicetiletý seržant Lavoine, který k nim přišel z kostela. „Bez vás jsme byli v troubě! Jistě za to dostanete vyznamenání nebo budete povýšeni!“

„Ale přesto jsme dostali pěkně nařezáno!“ prohlásil Goujon Široký. „To vítězství přijde draho!“

„Teď nemáme ani jednoho oficíra,“ oznámil jim seržant a unaveně k nim přisedl. „Kapitán Monroux je bez hlavy, kdybyste to viděli, tam to vypadá,“ otočil hlavu směrem ke kostelu, „a kapitán Morléon právě umřel!“

„Do prdele!“ řekli na to ostatní vedle něho, ale řekli to spíš lhostejně, protože sami předtím viděli smrt příliš zblízka, než aby teď nebyli docela umrtveni proti zprávám o umírání a smrti jiných, a taky proto, že teď potřebovali několik dní, aby znovu získali schopnost cítit dojetí.

„A co plukovník?“ zeptal se Tulipán.

Jen několik vojáků na počátku boje spatřilo, jak se plukovníkův mezek obrátil a splašeně zmizel, ale teď už to věděli všichni, co se s plukovníkem stalo. Navzdory tomu, že se Ramponeau právě netěšil jejich sympatiím, převládl mezi vojáky názor, že to neudělal úmyslně. Pro ty prosté lidi takové chování před nepřítelem bylo něco nemyslitelného.

„No, já už jsem za ním poslal patrolu,“ řekl jim seržant a začal zívat.

„V každém případě bych se divil, kdyby za to dostal nějaké vyznamenání!“ poznamenal Alibert Drain a potom vstal a dodal: „Já se pokusím nalézt nějakou vodu. Mám totiž takový dojem, že si musím vyprat spodní hábky!“

„Jestli ji najdeš,“ řekl nato Tulipán odcházejícímu Drainovi, „tak mi to přijď říc‘! Kolik dní jsme se to už nemyli? Tohle je právě ta práce, do které se teď musíme pustit!“

„A já už vím, jak nás ti rebelové vypátrali!“ prohlásil Goujon Široký. „Prozradil nás náš smrad!“

Ale když potom Alibert Drain na ně zavolal, že v jedné zahradě našel studni, odpověděli mu, že to je nádhera, ale ani se nehnuli. Zuli si boty, podívali se na své špinavé nohy a otupěle hýbali prsty.

Z kostela k nim občas dolehlo úděsné řvaní nějakého raněného vojáka, ale oni dělali, jako by nic neslyšeli. Tulipán už nějakou chvíli spal, když nad sebou uslyšel hovořit. To chirurg, který právě přišel z kostela celý rudý a potřísněný od hlavy až k patám krví, ptal se seržanta Lavoina, co má dělat s těmi dvěma ženami.

„Co já vím!“ odpověděl mu unaveně Lavoine. „Už nemáme ani jednoho oficíra a patrola je už dvě hodiny pryč a plukovník nikde, takže se mi zdá, že plukovník je někde v nějaké propasti. Do prdele práce!“

„Dvě ženy?“ zeptal se Tulipán a vstal. „Jaké ženy?“

„Četa, která prohledala kostel, našla na zvonici dvě holky, tos nevěděl?“

„Ne.“

♦ ♦ ♦

Deset mužů tvořících patrolu se vrátilo k poledni – s plukovníkem na nosítkách, která dali jakž takž dohromady z větví. Plukovník měl rozbitý nos a rozdrcenou čéšku jednoho kolena. Zatínal zuby, aby nekřičel bolestí. Jako člověku, kterému se nemůže stát nic tragického, aby to přitom nehraničilo se směšností, stalo se mu, že někde ztratil polovinu svého mongolského kníru! Tak se nechával teď ošetřovat se zavřenýma očima, a zatímco mu seržant Lavoine podával hlášení o bitvě, tiše přitom trpěl.

Tulipán, Goujon Široký a Prďous byli zavoláni k jeho lůžku o půl hodiny později. Všude kolem leželi ranění vojáci. Dostali napít pálenky, kolik zmohli, a většinu to zmohlo tak, že už ani nesténali bolestí a hrůzou, ale jenom dětsky fňukali.

Pod kazatelnou seděly na židlích dvě ženy s rukama svázanýma za zády. Jistě to byly mladé ženy, soudě podle jejich bohatých Černých vlasů, ale jejich tváře byly celé černé od střelného prachu a od špíny, a tak nebylo vidět, zdali jsou hezké nebo ne. Nedívaly se na nikoho a jejich rty se pohybovaly, asi proto, že se modlily.

Tulipán je nespouštěl z očí celou dobu, co jemu a jeho třem přátelům plukovník blahopřál tak, že po každých pár slovech umlkl, aby nabral dech.

„Bravo, pánové! Váš plukovník je na vás hrdý! Buďte si jisti, že na vás ve svém raportu pro generální štáb nezapomenu!“ (Zalapal po dechu.) „Budu věčně litovat, že se ten mezek tak blbě splašil a že mi zabránil, abych stál v čele kolony!“ (Znovu se nadechl a pak se otočil k Tulipánoví.) „Vojíne Tulipáne, dostane se vám té cti, že se stanete velitelem popravčí čety!“

„Cože, pane?“ zvolal udiveně Tulipán. („O čem to mluví? O jaké popravě?“ přemýšlel v duchu.)

„Podívejte se na tyto ženy! Byly zajaty se zbraní v ruce a musí tedy být zastřeleny bez jakéhokoliv soudního řízení, a to podle ediktu pana de Marbeuf ze dne 24. června 1770! Vy, pane, který jste si tak oblíbil studium řádů a nařízení, to jistě dobře víte.“

„Omluvte mě, pane, ale já si nepokládám za čest velet popravčí četě. Jestliže to je skutečně čest, tak mne jí račte zbavit! Já nežádám jinou odměnu za to, jak jsem se zachoval a kvůli čemu jste mi právě blahopřál!“

„Pozor, pane, obávám se, že se to podobá odepření poslušnosti!“ řekl plukovník, kterého přepadlo zoufalství.

„Já vás naléhavě prosím, abyste mi takový rozkaz nedával!“ odpověděl mu Tulipán tichým, skoro výhružným hlasem.

Že by Ramponeau dostal náhle strach, že by došel k názoru, že ve stavu, v jakém nyní byl, by jako jediný oficír nemohl čelit nějakému incidentu a přinutit k poslušnosti vojáka, jehož popularitu mezi mužstvem tak dobře znal? Plukovník totiž bezbarvým hlasem řekl: „Tak dobrá! Vzhledem k tomu, jak statečně jste se dnes zachoval, vyhovuji vaší žádosti!“ A pak, jako by chtěl zdůraznit, jak je liberální, protože nerozkazuje ani Fanfánovi, ani nikomu jinému, dodal: „Ale najdete mi dobrovolníky!“

Plukovník už začínal mít vztek. Musel konstatovat, že to takto rozhodl, protože má sám strach, a teď se bál při pomyšlení, že se dobrovolníci nenajdou a v tom případě bude muset prosadit svou autoritu a vojáky do popravčí čety vybrat sám.

A tak Ramponeau čekal na svém lůžku celou hodinu s rostoucí úzkostí. Tulipán mu pak přišel klidně ohlásit, že žádné dobrovolníky nenašel. Tulipán totiž splnil svůj úkol takovým způsobem, který mu umožňoval, aby měl klidné svědomí jako voják splnivší svou povinnost a jako člověk řídící se svým svědomím! Každému vojákovi, k němuž přišel, řekl totiž toto: „Chceš se stát dobrovolně členem popravčí čety, která má zastřelit dvě ženy? Jestli je ti jedno, že se za to dostaneš do pekla, tak ti jistě nebude jedno, že ode mne dostaneš pěstí do huby! Děkuju ti, že nechceš!“

Plukovník po Tulipánově hlášení zbledl. Byl roztrpčen tím, že se jeho dobrá vůle setkala s tak žalostným výsledkem, a hrozil se při pomyšlení, že bude muset vydat příslušné rozkazy. Hrdlo se mu sevřelo při představě, že nikdo nevykoná rozkaz plukovníka, který se nezúčastnil bitvy. A protože už viděl, jak se stává obětí vzpoury nebo v nejlepším případě všeobecného posměchu mužstva, které se rádo posmívalo, hledal teď záchranu pro svou pýchu a pro své sebevědomí ve dvou věcech: v láhvi burgundské pálenky, kterou si povolal na pomoc, a potom v zálibě, jakou mívají někteří lidé, totiž ve střelbě na živé terče.

♦ ♦ ♦

Když byl Ramponeau zpola opilý, přestal si dělat do kalhot. Duše maršálka Turenna, s kterou, jak víme, rád obcoval v okamžicích nadšení, se v něm objevila znovu. A tak ho vojáci uviděli, jak vychází z kostela opřen o dvě berle – jako halucinovaný přízrak nahánějící strach svým ovázaným nosem – obvaz dělil totiž jeho obličej na dvě poloviny a kryl mu tvář tak, že z ní koukaly jen oči a ústa a nad nimi půlka kníru!

„Tak co! Že nejsou žádní dobrovolníci?“ zařval, „Takže teda nejsou dobrovolníci k mání, to se podívám!“

Přešel před kolonou, které seržant Lavoine rozkázal nastoupit ve dvou řadách, a potom určil deset mužů, kterým vztekle připomněl, že odepření poslušnosti je trestáno smrtí. Tato výhrůžka spolu s hrozivým chováním plukovníkovým způsobila, že se stalo něco opačného než to, čeho se plukovník předtím obával, totiž že nikdo z těch deseti se necítil být hrdinou. A ostatně pro vojáky tato děvčata byla také rebelové, ne? Jaképak fraky! A konečně někteří – především ti, kteří bitvu přečkali vleže na břiše někde za zdí, kde Čekali, až to přejde – ti se těšili, až si taky budou moci vystřelit! Jiným se zase líbila představa, že si užijou nějakou malou podívanou.

„Nemusíte mít ani náboženské skrupule!“ kázal Ramponeau své představy o lidskosti. „Ani náboženské, ani jiné! Válka je válka! Tyto ženy byly dopadeny se zbraní v ruce! A koneckonců vy jste se nepřihlásili, že je zabijete, vy je zastřelíte podle rozkazu, na můj rozkaz – a podle vůle Páně, protože ti, které jsem určil, byli vybráni náhodně!“

Mezi vybranými byl i Goujon Široký!

Když Tulipán, který stál nedaleko od něho (Tulipána to minulo), viděl, že je Goujon Široký také určen – připusťme, že ho určil prst Páně! – ucítil pojednou, jak na něm vyvstává studený pot, a od té doby nespustil svého přítele z očí.

Sotva se kolona rozešla, plukovník hlasem stále víc chraptícím vyzval členy popravčí čety, aby s ním šli do kostela. Fanfán přiskočil ke Goujonovi Širokému a řekl mu: „Hele, žádné blbinky, rozumíš!“

Fanfán Tulipán si totiž příliš dobře pamatoval to, co řekl Goujon Široký po odchodu z Viterba na náhorní planině, kde strávili předchozí noc v ledové zimě!

„Především: nikdo od tebe nežádá, abys někoho pověsil! Vystřelíš, to je vše! Stačí, abys přitom zavřel oči! A nezapomeň, že v popravčí četě bývá jeden, který pušku nemá nabitou! Možná že to bude ta tvá!“

„Co se ti stalo?“ zabručel Goujon Široký. „Nebuď tak nervózní! Nebo mě to taky znervózní, a pak nestřelím vedle!“

„Tak jo!“ řekl Tulipán, protože se mu ulevilo. „Střel vedle!“

„To jistě! Jenže co ti ostatní? Do prdele!“

„Nestarej se o ostatní! Jdi se teď podívat, proč vás plukovničema chce mít v kostele!“

Fanfán Tulipán šel do kostela za Goujonem Širokým. Plukovník tam dal k dobru dvě láhve pálenky a členové popravčí čety si z nich notně nahýbali a posílali si je kolem. Jedny, kterým se ten úkol hnusil, to pití zmohlo tak, že propadli lhostejnosti a tváří v tvář činu, který měli vykonat, zcela otupěli. Druzí už mysleli jen na to, aby dobře trefili a aby tak ohromili sami sebe svou šikovností, aby potom mohli vypravovat, že ty dvě coury trefili pěkně doprostřed čela. Plukovník měl s tím už své zkušenosti a tohle všechno věděl předem, protože byl ostatně sám pod vlivem alkoholu a také sám účastně prožíval stejné psychologické stavy. A věděl také, že se pěšák rád opíjí.

Nakonec jim řekl: „Pánové, teď musíme splnit těžkou povinnost!“

Fanfán si později vždycky do nejmenších podrobností připomínal, jak se všechno zběhlo.

Obě ženy vyšly z kostela, špinavé, rozedrané, zdánlivě zubožené, ale vzpřímené a s hrdě vztyčenými hlavami – beze slova, tak jako celé hodiny předtím, šly na smrt, aniž jedna druhou objala, aniž se jedna druhé sebeméně dotkla! Stmívalo se a dějiště popravy bylo ozářeno teplým nazlátlým světlem. Ozval se buben, neboť jsme přece civilizovaní lidé, a proto rádi pořádáme malou ceremonii! Pěšáci, kteří jdou za tímto pohřebním průvodem (všichni ne!) k podivné bráně pobité železem, teď zavřené před ničím a určené k tomu, aby se stala osudným místem, nevědí, zdali ty dvě ženy jsou hezké nebo ošklivé. Kdo se to kdy dozví? Vysoko na nebi, vysoko nad těmito lidmi létají vlaštovky, žijící svůj vlaštovčí život.

Fanfán Tulipán vzýval nebesa: „Propána, Bože, který jsi všemocný, dej, abys byl, a hoď sebou, aby se něco stalo!“

A něco se skutečně stalo – to, co dokazuje, že prosit Pánaboha není k ničemu!

♦ ♦ ♦

„Kamarádi, nestřílejte! Tohle je vražda! Budete se cítit navždycky prokleti, jestliže takhle zavraždíte dvě bezbranné ženy! Kvůli tomuhle nejsme na Korsice! My jsme sem přišli válčit, bít se, bojovat proti mužům, milicím, armádě, ne zabíjet ženy! Ne proto, abychom zneuctili sami sebe. Kamarádi, zbylo nás sto či sto dvacet, to přesně nevím, ale copak je tohle pro nás nějaká sláva, když své ranní vítězství dovršíme tím, že splníme takový hnusný rozkaz?“

„Do prdele!“ vykřikl Fanfán Tulipán po tomto projevu. „Tenhle Goujon Široký umí mluvit ještě líp než Goujon syn v Tuileriích, kde mohl říkat madame v pěti jazycích, jak chtěl!“

A Fanfán se potom rozběhl k tomu odpornému místu, přičemž si říkal, zdali doběhne včas, aby tomu obdivuhodnému pitomci zavřel hubu – neboť, jak jsme spolu s Fanfánem všichni pochopili, tuto povstaleckou přednášku řval Goujon Široký!

Fanfán Tulipán přiběhl ke svému příteli a stiskl mu paží tak silně, aby řval bolestí. Nic tím však nedokázal! Goujon Široký mu řekl: „Hele, kámoši, nech toho!“ Potom odhodil na zem pušku a podíval se zpříma do tváře plukovníka de Ramponeau.

„Teď by člověk mohl slyšet, jak letí moucha!“ zamručel Prďous, který tak upozornil na tíživé ticho, které padlo na celou vesnici.

Plukovník vypadal jako strašidelný přízrak. Jeho tělesné utrpení a mravní panika byly takového rázu, že cítil, že mu hrozí nervový záchvat. Alkohol, který vypil a který na něj začínal působit, mu na chvíli pomohl, aby dál mohl hrát svou úlohu vysokého důstojníka, který je všemi respektován a který nemůže ztratit chladnou rozvahu – totiž maršálka Turenna tváří v tvář nebezpečí.

Plukovník upustil jednu ze svých berlí, shýbl se namáhavě, sebral pušku a podával ji Goujonovi Širokému: „Tohle je vzpoura, ale já vám dám ještě jednu příležitost to napravit! Uposlechněte rozkazu!“

Plukovník přitom cítil, že vynáší svůj poslední trumf, a nezjedná-li pořádek, neuplatní-li svou autoritu nějakým brutálním způsobem, že s ním bude konec – nejen s jeho kariérou, ale s ním samým. Nepochyboval o tom, že by – jestliže morálně ztratí svou oficírskou hodnost a z ní vyplývající prestiž velitele, která by byla úplně zničena – že by to zaplatil svým životem. Někdo z jeho mužstva by si z něho udělal střelecký terč, kdyby se někde znovu dostali do léčky! Plukovník si pomyslil: „Když teď zastřelím tohoto vzbouřence, naženu všem strach! Jestliže ovšem…“

„… jestliže ovšem,“ pomyslel si a začal se dusit, „by to nedopadlo naopak tak, že ten vzbouřenec by dal zabít mne mými vlastními vojáky a možná právě v téhle chvíli…“

„Ponechte mi čest, abych dal rozkaz k palbě!“ ozval se najednou Goujon Široký.

„Cože? Á – tohle se mi líbí!“ začal plukovník s nevýslovnou úlevou. „Ale… co to děláte?“

Goujon Široký šel totiž svým těžkým klidným krokem k ženám opřeným zády o velkou bránu a postavil se mezi ně. Potom si založil paže křížem přes prsa a usmál se.

„Pušky k líci, chlapci!“ rozkázal. „Netrapte se! Já půjdu do ráje, protože zbytečně nezmarním života bližního svého!“

„Pane,“ koktal Fanfán Tulipán, „s ohledem na to, co jsem dokázal u mostu, na to, co jsem vykonal právě tady, s ohledem na odvahu, kterou prokázal v boji Goujon Široký, úpěnlivě vás prosím, abyste ho ušetřil!“

„Ksakru!“ zaječel plukovník, „Já jsem ho přece neodsoudil k smrti! To on se k ní odsoudil sám!“ A náhle u něho propukl nervový záchvat, který ho už nějakou chvíli ohrožoval: „Ten chlap mě provokuje!“ zařval. „Provokuje! Dělá si ze mne šoufky! Chce mě zesměšnit v očích mých vojáků! U celé armády!“ A pak, s pěnou u úst, zařval hlasem prozrazujícím rostoucí hysterii: „Palte! Palte, ksakru!“

Je možné, že Goujon Široký tím, že se takto zachoval, protože byl k tomu dohnán šlechetným rozhořčením, chtěl jenom plukovníkovi ukázat, jak hrozný je jeho čin, a tak ho možná přimět i k tomu, aby obě ženy ušetřil – ale nechtěl zemřít. Když se šel postavit mezi ty ženy, je docela možné, že si představoval, že za to dostane nanejvýš dva roky vězení. Nepochybně nevěřil, že četa vystřelí. Tohle všechno říkáme ne proto, abychom nějak naznačili, že měl menší odvahu, než se zdálo, ale abychom ukázali, jakými nesouvislými a naprosto ne nevyhnutelně osudnými cestami může se člověk dostat do nejhorší situace.

Mezitím však ve stejném okamžiku, kdy plukovník vykřikl: „Palte!“ a kdy se zdálo, že tento rozkaz padl jakoby do prázdna, Tulipán se rozběhl kupředu, čtyřmi skoky se dostal před Goujona Širokého a zaštítil pak svým tělem tělo svého přítele. Přitom křičel: „Přestaňte! Nestřílejte, kamarádi! Nestřílejte!“

Před nimi stálo deset mužů, vyděšených těmito výkřiky a také ranami plukovníkových berlí – deset mužů, z nichž čtyři byli opilí, což pravděpodobně byli ti, co vystřelili – a chybili všechny cíle! Ale potom zazněl pátý výstřel! Tulipán ucítil, jak se Goujon Široký zavěsil na jeho ramena a jak se pak sesul tiše na zem. Dostal ránu přímo do čela! Zemřel – protože byl o půl hlavy vyšší než jeho přítel Fanfán!

Naproti nim zděšený Ramponeau se nevěřícně díval na svou pistoli, z níž se ještě kouřilo.

Obě ženy byly pak rozsekány bajonety dvaceti rozvzteklenými vojáky, kteří je pokládali za odpovědné za smrt svého kamaráda. Jejich těla byla ponechána supům.

Na hrobu Goujona syna, řečeného Goujon Široký, byl vztyčen kříž a na něj pověšen jeho třírohý klobouk.

Tulipán, Alibert Drain a Prďous šli na samém konci kolony, když se zase vydala na pochod. Byl to pomalý, kulhavý pochod, stále znovu zpomalovaný raněnými, kteří naříkali na vozech tažených a tlačených jejich kamarády.

Tři přátelé Goujona Širokého se častokrát ohlíželi nazad, dokud jim jeho klobouk zcela nezmizel z očí.

A právě kvůli tomuhle Fanfán Tulipán neměl nikdy zapomenout na tuto bezejmennou vesnici!

V křížové palbě hrdinství a bolesti právě dospěl do mužného stavu.

Časně ráno potom plukovník de Ramponeau našel na svém stanu připíchnutý útržek z košile s tímto sdělením: „Pane plukovníku, jednoho dne vás zase najdu! Voják Tulipán. Sbohem!“

Sbohem? Ano, voják Tulipán během noci dezertoval!

/4

Na čelo, tváře a krk Fanfána Tulipána padal čúreček vody a Fanfán uslyšel tichý a pravidelný šumot, připomínající šumění klidného moře. Přesto neměl dostatek sil, aby otevřel oči. „To jsi ty, Goujone?“ zamručel a otočil se, protože měl dojem, že leží v pohodlné teplé posteli, ale kde, to nevěděl. Nakonec se jeho víčka přece jen pomalu pootevřela a to, co Fanfán Tulipán spatřil pod svým nosem, byl písek, ale potom, když nazvedl hlavu, uviděl dvě bosé nohy a pak dvě nahá, dohněda opálená lýtka!

„É!“ zakňoural a pokusil se zvednout a sednout si. Že by kolona teď měla markytánku? Vykulil komicky oči a pak hvízdl: To je ale hezké děvče! A dokonce víc než hezké! Úchvatné! Měla na sobě sice takové cáry, napůl rozedranou sukni, která jí sahala jen nad kolena, ale byla to nejpůvabnější krasavice, jakou kdy v životě uviděl! Dosud držela v ruce malý hliněný džbánek, do kterého si předtím jistě nabrala mořskou vodu, aby mu s její pomocí vrátila vědomí. Vědomí mu vrátila nejen do hlavy, ale i jinam a ohromený Tulipán se hbitě dole přikryl oběma rukama, protože si uvědomil, že je nahý jako Adam!

„To ty?“ zeptal se.

„Ano! Když jsem tě našla, byl jsi celý zakrvácený, tak jsem tě svlékla, abych tě mohla umýt. Máš po těle samé šrámy.“

„To je od ostružin a od skal,“ řekl nato Fanfán. „Já jsem se několikrát skutálel ze skal dolů. Už jsem tady dlouho?“

„Když jsem se asi před hodinou vrátila z moře, kde jsem lovila ryby,“ odpověděla mu a ukázala na malou bárku u pláže, „už jsi tu spal nebo jsi byl v bezvědomí.“

„Jistě v bezvědomí! Už tři dny a tři noci jsem nic nejedl! Leda jednu myš, a to není žádné pochutnání. Dovolíš, abych si teď oblékl kalhoty? Já se bojím, že ti takhle zrovna neprojevuju patřičnou úctu.“

Přikývla se smíchem – ten smích mu ukázal obdivuhodné dokonalé zoubky a vytvořil na jejích tvářích půvabné dolíčky – a potom zamířila ke své bárce.

„Máš rád ryby?“ zeptala se a ukazovala mu hrdě krásného platejse, který se jí plácal v ruce.

„Já bych snědl i koňské kopyto!“ prohlásil Fanfán – a díval se pak na ni s obdivem, jak sbírá větvičky a trávu, křesá jiskry z křemene a zapaluje oheň. Brzy se pak platejs opékal na železném roštu, který držela nad plamínky tak, aby rybu nespálila.

Po dlouhém mlčení se ho lakonicky zeptala: „Francouz?“ Kývl nato hlavou a spatřil, že na něj upřela váhavý pohled, z něhož zmizela sametová něha.

„To jsi tedy unikl jenom o vlásek smrti! Jak se jmenuješ?“

„Fanfán Tulipán. A ty?“

„Letizia Ormelliová, je mi patnáct.“

„Jak to, že jsem unikl o vlásek smrti?“

„Já jsem ti nejdřív chtěla podříznout hrdlo, víš?“ odpověděla mu klidně. „Ale potom jsem si řekla, že jsi dezertér, ne uprchlík, protože ti prchají beze zbraně, a ty, ty sis ponechal pušku. Ta je támhle v mé chatrči, vidíš?“

„Já jsem dezertoval, protože jsem už toho měl dost! Zažil jsem takové věci, které…“

„Já to znám! Já jsem tady už týden. Jsem z Altana, to byla naše vesnice. Byla!“

„Á, já vím!“ řekl sklesle Fanfán Tulipán.

Během tohoto rozhovoru rozdělila rybu na půlky a obě položila na velké listy. Snědli to mlčky, ale Fanfán si všiml, že Letizia přitom tiše pláče, ale že ani nevzlyká, ani nevzdychá.

„Můžeš mi to vypravovat,“ řekl jí, „jestliže si myslíš, že ti to pomůže.“

„Celá moje rodina…“ – řekla jenom.

„Rafaelliho kolona?“

„Oni se nám nepředstavili!“

„Ty mluvíš ale dobře francouzsky!“

„Francouzsky mě naučil strýček. Byl to kněz a byl v semináři ve Francii.“ Po chvilce mlčení se zeptala: „Co teď uděláš?“

To bylo to poslední, nač Fanfán myslel a na co se cítil schopen odpovědět: „Poplavu až do Francie a někde se tam schovám daleko od plukovníků a od kolon!“ Zasmál se hořce. „Tady je ale hotový ráj!“ dodal tiše a zadíval se na blyštící modré moře, na zlatý písek, na mohutný zelený les, který rostl kolem pláže a v němž zpívali ptáci. „Jaký ráj by to byl, kdybys sem nepřišla po tolika nešťastných událostech!“

Letizia se kousla do rtů a Fanfán, aby ji alespoň na okamžik odvedl od zlých vzpomínek, dodal vesele: „Ale přece jen to je ráj! Ráj, kde žije jen Eva samotná! A to není právě ve shodě s biblí!“

„Teď je tady taky Adam!“ odpověděla mu a zasmála se. Pak zase zvážněla, a když si všimla, že ji upřeně pozoruje, zrudla.

„Ty jsi krásná jako východ slunce, Letizie Ormelliová!“ řekl jí tiše.

„Já teď jdu prohlédnout svá oka, počkej tu na mne!“ řekla mu místo odpovědi na jeho poklonu. Fanfán Tulipán se pak znovu svlékl a šel se do moře vykoupat. Voda byla ještě chladná, ale blahodárná, osvěžující. Když se vrátil na břeh, skoro už necítil své pohmožděniny. Osušil se na slunci a potom, jako by to bylo samozřejmé, zamířil k Letiziině chatrči. Byl to vlastně prostý přístřešek z větví a listí a místo nábytku tu byla jediná přikrývka, vedle níž ležela jeho puška a sumka.

Lehl si tu a ihned usnul. Byla už tma, když se probudil. Chatrčí otřásal lehký vítr, ale moře se už ozývalo silněji. Vedle něho leželo štíhlé teplé tělo a kolem pasu měl položenou paži. Zašeptal: „Spíš?“

„Ne. Ale teď usnu. Minulé noci byly hrozné. Měla jsem strach, slyšela jsem Francouze nebo vlky – jistě vlky… Ale s tebou jsem klidná. Adame, víš co?“

„Copak, Evo?“

„V jednom oku byl zajíc a zítra budeme mít královské hody!“

„Spi, ty můj strážný anděli!“ řekl jí, protože se cítil nanejvýš dojat – ale přitom ho jisté přirozené pohnutí upozornilo na to, že by mohl být nebezpečný tomuto nevinnému anděli, což samozřejmě musel zamlčet.

„Spi, ty můj anděli,“ opakoval a zabalil Letizii do přikrývky.

„Ty máš oči jako letní hvězdy!“ řekla mu Letizia za chvíli. „A já jsem ráda, že se takovým očím líbím!“

„Já jsem se bál, že jsem tě urazil, když jsem ti to řekl, protože jsi hned nato odešla prohlížet oka. Urazila ses?“

Tiše vyprskla smíchy: „Bývala bych se měla urazit, tak mě to učili, ale vůbec jsem nebyla uražená!“

Uprostřed noci pak Letizii probudil jakýsi tichý zvuk. Vítr i moře byly klidné a Letizia nastavovala chvíli uši. Potom se zeptala: „Kde jsi?“

V šeru uviděla, že sedí vzadu v chatrči a že právě odtamtud vychází ten tichý zvuk. Ihned pochopila, co to je: „Fanfáne? Ty pláčeš?“

„Ó!“ ozval se zdrceně. „Oni mi zabili starého přítele, dobrého kamaráda Goujona Širokého, a já jsem proto zestárl o deset let!“

„Pojď, já tě vezmu do náruče,“ nabídla mu a ihned se k němu přiblížila a začala ho líbat na obě tváře, hladila ho po vlasech a zahrnula ho tak něžnou a tak dojímavou laskavostí, že velký hrdina Tulipán se rozplakal ještě víc! Teď už byl jen malým Fanfánem. Opravdu hořce plakal a byl opravdu tak nešťastný, ale zároveň mu bylo v náruči této obdivuhodné maminky tak dobře, že se mu zdálo, že je mu jen rok, a proto usnul jako nemluvně.

♦ ♦ ♦

Kde je teď Francie? Jaký význam má válečná vřava, co znamená nesmyslný shon a hon lidí? Tohle všechno bylo pojednou vzdáleno tolik světelných let, čas pro ně přestal existovat!

Kolik dní je už Fanfán tady v této zátoce s pláží zlatého písku, s nekonečným obzorem moře, kolik dní už dýchá toto vlahé ovzduší, které je večer osvěžováno lehkou brízou? Slunce a on, modravá voda a on, nebe a on! A Letizia, Letizia, Letizia! A tento rytmus a nezměnitelný koloběh pozemského ráje, v němž nikde nečíhá oko nějakého žárlivého boha! Vstávali za svítání a se smíchem se honili po pláži. Potom vběhli do moře a stříkali na sebe navzájem. Dívali se na svá nahá těla bez zábran, i když ne bez vzrušení a neklidu – Letizia se někdy začervenala a rychle odvrátila tvář. Často se procházeli ruku v ruce, beze slova, němě, protože nepotřebovali mluvit. Vypověděli jeden druhému všechno jedním povzdechem, pouhým stiskem prstů, krátkým pohlédnutím zvlhlých očí.

Fanfán sedával v písku – on, který byl odjakživa netrpělivý, vzrušený, neposedný – a mohl se na ni dívat celý čas, jak chodí sem a tam, jak připravuje jídlo, zapaluje oheň, čistí rybu. A když se Letizia na něho konečně kradmo podívala tím svým osobitým pohledem – potom, co dlouho, předlouho předstírala, jako by si ho nevšímala, Fanfán měl pocit prchavosti života a zároveň vědomí toho, že existuje, žije tak jako nikdy předtím! A potom vstával a šel k Letizii: „Můžu ti nějak pomoc‘?“ ptal se jí nejistým hlasem – jen proto, aby se mohl dotknout jejích rukou.

Když slunce začínalo připalovat, šli si lehnout do chatrče – ale tam nikdy nebyli nazí! Podle jakési tiché dohody instinktivně se vždy předtím oblékli – Fanfán si navlékl své roztřepané kalhoty, Letizia jakýsi plátěný pytel, který byl vlastně jejím jediným oblečením.

Už nikdy nemluvili o Francii, Korsice, válce, o tom, jaké bolesti cítí ve svém nitru. Všechno bylo tak, jako kdyby chtěli pro sebe za každou cenu uchovat tento ostrov rajského času, do něhož se uzavřeli, toto měsíční ticho, kam nedoléhalo démonické řvaní z jejich rodné planety.

Jak dlouho to už trvalo? Na začátku si poznamenávali dny na prkénku tak, jako to dělal Robinson Crusoe. Pak toho nechali, jako kdyby chtěli zapomenout, jak dni plynou, jako kdyby chtěli zahnat pomyšlení na to, co by jim mohlo být osudné v následujících dnech.

Jednou ráno, když Fanfán házel do vody jednu z těch několika málo udic, kterými si mohli nachytat ryby, náhle pocítil neklid nad něčím neurčitým, co právě v tom okamžiku nedovedl určit – ale potom si uvědomil, že to zneklidňující je ticho!

Letizia krátce předtím odešla do lesa tak jako každé ráno, aby nasbírala nějaké lesní plody, prohlédla oka nebo aby donesla vodu z nedalekého pramene prýštícího v trávě. Nikdy přitom nezašla daleko, vždycky jen tak, aby ji Fanfán stále slyšel zpívat. Letizia si při práci vždycky zpívala. „Tak alespoň víš, že na tebe myslím,“ říkala mu se smíchem, „já totiž zpívám jen milostné písničky!“

Fanfán vstal: proč Letizia zmlkla? Nejdříve ji chtěl zavolat, ale instinkt ho varoval, aby to nedělal. Rozběhl se k chatrči a vzal tam svou pušku. Když byl asi třicet kroků v lese, zaslechl dušený nářek. Rozběhl se do křoví a začal křičet: „Letizie! Letizie, už jdu!“

U pramene uviděl Letizii, jak se brání jako lítice proti dvěma mužům, kteří s ní už strhli šaty. Jeden z nich jí zacpával rukou ústa, aby nemohla křičet, druhý měl už kalhoty dole a tiskl jí nohy k zemi…

Fanfánův křik oba muže překvapil, a když Fanfán vyběhl z křoví, muži už uvolnili sevření, takže toho Letizia využila a odkutálela se směrem k Fanfánovým nohám.

Fanfán držel pušku tak, že mířil na ty dva, a řekl Letizii: „Schovej se za mne!“ Pak vykřikl na ty muže: „Ani se nehněte, nebo vás pokropím!“ Fanfán přitom věděl, že se chvástá, protože mezitím cestou zjistil, že spoušť jeho pušky působením mořského vzduchu úplně zrezatěla a byla zablokována!

Útočníci byli francouzští vojáci, kteří dezertovali jako on nebo uprchlí z nějaké bitvy. Měli na sobě ještě uniformy a tváře měli zarostlé. Jeden měl blond vlasy i obočí, druhý byl skoro úplně holohlavý.

„Podívejme!“ řekl blonďák, který ukazoval na Tulipánový kalhoty. „Ty seš taky francouzskej hrdina!“ Měl marseilleský přízvuk. „To seš její vochránce?“ zeptal se se sprostým úšklebkem a s jakousi nebezpečnou jistotou, jako by si ani nevšímal, že je na něj namířena puška. Fanfán se zachvěl: ten chlapík má jistě něco za lubem! Jsou ozbrojeni? Ano! pušky však ležely asi tři metry od nich v trávě. Pak se do toho vložil druhý voják. Byl to plnokrevný Pařížan, protože mluvil, jako kdyby měl na jazyce chlup: „Hele, nedělej cavyky kvůli tyhle cigánce!“

A pak to náhle přišlo jako blesk z čistého nebe: Pařížan vytáhl ze svého kabátu dlouhou jezdeckou pistoli a vystřelil!

Letizia hrůzou vykřikla a zavzlykla, Tulipán ucítil bolest, strašnou bolest ve své levé paži! Teď mu z ní tekla krev až na dlaň. Vykřikl: „Letizie, utíkej! K bárce!“ Protože uslyšel, jak se Letizia rozběhla trávou, obrátil pušku a jedním rázem rozbil holou lebku střelce který už po něm skočil s nožem v ruce, aby ho dobil. O vteřinu později ucítil Fanfán na svém žaludku Marseillanovu lebku a ten úder ho zlomil vedví. Další rána do šíje ho pak srazila úplně k zemi. Potom ucítil, že ho Marseillan svou botou obrací naznak a uviděl nad sebou jeho blonďatou hlavu s vyceněnými zuby: „Adié, Tulipáne! Rozluč se se svými vejci! Já ti je vyberu! Ale udělám to až před tou cikánkou! To já dělám strašně rád. Teď ji čapnu, protože ona jistě neumí veslovat tak rychle, jako já umím plavat, ty otrapo! Já jsem totiž ten nejlepší plavec Starého přístavu v Marseilli!“

Marseillan pak přejel jemné ostřím svého nože po Fanfánově krku, zachechtal se, obrátil se a rozběhl se směrem k pláži, přičemž sprostě řval.

Tulipán se opřel zdravou rukou o strom stojící poblíž a tak se mu podařilo vstát. Pařížan u jeho nohou byl už nadobro v pánu, docela mrtvý. Fanfánovi se všechno kolem točilo dokola. Zvedl poraněnou paži, jako by tím chtěl zastavit krvácení, a potom vrávoravě klopýtal směrem k pláži, přičemž se chvěl hrůzou, že Marseillan je možná opravdu výborný plavec.

Na pláži nejdříve spatřil bárku: byla na svém kotvišti! Pak uviděl Marseillana, který mířil zpátky k němu, celý bez sebe vztekem. Chytil Fanfána za vlasy a zvrátil mu hlavu tak brutálně, že si Fanfán myslel, že mu zlomí šíji. Fanfán upadl dozadu a Marseillan na něj řval: „Kde je?“ a přitom do něho stále kopal. „Jestli mi nepovíš, kde je zalezlá, tak tě vodkrouhnu!“

„Jdi se vycpat!“ odpověděl mu Tulipán. „Jakpak to mám vědět? Korsika je dost velká, ne?“

Pak nastalo ticho. Tulipánoví se rudě zamžily oči, ale všiml si, že se Marseillan tváří jinak než předtím, a to ještě zvýšilo jeho obavy.

„Á – já mám ale lepší nápad!“ oznámil mu poťouchle a s náznakem výsměchu Marseillan, jako by se bavil svým oslnivým nápadem: „Ty ji teď zavoláš! Nemůže být daleko a uslyší tě!“

„No a co?“

„Já se schovám a ty na ni zavoláš, že nebezpečí už minulo, protože jsem se umoudřil, chápeš?“

„Tůdle! Jdi se vycpat, říkám ti!“

Fanfán dostal ránu, až se mu v očích rozsvítilo a div neohluchl. Potom mu z nosu začala crčet krev.

„Letizie!“ křičel Marseillan. „Letizie, kočičko, vrať se! Jestli tady do pěti minut nebudeš zpátky, tak tomu tvýmu pasákovi přešmiknu vohryzek!“ Pak udělal kolem svých úst rukama trychtýř a volal Letizii na všechny strany.

Tulipán se zvedl tak rychle, jak mohl, a kopl toho darebáka do varlat, jenže ten se otočil a dal Tulipánoví ránu pěstí do hrdla, takže Tulipán znovu padl zpola udušený na zem. Marseillan se skutečně uměl rvát!

„…Vrať se… jinak mu podříznu krk…“ slyšel ho Tulipán řvát jako ve zlém snu, ale pak se mu náhle vrátilo vědomí a zděšeně si uvědomil: „Ona se vrátí, ale mne to nezachrání a ten darebák ji nejdřív znásilní a potom zabije!“

A potom uviděl Letizii: pomalu vycházela z lesa, v pravé ruce držela na prsou své roztrhané šaty.

„Ale to je hodná holčička!“ ňafal radostí Marseillan, který Letizii už také uviděl. „Tak pojď, krasavičko, pobavíme se!“

„Uteč!“ křičel Tulipán. „Proboha, to nechápeš, že…“

„Drž hubu!“ okřikl ho vzteklík a přišlápl mu obratně svou nohou hlavu do písku.

Letizia šla bojácně blíž a blíž, a přestože byla do hnědá opálená, bylo vidět, jak bledne. Třásla se strachy.

„Tak teď ukážem tvýmu šamstrovi, jak se to dělá!“ řekl Marseillan rozveseleně a už si začal znovu svlékat kalhoty, tentokrát, jak si myslel, pro úspěšné dokončení svého úmyslu – ale právě proto už neměl ani čas, aby odrazil rukou nůž, který Letizia držela pod svými šaty a kterým mu probodla hrdlo tak prudce, že nůž zůstal trčet v Marseillanově krku.

Marseillan padl na kolena. Byla to otřesná podívaná: jeho bílý krk se změnil ve vodotrysk, z hrdla mu znělo glugluglu a bělmo jeho očí se obrátilo k nebi. Potom se ten darebák prohnul do oblouku dopředu a zemřel v pozici modlícího se Araba.

Tulipán mu vytrhl nůž z hrdla: „Ten ještě budeme potřebovat na kuchání ryb!“ řekl tím nejvážnějším, i když žertovně znějícím tónem. Pak zdravou rukou objal Letizii kolem ramen a přitiskl ji silně k sobě. Dosud se třásla a měla zavřené oči.

„Ty jsi statečná jako opravdový chlap, lásko moje!“ řekl jí tiše.

Oslovil ji takto poprvé.

„Já tě mám tolik, tolik ráda!“ vydechla.

Řekla mu poprvé, že ho miluje.

Milovat se! Teď oba věděli, že se budou mít rádi věčně. Že jeden druhému vděčí za svůj život, že jeden druhého zachránili, že si dali život, že život jednoho je zárukou budoucnosti života druhého!

♦ ♦ ♦

Poslední hvězdy na nočním nebi už začínaly blednout, když Fanfán byl v posledním tažení. Letizia viděla, že Fanfán zemře! Ležel v chatrči pod pokrývkou, a když právě trýznivě nelapal po dechu, blouznil. Letizia pokaždé sklonila svou tvář k jeho, aby zjistila, jak dýchá, zdali ještě dýchá. Volala tiše jeho jméno, ale on jí neodpovídal.

Kulka z pistole mu vnikla do svalu a zůstala vězet hluboko v ráně. Letizia ji nedokázala vyjmout, musela se spokojit s tím, že Fanfánovi na ni položila obklad z pečlivě vybraných rostlin a listí, jak se to naučila doma, a že na ni udělala obvaz ze zbytku svých ubohých šatů. Věděla přitom, že nebude-li Fanfánovi poskytnuta další péče, rána mu brzy začne hnisat a dostane do ní sněť.

Na úsvitu se rozhodla. Fanfánovi se částečně vrátilo vědomí.

„Už je mi líp,“ řekl jí a slabě se usmál, když ho umyla a dala mu napít čerstvé vody.

„Když se o mne opřeš, budeš moci dojít až k bárce?“ zeptala se ho. „Já jsem se pokoušela tě tam odtáhnout, ale nejsem na to dost silná.“

„Pojedeme lovit ryby?“

„Ne, poplujeme do Ajaccia!“

„Ajaccio! Tam jsem se pěkně opil!“ zamručel. „A co tam budem dělat?“

„Tam tě někdo ošetří! Musíš dostat ošetření, jaké potřebuješ!“ odpověděla mu s rozhodností, kterou maskovala svou zoufalost. „Ale já sama to nemůžu udělat, miláčku!“ dodala a přitom zoufale zalomila rukama.

Podíval se na ni, protože ho překvapila tím vážným tónem.

„To je to se mnou tak zlé?“

„Ne, to nemyslím, ale ztratil jsi dost krve a kulku máš stále v ráně! A máš velké horečky!“

„Tak dobrá, souhlasím s Ajacciem!“ odpověděl jí s dětinským klidem, který byl způsoben jeho slabostí.

Teprve později, když se těžko dostal do bárky, konečně ležel na jejím dně a svěží mořský vzduch ho přivedl k vědomí, zeptal se tak trochu s pocitem neskutečnosti: „Je to daleko?“

„Čtyři nebo pět hodin, když se mi podaří bez přestání veslovat!“

„Veslovat budu já,“ prohlásil na to a omdlel.

Bylo už jistě osm hodin ráno, když znovu otevřel oči. Kde to je? Nic neviděl, byl celý přikryt pokrývkou a cítil, jak to, na čem leží, se klouže a kolébá.

„É! Ó!“ zvolal a zvedl hlavu. Uviděl Letizii, která veslovala, stále ještě veslovala, byla celá bledá vyčerpáním a pot se z ní na tom slunci jen lil. „Proč mě schováváš pod tou pokrývkou?“

„Na pobřeží jsou francouzské hlídky a my plujeme jen asi půl míle od pobřeží! Jak se cítíš?“

„Já nevím. Myslím, že se necítím vůbec. Už tam budem?“

Když se znovu probudil, byla noc. Hrozně trpěl. Jeho rána – ale to mu Letizia neřekla – zčernala, až to vyvolávalo hrůzu, a paži měl oteklou až po zápěstí.

Bárka ležela mezi dvěma útesy skály v jakémsi maličkém zálivu, do něhož silně bily vlny. Letizia byla plná hrůzy a přemáhala se, aby se nerozplakala. Nevěděla, co má dělat, zdali má co nejrychleji uprostřed dne vyjít na břeh – v Ajacciu plném vojska to znamenalo vydat Francouzům dezertéra! – nebo počkat až do noci, jenže každá uplynulá hodina přibližovala Fanfánovu smrt!

Nakonec se Letizia rozhodla počkat, protože věřila spíš ve Fanfánovu tělesnou odolnost než v to, že by ho Francouzi ušetřili.

Byla asi půlnoc, když se kýl bárky zaryl do písku malé pláže asi dvě sté metrů od přístavu, kde kotvily francouzské lodi. Nad pláží bylo vidět v hluboké tmě obílené stěny několika domů. Měsíc nesvítil. Jsou v tuto hodinu v mlčícím, umlčeném městě nějaké francouzské patroly?

Letizia poprvé za ty dlouhé, předlouhé hodiny, co veslovala a čekala, cítila, že se její srdce uklidnilo: opodál, asi sto metrů nedaleko, mezi sedmi domy uviděla dům svého bratrance Aurelia Mutiho – byl to syn starší sestry její matky, poslední žijící člen její rodiny.

Byl to chirurg Aurelio Muti, nejslavnější člen jejich rodu! Ten, kdo zachrání Fanfána! A kdo pro něj najde ve vhodné době úkryt, neboť chirurg Aurelio Muti nepatřil k těm zrádcům, kteří se paktují s Francouzi a kteří by mohli Francouzům vydat dezertéra! Právě Aurelio Muti přivezl zpátky na Korsiku Pasquaiiniho, kterého plukovník de Ramponeau nakonec nikdy nedopadl.

Aurelio Muti byl hlavou organizace, která připravovala něco, co mělo v Ajacciu vojskům Ludvíka XVI. ukázat, jak tu jsou nevítaní!

♦ ♦ ♦

Letizia vystoupila po mírném svahu pláže bez nápadného spěchu, i když vášnivá láska k Fanfánovi a strach o něj – a také jejích patnáct let – ji pobízely, aby se rozběhla, jenže opatrnost jí přikazovala, aby se chovala tiše a nenápadně, protože chtěla, aby ji francouzské hlídky popřípadě pokládaly za někoho, kdo se šel jenom nadýchat čerstvého vzduchu. A koneckonců jsem jenom děvče, říkala si – a kdo by střílel na děvče?

„Ale jsem opravdu jen děvče?“ říkala si, když svižně šlapala po kamenité pláži. „Ne! Děvčata jako já nikdy nikoho nezabila z lásky a s rizikem – dobrovolným rizikem! – že přijdou do pekla!“ Letizia se proto pokřižovala: „Panenko Maria,“ modlila se humorně, „kdybych to mohla udělat jinak, tak se mi to mělo dát najevo, jak jsem to měla udělat! Popros Pánaboha, prosím tě, aby to pochopil!“

Dům Aurelia Mutiho byl temný, tichý, jako mrtvý, ale Letizia věděla od svého otce, jak mají být vzbuzeni spiklenci. Když došla ke dveřím, tiše pískla – tak, že o dvacet metrů dál nikdo nemohl to písknutí slyšet! Potom počkala tři vteřiny a znovu pískla stejným způsobem. Pak počkala celou minutu. Nato osmkrát zaťukala na dveře. Pak znovu jednou a chvíli počkala, potom dvakrát, zase počkala a nato znovu jednou ťukla do dveří.

Ty se tiše otevřely, ale jenom tak, že na nich zůstal zavěšen bezpečnostní řetěz.

„Lov byl dobrý?“ zeptal se jakýsi hlas.

To bylo heslo! A potom bylo nutno odpovědět to, co řekla Letizia: „Ten je vždycky dobrý, když nesvítí měsíc!“

Letizia potom uslyšela, jak je ten řetěz odvěšován, nato se dveře před ní otevřely dokořán, za rameno ji chytila silná ruka, která ji prudce vtáhla dovnitř do tmavé místnosti, a vítězný hlas oznámil: „Tak máme zase jednoho, veliteli, a je to děvče!“

♦ ♦ ♦

Dovedeme si představit tu hrůzu a zoufalství, které padly na Letizii! V okamžiku, kdy si myslela, že je u cíle – po takovém až bolestně krutém vypětí sil! – padla do pasti! V okamžiku, kdy si už představovala, že je Fanfán zachráněn, byla sama nadobro ztracena: jestliže se o něm nezmíní, zemře Fanfán bídnou smrtí v té bárce – jestliže řekne, kde Fanfán je, tak ho z ní odvlečou, aby ho nepochybně zastřelili! Pro co se rozhodnout? Jak jedno, tak druhé rozhodnutí bude osudové!

Letizia se rozhlédla kolem sebe po místnosti, která byla plná rozházených a poničených věcí – tak jak to bývá po policejní prohlídce. Z vedlejší místnosti, z jejích dveří se vynořilo světlo – byla to olejová lampička, která se pak ocitla na stole a ozářila všechno svým neurčitým světlem a vrhala na zdi a na strop přízračné stíny.

„Tak co?“ zeptal se jí muž, který přišel s tím světlem. „Patříš k rodině? K rodu? Jsi příbuzná Aurelia Mutiho? Nebo jenom přinášíš nějakou zprávu?“

Byl to obrovitý chlap, skutečný kolos, ale nevypadal ani zlověstně, ani vlídně, spíš měl v tváři lhostejný výraz – byla to lhostejnost, ať už skutečná nebo předstíraná, těch, kdo jsou zvyklí vyslýchat. „Není to voják, je to asi policista!“ pomyslela si Letizia. Ten kolos měl na sobě černý redingot a holínky, které mu šly až na kolena. „V tvém věku a tohle!“ řekl a pokrčil rameny. „Co se do toho pleteš?“

„Mám ji odvést do kanceláře probošta, veliteli?“ zeptal se druhý, ten, co jí otevřel dveře a vtáhl ji do domu.

„Aurelio Muti byl zatčen,“ oznámil obr, aniž odpověděl svému podřízenému. „Kvůli čemu jsi tady?“

Vzal lampičku a přiblížil ji Letizii až k nosu, pak si s tou lampičkou posvítil postupně na celé její tělo a na nohy: „Jejej, ty jsi pěkňoučká!“ řekl jí výsměšně. „Ale ty pláčeš?“

Ano, Letizia plakala – a nyní uslyšela sama sebe, jak zbědované, zoufale – neboť ji k zoufalství doháněl čas, který neúprosně plynul – říká: „Pane, udělejte se mnou, co chcete, já nebudu křičet, já se nebudu bránit, ale…“

„Ona se mi nabízí!“ řekl ten kolos a hlučně se přitom rozesmál. „Jestli tomu dobře rozumím, ona se mi nabízí! A co to ale?“

Letizia padla na kolena, objala svýma pažema obrovy nohy a zoufale se rozplakala.

„Pane, můj snoubenec zemře, je těžce raněn! Já jsem sem přišla požádat doktora Mutiho, aby ho ošetřil. Pomozte mi ho zachránit, pane, a já budu patřit vám!“

„To je jeden z těch poražených vzbouřenců, co?“

„Ne… ano… Ne!“ koktala Letizia, protože si uvědomovala, že ať už Fanfán bude pokládán za vzbouřence nebo dezertéra, čeká ho v každém případě popravčí kůl.

„Pokud jde o tebe, tak uvidíme později, co s tebou!“ odpověděl jí kolos. „Kde je?“

„Na pláži… v bárce… naproti… ale slibte mi…“

„Jdi se tam podívat, Lepicu!“ řekl nato obr – a když Lepic odešel, zeptal se Letizie: „Co ti mám slíbit?“

„Já nevím, pane,“ odpověděla mu a rozplakala se ještě víc.

„A, už vím! Mám tě z téhle bryndy nějak dostat, tohle chceš, ne? Já ale nemám takovou moc, abych dostal z bryndy teroristu!“

„To je Francouz,“ oznámil Lepic, který se právě vrátil. „Má na sobě armádní kalhoty a vypadá to tak, že je v posledním tažení.“

„Zůstaň tady a ani se nehni!“ rozkázal Letizii obr. „Pojď se mnou, Lepicu!“

Nechali dveře otevřené a Letizie je za chvíli zase uviděla, jak přinášejí Fanfána. Vešli do pokoje, který byl sice také celý rozházený, ale bylo v něm ustlané lůžko, na které ho položili. Letizia se na ně dívala jako náměsíčná, zmítal jí na jedné straně strach a na straně druhé naděje, kterou v ní vzbudilo mírné chování obra a především to, že teď skutečně s jemností, kterou neočekávala od jeho velikých tlap, rozbaloval obvaz na Fanfánově paži.

„Posviť mi blíž! Do prdele, kulka je v ráně a začíná sněť!“

Když to dořekl, podíval se Fanfánovi do tváře a Letizia vtom ucítila, jak se jí srdce zastavuje, protože si všimla, jak ten kolos zmlkl a jak si pozorně prohlíží Fanfánův zsinalý obličej, zaťaté čelisti. Obr pak jedním prstem nazvedl nejdřív jedno víčko, pak druhé, potom se podivně podíval po Letizii: „Jak se jmenuje?“

„Fanfán!“ odpověděla. „Fanfán Tulipán!“

„Lepicu, utíkej pro Trabasse a rychle! Úřadu probošta nic nehlas! Tahle věc patří do naší kompetence! A Trabasse ať taky drží hubu!“

„Ano, veliteli!“

Chirurg Trabasse operoval Fanfána v následující půlhodině. Měl dobré nástroje, čisté obvazy, ocet, alkohol a všechny potřebné masti. Byl to mlčenlivý mužíček, vypadal jako morous, ale pracoval rychle a s naprostou jistotou.

„Asi za hodinu se mu vrátí vědomí,“ řekl, když už byl na odchodu. „Horečka opadne. Takže žádný raport?“

„Žádný raport!“

„Je to věc výzvědné služby?“

„Přesně tak!“

Letizia mezitím během operace usnula, protože byla doslova vyčerpána úzkostí, a probudila se právě v okamžiku, kdy ti dva muži mezi sebou vedli pro ni nesrozumitelný dialog, ale neodvážila se toho obra zeptat, co to znamená. Měla pocit, že se teď obr na ni dívá laskavě. Vždyť přece zachránil Fanfána, a jak se zdálo, naprosto nebyl ochoten vydat ho jako dezertéra! Přece zakázal, aby se úřadu probošta podal raport! S pocitem smrtelné, ale rozhodné odevzdanosti byla Letizia připravena jako antická Římanka dodržet svůj slib, jenže obr, jak to vypadalo, na to vůbec nemyslel. Kouřil stále lulku, chodil po místnosti sem a tam, přičemž se občas tiše zasmál, což činilo tuto situaci v Letiziiných očích ještě záhadnější. Lepic, který byl pryč asi hodinu, se vrátil a ohlásil, že v šest hodin budou moci vyplout.

„Dobrá! Tak ho odneseme teď, dokud je ještě tma. Na patroly kašlu, ale stačí, aby se objevil nějaký kapitán, který nemá rád tajné agenty a který by chtěl nějaké vysvětlení!“

„Odnést ho?“ zeptala se zděšeně Letizie. „Ale kam?“

„Dopravíme ho do Francie!“

„Do Francie? A proč?“

A to, co potom obr řekl, bylo hrozné: „Tam je zvláštní služba, která je pověřena zkoumáním příčin a organizování rebelií a která si bere na paškál ty, které podezírá, že jsou inspirátory těch rebelií – v to počítajíc Francouze, kteří přešli do opačného tábora… Obvykle z toho kouká šibenice!“

To byla ta hrozná věta, a i když byla řečena s dobráckou ironií, přesto Letizii vyděsila: „Ale… on není vůbec žádný inspirátor a vůbec nepřešel do opačného tábora!“ vykřikla.

„Oficiálně ano!“

„A kdo to tak rozhodl?“

„Já,“ prohlásil obr se svým hrozným medvědím smíchem. „Vy pochopíte, proč!“

„To mám pochopit, že ho chcete dát pověsit – z důvodu, který nedovedu nalézt?“

„Ten důvod, který nedovedete nalézt, je tenhle: já nechci, aby byl pověšen, madame!“

Madame! On jí řekl madame! A přitom ji pozdravil tak, že smekl svůj třírohý klobouk! A pak ten obr ještě dodal: „Jak doufám, nemáte strach z mořské nemoci?“

„Vy mě chcete taky odvézt? Jako špionku?“

„Jako snoubenku!“ zařičel obr.

♦ ♦ ♦

Briga plula rychle už dvě hodiny, protože ji hnal silný vítr. Fanfánovi se zase vrátilo vědomí a Letizia mu dopodrobna vylíčila tu extravagantní noc – a když obr, který diskrétně zaklepal na dveře, vstoupil do kabiny, kde byli Fanfán a Letizia, Letizia ukázala na obra a na závěr svého vyprávění prohlásila:

„A tohle je ta naše prozřetelnost, lásko moje!“

„No né! Do prdele!“ vykřikl Fanfán a řval pak se smíchem: „To je Cartouche!“

/5

Byla to ta nejpodivuhodnější plavba všech dob! S paluby brigy, v jejíž kostře to praskalo a vrzalo, pod plachtami, které v ostrém větru pleskaly, pod lany, která se chvěla, bzučela a bručela jako struny, nakláněli se nad jiskřící moře, na jehož druhém konci byla Francie – a taky Cartouchův oficiální slib, že se o ně postará a že – jak řekl – někde Tulipána umístí, ale samozřejmě ne v armádě! Ne, v armádě ne! Na tu teď Fanfán Tulipán zvysoka kašlal! Mělo to být něco mnohem lepšího. Ale ať to už bude cokoli, ta vážná hodina ještě nepřišla a důležité bylo, že byl naživu, že žil, že se smál, mohl se dobře najíst a napít. A tohle všechno bylo promíšeno množstvím jejich vzpomínek na dětství, na rue Saint-Denis, na čtvrť kolem Baštily a také na toho ohavného Pastenagua. Cartouche předtím, než se stal tajným agentem, odbručel dva roky káznice v Toulonu. Osmačtyřicet hodin jim nestačilo na to, aby jaksepatří oslavili toto historické shledání.

A briga mezitím plula k jejich budoucnosti, kterou však nikdo z nich neznal, k jakési neviditelné černé hvězdě osudu, ale oni se zatím smáli a smáli!

Na palubě brigy bylo deset mužů: Tulipán, Cartouche, Lepic, kapitán Tuant, mistr Yannac a pět mužů posádky. A taky Letizia! Tulipán, jemuž je od hodiny k hodině líp, prochází se po palubě opřen o Letizii a Letizia zasněně říká: „Francie… Francie…“ A Fanfán se jí ptá: „Budeš ve Francii šťastná?“

„Kdekoli, kde budu s tebou!“

A Cartouche zase přichází s lahví vína vzácné značky, protože Cartouche s vínem podloudně obchoduje! A tak se na širém moři těší ze svého přátelství, z lásky, ze štěstí a z mořského ovzduší. Žijí! A přitom se blíží k černé hvězdě osudu! Ale nač myslet na osud S Letizii v náruči, kdo by tohle dělal? Kdo by si byl pomyslel, že existuje nějaká černá hvězda osudu! Fanfán měl v náručí Letizii celé noci a polovinu dní v kóji té malé kabiny. „Já chci být tvoje, lásko moje!“

„Ale já se chci s tebou nejdřív oženit, můj anděli!“

„Hlaď mě! Měj mě rád!“

Byla to bláznivá a téměř bolestná rozkoš mazleni, které nechce dospět až na konec, bylo to rozkošné mučení z úcty ke zbožňované ženě. Fanfán nechtěl od ní všecko, protože ona byla jiná, protože nebyla taková jako ty, s nimiž se kdysi miloval – to byla už dávná minulost! Letizia je jiná, je hrdinka, je neposkvrněná, božská! Fanfánovi bylo téměř do pláče, když si uvědomoval, že ho Letizia miluje. Fanfán však bude skutečně plakat, ano, bude plakat, ale kvůli něčemu jinému!

Neboť brzy nato se ponoří do ledových temnot a nebude si moci natrhat všechny květy života, protože včas nezpozoroval, že se blíží neštěstí! Malá briga se teď řítí přímo do tohoto neštěstí, protože nikdo netuší, že se to neštěstí skrývá za stěnou mlhy! Plují už třetí den, je šest hodin večer a náhle se v záři zapadajícího slunce ve vzdálenosti dvou námořních délek objevila anglická fregata se svými děly jako pozlacenými slunečními paprsky!

Nad mořem se rozletěla jako ozvěna vzdálené bouře výstražná rána. O chvíli později Tulipán a Letizia, kteří vyšli ze své kabiny, se objevili na palubě.

„Co se děje?“ zeptal se Tulipán mistra Yannaca.

„Tohle!“ odpověděl jim stručně a ukázal přitom troubelí své lulky směrem k fregatě, od které právě odrazila šalupa, která zamířila k jejich lodi. Na přídi šalupy stál vyšňořený důstojník.

„Co to znamená? Co nám chtějí?“ ptala se Letizia a zavěsila se Fanfánovi na jeho zdravou ruku.

„To jsou Angličani! Neměj strach, miláčku!“

Fanfán však přitom vůbec nebyl klidný a ohlížel se, kde je Cartouche. Spatřil ho na zadním můstku, jak gestikuluje vedle kapitána Tuanta, který zvedl ruce vzhůru. Bylo sice slyšet, že oba křičí, ale nebylo jim rozumět, co říkají.

„Buď chtějí dostat náš náklad, nebo celou naši loď nebo možná nás všechny,“ prohlásil Yannac na Letiziinu otázku.

Posádka brigy už lezla po stěžních a ráhnech a stahovala plachty. A právě to byla příčina prudké výměny názorů mezi Cartouchem a kapitánem Tuantem – Tulipán a Letizia to pochopili, když vystoupili na záď.

„Co vás to napadlo, že jste uposlechl!“ řval Cartouche, celý rudý vztekem. „Přece jste mohl obrátit a zmizet zase v téhle mlze! Než by nás dohnali, přišla by noc a my jsme se jim mohli ztratit!“

„Oni mají třicet děl,“ odpověděl mu Tuant, který se cítil dotčen ve své cti. „Copak je možné uniknout s třiceti koulemi v zádi?“

„To by ale nerozsekalo váš vlastní zadek, nebojte se!“

„To se vám to mluví,“ odmítal kapitán Cartouchovy vývody. „Angličani nikdy nestřílejí do zadku, ale do stěžňů – jak bych jim pak mohl upláchnout bez stěžňů? A rozkazujete tady vy, nebo já?“

Cartouche prskal zlostí jako kocour. Nechal kapitána kapitánem, seběhl se zádi a cestou chytil Tulipána: „Pojď se mnou! Rychle! Angličani budou tady na palubě v deseti minutách!“

Cartouche a Tulipán sestoupili do podpalubí brigy a Letizia je následovala s hrdlem sevřeným úzkostí. V podpalubí potkali Lepica, který předtím vyspával a který se právě dozvěděl tu novinu.

„Lepicu,“ oslovil ho slavnostně Cartouche a položil mu ruku na rameno. „Potřebuju získat trochu času, víš proč!“

„Ano, veliteli!“

„Ozbroj se, ozbroj taky Gallouédeca a Viberta. Vynasnaž se zdržet Angličany na palubě šalupy tak dlouho, jak můžeš. Hovoř s nimi, vyjednávej. Jestliže se budou chtít dostat na palubu hned, tak je pokrop!“

„Ano, veliteli!“ odpověděl Lepic a odběhl.

„Ty jsi ale blázen!“ vykřikl Tulipán. „Všechny nás zmasakrujou! Co to znamená?“

„Že nás zmasakrujou všechny? Proč všechny? Někdo zemře, to je jisté – jako v každé válce, ale nebude to masakr. Tohle nejsou barbarští piráti, to jsou civilizovaní vojáci! Jestliže bude někdo obětován, tak to je Vibert, Gallouédec a Lepic!“

„Lepic možná, ale proč si myslíš, že ho námořníci poslechnou? Kvůli jeho krásným očím?“

„To nejsou námořníci,“ odpověděl mu Cartouche. „To jsou moji lidé. Pojďte, teď pojďte se mnou, vy snoubenci!“

Cartouche otevřel jedním kopnutím dveře jedné kabiny, zavedl je do ní, zavřel pak za sebou dveře klíčem – a potom udělal něco nepochopitelného: odmontoval zámek, otevřel okno kabiny a zámek hodil do moře!

„Tak to by bylo! Tulipán a já jsme dva dobří francouzští oficíři, kteří dezertovali a kteří jsou odváženi zpátky do Francie, kde mají být postaveni před válečný soud. Letizia má být při tom procesu s námi korunní svědkyní! Chápete? A proto tu jsme zavřeni!“

Zatímco jim Cartouche tohle vykládal, otevřel železný kufr, naplněný až po okraj nejrůznějšími papíry. Mohlo toho být dobrých deset kilogramů!

„To jsou zprávy špiónů,“ řekl, „plány tajných dispozic našich pluků, projekt útoku na anglickou základnu. Měl jsem to předložit na Korsice hraběti de Marbeuf! A především je tu tohle…!“

Hrábl rukou ke dnu kufru a vytáhl odtamtud několik svazků bankovek – byly to anglické libry! Byla toho obrovská suma!

„To jsou falešné libry, tajně vytištěné pro jistotu na Korsice. Měl jsem je dovézt do Francie. Teď je musíme roztrhat na kousíčky a vyházet ty kousíčky co nejrychleji do moře. Řekl jsem na kousíčky, jinak to zůstane na hladině moře dost dlouho, aby si toho ten oficír na šalupě všiml! Ještě štěstí, že jsme na levoboku a oni míří k pravoboku – jinak bychom byli zralí pro to, aby nás odtáhli až do Londýna k výslechu a k pátrání! V Londýně by mě určitě odhalili a to by byl můj konec!“

Cartouche už začal trhat zprávy špiónů a Letizia mu mlčky začala pomáhat v tom ničení, ale Tulipán suše prohlásil: „To je tvůj problém, Cartouchi! Já nevím, proč nás chceš dostat spolu se sebou do téhle bryndy!“

„Protože, milánku, na to nestačíme ani tři a já nemám na vybranou!“

„Já ti pomůžu, protože jsi mi zachránil život, ale poctivě řečeno, tohle, co děláš, je pěkná prasečina!“

„To vím,“ řekl nato stručně Cartouche. „Odpusť mi to a teď, proboha, už trhej!“

„Tak mi dovol, aby odtud alespoň odešla Letizie! V téhle pasti nemá co dělat!“

„Já už nemám klíč!“ odmítl Cartouche a dál vztekle trhal na kousíčky libry, které házel postupně okénkem do moře. „A jestliže Letizia dobře zahraje svou úlohu, jak jsem jí to řekl, tak se nemá čeho bát. Angličanům se líbí Francouzi, kteří dezertují, i ti, kdo Francouzům pomáhají dezertovat!“

„Já ostatně odtud nechci odejít!“ prohlásila s líbezným úsměvem Letizia. „Já jsem tvoje žena, vojáku Tulipáne, a já tě musím všude následovat! A já chci taky pomáhat Cartouchovi, protože bez Cartouche bych teď byla jen tvou vdovou!“

Po tomhle vyznání se všichni tři dali do smíchu a pracovali pak ještě zuřivěji, aby roztrhali na kousíčky celý obsah kufru. Už byli skoro hotovi, když na palubě třeskly výstřely. Uslyšeli vzdálený křik, ale podivné na tom bylo, že Angličané palbu neopětovali! O třicet vteřin později uslyšeli na spojovací chodbě dupot, pak někdo zabouchal na jejich dveře: „Veliteli! Veliteli!“

Byl to Lepic: „Oni obrátili a veslují zpátky ke své lodi.“

„To je prima!“ vykřikl Cartouche a silným úderem své paty vyrazil dveře, které div nepadly na Lepica. Potom Cartouche vyběhl do chodby, ale na jejím konci se srazil s kapitánem Tuantem, který byl celý bez sebe vztekem a přibíhal k nim také tou chodbou: „Ty špinavče, co tě to napadlo, žes rozkázal střílet! Teď už neuslyšíme žádný výstražný výstřel! Oni teď na nás spustí kanonádu a všichni se utopíme!“

„Zavři klapačku!“ zařval Cartouche ještě silněji. „A místo toho kázání jdi dát vytáhnout plachty, zmizíme! Za půl hodiny je už tma!“

„To je nemožné. Nemáme na to dost času!“

„To se uvidí,“ řekl nato Cartouche a vytrhl zpoza svého pasu pistoli.

A námořníci uviděli potom svého kapitána, jak drží ruce vzhůru.

„Gallouédecu! Viberte!“ řičel Cartouche. „Namiřte na zadky téhle námořní pakáže!“ A potom nařídil námořníkům: „Vy šimpanzi, už ať jste nahoře na ráhnech! Plachty naplno! Ten, kdo sebou nebude házet, nahoře dlouho nezůstane, to mi věřte!“

Námořníci se rozběhli, nepochybně proto, že ocenili, jak byli povýšeni na šimpanze a že mohou svou svižností a šikovností předčit ty živočichy.

Tulipán a Letizia se tiskli jeden k druhému a dívali se úzkostně na fregatu. Šalupa teď k ní dorazila, obeplula ji a zmizela jim z očí. Noc se blížila, to bylo pravda, ale budou mít dost plachet a dostatečně rychle se znovu ponoří do mlhy, aby se mohli včas otočit a skrýt se nakonec ve tmě?

Tulipán zdvořile odebral dalekohled kapitánu Tuantovi, který teď seděl opřen zády o sloupek zábradlí a vypadal přitom tak, jako by právě odporoučel svou duši Pánubohu.

Když si Tulipán asi minutu prohlížel fregatu, oznámil: „Kryty střílen se zvedají! Kolik nám zbývá času, než připraví děla k palbě?“

„Tolik, kolik potřebuješ k nadechnutí!“ odpověděl mu kapitán. „Angličtí kanonýři jsou ti nejrychlejší na celém světě!“ Potom dodal: „Ale nejdřív musí připlout blíž! Z téhle vzdálenosti by skoro všechny jejich koule padly do moře.“

„Tak to musí manévrovat! A my proto máme čas aspoň se nadechnout!“ zašklebil se Cartouche, který stále dohlížel na námořníky pobíhající nahoře po ráhnech.

Kapitán se podíval na kapesní hodinky. Tulipán, Letizia, Lepic, Gallouédec, Vibert, ti všichni měli oči upřené na anglickou loď, která už začínala svůj manévr, jenomže velice pomalu, jako slepý mastodont, který se dává do běhu, aby je rozšlápl.

„Vítr je naštěstí dost slabý!“ ulevil si Cartouche.

„Pro nás taky,“ procedil mezi zuby kapitán Tuant.

„Cože? Co to tam povídáte?“

„To, že Angličané mají stejný vítr jako my Francouzi, a to musím povědět, i když se to dotýká vašeho patriotismu!“ Kapitán se znovu podíval na hodinky.

Uplynula už smrtelně tísnivá čtvrthodina, během níž se všichni střídavě dívali na plachty brigy, které se napínaly, a na fregatu, která teď už připlula na dostřel a mohla začít svůj manévr, při němž by proti nim postavila pravobok s patnácti děly.

„Vindictive. Mstivá!“ řekla Letizia, které Fanfán půjčil dalekohled. „Tu si budeme pamatovat!“ Přitiskla se k Fanfánovi, důvěrně ho objala kolem pasu a řekla mu: „Políbíš mě teď aspoň jednou na ústa?“

„Desetkrát!“ řekl nato a udělal to, protože srdce měl plné lásky a zároveň sevřené hroznou úzkostí.

„Letizie!“

„Ano?“

„Nemáš strach?“

Usmála se: „Jsi tady vedle mne. A ty máš strach?“

„Jsi tady vedle mne!“ odpověděl jí a jeho oči se náhle naplnily slzami, protože si představil pěkný malý domek uprostřed stromů – takový, jaký kdysi vídal na venkově poblíž Bordeaux, a zároveň se zasnil: vrací se domů z města, kde pracuje pro pana Battendiera, na prahu domku se objevuje Letizia pozlacená září podvečerního slunce, běží k němu, on ji zvedá k sobě na koně, pak se líbají, až se dusí, potom bláznivě spěchají do domku, aby se tam pomilovali. Bože, že by tohle taky nemuselo být? Tento klidný život se zbožňovanou ženou – tou nejkrásnější, nejodvážnější, nejsladší, nejmilejší – že by tohle byl jen sen, který by mohl být zničen kopyty koní z apokalypsy? Teď teprve si Fanfán Tulipán všiml, jak je Letizia malá, jak je mladá, a to způsobilo, že se mu srdce sevřelo ještě větší úzkostí. Od Cartouche se už dověděl, za jakou cenu ho Letizia chtěla zachránit, a proto si řekl, že mu nebude stačit celý život na to, aby jí prokázal svou vděčnost a svůj obdiv – ale zároveň, jak takto snil o budoucnosti, už si uvědomoval, že bude zničena, jestliže včas neuprchnou.

„Fanfáne, kdybych zemřela…“

„Mlč!“ řekl jí.

„Fanfáne, kdybych zemřela, zapomeň na mne!“ opakovala a rozplakala se, pověsila se mu na krk, pokryla mu tvář polibky a naříkala přitom: „Ó, ne, nezapomeň na mne, nezapomeň!“

„Jestliže zemřeš,“ řekl jí tiše, „jestliže zemřeš, zemřu taky!“

„Ó, ano!“ odpověděla mu a v uslzených očích se jí objevil dětský zářivý úsměv: „Zemři a já zemřu taky! Z tvé Letizie zbude jen dým!“

„Ne, dým, ale vůně růže, která se bude navždycky vznášet nad zemí!“

„A co bude z tebe?“

„Vůně karafiátu.“

„Ano – a každého jara až do skonání světa se smísíme v jednu vůni!“

Byl to dojímavý dialog, který by byl dokázal rozplakat i tu nejnecitlivější duši a který dohnal k pláči i je samotné – jenže najednou se jim násilně připomněla přítomnost!

Zběhlo se to rychle jako ve snu. Námořníci se ještě nevrátili z plachtoví na palubu a mistr Yannac ani nedokončil své hlášení, že stěžně jsou vystrojeny – když Tuant, který skočil ke kormidlu, už otáčel brigu a o tři minuty později nastavil proti Angličanům jenom její záď. Angličané ještě nedokončili svůj manévr. Slunce zapadalo a náhle se začal zvedat silnější vítr. Plachty brigy se napjaly tak, jako se vypjala novou nadějí srdce jejích pasažérů. Cartouche, který stále ctil svůj obvyklý zvyk děkovat Pánubohu v takových okamžicích, kdy, jak si myslel, mu byl zavázán, právě žvýkal kus svého klobouku! A vtom jim nad hlavami hvízdla koule, která rozstříkla hladinu asi třicet metrů před přídí brigy.

„Pozor!“ zařval kapitán Tuant do své hlásné trouby. „Právě zaměřují výšku střelby! Podle mne budou pálit na stěžně, aby nás ochromili, protože už mě nedokážou potopit palbou do zadku. A proto všichni lehnout na palubu! A ti, kdo tady nemají co dělat, alou dolů do podpalubí! Pan Cartouche jako první, já už tady nepotřebuju jeho moudrost!“

Což znamenalo, že Cartouchovi splatil rovné stejným, ale pan Tuant se netěšil dlouho ze své pomsty a ze své znovunalezené autority: druhá koule odnesla jeho hlavu do moře dřív, než se mohl nadout sebeuspokojením – právě v tom okamžiku, kdy všichni na palubě nadšeně křičeli hurá!, v to počítaje i Cartouche.

A pak přišla ta apokalypsa – ne! nebeský hněv, který bušil do moře i do nebe: všechny plachty brigy byly naráz rozervány na cáry, hlavní stěžeň byl přeťat vedví v půli a do přídě udeřily koule s takovou silou, že to jejich těla ležící na palubě přímo roztřáslo! To byl anglický královský dar! První! Pak v pekelném hromobití přišel druhý a ten roztříštil vrchol přídě, přičemž koule rozbily napadrť všechno, s čím se setkaly ve spojovací chodbě v podpalubí! Tam byla zabita část těch, kdo bohužel uposlechli kapitána a uchýlili se tam podle jeho rozkazu – první byl zabit agent Lepic. Mistr Yannac taky, při třetí salvě, když seběhl dolů poté, co byla zasažena záď. Všude se začal valit bílý dým, a ten vyhnal Tulipána a Letizii z kabiny, do níž se uchýlili. Pod troskami stropu a pod vyvrácenými dveřmi sténali ranění. Na palubě byla hotová spoušť plachtoví, lan, kusů stěžňů a ráhen a všechno bylo v plamenech! A nad tím vším stoupal k večernímu nebi černý kouř, hnaný větrem. Vpředu na pravoboku jakási obrovská postava mávala čímsi kolem sebe a vypadala, jako by bojovala se všemi čerty.

„Pojď sem! Rychle!“ řekl Tulipán, který stále držel za ruku Letizii, a táhl ji k té postavě, chvílemi obklopené kolem dokola kouřem.

Byl to Cartouche. Mával sekerou a pokoušel se spustit na moře záchranný člun, který byl zasypán trámy a hromadou lan. Vypadalo to, že je u konce svých sil. Tulipán mu vzal sekeru z ruky a pokračoval v té práci – ale pak se náhle stalo něco divného: znovu nastalo ticho a rázem opanovalo večer. Kanonáda přestala! Tulipán si toho všiml, až když místo kanonády uslyšel rány své sekery. Nechal práce a zděšeně se začal rozhlížet kolem sebe, kde je Letizia. Stála několik kroků od něho u zábradlí a upřeně pozorovala něco, co hlučně zvedalo proudy vody: „Podívej, Fanfáne!“

„Cartouchi, viděls to?“

Ano, už to uviděl – šalupu, kterou znali a kterou k nim hnaly silné záběry vesel! Nebe potemnělo do fialová. Všechno teď vypadalo neskutečně – toto fialové nebe, toto ticho, do něhož zněl praskot ohně, tyto tři unavené postavy na rozstřílené palubě brigy a tato šalupa, která se k nim blížila! Byli úplně vyčerpáni, stáli bez hnutí, jako ohlušení palbou, když přes zábradlí přeletěly kramlice provazového žebříku a na palubě se objevili první angličtí střelci. Angličtí námořníci potom pomohli na palubu brigy oficírovi, oblečenému do rudé uniformy. Byl malý, přitloustlý, měl oči notorického opilce, byl křiklavě ryšavý – snad proto, aby dal najevo, že je opravdu Angličan. Pak mu někdo podal hůl, o kterou se ten zrzoun těžce opíral, když k nim šel. Všimli si, že kulhá. Byl celý rudý, i v obličeji, a tak pochopili, že i když na tom měla svůj podíl whisky, že to způsobuje především zuřivost.

„Vy špinaví proradní Francouzi!“ rozeřval se na ně chraptivým hlasem. „Vy jste na nás stříleli, ačkoliv jsme si přišli jenom prověřit váš náklad a vaši totožnost! Já mám na šalupě dva mrtvé!“

„Vy jste nám to řádně oplatili, pane!“ řekl mu chladně Tulipán. „Tady jsme zůstali naživu jenom my tři! A nejsme to my, kdo stříleli, čestné slovo!“

„Čestné slovo!“ odpověděl mu výsměšně oficír. „Francouzi mají nějakou čest? Na to vám můžu odpovědět takto!“ A naplil Fanfánovi do tváře.

Tulipán, protože ho zadržela Cartouchova pevná ruka právě v okamžiku, kdy chtěl po tom špinavci skočit, by byl ostatně ani nestačil včas reagovat: Letizia ho předstihla, skočila jako fúrie na Angličana, srazila mu s hlavy jeho třírohý klobouk a pak ho začala fackovat. Bylo to tak nečekané, že ten kulhavec upadl naznak na palubu. Nastal hrozný zmatek.

„Letizie! Nech toho! Ty šílíš!“ křičel Tulipán a chytil ji kolem pasu, jenže Letizia, když oficír zase vstal, řvala na něj: „Zbabělče! Vy jste ubohý zbabělec! Špinavý zrzavý biftek! A zbabělec především!“

Angličtí střelci ji vyrvali z Fanfánových rukou, odhodili ji na palubu jako balík. Oficír řval šíleným hlasem rozkazy, Letizii pak chytili a za chvíli potom ji sevřel jeden námořník kolem dokola svýma rukama a řvoucí Letizia byla spuštěna do šalupy. Tulipán se pokusil zasáhnout, ale dostal ránu pažbou do brady a padl na palubu, kde zůstal ležet s otevřenýma očima, přičemž slyšel, jak z dálky Letizia zoufale křičí – a potom omdlel. Rána na jeho paži se znovu otevřela a znovu začala krvácet!

♦ ♦ ♦

„Kapitán Olifant Ruark,“ slyšel Tulipán, když se mu vrátilo vědomí. To říkal Cartouche.

„Šlechtic!“ říkal dále Cartouche. „Vidíš, on se dokonce představil! Kapitán Olifant Ruark, to si musíme zapamatovat, zaznamenat!“

„Letizie, dej mi napít!“ prosil Fanfán.

„Letizia je teď v bezpečí!“ oznámil hořce Cartouche. „Na mstivé Vindictive kapitána Ruarka. My jsme na tom jinak.“ Teprve potom si Fanfán Tulipán všiml, že Cartouche vesluje, pomalu vesluje – a že jsou uprostřed tmavého moře v záchranném člunu.

PÁTÁ ČÁST

NEVĚSTINCE A TAJNÉ SLUŽBY

/1

Jak se Fanfánovi teď daří? Ujde to. Pokud jde o jeho zranění, jde to: rána se mu znovu uzavřela, čelist má zase v pořádku. Duševně je však na tom špatně.

„Ach, jak já bych byla ráda, kdyby mě nějaký muž miloval tak, že by kvůli mé nepřítomnosti takhle uvadal! Měl bys ho někdy někam vzít. Nebo ho přivést sem dolů, tady by mezi mými děvčaty jistě našel někoho, kdo by ho aspoň trochu rozptýlil!“

„Já se o to pokusím.“

Tato rozmluva proběhla jednoho srpnového odpoledne – několik týdnů po událostech způsobených Vindictivou – v prostorném, rozsáhlém salónu, na jehož stěnách visely tapisérie představující pastýřské scény. Salón byl mimo jiné vybaven také řadou stolků pro karetní a jiné hry – byla to tedy reprezentační místnost a přitom také strategické středisko honosného domu o třech poschodích v rue des Rameaux v Marseilli, nedaleko přístavu, jehož hlučný provoz bylo slyšet i zde. Tento rozhovor se týkal Fanfána a vedli jej Cartouche a vysoká mladá žena s dlouhýma nohama, velmi krásná, bělostná, s očima podmalovanýma slézovým líčidlem, s bohatými vlasy, které vypadaly jako hříva a nyní byly zlaté.

Tato mladá žena, to byla Cynthia Ellisová, ona rodilá Angličanka, svým srdcem však Marseillanka, kterou jsme uviděli před několika lety v jednom pařížském nevěstinci, totiž u paní Brissaultové, když poctívala svými vnadami místo onemocnělé Rosalie Duthéové Monseigneura vévodu de Chartres.

Cynthia Ellisová záhy uskutečnila svůj sen – tím, že poskytovala své tělo co nejštědřejším mužům, aby se mohla vrátit do Marseille hmotně zajištěná natolik, aby si tam mohla také zařídit nevěstinec – což právě nyní byl sen už uskutečněný více než před rokem.

Byl to velice krásný nevěstinec a velice vyhledávaný! Byla v něm i herna, kde se hrálo o šílené částky a kde byl dokonce i malý orchestr: hrálo se tu na spinet, hoboj a housle!

Cartouche tu měl svůj pokoj – ne proto, aby nemusel chodit daleko, když se chtěl pomilovat, zahrát si nebo popít, ale z mnohem závažnějšího důvodu, jenž sice není právě počestný, ale o němž se brzy dozvíme.

A právě do tohoto perverzního a hudebního prostředí Cartouche přivedl Tulipána, když po noci strávené na klidném moři byli zachráněni rybářskou lodí. Cynthia Ellisová, dojatá melancholií, která z Tulipána nyní přímo čišela, jeho strnulým pohledem, jímž jako by stále hledal všude, i skrze zdi, anglickou fregatu, ubytovala ho v tomto domě v mansardě, jejíž stěny dala potáhnout žlutým damaškem, zařídit nábytkem včetně zeleného lůžka ozdobeného priapickými skulpturami a nemravnými obrázky – takže Fanfán trávil všechen svůj čas v prostředí vhodném pro prostitutky!

Fanfán Tulipán se šel občas trochu projít po Marseilli, ovšemže obezřetně, protože byl přece dezertér, ale – jak Cartouche řekl Cynthii Ellisové – srdcem byl stále někde jinde. Stále totiž myslel na Letizii – a na to, jak by ji zase našel.

Když se Fanfán vracel z přístavu, setkal se na schodišti s Cartouchem, který právě odcházel od Cynthie po oné rozmluvě, kterou jsme před chvílí vyslechli.

Cartouche, ten se na pevnině vůbec nepodobal sám sobě, nebylo na něm vůbec nic, co by připomínalo tajného agenta, což je ostatně správné, jinak by byl brzy odhalen.

Teď byl oblečen do dlouhého, jablkově zeleného redingotu, měl na sobě bílé punčochy, střevíce s přezkami, krajkovou náprsenku a napudrovanou paruku. Takhle sice nevypadal jako velkomožný pán, ale spíše jako majitel nevěstince, ale tím napůl vlastně byl, protože měl v podniku Cynthie Ellisové podíl. Kdybychom dodali, že nosil také ebenovou hůlku se stříbrným knoflíkem, tak by se nám nevěřilo!

„Měl bys někdy večer přijít dolů,“ řekl Fanfánovi, když se útrpně zahleděl na jeho bledou a zoufalou tvář. „Zůstávat takhle zavřený v pokoji, to přece, ksakru, neodpovídá tvému věku! Nakonec z tebe zbude jenom stín!“

Fanfán Tulipán mu chmurně odpověděl: „V přístavu byla turecká loď, která pluje do Anglie, ale stav posádky byl na ní úplný.“

„Turecká loď!“ (Cartouche zvedl k nebi své ruce plné prstenů.) „A plout do Anglie! Francouz, a v Anglii v téhle době! Přijď dnes večer mezi nás!“ řekl rozhodně. „Bude tam hudba, šampaňského, co hrdlo ráčí, budeme oslavovat, protože nás přijde navštívit pan Langres!“

Tulipán vypadal tak, jako by ho to vůbec nezajímalo a proto Cartouche pokládal za vhodné dodat s velice přísným výrazem v tváři, že pan Langres je hrozně bohatý a že z velké části finančně vypomohl Cynthii.

„Asi máš pravdu,“ řekl nato Fanfán, „trochu šampaňského mi jistě udělá dobře.“

„A co takhle Diane? A Daphné! A Chlorine? Nebo Trudi! Ty by ti taky udělaly dobře!“ naléhal Cartouche s veškerou vahou upřímného přátelství. „Už jsi viděl Trudi, jaký má zadek? To ve Francii nemáme!“ dodal na závěr se zcela vlasteneckým politováním.

„Jestliže dovolíš, tak zůstanu u toho šampaňského!“ odpověděl Tulipán, poklepal mu na rameno a šel dále nahoru po schodech. Cartouche ho však zavolal zpátky a řekl mu káravě:

„Nekomplikuj si život kvůli tomu, že máš delikátní duši! Zadek Trudi je jedna věc a cit je věc druhá!“

„Tak já o tom budu ještě přemýšlet!“ prohlásil nato Tulipán se smíchem.

Ale sotva vystoupil o tři schody výš, už zase zvážněl a starostlivě se zeptal: „Pověz, nemyslíš si, že jí něco udělal? Zbičoval?… Nebo dokonce znásilnil?“

„Já si neumím představit anglického oficíra, který by znásilnil před očima celé své posádky a celého svého štábu zajatou ženu! Ty to nemáš v hlavě v pořádku! Tak zatím sbohem! Já pro tebe přijdu v devět hodin!“

„Tenhle Romeo jednou provede obrovskou koninu!“ pomyslel si Cartouche, když pospíchal dolů po schodech. „Ten dokáže v případě potřeby přeplavat kanál La Manche!“

Toho dne v devět večer přišel k Tulipánoví, ale ten se tvářil udiveně: zapomněl totiž na Cartouchovo pozvání. Tulipán seděl pod krásným svícnem, který tvořilo pět ne právě cudných nymf a na němž hořelo pět svíček, a četl si – či spíše s perem v ruce opisoval do sešitu slovíčka ze slovníku! Přirozeně anglického – ten slovník mu darovala Cynthia Ellisová současně s tlustým románem, který vyšel před několika lety v Londýně a který Fanfán Tulipán začal před několika dny luštit.

„To jsou Dobrodružství Rodericka Randoma od nějakého Tobiáše Smolletta,“ oznámil Cartouchovi a zavřel knihu. „Je to dost zajímavé čtení, protože, pokud můžu už teď pochopit, mám dojem, že ten Roderick Random prožil spoustu dobrodružství – tak trochu jako já, víš – na zemi i na moři a tak dál…“

„Obleč se!“ vyzval ho Cartouche, který teď měl na sobě tmavomodrý redingot, černé punčochy a vůbec už nevypadal jako majitel nevěstince, ale spíš jako akcízák. „Pan Langres je už tady a jak to vypadá, bude to veselý večer!“

Fanfán Tulipán si ne právě nadšeně oblékl nankinové kalhoty a kaštanově hnědý kabátec, obul si střevíce s přezkou – tohle všechno dostal od svého štědrého přítele Cartouche.

Když vstoupili do velkého salónu, bylo zřejmé, že tu bylo už vypito velmi mnoho šampaňského. Bylo tu hodně povyku, který dělala zřejmě dobrá společnost, ale byl to silný povyk. Sedělo tu, postávalo nebo přecházelo sem a tam asi třicet lidí – pánové, kteří sem přišli jako návštěvníci, a dámy, které jim dal k dispozici salón – byla to elegantní, pestrá společnost, která se hlučně bavila, smála a popíjela. Marně byste mezi nimi hledali někoho bez sklenice v ruce.

Dva lokajové v otomanských livrejích roznášeli tu na velkých podnosech jídlo a nápoje a nabízeli stříbrné schránky plné toho nejjemnějšího šňupavého tabáku.

Cartouche, ten měl v hlavě jen jedno – zadek Trudi, který dnes večer nechtěl přepustit někomu jinému, a proto nechal Tulipána Tulipánem a zamířil k této krásce, kterou už dobýval jeden marseilleský notář.

Tulipán byl tak trochu zaražen tímto povykem, a protože neměl ani pomyšlení na nějaké laškování, šel si sednout k jednomu stolku stojícímu stranou, na němž stála láhev šampaňského, která jako by mu nabízela, že s ním bude sdílet jeho samotu. Sedl si, melancholicky připil sám sobě a jistě by se byl začal tajně zabývat anglickým jazykem, kdyby Cynthia Ellisová, ohromující svou zcela průzračnou krajkovou róbou, pro něj nepřišla, aby ho vzala za ruku a odvedla k panu Langresovi, který trůnil na velkém kanapi uprostřed nejsvůdnějších domácích slečen. Pan Langres byl na první pohled asi třicátník, spíš krásný, i když už trochu obtloustlý muž, ale vypadal přitom velice impozantně.

„Tohle je můj mladý chráněnec, pane Langresi,“ představila mu Cynthia Ellisová Fanfána Tulipána. „Dovoluji si ho doporučit vaší laskavosti. Měl v životě dost smůly a teď neví, co by měl podniknout.“

Pan Langres pokýval přívětivě hlavou, ale Tulipán si všiml, jak upírá své oči do jeho, když s ním mluvil: „Co umíte, pane?“

„Můžete panu Langresovi povědět všechno bez obalu!“ zasáhla do rozmluvy Cynthia Ellisová. „On je natolik chápavý, že ho nic nepřekvapí a že ho neurazí žádná pravda!“

„Chápu!“ odpověděl Tulipán, který si však přece jen říkal, zdali se nedostane na kluzkou půdu, ale nakonec se rozhodl říci pravdu: „Byl jsem vojákem, pane. Zúčastnil jsem se tažení na Korsice, ale naneštěstí jsem měl neshody se svým plukovníkem.“

„Kdo to byl?“

„Pan de Ramponeau.“

Pan Langres se dal do dlouhého smíchu, který mu roztřásl bříško, a pak se obrátil ke svému líbeznému švitořícímu okolí: „Mé dámy, kdyby mi tento mladý muž řekl, že si on a jeho plukovník dobře rozuměli, bylo by mi to podezřelé a,“ obrátil se k Fanfánovi, „já bych si dal velice pozor, abych vám věnoval svou přízeň! Ten ničemný plukovník nezná nic jiného než řády a předpisy. A vy, jak předpokládám, jste mu dal vale!“

„Ano, pane, přiznávám to. Ale teprve po smrti svého nejlepšího přítele – po ohavné smrti, za niž je odpovědný pan de Ramponeau.“

Nastalo ticho. Pan Langres, jak se zdálo, ocenil Tulipánovu upřímnost, dál se upřeně díval do jeho očí – buď proto, že to byl jeho způsob zkoumání duší lidí, nebo… Tulipán si s jistou rozmrzelostí říkal, zdali pan Langres na něj nedělá zamilované oči! Bože! Ale ne… Kdyby tohle byla cena za protekci pana Langrese, tak by to bylo podle Fanfánova názoru příliš drahé!

„Já jsem mu slíbil, že mu pomůžu, aby se etabloval,“ vložil se do hovoru Cartouche, který šel kolem a objímal přitom majetnickou paží boubelatou kalipygickou Trudi. „Jenže moje nabídky se mu vůbec nezdály vhodné, přestože to byla zajímavá práce,“ dodal Cartouche na závěr a šel si k jedné ledem naplněné nádobě pro láhev šampaňského.

Dělat pasáka! Tohle Cartouche kdysi nabízel Tulipánoví k „etablování“. Prý by mu našel dvě nebo tři hezká děvčata, která do Marseille přišla z venkova a které bída nutně musí dohnat k prostituci. A Fanfán by se stal jejich ochráncem a měl by naději, že kdyby ta děvčata dobře pracovala v těch četných námořnických tavernách v přístavu…

„Jakou naději?“

„Že se staneš v několika málo letech natolik bohatým člověkem, aby sis mohl zařídit vybraný dům pro šlechtice a měšťany…“

„Majitel bordelu!“ vykřikl zděšeně Tulipán. „A co až jednoho dne zase najdu Letizii a ona se mě zeptá, čím jsem, řeknu jí: „Majitelem bordelu, miláčku!“

„To ti na tom vadí jenom tohle?“

„To je až dost! No ne, to si myslíš, že budu počítat, co mi vynesou prostitutky?“ ohradil se Fanfán a tím překazil všechny další iniciativy udiveného a rozmrzelého Cartouche.

Pan Langres se teď obrátil na Fanfána Tulipána s nabídkou: „Mohl bych vám opatřit místo poručíka v krásném slavném regimentu, v němž mám určitý vliv, ale předpokládám, že armáda teď…“

„Ano, máte pravdu, armáda, alespoň na nějakou dobu ještě není právě to, o čem bych snil…“

„A proto bude nutné, abyste přišel ke mně do Versailles, až tam budu!“ uzavřel rozhovor pan Langres a vstal. „Slečna Ellisová vám sdělí, co a jak…“

Pan Langres téměř neznatelně kývl hlavou, ještě jednou probodl svým pohledem Fanfána Tulipána, který mu děkoval, a pak se vzdálil zavěšen za paži zlatovlasé Cynthie, přičemž halas zábavy, který se během jejich rozhovoru ztišil, znovu zesílil.

Fanfán viděl, jak pan Langres mizí spolu s Cynthií Ellisovou v jedněch dveřích, a zůstal tu zasněně stát, protože byl šťastný, že získal tuto protekci, kterou ani nečekal ani nežádal. Přitom si říkal, kdo to k čertu je ten pan Langres a čím kde je.

♦ ♦ ♦

Co dělal, zatímco Fanfán Tulipán takto přemýšlel, pan Langres?

Ten už, sotva zmizel za dveřmi, zapomněl na své impozantní vystupování a byl stejně nahý jako kdysi vévoda de Chartres v Paříži v podniku paní Brissaultové a zase byl v důvěrné blízkosti Cynthie Ellisové, která se teď činila stejně jako kdysi v Paříži. A jestliže pan Langres vyjadřoval nyní stejnou spokojenost jako tehdy vévoda de Chartres, tak to bylo proto, že pan Langres a vévoda de Chartres… Ano!

Na závěr svého nynějšího důvěrného setkání s Cynthií zvolal blaženě: „Ach, ty moje Cynthie, máš stále stejný talent a já jsem rád, že moje funkce inspektora armády mě dovedla až sem do Marseille.“

„Ale vy jste stále stejně čilý, Monseigneure!“ odpověděla mu se smíchem Cynthia a podala mu pohár se šampaňským.

Pan Langres připíjel malými doušky a přitom znaleckým okem oceňoval útulný luxusní pokoj, honosné tapisérie na jeho zdech, barokní nábytek vykládaný želvovinou a mědí. Všechno tu bylo měkce vypolštářované, bylo tu tolik koberců a tapetovaných dveří, že sem doléhal jen sotva slyšitelným šumem hluk zábavy ze salónu, nacházejícího se o dvě poschodí níž.

„Můj chráněnec se vám líbil, Monseigneure?“

„Ano. Spáváš s ním?“

„I kdybych chtěla, bylo by to nemožné,“ řekla nato vesele Cynthia (nebo snad tato veselost maskovala určitou nostalgii?). „Ten má v hlavě a v srdci jedno děvče a všechny ostatní ženy na světě jako by pro něho neexistovaly!“

„To je zvláštní!“ ozval se po chvíli mlčení vévoda, když odložil prázdný pohár. „Zvláštní! Zvláštní! Zvláštní! Všimla sis, jak jsem si ho prohlížel?“

„Prohlížel?“ (Cynthia vyprskla smíchy do své dlaně.) „Vy jste ho div nehltal očima! A já, chudáček, jsem si říkala: podívejme, můj miláček vévoda se obrací tam, kde kdysi byl Monsieur králův bratr, jeho praděd! A proč stále opakujete: Zvláštní! Zvláštní! Zvláštní!“

„Jednoho dne ve Versailles – je to už – kolik? – pět nebo šest let, už přesně nevím… potkal jsem malého chlapce, který měl takové kromobyčejné oči, pronikavé, jiskrné oči zvláštní barvy. Na takové oči nelze zapomenout. Tvůj chráněnec má stejné oči a právě to mi bylo nápadné!“

„Víte, Monseigneure, když jsem uviděla, jakou přednost má vévoda de Richelieu, řekla jsem si: tento muž je kromobyčejný. A pak jednoho dne, když jsem potkala vás, jsem pochopila, že to tak není!“

Tohle udělalo konec rozhovoru o Tulipánoví, protože tato poklona ihned přivedla Monseigneura do takového stavu, že se nejen vyrovnal vévodovi de Richelieu, ale že ho dokonce předčil.

Potom následovala příjemná konverzace o všem možném: klepy z Versailles, poslední výstřelky toho či onoho hraběte či vikomta, a že Madame de la Ribaudiere během roku vyměnila už potřetí své milence (milence v množném čísle, protože Madame de la Ribaudiere má vždy najednou dva milence, kteří ji obsluhují společně). A vévoda de Chartres potom hovořil dlouze o své inspekční cestě, přičemž duchaplně a někdy s ostrou ironií líčil toho či onoho generála nebo stav nějakého regimentu. Přitom jistě prozradil velice mnoho o záležitostech armády a obrany Francie, o tom, kde jsou umístěny regimenty, nebo jaké jsou plány generálního štábu – což by byl jistě neříkal jinde, protože byl obezřetný voják, jenže teď ho bavilo a zároveň si tak trochu ulevoval, když se mohl svěřit s některým tajemstvím Cynthii – která ho ostatně ani moc neposlouchala a znovu a znovu ho škádlila a rozmazlovala. Možná že vévoda příliš pil a to vede k tomu, že je pak člověk hovorný a že se rád vychloubá, jak je důležitý.

Nakonec se zase oba ocitli ve vaně, kde na sebe vesele stříkali. Tu měděnou vanu dala Cynthia vyrobit pro jednoho generálního nájemce berní, který mohl prokázat svou mužnost jen tehdy, když ho slečny nejdříve vykoupaly jako neviňátko! Vana byla umístěna ve výklenku zakrytém závěsem z lyonského hedvábí, vzadu ve výklenku bylo okno, jímž se do vany lila pěkně teplá voda.

Ale proč to, že se potom náhle rozvázal jazyk zase Cynthii? Způsobil to ten odpočinek v koupeli, nebo snad pocit přátelské důvěry? Nebo také to, že Cynthia vypila příliš mnoho šampaňského?

Cynthia právě masírovala vévodovi lýtko, a když mu vytáhla z vody levou nohu, řekla něco velice podivného a hned toho litovala, doufala však, že to vévoda neslyšel. Jenže on to uslyšel!

„Cos to říkala?“ zeptal se jí a vstal.

„Nic, můj milý vévodíčku, já… já jsem jen řekla, že máte krásné nohy.“

„Ale ne! Ty jsi mluvila o mých chodidlech! Ty jsi řekla: Hele, nic na nich není vidět!“

Vévoda dovedl mít někdy velmi tvrdý pohled, když chtěl, a tak se ustrašená Cynthia pokusila vyhnout pravdě a řekla: „Ale řekla jsem, že tvá chodidla jsou hladká a hebká jako chodidla dítěte!“

„Co by mělo být na mém chodidle?“ zeptal se jí znovu, vylezl z vany a začal se utírat. „Odpověz! Prořekla ses! A teď toho lituješ!“ (Vzal ji za ramena a zatřásl jí.) „Co by tam mělo být?“ opakoval téměř už výhružně.

Cynthia se schoulila do klubíčka a začala se třást zimou ve vodě, která chladla.

„Tetování?“ řekl.

Zvedla s úlevou oči.

„Ano, možná, ano, snad tetování.“

Vévoda se zasmál a začal se oblékat.

„To můj otec má na chodidle tetování, ne já!“

Cynthia si neuvědomila, že vévoda pod svým dobráckým výrazem je vlastně ve střehu – v takovém střehu, jehož význam dosud nechápal ani on sám. A protože si Cynthia myslela, že tím ten incident skončil – a taky proto, že jí to nahnalo dost strachu, chtěla se uklidnit tím, že si nalila ještě šampaňského – bylo to o sklenku víc, než snesla, a to jí vrátilo bezstarostnost, zbavilo ji to opatrnosti a udělalo to z ní hloupou ženskou!

„Asi jsem si vás s někým spletla!“ řekla už poněkud těžkým jazykem, „nebo mi to Brissaultová asi špatně vysvětlila. To je ta Brissaultová, u které jsme se, miláčku vévodíčku, poprvé poznali,“ dodala na vysvětlenou a přitom toto zbytečné vysvětlení doprovodila šibalským mrkáním.

„Co s tím má co společného Brissaultová?“ zeptal se jí klidně, když si natahoval holínky.

„Řekla mi, že váš pan otec vévoda Louis jí jednou ukázal to své tetování.“ (Cynthia si nyní sedla vévodovi na klín a dětinsky se rozesmála.) „Jak se zdá, řekl jí, že stejně dává tetovat své děti.“

„Ano?“

„No a že to není pravda? Ty přece takové tetování nemáš! Buď si z ní tvůj otec udělal legraci, nebo to Brissaultová špatně pochopila!“

(Cynthie říhla.) „Že prý dal tetovat všechny děti své krve, ale to bys, můj vévodíčku, musel mít to tetování taky!“

„Už nikdy nikde nešiř takovéhle blbosti, Cynthie!“ řekl jí chladně, jenže to už si všiml, že Cynthie usnula. Položil ji na postel, oblékl si poslední části svého oděvu a vyšel na tajné schodiště, které bylo vyhrazeno jenom pro velice bohaté, velice významné a velice bázlivé zákazníky.

Vévoda de Chartres se vrátil do Paříže celý zmatený. Všichni lidé shodně říkali, že po celou dobu té desetidenní cesty byl velice zamyšlený. Děti své krve – tato slova mu stále kroužila hlavou. Věděl už dávno o minulých výstřednostech své matky, dnes už mrtvé, a věřil, že je docela možné, že se narodil zásluhou někoho jiného, než byl vévoda Louis, jeho oficiální otec. A přitom také nepochyboval o tom, že jeho otec rozesel kolem sebe nějaké bastardy. Proto bylo nutné dojít k závěru, že starý vévoda dělal rozdíl mezi těmi, o nichž si byl jist, že jsou jeho dětmi, a mezi ostatními! A že ten rozdíl označil tetováním, jestliže je ovšem tato povídačka pravdivá, co to pak znamená? Vévoda de Chartres, když přijel do Paříže, cítil, jak nad jeho budoucností krouží kdovíjaká temná hrozba, a pomyslel si: „Musím si to co nejdřív objasnit!“

♦ ♦ ♦

Dva týdny po návštěvě pana Langresa dozvěděl se Tulipán od Cynthie Ellisové, že má odjet do Paříže. Cynthia se totiž náhle rozhodla, že se tam vypraví a že ho vezme s sebou. Tulipán po pravdě řečeno už téměř vůbec na tuto záležitost nemyslel, protože se zase pohroužil do svých slovníků, slovníčků a do dobrodružství Rodericka Randoma. Téměř už uvěřil tomu, že slib „protekce“ daný panem Langresem byl především jenom společenskou zdvořilůstkou, jenže teď se ukázalo, že to bylo míněno vážně. Cynthia mu totiž oznámila: „Já jsem mu, milý příteli, napsala a vyjednala jsem pro tebe datum přijetí, a tak navštívíme pana Langresa společně!“

„To je od vás velká laskavost.“ řekl nato Tulipán. „Doufám, že se nevystavujete nepohodlí této dlouhé cesty jenom kvůli mně.“

„Já si tam musím projednat nějaké záležitosti,“ řekla mu lakonicky, ale jaké záležitosti, to neuvedla.

„Ach, Paříž!“ zvolal Cartouche. „Já bych zase rád uviděl Bastilku a čtvrť Saint-Denis!“

„Tady musí během mé nepřítomnosti někdo zůstat!“ odpověděla mu Cynthia.

Bylo nedělní poledne. Všichni tři obědvali spolu v malé soukromé jídelně, která byla ponořena co polostínu, protože kvůli slunci spustili žaluzie. Všude v domě bylo ticho, byl to den, kdy slečny měly volno, aby mohly jít na mši a vyzpovídat se v kostelích podle libosti.

„A kdy odjedeme?“

„Zítra!“

„Zítra? To jste se ale bleskově rozhodla!“

„Z určitého důvodu to spěchá, musím odjet hned!“ odpověděla. „Ty ale vůbec nevypadáš nadšeně, že se možná už brzy uskuteční slib, který ti dal pan Langres!“

„Ale ano! Já se jenom bojím, co to vlastně bude za místo, které mi chce nalézt! Má ten pan Langres opravdu… takové postavení…“

Tulipána teď udivilo, že se Cynthia potutelně usmívá a že Cartouche naopak plácá rukama do svých širokých stehen.

„Řekneme mu to?“ ptal se ten hromotluk a řičel přitom smíchy.

„Pan Langres je vévoda de Chartres,“ oznámila stručně Cynthia. „Podle mého názoru jenom málo lidí má, jak ty říkáš, takové postavení!“ A potom se také dala do hlasitého smíchu.

Vévoda de Chartres! Tulipán, když se vrátil do své mansardy, aby si tam připravil na cestu malé zavazadlo, stále si jen opakoval: „Sakra! Vévoda de Chartres!“ A co když ta protekce tak vysoce postaveného velmože mu nějak (jak, to Tulipán nevěděl), pomůže v záměru nalézt Letizii Ormelliovou? Fanfán Tulipán myslel právě na tohle a ne na své náhlé umístění někde v nějakém ministerstvu či jinde.

Uskuteční se tedy toto historické setkání dvou polobratří, kteří neznají svůj příbuzenský vztah (za historické setkání přece nelze pokládat to, které se uskutečnilo před dvěma týdny v bordelu, neboť k němu nebylo možno přizvat Historii)? To nevíme, ale už se chvějeme nedočkavostí, abychom se to dozvěděli. V každém případě se ještě nikdy nesetkali takto tváří v tvář, důvěrně, jako se to stane v příštích dnech, přesně řečeno za deset dní! Ať se stane, co se má stát, bůhví, co oba zjistí, totiž kdo je ten druhý!

Cesta v nádherném kočáře taženém čtyřspřežím a řízeném dvěma kočími uběhla rychle a na tu dobu v největším možném pohodlí. Zastavovali jen v nejlepších zájezdních hostincích. Ale proč bylo potřebí odjet tak náhle, proč se muselo jet tak rychle, tak zběsile s rizikem nejhorších nehod, proč byla Cynthia tak nervózní, pročpak nevěnovala ani pohled krajině, kterou projížděli, proč se tak rozčilovala, když byli kontrolováni četnictvem? To jsou otázky, které si Fanfán Tulipán skoro vůbec nekladl, protože se s nadšením celou cestu úplně věnoval pozorování krajiny a prohlížení zastávek. Přitom ho také těšilo pomyšlení, že se stále blíží k Anglii, i když tohle pomyšlení nemělo ovšem žádny význam. Ne, Fanfán Tulipán si vůbec nelámal nad ničím hlavu a také si nevšímal toho, že se Cynthia vůbec vyhýbala alkoholickým nápojům, jako kdyby potřebovala mít stále naprosto chladnou hlavu – to proto, že v úkrytu v kočáře převážela něco, co by jí vyneslo provaz a možná dokonce dlouhé mučení a nakonec i lámání v kole. Byla to tajná zpráva pro určitá místa.

♦ ♦ ♦

Onoho večera, kdy vévoda de Chartres zůstal o samotě s Cynthií Ellisovou, pustil svůj jazyk z uzdy. Bylo to způsobeno jednak únavou, jednak šampaňským, jednak jeho chvastounstvím. A tak toho napovídal až příliš mnoho o věcech týkajících se vojenských záležitostí – a kdosi za tenkou stěnou zapisoval všechno, co řekl. Cartouche! Cartouche byl totiž dvojí agent. Kvůli penězům, i když s výčitkami svědomí, ale koneckonců přece jen to byl dvojí agent. Už rok byl přímo podřízen hlavní vyzvědačce Veličenstva krále Anglie pro oblast Jih – Cynthii Ellisové! A Cynthia Ellisová teď převážela v malé kožené rouře, kterou umístila ve vlastním těle v místě určeném pro jiné podobné útvary, právě tyto informace vévody de Chartres, pěkně seřazené a zčásti také zašifrované! A tohle ji činilo také nervózní. K takovéhle špiónce ovšem nebudeme projevovat sympatie, ale uvážíme-li, že to takto vydržela ukrývat celých dvě stě mil, tak musíme uznat, že tím projevila úctyhodnou obětavost své vlasti!

♦ ♦ ♦

Bylo už po půlnoci, když ve čtvrtek dorazili do Versailles – v lijáku provázeném silnou bouřkou. V hotelu des Princes, kam vstoupili úplně prochladlí a promoklí, byl volný jen jeden jediný pokoj!

„Nemáme volný ani ten nejmenší kumbálek pod střechou,“ oznámil jim domovník, který jim svítil lucernou, protože všechna osvětlení byla už zhašena. „Mohou se pán a paní spokojit jedním lůžkem?“

„Ale…“ začala Cynthie protestovat.

„Poslyšte,“ zašeptal jí do ucha Fanfán. „Až dodneška jsme to nikdy neudělali, což je správné, ale teď nemáme na vybranou. Vy jste celá zmořená únavou a já taky a musíme co nejdřív spát! Já si lehnu na podlahu… Doveďte nás do toho pokoje!“ řekl pak domovníkovi.

Ten zamířil před nimi na schodiště, potom ve druhém poschodí otevřel jedny dveře a v pokoji zažehl o svou lucernu několik svíček. Nato si zaznamenal místo, odkud přijeli, a místo, kam jedou, a nakonec jejich jména: pán a paní Ellisovi. Popřál jim dobrou noc a odešel.

„Proč jsi řekl pán a paní Ellisovi?“ zeptala se Cynthia, která se už svlékala a třásla se přitom zimou.

„To mě tak napadlo samo od sebe. Fanfán Tulipán je už příliš známé jméno, kdoví, co se může stát. A tak tady zůstaneme takto až do té doby, dokud nás pan de Chartres nevezme pod svá ochranná křídla.“

Cynthia zašla za zástěnu, kde byly toaletní potřeby, a konečně se zbavila kožené roury. Potom se začala mýt, a když byla hotova s mytím, vložila obsah koženého pouzdra do plátěné obálky a pouzdro vyhodila ven z okna – už ten předmět nemohla u sebe snést ani o vteřinu déle! Teď jistě bude až do konce života nenávidět kůži… V každém případě však do čtyřiadvaceti hodin budou tyto dokumenty v patřičných rukách a ona už nebude muset mít strach! Plátěnou obálku zastrčila pod umyvadlo a pak opustila zástěnu.

„Přece nebudeš spát na koberečku!“ zvolala, když uviděla Fanfána schouleného do klubíčka na podlaze. „A přitom v mokrých kalhotách! Svlékni se!“

„Ó! Ó!“ zvolala, když ji poslechl a když začal hlasitě zívat, protože se mu zoufale chtělo spát. „To ten tvůj stromek tak vyrostl, protože ho zaléval déšť?“ A potom, protože ji cosi úchvatně rozradostnilo, dodala: „To teď je Richelieu jenom třetí a Chartres jenom druhý, na mou věru!“

„Co to povídáte?“ zeptal se rozespalý Fanfán, který s údivem zíral na svůj oživlý úd, jako kdyby patřil někomu jinému a jako by jeho bravurní povstání bylo nevysvětlitelnou náhodou.

„Ale nic! Pojď si lehnout!“ řekla mu jen a se smíchem vklouzla do postele pod přikrývku. „Brr! To je mi zima! Uprostřed léta! To je hnusné město, už abych byla zpátky v Marseilli!“

Když pak byla šestkrát obšťastněna, celá šťastná usnula. „Ten maličký má ale páru! Po tolika měsících zdrženlivosti má v sobě tolik zásob energie! Ten by dokázal takhle zbořit i zdi Jericha! Ale proč mi pořád přitom říkal Letizie? To je dojímavé!“ Cynthia totiž Fanfána Tulipána začala zbožňovat, šeptala mu konejšivě: „Ty můj chlapečku, ty můj miláčku malá!“ když se probudila. Cynthia Ellisová měla v sobě dost mateřského citu a její chlapeček dále spal v jejím náručí.

Ten nešťastník Fanfán! V necelých třech hodinách přece jen nakonec zapomněl na svou nezapomenutelnou Letizii – není to ovšem skutečná zapomnětlivost, protože stále volal Letiziino jméno!

Cynthia teď měla všechny dobré důvody být klidná a cítit se užitečná: za tři dny přivede Fanfána Tulipána k vévodovi de Chartres – a už zítra odevzdá své zprávy baronu de Foucroix, šéfovi anglické špionáže ve Francii!

Cynthia nevěděla, že se mezitím stala řada věcí, jejichž důsledkem pro Fanfána mohlo být to, že se pro něho zdánlivě příznivá situace může tragicky obrátit a že Cynthia sama se dostane do smrtelného nebezpečí!

/2

Dva dny po svém návratu do Paříže vypravil se vévoda de Chartres k Brissaultové, kterou už známe. Slíbil si totiž, jak to už také víme, že si objasní tu záhadnou – nebo snad příliš jasnou? – historii tetování „dětí z krve vévody Louise“. K Brissaultové se dostavil přesně o půlnoci, ale předtím, aby ji dostal do patřičného stavu a připravil ji o rozvahu a její umění lhát a lavírovat (znal tu čarodějnici až příliš dobře!), nahnal jí strach tím, že k ní tři hodiny před svým příchodem poslal dva šibeničníky s rozkazem vyklidit z domu všechny zákazníky (kromě nějakého vévody, kdyby tam byl!), zavřít slečny do ložnic a čekat na jeho příchod.

Vévoda de Chartres byl úplným opakem hulváta, ale uměl využívat svého postavení, svých výsad, své moci, když to pokládal za nutné – a teď si myslel, že to nutné je!

Brissaultová prožila chvíle plné úzkosti, dokud vévoda nepřišel. A ten pak šel na věc bez okolků, udeřil na ni přímo a chladně, což, jak známo, vyvolává překvapení a vede to k výsledku. Dodejme také, že v přijímacím salónu celých deset minut chodil sem a tam kolem dokola Brissaultové, která proto každou vteřinu vůčihledě stárla, a přitom dupal svými holínkami tak, že se Brissaultová cítila už předem hrozně vinna.

„Tak co!“ řekl najednou zhurta se vší autoritou, jakou poskytuje významné postavení ve společnosti, velké bohatství, oprávněná touha zjistit pravdu a také – historik je povinen to říci! – mimo jiné v jeho případě to bylo hrdé vědomí, že je nositelem největšího údu v celém království (v tomhle se ovšem mýlil, tím byl Tulipán!).

„Tak co! Můj otec vévoda Louis prý dává dětem své krve vyhotovit tetování na chodidle? Kdosi mi řekl, že to ví od tebe!“

„Ode mne? Ale Monseigneure, já nechápu, co tím ráčíte říci!“

„Opravdu?“ (Vévoda si už všiml, že ji to strašně překvapilo.)

„Kdo to jen, pro Pána Boha, vám mohl donést takovou lež?“ (Její hlas zněl přitom falešně.)

„Na tom nezáleží! Od koho máš tenhle klep?“

„Ale od nikoho, Monseigneure! Já o tom vůbec nic nevím!“

„Jestliže o tom vůbec nic nevíš, jak jsi to mohla roznášet?“

„Já jsem nic neroznášela!“

„Řeklas to Cynthii Ellisové! A právě zde! Přede dvěma roky!“

„To není pravda!“

„Dobrá!“ řekl nato vévoda a nechal ji stát, kde byla. Brissaultová byla sice zděšená, ale rozhodnuta bránit se do posledního dechu. Vévoda zatím odešel do vestibulu, odkud se ihned vrátil s velkým pozlaceným krucifixem, který byl zbožnou ozdobou u vchodu do tohoto domu hříchu: „Přísahej, že to není pravda! Na Krista! Na Kristovu matku!“ řval a strčil jí krucifix pod nos.

„Monseigneure!“ vykřikla zmateně, protože se celý život bála, že se dostane do pekla – a tohle vévoda věděl.

„Tak co bude?“

„Já vám přísahám, že…“

„Na kolena před Kristem!“ (Padla na kolena.) „A teď opakuj po mně: Přísahám na Krista a na Kristovu svatou Matku…“

„To já nemůžu, Monseigneure!“ zasténala a rozplakala se. „Ach, nežádejte na mně, abych přísahala! Dostala bych se do pekla! Už ten život, jaký vedu, všechny hříchy, které jsem podporovala u jiných, to všechno mě tam bohužel už vede! Jestliže budu křivě přísahat, tak nemám žádnou naději…“

Nastalo ticho. Vévoda de Chartres si sedl na taburet a položil si ten velký krucifix na kolena. „Poslouchám!“ řekl jí klidně.

„Já to vím od Monseigneura Louise samého,“ vykoktala a lomila přitom rukama, protože si s hrůzou uvědomila, že neví, kam až tato záležitost povede. „Ale snažně vás prosím, nikdy mu neříkejte, že jsem vám to prozradila! Ó, Bože, Monseigneur Louis by mi to nikdy neodpustil!“

„A co ti vlastně řekl?“

„Vy to jistě víte,“ odpověděla naříkavě, „že dával tetovat levé chodidlo svých dětí.“

„Ale tak to vůbec není – ne svých dětí, ale dětí své krve, což je rozdíl! Chápeš ten rozdíl?“

„Ano, Monseigneure, chápu,“ přiznala se sklopenou hlavou a fňukala přitom. Potom se zoufale pokusila snížit vážnost toho všeho: „Ale Monseigneur Louis žertoval, tím jsem si jista! Ó, ano, já se na to dobře pamatuji!“ koktala. „Když mi to řekl, smál se přitom a mrkl na mne!“

„Přísahala bys, že skutečně žertoval?“

Brissaultová znovu uviděla pod svým nosem krucifix – Spasitel ze zlata se jí díval přímo do očí!

„Ne, to bych nepřísahala!“ vzdechla.

„Nemusíš se nikoho bát!“ řekl jí nato vévoda de Chartres. „Tohle zůstane mezi námi, ale napříště budeš mlčet jako hrob! Je to v tvém zájmu, aby se toto tajemství – pokud si ovšem můj otec z tebe nedělal legraci – neprozradilo dál!“ Ostatně je to i v mém zájmu, pomyslel si a hodil přitom plný váček peněz Brissaultové, která předtím rozepjala ruce do úpěnlivého gesta a která je teď sklapla jako past na myši, aby chytila ty zlaťáky!

♦ ♦ ♦

Starý vévoda Louis už tři dny nevyšel ze svého pokoje. Velice se změnil od té doby, kdy jsme se s ním seznámili – už je to sedmnáct let! Dříve to byl obtloustlý muž, teď to byl obézní tlouštík. Těžce dýchal, když chodil, a už nejevil o nic zájem – zvláště v těchto posledních třech dnech, kdy z něho dna udělala nevrlého, popudlivého misantropa. A byl nyní ještě popudlivější, protože jeho žena – nová žena, Madame de Montesson, s níž se tajně před rokem oženil – byla nepřítomna a nemohla ho tedy litovat a konejšit. Jeho žena byla totiž od včerejška ve Versailles – kvůli nějaké společenské malichernosti, vévoda Louis je teď tady v Bagnoletu ve svém rozkošném zámečku zcela sám a nemá tu nikoho, koho by mohl plísnit – leda své služebnictvo, jenže služebnictvo – to přece není nikdo!

Tohoto rána přecházel opatrně tak, že pomalu zvedal svou dnavou nohu a že se přitom opíral o každý kus nábytku. Přitom se navzdory bolesti chvílemi pobaveně zachechtal. To kvůli dopisu, který dostal minulého večera – byl to dopis od jeho syna Chartresa, jehož příchod teď očekával s netrpělivostí starého kocoura, kterého požádala o slyšení myš.

„Hé, hé, hé!“ chechtal se. „Hehe!“ A už předem přitom vychutnával rozhovor, k němuž mělo dojít mezi ním a jeho synem Chartresem. Nakonec zazvonil, aby syna uvedli z předpokoje, kde Chartres celý navztekaný čekal už tři čtvrti hodiny.

„Dobrý den, pane!“ řekl Chartres, když spěšně vstoupil – příliš spěšně, protože se cítil uražen, že musel tak dlouho čekat, ale přitom přesto jako člověk, který si dobře osvojil dobré zvyklosti, což mu umožnilo nasadit si přívětivý výraz, který ovšem vůbec neodpovídal jeho náladě. „Monseigneure, vyjadřuji vám svou úctu!“ uklonil se hluboce. „Děkuji vám, že jste mě přijal.“

„To je opravdu velká laskavost, můj synu!“ povzdechl vévoda Louis, který přitom dobře věděl, jak svého syna dráždí tím, že si hraje na churavého člověka. „Mne totiž strašně sužuje moje dna!“

„Jistě vidíte, jak mě to rmoutí!“

„Moje stolice také není v pořádku,“ hekal vévoda Louis a dlouze se o této záležitosti rozhovořil, protože mu dělalo dobře, že mohl oddalovat ten okamžik, kdy se začne hovořit o tom, kvůli čemu Chartres za ním přišel, ale o čem si Chartres zatím nedovolil ani zmínit.

A tak v Chartresovi narůstala netrpělivost, a kdyby byl kůň, tak by bylo možno vidět, jak z jeho nozder tryská pára, ale Chartres přesto musel s předstíraným zájmem snášet vše, co mu vévoda rozvláčně vypočítával – léky, které bere proti průjmům, proti dně, proti kataru, proti močovým kamenům a ostatním nemocem, které ho trápily a jimiž se s takovou zálibou zabýval. A pak bylo nutno pohovořit o politice. O korsickém tažení, které bylo šťastně ukončeno. A bylo o tom nutno hovořit vstoje! Vévoda Louis totiž zase ulehl, ale zapomněl vybídnout svého syna, aby si sedl. Nakonec to udělal, protože bezpochyby usoudil, že si už dost zahrál úlohu tlustého lišáckého kocoura. Pak vytáhl z kapsy své noční košile úplně zmačkaný dopis, jímž s napůl stařeckým, napůl ironickým smíchem zatřepal: „Váš dopis mě pobavil, Chartresi!“ řekl. „Kdopak vám, ke všem čertům, nakukal tyhle povídačky o tetování nohou?“

„Tajný pamflet, který se rozšířil po Paříži!“

„Ale ale! Vy jste využil nějaké informace tajné služby, jak předpokládám, a prohlédl jste si svou nohu! A našel jste na ní nějaké tetování?“ (Jeho pohled sršel škodolibou jízlivostí.)

„Ne, pane!“ odpověděl Chartres a těžce polkl. „Jenže ono nejde vůbec o mne, ani o mou sestru, ale… ale o děti vaší krve!“ Když Chartres tohle ze sebe těžce dostal, zbledl, protože ho náhle přepadl trýznivý strach, že právě urazil památku své matky a hrubě se dotkl tohoto starce, jehož všechny děti neměly jeho krev.

„Už chápu!“ řekl nato starý vévoda a vzal si šňupeček tabáku. Potom hlučně kýchl a prohlásil, že šňupání obdivuhodně čistí čelní dutiny, které on má bohužel choulostivé a často zanícené.

„Popravdě řečeno,“ odvážil se Chartres naléhat, „zapřísahám vás…“

„Kvůli čemu? Abych vám potvrdil nebo vyvrátil pomluvy z toho pamfletu?“

Přimhouřil oči, jeho dech se náhle zrychlil a Chartres se zachvěl, protože si uvědomil, že nyní na něj vyletí otrávený šíp!

„Není to vůbec nemožné,“ prohlásil vévoda nebezpečně vlídným tónem, „že mě někdy, kdysi, už dávno napadlo dát označit určitým znakem děti, o kterých jsem bezpečně věděl, že jsou moje. Vy jste mezi nimi nebyl, pane!“ Vmetl mu to do tváře ostrým a pronikavým hlasem! „A vaše sestra také ne!“

„Neurážejte památku naší mrtvé matky!“

„Ať odpočívá v pokoji!“ (Zvýšil hlas.) „Ale já bych si byl více jistý jejím štěstím na věčnosti, kdyby bývala tolik nezanášela!“ vykřikl téměř, protože ho náhle přepadl vztek a jako by ho ještě po tolika letech znovu začaly škrtit takové pocity, jako je žárlivost, zklamání a dosud nevyhaslá zášť.

„Dovolte mi, abych odešel!“ Chartres celý bledý vstal a strnul.

„Jen si zase sedněte! Vy se celý třesete, jak předpokládám úzkostí dozvědět se, s jakým tajným úmyslem jsem takto dal tetovat své bastardy! Možná že jsem to udělal jenom proto, abych se pobavil,“ pokračoval pak starý vévoda výsměšným, žlučovitým tónem, jímž chtěl dosáhnout toho, aby se uvěřilo něčemu zcela opačnému, a protože měl na mysli něco zcela jiného než pouhou zábavu. Potom se tiše zasmál a tvářil se, jako by se zasnil, ale přitom po očku pozoroval Chartresa. Bavilo ho to, že ho takto může trýznit. Nenáviděl Chartresa – protože by ho býval raději miloval. A také proto, že si zoufale přál, aby v něm mohl poznat sám sebe. Musel však Chartresa vyrvat ze svého srdce a v srdci mu zůstala proto rána, která se nikdy nezacelila.

„Na mou věru,“ pokračoval po chvíli starý vévoda, když přerušil své tíživé mlčení, „teď si opravdu myslím, že jsem skutečně měl tajné úmysly! A že to vůbec nebylo jen pro zábavu, víte? Já jednám, jak se mi zachce, že ano?“ Znovu šlehl po Chartresovi zvýšeným hlasem a pohrával si virtuózně hrozbou, kterou nechtěl upřesnit, ale která visela v místnosti nad Chartresovou hlavou jako Damoklův meč. „Ale uklidněte se, můj synu!“ pokračoval zase s úlisnou laskavostí. „Těch legitimních soupeřů mnoho nemáte! Někteří jsou ostatně mrtvi.“

„Legitimních?“ zakoktal Chartres udiveně.

„To je správné slovo! To jsou mé legitimní děti, mají na to svou legitimaci na chodidle! Bylo by nemístné, abych o ně nedbal. My vévodové to děláme jako králové: my své bastardy nezanedbáváme!“

Chartres, kdyby byl mohl, tak by ho po tomhle zabil. Jeho prsty na rukojeti jeho meče zmodraly. Znovu vstal, protože usoudil, že se od tohoto starého lišáka už víc nedozví, ale také proto, že nyní, jak si to myslel už předtím, přesně věděl, že pokud jde o jeho vlastní budoucnost, musí se obávat všeho možného.

Chartres se už cítil jako vyděděnec, jako přinejmenším zčásti vyděděný syn, zesměšněný na své rodné půdě a okradený o svou slávu nějakým mizerným bastardem, který se jednoho dne odněkud vynoří a začne mávat nějakými testamenty poskytnutými nějakým posměvačným notářem! Ano, Chartres by byl v této chvíli svého otce tak rád zabil!

Už si to namířil ke dveřím, přičemž byl tak zmaten, že ani nevěděl, zdali se zdvořile rozloučil, když starý vévoda najednou téměř plačtivě řekl (ale byla to jistě zase komedie): „Někteří jsou mrtví, jak jsem vám už řekl, můj synu, ale jeden z nich ještě před několika lety žil v předměstí Saint-Denis. Dostával jsem o něm zprávy od starého přítele, dnes už taky mrtvého, od bratra Ange.“

„Chcete tím říci,“ zeptal se Chartres, kterému se už trochu ulevilo, „že to je jediný a že zmizel?“

Vévoda Louis se na něj upřeně zadíval a Chartres, jako by mu z prsou spadla velká tíha, si náhle uvědomil: on mně chtěl nahnat strach a teď, když se mu to podařilo, řekne mi pravdu!

Jenže to, co mu nyní spadlo na hlavu, byla studená sprcha!

„Možná že je jediný,“ prohlásil vévoda, „ale řekl jsem snad, že zmizel? On odešel z předměstí Saint-Denis, to je všechno! Ale vůbec nezmizel! Já o něm dostávám stále zprávy!“ lhal starý vévoda cynicky z čiré zlomyslnosti, protože o Fanfánovi od té doby, co zemřel bratr Ange, neměl žádné zprávy a dokonce na něj zapomněl a nejasně si na něj vzpomněl jenom proto, že mu jeho existenci připomněl Chartresův dopis. Starý vévoda dokonce teď už ani nevěděl, zdali Fanfána dal tetovat nebo ne, a nemohl tedy ani vědět, že to nenařídil a že Fanfán přesto získal své označení legitimního syna už po narození zásluhou bratra Ange.

„Odvažuji se doufat, že vás bude hoden, Monseigneure!“ prohlásil Chartres se sevřeným hrdlem. „A také že se mu dobře daří.“

„Velice dobře! Bude mne hoden – a bude také hoden své matky,“ dodal starý vévoda a pak se stařecky chlubivým výrazem připojil: „To byla krasavice! A tehdy nepatřila nikomu! A pak se stala, můj synu, hraběnkou Du Barry! A její panenství patřilo mně, vašemu otci, stalo se to roku 1758, hehehe!“

♦ ♦ ♦

Jeanne Bécuová, hraběnka Du Barry, byla v tomto dusném měsíci srpnu stále ještě v opatství Pont-aux-Dames, kam byla zavřena tři měsíce předtím. Tato hvězda spadlá z rajských nebes si ponenáhlu zvykla na úděl, který se jí nyní zdál už méně krutý. Po tolika letech rušného života, společenských radovánek, intrik, jimiž se povznesla tak vysoko, bojů o to, aby se tak vysoko udržela, nyní, kdy před nedávném dosáhla třicítky, vychutnávala ticho a mír v klášteře, kde je možno vidět jen uklidňující skutečnosti půdy, ročních období a bohoslužeb v kostele. Často se procházela ve společnosti abatyše, paní Gabrielly de la Roche Fontenille, která se stala její přítelkyní, v parku ohrazeném kolem dokola zdí. Tato pomalá procházka – jak napsala svému neduživému knihovníkovi do Louveciennes, Desfontainesovi, byla hlavní událostí jejího nynějšího života. Jednoho rána se však přihodilo něco, co přerušilo tuto monotónnost a co pak držela v tajnosti, něco, co rozehřálo její duši, protože jí to dokázalo, že na ni všichni nezapomněli. Jednou byla na procházce v parku sama, protože ctihodná matka byla zaměstnána svými úředními povinnostmi. Jeanne právě minula velký porost brslenů a zamířila k vrbovému hájku, jehož milou melancholii měla tak ráda a který rostl vzadu v parku podle zdi. Náhle se vylekala: za jedním stromem se objevil dosti vysoký muž s pláštěnkou a se škraboškou na tváři. Ten muž položil prst na ústa a oslovil ji: „Nebojte se, Madame, jsem váš přítel. Protože je naprosto zakázáno vás navštěvovat, dovolil jsem si přelézt zeď. Nemám pro vás žádnou zvláštní zprávu, jsem tu jenom proto, abych vám řekl – protože se vám psát také nesmí – že stále máte mnoho přátel. Někteří z nich už podnikají kroky, abyste odtud byla propuštěna a aby se konečně projevila královská shovívavost. Patří k nim pan de la Vrilliere a pan kníže de Ligne.“

„Pane,“ odpověděla Jeanne vzrušeně, „děkuji vám za vaše přátelství, oblažilo mé srdce. Ale kdo jste?“

„Madame, to vám nemohu říci.“

„Znala jsem vás v oněch šťastných časech?“

„Bezpochyby. Promiňte mi, musím zmizet!“ Muž jí pak políbil i ruku a jeho oči ji zpoza škrabošky přímo hltaly. Jeanne však nepoznala, čí to jsou oči. „Sbohem!“ rozloučil se.

„Sbohem, pane! Nikdy nezapomenu na tento okamžik!“ Muž se už vyšvihl nahoru na zeď, pak uslyšela, jak svižně seskočil na druhou stranu, potom se ozvalo překvapené zařehtání koně, který ucítil ostruhy, a vzdalující se klus, který se ztrácel a nakonec zmizel v tichých polích. „Ještě mě tedy mají rádi!“ pomyslela si Jeanne a zadržovala slzy.

♦ ♦ ♦

„Jak vidíš, bastardi jsme my!“ řekl Chartres, který právě dopodrobna vylíčil rozhovor uskutečněný s otcem tři dny předtím. „Bastardi! A jak se zdá, on chce, abychom nesli důsledky toho, že jsme bastardi. A ten druhý je prý „legitimní“ – i když, jak jsi právě pochopila, to, co mi sdělil, nedospělo k takovému závěru.“

„Ano, ale je to velmi znepokojivé!“

„Velice!“

„Myslíš si, že právně bychom se mohli bránit v tom případě, kdyby… no, víš co… Ty ses neporadil s právníkem?“

„Ne, ještě ne. Jestliže si náš otec z nás dělá obrovskou švandu, bojím se, aby se to nerozneslo a aby se nám pak lidi neposmívali. Jestliže to není švanda, bojím se toho ještě víc,“ řekl Chartres, když se vrátil od okna, odkud se díval do klidné versailleské ulice, kde před několika lety koupil malý dům, v němž je vedena tato rozmluva. Chartres se tu setkal se svou mladší sestrou, které poslal dosti záhadný vzkaz, aby ihned přijela do Paříže.

Louise Marie Thérese Mathilde ďOrléans – tak se jmenovala. Bylo jí čtyřiadvacet. Byla velice krásná a velice elegantní. Roku 1770 se provdala za vévodu Louise de Bourbon-Condé a říkalo se jí pak Madame la duchesse de Bourbon. Měla dvouletého syna, vévodu ďEnghien, který byl nyní jejím jediným potěšením, protože špatné chování jejího manžela brzy vedlo k rozchodu s ním. Louise stále cítila toto duševní zranění, které zanechalo v jejím vyjadřování o něco více tvrdosti, než se to slušelo k její kráse.

„Takže,“ pokračoval Chartres, když uvedl jméno hraběnky Du Barry, „jsem si v duchu vybavil jednu tvář – tvář malého chlapce, kterého jsem jednou spatřil ve Versailles a kterého jsem nedávno znovu potkal už jako mladíka v Marseilli. Nejdříve jsem vůbec nechápal, proč jsem si na něj tak náhle vzpomněl. Bylo mezi nimi něco společného, nějaký vztah? Ale ano, byl! Poprvé i podruhé, když jsem ho uviděl, byly mi nápadné jeho oči! Krásné, ojedinělé oči – ale proč mě tak zaujaly? Někoho mi připomínaly! A pak jsem to náhle pochopil, když se náš otec zmínil o hraběnce Du Barry! Ten chlapec má jedinečné oči Madame Du Barry!“

Chartres vzplanul, když to vyprávěl, ale pak se zase uklidnil a řekl: „Takže včera, abych se o tom přesvědčil, abych se ubezpečil, že to není nějaká iluze nebo mylné vzpomínky, zajel jsem do Pont-aux-Dames!“

„A tys ji tam viděl?“

„Tajně, vzadu v parku. Měl jsem masku, změnil jsem hlas a uvedl jsem jako důvod své přítomnosti, že jí chci dát najevo svou sympatii. Měl jsem dost času, abych si ji prohlédl. Ať mě vezme čert, jestliže její oči nejsou stejné jako oči toho chlapce, o němž jsem ti právě vyprávěl!“

Louise-Marie se na něho chvíli tiše dívala. Zdálo se, že je trochu skeptická. „Ty se zbytečně honíš za přeludy!“ řekla mu. „A děláš dost odvážné dedukce!“

„Já jsem ti neřekl ještě všechno. V Marseilli ten večer, kdy jsem se s ním setkal, víš, co měl na krku? Kamej! A ta kamej mě rázem zaujala, ale teprve později jsem si řekl: Hele, to by mohl být portrét Madame Du Barry! Myslíš si, že je dost řadových vojáků – ten chlapec je řadový voják! – kteří u sebe nosí portrét hraběnky Du Barry? Koneckonců se shodují i data: otec připravil hraběnku o panenství roku 1758 a tomu chlapci je teď šestnáct let!“

„Všechno je možné, nic není pravděpodobné,“ řekla nato klidně vévodkyně de Bourbon.

„Ale všechno bude nevyvratitelně objasněno,“ odpověděl Chartres, „jestliže na něm, na klenbě chodidla jeho levé nohy najdu to pověstné tetování! A pak, Louiso, už o tom nebude možné pochybovat!“

„Kdepak je teď ten ‚pretendent?“

„Podle dopisu, který jsem dostal do jisté Cynthie Ellisové, proběhne-li jejich cesta bez nehody, bude zítra zde!“

„Ve Versailles?“

„Ve Versailles! Slíbil jsem mu svou protekci. Kvůli tomu sem jede. Měl jsem zapsáno ve svém rozvrhu, že ho za několik dní přijmu, ale protože teď vím, co vím…“

„Ano?“

„Poručím, aby mi ho předvedli ihned po příjezdu. Už jsem celý nedočkavý!“

„Philippe?“

„Ano, Louiso?“

„A co když má to tetování?“

Chartres naznačil vyhýbavé gesto a odvrátil svůj pohled od sestřiných očí, které se na něho upřeně dívaly.

„Neublížíš mu nijak, Philippe!“

„Významné rodiny mají někdy hrozné povinnosti,“ řekl nato chmurně Chartres.

Proto jsme tedy oprávněně před chvílí řekli, že v tom okamžiku, kdy se Fanfánova situace zdála být tak příznivá, byla ve skutečnosti už naprosto obrácená, a že mu hrozilo nejhorší nebezpečí – stejně jako z jiného důvodu Cynthii Ellisové – a to právě v tom okamžiku, kdy po šťastně prožité noci se oba probudili v objetí v hotelu des Princes ve Versailles.

Bylo sedm hodin ráno. Právě v tom okamžiku se vydali na cestu dva muži, které si najal vévoda de Chartres – tomu totiž policejní místodržitelství potvrdilo (podle raportu hoteliéra, jenž byl špiclem pana de Sartines), že do hotelu des Princes ve Versailles přijeli pán a paní Ellisovi.

/3

Cynthia vstala první. Dlouho se pak myla za zástěnou, a když se vrátila do pokoje, tiše si prozpěvovala. Potom však náhle zmlkla a vyvalila oči. Vrhla se k Fanfánovi, který předtím znovu usnul, a zatřásla jím: „Co to tady máš?“

„Cože kde mám?“ vykřikl udiveně a pak přitáhl k sobě nohu, podíval se na ni, jako kdyby ji ještě nikdy neviděl, a řekl: „No, to je tetování!“

„Co to znamená?“

„Psst!“ odpověděl a mrkl na ni. „To je tajemství! Udělali mi to krátce po narození a bratr Ange, který byl mým kmotrem, mi řekl, že to je zednářské znamení, které mi umožní, abych byl jednoho dne poznán.“

„Poznán kým?“

„Jó, to já nevím!“

Cynthia byla dosud nahá, protože zapomněla na oblékání a protože se na Fanfána dívala s jakýmsi zděšením. V hlavě se jí honily sem a tam různé myšlenky – ale ještě než všechno domyslela, už došla k závěru, že Fanfána přivedla do pasti! Kdo mohl vědět, jak Chartres potom, co ho tak idiotsky informovala o té historii tetování, bude reagovat? Teď chápala, že v tom, co mu tehdy řekla, byla jedna hrozná věta – ta, že to znamení vévody Louise mají jedině děti jeho krve! Jestliže si Chartres tato slova zapamatoval a domyslel je a jestliže pak pokračoval ve svém pátrání (a Cynthia už ani téměř nepochybovala, že to Chartres udělal), pak napříště věděl, že je jisté, že on sám, který nebyl tetován, je svým otcem uznáván jako druhořadý potomek – se všemi z toho vyplývajícími důsledky! Co teď tedy Chartres podnikne? Bude hledat děti vévodovy krve! Bude se jich možná chtít zbavit, aby jeho výsadní práva a nároky nemohly být nikdy popřeny! A stačí, aby Chartres uviděl Fanfánovu nohu, a pozná, o koho jde! Brissaultová kdysi přesně popsala tetování, které má na svém chodidle vévoda Louis – a Fanfánovo tetování bylo do puntíku stejné a dokonce mělo na jistém místě jistou úsečku, která byla zednářským emblémem vévody Louise! Ale co, pomyslela si Cynthia, Chartres se přece nedá do prohlížení všech mladíků v celé Francii! Přirozeně! Jenže z těch mladíků jediný, kdo má toto obávané tetování, nebyl nikde za horami a lesy, aby neměl žádnou možnost setkat se s vévodou de Chartres – ten mladík byl tady a měl se ode dneška za tři dny setkat s vévodou (jestliže ovšem Chartres dodrží své sliby) – což znamená, že jednoho dne, dříve nebo později, za měsíc, za rok, buď náhodou nebo při prohlídce v armádě, jestliže se Fanfán někdy rozhodne znovu do ní vstoupit, nebo proto, že Fanfán sám o tom někde něco řekne, pak je nemyslitelné, že by se něco Chartresovi nedoneslo o téhle věci na kůži jeho chráněnce!

Toto rychlé uvažování špiónky navyklé rychle uvažovat, její bezvadné úvahy měly jenom jeden nedostatek: přišly už s křížkem po funuse – pochopové vévody de Chartres byli teď už jenom tři sta metrů od hotelu des Princes!

Cynthia doprovázela toto své bleskové přemýšlení různými výkřiky, chodila sem a tam po pokoji, náhle se zastavovala a Fanfán se jí proto už potřetí ptal, zdali nedostala tanec svatého Víta.

„Nech mě přemýšlet!“ okřikla ho. „A rychle se obleč!“

„Ale hrome, co tě to napadlo?“

„Vstaň!“

Tohle je má vina, že Fanfán je teď právě zde, pomyslela si, protože ji to šíleně rmoutilo. Takhle by se mohlo to dobro, o které jsem pro něj usilovala, obrátit v to nejhorší zlo! Cynthia by bývala lomila rukama, ale nebyl to její způsob vyjádření zoufalství. Srdce teď cítila až v hrdle a v jednu chvíli div Fanfánovi neřekla, že už přišel čas, aby byl poznán, protože je synem vévody ďOrléans, a že by se teď měl rozběhnout za ním do Bagnoletu, vrhnout se mu tam k nohám a ukázat mu svou nohu s tetováním. Ale to je nemožné, protože Chartres by byl okamžitě o tom informován a jistě by si domyslel, že ona, Cynthia, je Fanfánovým spojencem v téhle akci, která by Chartresa zbavila jeho práv – nebo by u něho vyvolala šílený vztek a ten by se pak obrátil proti ní! Přece není možné vystavit se malichernému nepřátelství takového mocného člověka – nikdo by se to neodvážil udělat a tím méně anglická špionka, kterou sebemenší skandál rozpoutaný kolem ní může odhalit! A přitom je to špionka, která navíc má u sebe kompromitující dokumenty!

„Hotovo!“ ohlásil Fanfán Cynthii. „Venku je hezky. Zajdeme si teď někam, já mám hlad!“

Vzápětí byla oblečena i Cynthia: „A teď vezmeme roha!“

„Vezmeme roha?“

„Prchnem! Zmizíme! Či spíš: ty musíš zdrhnout!“

Cynthia totiž právě oknem spatřila dvě gorily, kterém sem poslal Chartres. Znala je, vévoda je měl s sebou jako své osobní strážce už v Marseilli. Byli to lidé pro špinavé úkoly, ačkoliv Chartres skoro nikdy jim takové úkoly nedával, ale jejich nepředvídaný příchod osvítil její horečné přemýšlení, a tak si Cynthia, která vždycky dovedla správně uvažovat, řekla, že ten spěch, s jakým ti muži sem byli posláni, aby přivítali ji a Fanfána (k přijetí Fanfána mělo přece dojít až za tři dny!), nevěští nic dobrého! A ti muži navíc přišli v sedm ráno! To přece není hodina pro společenské zdvořilosti, ale hodina, kdy se skoro vždy zatýká!

Tohle pomyšlení Cynthii šokovalo. Cynthia si znovu všechno v hlavě srovnala od počátku do konce a došla k závěru, že je nepravděpodobná její hypotéza, podle níž by přicházeli zatknout Fanfána, o němž Chartres přece zatím nemohl nic přesného vědět. Jak vidno, Cynthia se v tomhle zmýlila, ale i když to nevěděla, přece jen nakonec došla ke správné hypotéze: zatčena má být ona sama!

To není nic nemožného. Kdo ji může ubezpečit, že Chartres není informován o její výzvědné činnosti? A o tom, že dokonce onoho dne, kdy byl u ní v Marseilli, všechno, co jí napovídal, bylo zaznamenáno? Kdo ho o tom informoval? Kdokoliv. Například Cartouche! Ten špinavec potřebuje tolik peněz, že může úspěšně hrát úlohu trojího agenta!

Falešné premisy ještě nikdy nezabránily tomu, aby se došlo k správným závěrům. Cynthia Ellisová teď reagovala správně: skočila za zástěnu, vytáhla zpod umyvadla obálku, do níž předtím v noci ukryla své dokumenty, a teď ji autoritativně podala Fanfánovi – ten si právě čistil nehty a myslel na krajíc chleba s máslem, zatímco Cynthia takto horečně přemýšlela a říkala nesouvislé věty a zmatená slova.

„Tuhletu obálku doneseš panu de Foucroix do Paříže, do předměstí Saint-Honoré č. 43!“

„Nepovídej!“ ohradil se Fanfán. „A ihned? Aniž se najím?“

„Tady máš padesát liber, najíš se v Paříži!“

Cynthia se vyjadřovala tak velitelsky, jako by byla organizátorkou jeho života, takže se zdálo, že ji Fanfán musí poslechnout. Proto Fanfán zamířil s reptáním ke dveřím.

„Tudy ne! Tamhletudy!“ nařídila mu a ukázala na okno, které už otevřela a z něhož bylo vidět daleko do zahrady, protože jejich pokoj byl v druhém patře.

„A copak ještě?“ zeptal se. „Nechceš snad, abych začal troubit k útoku na bodáky? A čímpak?“

„Já teď vůbec nemám čas ti něco vysvětlovat!“ odpověděla mu udýchaně a tlačila ho k oknu. „Musíš si uvědomit jenom jedno: jsi ve velkém nebezpečí! A proto se chytni téhle okapové roury, a už ať jsi dole v zahradě! A nedívej se tak na mne, jako by sis myslel, že jsem se zbláznila!“

„No tak teda jo!“ souhlasil Fanfán, protože si skutečně myslel, že zešílela. Dal si obálku mezi zuby a vylezl do okna.

„A ještě tohle!“ sklonila se k němu, když už se držel okapové roury. „Něco, na co nikdy nesmíš zapomenout! Já si myslím, že v životě nebudeš teď mít nebezpečnějšího nepřítele, než je vévoda de Chartres! Kvůli tomu svému tetování! Nech si to tajemství jen pro sebe – vyjma tu příležitost, že bys viděl, že přišla tvoje vhodná chvíle! Sbohem!“

Fanfán sklouzl do záhonu růží a rozběhl se přímo za svým nosem – ovšem z naprosto jiného důvodu: hoteliér, který vyběhl z kuchyně, řval za ním, že mu pošlapal růže! Fanfán přeskočil živý plot, dostal se na cestičku, která vedla na ulici, a po té se pak rozběhl, přičemž doufal, že vede směrem k Paříži. Poprvé ve svém životě nechápal nic z toho, co se mu právě přihodilo, a připadal si proto jako dvojnásobný idiot.

♦ ♦ ♦

V hotelu des Princes Cynthia Ellisová, zatím přesvědčena, že jde o její dokumenty, přihlížela, jak oba Chartresovi muži prohledávají pokoj.

„Kde je?“ zeptal se nakonec jeden z nich, zřejmě velitel.

„Kdo?“

„Muž jménem Ellis! Hledáme ho!“

Cynthia Ellisová nato prokázala, jak ovládá umění dát se do usedavého pláče: „Právě ode mne utekl!“ prohlásila s tím nejdojímavějším výrazem v tváři. „Odešel s takovou intrikánkou, která mu nabídla, že ho vezme s sebou do Benátek! Teď v tuhle hodinu jsou už jistě na cestě!“

Oba muži, celí zmatení a zaražení, protože nevěděli, co se jim stane za to, že přišli příliš pozdě, brzy potom odešli a zanechali v pokoji osamocenou Cynthii, která hořce oplakávala ztracenou lásku a přitom jásala, protože právě zabila dvě mouchy jednou ranou: dokázala, že Fanfán unikl nebezpečnému zájmu vévody de Chartres, a zbavila se dokumentů, které by jí vynesly trest smrti!

Když zaplatila hotelový účet, dala ihned zapřáhnout a odjela zpátky do Marseille. Bála se ovšem, že Chartres rozkázal, aby byla chycena, a že ji pak požádá o vysvětlení. Chartres se však o ni vůbec nestaral. Poslal za Fanfánem oddíl lehké kavalerie svého pluku a jeho jezdci teď už uhánějí směrem k Itálii, aby cestou chytili chlapce s pomněnkovýma očima.

♦ ♦ ♦

Chlapec s pomněnkovýma očima udělal tři věci, když se dostal do Paříže, kam přišel k poledni. Nejdříve zašel do jedné taverny, kde na trámech zčernalých od kouře visely šunky, a snědl tam šest plátků bayonnské šunky, polovinu sýru de Brie a pak ještě po zralé úvaze si dal smaženého sledě. To všechno notně zalil bílým vínem. Druhá věc bylo to, že se velkým obloukem vyhnul Goujonovu pekařství a paštikářství. Dělalo se mu totiž zle už při pouhém pomyšlení na to, že by uviděl štít s nápisem Goujon otec a syn. Vědí to Goujonovi rodiče? I z toho, že to vědí, bylo mu nevolno. A bylo mu taky nevolno při pomyšlení, že to možná dosud nevědí!

A třetí věc bylo tohle: zašel do předměstí Saint-Denis. Tato pomalá procházka místy, kde prožil dětství, jaká to byla slast, ale jaké to bylo také rozčarování! Všechno bylo obdobné a nic nebylo podobné! Vozy a valníky už tu nedělaly takový rámus, ulice se tu zdály být užší, a přestože tu bylo plno lidí jako kdysi, připadaly Fanfánovi jako vylidněné. Dům Éléonory Collignonové byl zavřen, všechny okenice na něm byly zavřeny jako na znamení smutku nad tím, že odešlo Fanfánovo mládí. Jeho dílna zmizela, nezůstal z ní ani kámen a tráva na zadním dvoře, kde kdysi střílel z pistolí do lahví, se teď rozrostla i na chodník. Neznal tu už nikoho. Nebyl tu ani Pastenague, setkání s ním by Fanfánovi bývalo udělalo radost, ale kde byl teď ten špinavec Pastenague? Nakonec se Fanfán dostal před dům, kde prožil první léta svého života – a tam ho stihla nejhorší rána:

Piganiolovi tu už nebydleli: Fanfánova maminka Félicité zmizela! Nikdo nevěděl, kam se Piganiolovi odstěhovali. Už prý před dvěma nebo třemi roky, jak se dozvěděl. Byl by tak rád uviděl Félicité! A dokonce i Piganiola. Jenže oba – tak jako on před šesti lety – zmizeli kdesi v širém světě. A tak si Fanfán šel koupit dražé do obchodu Fidéle Berger, který byl bohudík na svém místě, a zašel pak do Café de Gisors, aby ta dražé tam snědl a zapil sklenicí muškátu. Seděl tu v této kavárně u nejlepšího stolu, u toho nejnóblejšího, jak o tom kdysi tolik snil. Seděl tu, ale zdálo se mu, že – ačkoliv tu bylo plno a hlučno – v kavárně jsou jen smutné stíny minulosti. Říkal si, zdali by mu Félicité mohla objasnit tajemství jeho původu, skutečný smysl jeho tetování, které právě toho rána dostalo bůhvíjak velký význam – podle toho, jak mu to řekla Cynthia. Možná že Félicité ví o tom všechno, jenže zmizela. A bratr Ange zemřel právě v tu hodinu, kdy mu bezpochyby chtěl nakonec všechno objasnit! A tak tedy jediná osoba – jak se zdá – právě teď ví, kdo Fanfán vlastně je: vévoda de Chartres! Ale může se teď Fanfán jít na to zeptat tohoto velmože (za předpokladu, že by se k němu vůbec dostal), když se před několika hodinami právě o něm dozvěděl, že to je jeho nejnebezpečnější nepřítel? Možná že to udělá někdy později. Až zase bude mít svou sílu a odvahu. Ano, pak se do toho pustí! Bude se umět vévodovi de Chartres postavit! Ale teď ne! Teď je ještě unaven a demoralizován tím, že se zúčastnil korsického tažení. A teď tu je především tohle: musí nalézt svou ztracenou sílu, své síly a odvahu proto, aby se mohl věnovat jedné jediné věci, aby mohl jít za svým vytyčeným cílem, kterého se nechtěl zříci: nalézt Letizii!

♦ ♦ ♦

Ve čtyři hodiny odpoledne zazvonil Fanfán u dveří pana de Foucroix v čísle 43 na rue du Faubourg Saint-Honoré. Byl to poměrně úzký soukromý palác z červených cihel, s podivnými balkóny vyboulenými po Španělsku do ulice.

„Nesu zprávu pro pana barona de Foucroix,“ řekl a ukázal obálku mladičkému sluhovi, který mu otevřel a který byl nalíčen a napudrován jako slečinka. Ke svému překvapení uslyšel: „Jste očekáván, pane Tulipáne!“ Pak ten maličký miláček tanečním krokem zamířil před ním ke dveřím, které mu půvabně otevřel a které vedly do kulatého salónu, kde všechno bylo růžové – od malovaného stropu přes stěny, potažené lyonským hedvábím, až po zařízení a nábytek, který vypadal, jako by byl zhotoven z růžových okvětních plátků.

V salónu ihned vstal jakýsi muž s napudrovanou parukou, krajkovou náprsenkou a s krajkovými manžetami, nalíčenou tváří, muškou nalepenou u oka, s ústy vypadajícími jako slepičí prdelka. Tento muž nekráčel, ale klouzal se k němu, jeho věk byl neurčitý a stejně tak bylo možno mít pochyby i o jeho pohlaví.

„Dovolte mi, abych vás uvítal ve svém skromném bydlišti,“ oslovil Tulipána a začal mu hladit ruce. „Dostal jsem už zprávu od naší Cynthie, přinesl mi ji zvláštní kurýr. Informovala mě o vašem příchodu, prosí mě, abych vás přijal jako jejího nejmilejšího přítele, ale cožpak to bylo zapotřebí, aby mě o to prosila, milý pane? Já už teď cítím, že jste mezi mými přáteli tím nejmilejším!“

„To mě velice těší, pane barone,“ odpověděl Tulipán, který nevěděl, jak by vyprostil své ruce ze stisku rukou tohoto panáčka, aniž by ho urazil. „Ale snad vás také informovala o tom, co se stalo dnes ráno a z čeho jsem se dosud nevzpamatoval!“

„O čem, milý pane?“

„Já nevím, o co šlo, pane,“ řekl nato Fanfán Tulipán a jemně se uvolnil ze stisku. „Jisté je jedno, že mě vystrčila oknem ven, přičemž mi řekla, že jsem v nebezpečí. Pokud jde o to nebezpečí, tak po zralé úvaze si myslím, že jsem pochopil, odkud mi hrozí, ale nevím, kdo ji o tom nebezpečí informoval nebo zdali nedostala horečku a neblouznila. Vypadala jako šílená!“

„Já o tom nevím nic víc, než vy,“ odpověděl mu baron, kterého Cynthia skutečně o tom neinformovala. Vše, co věděl, bylo jen to, co mu napsala ve své zprávě: „Hrozilo mi hrozné riziko prohlídky a to způsobilo, že jsem předešla průběhu věcí a že jsem svěřila to, o čem víte, svému mladému příteli, ale pozor, neví vůbec nic o tom, co obálka obsahuje!“ A k tomu připsala: „Dbejte na to, abyste ho nekompromitoval, příteli, a přijměte ho jako milého anděla, jímž skutečně je.“

Baron de Foucroix, pokud šlo o to, aby Fanfána Tulipána přijal jako anděla, byl všemi deseti pro – a od toho okamžiku, co uviděl toho anděla stát před sebou. Baron byl rád, že Cynthia Fanfána takto nazvala – ale jinak se silně divil, protože si myslel, že miss Ellisová nezná jeho mravy. Cynthia je skutečně neznala a o Fanfánovi takto mluvila jenom proto, že k němu měla něžný vztah, a vůbec ne proto, aby takto baronovi ohlásila možnost osladit si život – o čemž ovšem baron vůbec nepochyboval.

Pokud šlo o „kompromitování“ štíhlého Tulipána, řekl si baron, že k tomu dojde jenom v posteli, ale jinak ne.

„Bude se vám hodit, že bychom povečeřeli v šest hodin, milý příteli?“

„Ale božínku,“ odpověděl mu Tulipán, „nemusíte se přece cítit tak zavázán, že jsem vám přinesl tuto obálku, to je jen zcela nepatrná služba!“

„Ale ano, já jsem vám velice zavázán!“ švitořil něžně baron a lichotivě se přitom usmíval. „Víte, že tato obálka obsahuje talóny mé dividendy z obchodu slečny Ellisové?“ dodal a přitom se pátravě díval, jak ten anděl bude reagovat, protože mu takto lstivě nastražil past, neboť si nebyl docela jist, že se pan Tulipán nepodíval na obsah obálky, která mu byla předána za tak podivných okolností. Tulipán se vskutku kvůli těmto podivným okolnostem pokusil otevřít obálku, ale ta byla zapečetěna a ani bratr Ange, ani Cartouche ho nenaučili, jak dát dohromady zlomenou pečeť. A tak to, jak teď Tulipán zareagoval, barona uklidnilo.

„Ó, vy jste akcionářem jejího bordelu!“ řekl Fanfán docela prostě.

„Eh, ano! Časy jsou zlé,“ řekl baron s provinilým výrazem v tváři.

„To je krásný bordel,“ pokračoval Tulipán. „Byl jste v něm někdy?“

„Nikdy! To je hnusné! Všecky ty ženské jsou hnusné! Vy jste se k tomu propůjčil, pane?“ zeptal se baron úzkostně.

„Ó, to ne!“ odpověděl Tulipán tónem vyznání víry (a vlastně to bylo vyznání – jak víme – vyznání věrnosti) a to přimělo pana de Foucroix k tomu, že se hluboce zmýlil a že si řekl: „Bohudík patří k nám!“

Večeře byla kouzelná a výtečná. V malém oválném jídelním sále (v tomto paláci bylo všechno kulaté nebo oválné) servíroval lokaj, který vypadal jako turecká odaliska, a když pak Tulipán chtěl blahopřát kuchařskému umění, které vytvořilo tyto vybrané pochoutky povolali z kuchyně ne snad kuchařku, ale kuchaře! A to byl urostlý chlapík, celý chlupatý, dokonce i na rukou! Vypadal tak, že bylo zřejmé, že slouží nejenom v kuchyni, ale i v ložnici.

K osmé hodině toto hodování končilo. Fanfán se během něho seznámil s takovými lahůdkami, jako jsou vajíčka vařená ve víně, telecí ve vlastní šťávě, perličky pečené v těstíčku, bézé a jiné sladkosti, nepočítaje v to jiné dobroty, které byly provázeny stejně jako předcházející vzácnými značkami burgundských vín, ušlechtilých druhů vín z kraje kolem Bordeaux a jedním druhem armagnacu, který dokazuje, že Bůh existuje – a Fanfán se už začal loučit, ale baron zaprotestoval s vášnivou vehemencí a tak výmluvně, že to dostatečně svědčilo o jeho přátelských citech: „Na to nesmíte ani pomyslet, milý Tulipáne! Teď odejít? A kam byste šel? Do nějakého hotelu, kde dostanete blechy!“

„Já mám dost peněz, abych mohl jít do hotelu, kde nejsou blechy, milý Amédée“ (tohle je samozřejmé oslovení, když je hodování tak dlouhé a tak dlouze zaléváno, že se jeho účastníci stávají téměř přáteli z dětství!), „měl jsem v úmyslu jít se vyspat do hotelu de la Rose, kde se ubytovává můj přítel Cartouche, když přijede do Paříže. To je velice vyhledávaný hotel!“

„Brrr!“ zvolal Amédée. „Vyhledávaný kým? Bohatými venkovany, kteří si tam vodí děvky, takže – když tam nedostanete blechy – nalezou do vás vši!“

„To je vojákův stálý průvodce!“ řekl nato Tulipán. „I když snad ne vojákův přítel!“

„Pojďte se podívat, mám rozkošný pokoj se vším pohodlím! Budete se v něm cítit líp než dokonce ve Versailles! Už vám otevírá svou náruč – a na tak dlouho, jak budete chtít!“

„Jenže, milý Amédée,“ (teď už si tykají a to znamená, že jsou na kraji propasti!) „já musím myslet na to, jak bych našel nějaké postavení a ne na to, abych usínal v rozkošném prostředí. Jsem zběhlý voják, přijel jsem, abych získal zaměstnání pod ochranou jednoho mocného pána, který – z důvodů, které bych musel příliš dlouho vysvětlovat – se spíš než mým ochráncem stal nyní mým pronásledovatelem! A tak teď musím myslet na svou budoucnost!“

„No a?“ zvolal Amédée a připojil pádný dobrý důvod: „To nemůžeš na to myslet tady?“

Pak přišlo na řadu šampaňské a Tulipán si ještě dlouho uchoval oslnivou vzpomínku na mužskou odalisku, která v záři tisíce svíček předváděla smyslné tance – spolu s chlupatým kuchařem, který byl také nahý, zatímco pan de Foucroix hrál na housle! Jak je zřejmé, je možno být špiónem, a přesto také houslistou. Fanfán Tulipán se nakonec uchýlil do svého pokoje, tam padl na to nejměkčí lůžko na světě a usnul, přičemž rozvážlivě nesvlékl kalhoty.

Pokud jde o barona, ten – protože byl opojen dobrým šampaňským a hudbou – spletl si dveře…

♦ ♦ ♦

Po celý příští den se choval baron k Tulipánoví zcela vybraně. Tulipán neměl důvod se tomu divit, ale přece jen mu bylo nápadné, že ho pan de Foucroix příliš často hladí po tváři, dívá se na něho takovým zvláštním způsobem, jako by chtěl mezi sebou a Fanfánem vytvořit něžný intimní vztah, k němuž ho však nic neopravňovalo!

Baron totiž, když v noci vyšel z jednoho pokoje ve stejném opojení, s jakým tam vstoupil, nevěděl, že se Tulipán krásně vyspal sám ve svém pokoji. A tak Tulipán, jemuž se nic nestalo, si nyní udiveně říkal, že se baron chová tak, jako kdyby se chtěl stát jeho milencem.

Tulipán by byl rád prodloužil svůj pobyt v tomto kouzelném paláci, kde jídlo bylo tak vybrané, ale aby platil za stravování tímto způsobem, to nepokládal pro sebe za přiměřené. Přesto by býval bezpochyby rád zůstal ještě tři nebo čtyři dny – aby si mohl promyslet, co podnikne potom – ale vývoj situace o tom rozhodl jinak.

Příštího dne večeřel sám, protože barona odvedla společenská povinnost do Opery. Tulipán se po večeři ve svém pokoji začetl do Helvétia, jehož knihy našel v knihovně. Bylo před půlnocí, když uslyšel, jak se do paláce vrací ekvipáž pana de Foucroix. Za chvíli někdo zaťukal na jeho dveře.

„Vstupte!“

„Já jsem uviděl, že se u vás ještě svítí!“ řekl baron, který si přišel sednout k němu na postel, „A tak jsem si řekl: můj krásný anděl mi chce udělat radost a čeká na mne! Ach, můj milý,“ pokračoval baron už vstoje a začal se svlékat. „To byl nudný večer! Já ani nevím, od koho byla ta hudba, ani co ten zástup pitomých hus na scéně zpíval. Byla tam ovšem obě Veličenstva a já jsem byl mezi pozvanými!“

Byla to naprostá lež, protože baron byl pro Veličenstva nikdo – měl totiž škraloup na své pověsti: patřil ke stoupencům Madame Du Barry, když ještě byla na vrcholu své moci. V Opeře si zajistil placené místo – proto, aby tam mohl provádět svou špionážní činnost, totiž tak, že sbíral porůznu mezi návštěvníky „informace“, jak to ostatně dělával vždy na večerních slavnostech, kde bylo mnoho upovídaných a chlubivých dvořanů, kteří si hráli na „informované“ důležité osoby. Baron se skoro vždy vracel domů se spoustou neověřitelných klepů, kategorických tvrzení generálů, kteří nikdy neviděli palbu boje ani zdálky, a povídaček o tom, co lidé „zaslechli“ od státních sekretářů – ti lidé slyšeli ovšem nesprávně a nesprávně rozuměli tomu, co slyšeli, čemuž ostatně tak málo rozuměly i důležitější osoby ve vládě, než byli ti, kdo to slyšeli jenom od státních sekretářů.

„A tak jsem konečně zase tady!“ dokončil baron nakonec svůj značně dlouhý, ješitný a škrobený výklad, který Tulipán ani neposlouchal, protože se stále divil, co pana de Foucroix opravňuje k tomu, aby se před ním svlékl takhle donaha – a přitom s takovou ohromující přirozeností!

„Pane,“ zeptal se barona nakonec, „to teď tady chcete cvičit?“

„Hehe!“ zvolal pan de Foucroix. „To je ale vtipný postřeh! Vy jste mi pěkný šibal!“ A to už vklouzl zamilovaně k Fanfánovi do postele, jenže Fanfán se rychle od něho odtáhl a prohlásil: „Amédée, podívej, ty mi sice nejsi antipatický, naopak, ale musím se ti přiznat, že už dlouho jsem zvyklý spát naprosto sám!“ Oslovil barona takto důvěrně, protože si myslel, že návrat ke včerejšímu tykání usnadní jednání s ním.

„Ale miláčku,“ zakvokal baron, „teď přece nepůjdeme spát! Ty darebáčku, ty chceš svého Amédéa potrápit!“

„Vůbec ne!“ řekl pevně Tulipán a vyskočil z postele přičemž z ní stáhl jednu pokrývku, aby se do ní zabalil.

Zmatený baron vykulil překvapeně oči, protože nechápal Fanfánovo chování: „Ale minulou noc přece…“

„Cože?“

„Tys na to už zapomněl?“

„Já nemusím na nic zapomínat, protože se se mnou minulou noc nic nedělo! Vám se jistě něco zdálo!“

„Ale ne! Ach, to ne!“

„Tak to musel být s vámi někdo jiný, jinak vám to neumím vysvětlit!“

„Ach, já jsem si spletl pokoj!“

„Milý příteli, vy jste se spletl, i pokud jde o mé záliby: já mám při milostné hře rád jenom ženy!“

„A nechceš, abych tě to odnaučil?“ navrhl mu baron.

„Ne, to nechci a nepotřebuji. Mám rád ženy!“

Baron zdrceně odešel do svého pokoje, kde proplakal celou noc. Protože ho Tulipán odmítl, zamiloval se do něho a nyní nevěděl, jak by ho získal, nebo zdali ho má vyhnat ze svého domu. Nakonec se rozhodl, že se zachová zcela jinak. Využije Tulipána pro své účely a přitom se mu možná i tajně pomstí, jestliže ovšem plán, který si v noci vymyslel, ztroskotá.

Fanfán Tulipán šel k osmé hodině posnídat a už se chtěl rozloučit, když do místnosti vstoupil baron v rudém županu. Měl kruhy pod očima, protože mu nedala spát trýzeň nesplněné lásky, ale přitom neztratil rozvahu – kdyby si ho Fanfán byl všiml blíž, byl by spatřil, že v jeho očích svítí cosi cynického!

Baron měl v ruce dřevěný kufřík se silným zámkem. Ten kufřík položil na stůl a usedl tváří v tvář proti Tulipánoví.

„Příteli,“ oslovil Tulipána, „prominete mi, že jsem vám dnes v noci tak přemrštěně projevil své city?“

„To je už zapomenuto, pane, naopak, já mám pocit, že jsem vám špatně poděkoval za vaši nádhernou pohostinnost, a proto jsem pro vás ochoten udělat cokoli, jen abyste vy prominul mně!“

„Děkuji vám. Věděl jsem, že jste šlechtic!“

„Ale vůbec ne! Jen k vám mám přátelský vztah!“

Baron mu za toto prohlášení poděkoval zkroušeným úsměvem a přitom otevřel kufřík, z něhož vyňal obrovskou nádhernou pistoli se stříbrnou pažbou vykládanou zlatými ozdobami.

„Nádherná!“ zvolal Tulipán a znalecky potěžkal zbraň a pak si ji podrobně prohlédl. „To je dílo! To mohlo vyjít jenom z dílny pana Chartiera, zbrojaře, který je také umělec!“

„Vy máte dobré oko, panečku! Já jsem ji dal zhotovit pro jednoho svého bratrance, který žije na venkově, abych se mu tak odvděčil za prokázanou službu. Ten bratranec sbírá luxusní zbraně a já jsem se domníval, že nic mu neudělá takovou radost jako právě tohle!“

„Velkolepá!“ pokračoval Tulipán. „A vy jste chtěl…“

„Abyste mu ji doručil. Chtěl jsem to udělat sám, ale teď po řadu týdnů nebudu mít na to čas. Musím dát do pořádku své záležitosti a vyřídit přitom tisíc věcí,“ prohlásil baron, zabalil zbraň a zavřel ji do kufříku. „Přirozeně, že bych bohatě uhradil vaše výlohy!“

„Já mám ještě skoro padesát liber!“

„Já vám za to dám dalších padesát liber!“

„Jsem vám k službám, pane! Kam mám jet?“

„Pojďte se mnou do mé pracovny, ukážu vám to na mapě!“

O dvě hodiny později vyjížděl Tulipán na krásném koni z Paříže. Měl mnoho důvodů, aby se necítil rozmrzelý. Vydat se na cesty jako svobodný člověk, to byla pro něj vždycky okouzlující věc! A kromě toho mimo Paříž mu hrozilo mnohem menší riziko, že bude zatčen jako dezertér. To také znamenalo, že se vzdálí od onoho záhadného nebezpečí, které mu hrozilo ze strany vévody de Chartres. Ale nejsilnější motiv jeho vnitřní radosti byl, že jel do Dunkerque!

Když mu baron řekl jméno tohoto města, ucítil Fanfán, jak se mu rozbušilo silně srdce. Dunkerque! Přístav! Možná že až tam bude a bude tam mít práci, najde možnost, jak se dostat do Anglie! Fanfán věděl, že je tam spousta podloudníků. A tak tedy Anglie! A Letizia! „To je ale bláznovství myslet si, že v té velké Anglii najdu Letizii!“ Když je však někomu sedmnáct let, nic není tak šílené jako takovéhle bláznovství – je to zcela přirozený vývoj lásky, že člověk dělá bláznivé kousky, aniž si to uvědomuje! V každém případě se o to Fanfán chtěl pokusit a byl rozhodnut udělat pro to všechno, co bylo v jeho silách!

Toto okouzlující pomyšlení učinilo nakonec cestu do Dunkerque pro něho tak nádhernou. Cestu napříč severní Francií ještě ozářenou letním sluncem! Fanfán vůbec netušil, že s sebou veze něco, kvůli čemu by se mohl dostat na šibenici!

V té velké nádherné pistoli, určené baronem „bratranci“, byla totiž skrýš obsahující plány a informace shromážděné Cynthií Ellisovou v posledních měsících!

Baronovou povinností bylo poslat tyto hrozné dokumenty dál. Vždycky to tak dělal. Když mu Fanfán Tulipán doručil ty poslední dokumenty, byl baron už v naprosto novém duševním rozpoložení. Buď proto, že rozehnání skupiny stoupenců Madame Du Barry způsobilo, že vycítil, jak je napříště jeho situace vratká, nebo dlouhá léta špionážní činnosti – místo aby zocelila jeho nervy – naopak jeho nervy zničila a dovedla ho poznenáhlu k tomu, že se začal bát nejhoršího, a tak se baron rozhodl, že všeho nechá a že uprchne do Švýcarska. Proto místo toho, aby dal do pořádku své záležitosti, se ve skutečnosti staral o zpeněžení všeho svého majetku. Už několik měsíců hodně pil – jen proto, že měl v sobě úzkostný pocit, že bude brzy odhalen francouzskou výzvědnou službou.

Tím, že svěřil tajné dokumenty naivnímu mladíkovi Tulipánoví, baron naposledy splnil svou povinnost – i když prostřednictvím někoho jiného. Současně však věděl, že bude-li ten chlapec zatčen – bude mučen a pověšen. To by byla baronova sladká pomsta za to, že Tulipán tak krutě zklamal jeho city. Dodejme ovšem, že baron, který nebyl zlý člověk, doufal, že se to Tulipánoví nestane, ale protože se to přece jen mohlo stát a jelikož bezpochyby by se pak přes Fanfána dostali až k němu, zařídil si to tak, aby byl za čtyři dny v Ženevě – a pak sbohem, tajná službo!

/4

„Proč se, k čertu, takhle na mne dívá? Někdy zahlíží a někdy se mi naopak podívá přímo do očí pohledem, v němž se zablýskne – hněvivě nebo jak? V každém případě to není ze sympatie! Ale co jsem jí udělal?“ říkal si Fanfán Tulipán a přitom také čas od času vrhl pohled směrem ke slečně ďOrneval. Nejdříve se sice pokoušel na ni usmívat, ale ona si ho ledově změřila, jako by jeho úsměv bylo něco sprostého. Umí vůbec mluvit? Po celou tu dobu, co byl tady u pana rytíře ďOrneval, bratrance barona de Foucroix, neuslyšel vůbec její hlas! Přesto však tahleta Estelle ďOrneval nevypadala vůbec špatně, jejích patnáct let dělalo svěží dojem, ale byla strnulá jako násada koštěte – bezpochyby proto, že byla vychovávána v jednom z těch klášterů, kde se těm nešťastnicím vtlouká do hlavy, že se mají na muže dívat jako na satanovy spřežence nebo v každém případě jako na chlípné obludy, které tu na světě jsou jenom proto, aby usilovaly o jejich panenství! Tohle si právě myslel Tulipán toho dne, když byl v domě rytíře ďOrneval na večeři. „Ale možná,“ myslel si se skromností, která mu dělala čest, „mám kebuli, která se jí nezamlouvá!“

Předešlého dne ráno dorazil Fanfán Tulipán na svém koni až do úzké ulice, kde stál palác rodiny ďOrneval, a protože po zazvonění musel čekat dobrých pět minut, než mu někdo přišel otevřít, měl dost času, aby si prohlédl průčelí domu: vypadalo dost vznešeně se svými čtyřmi vysokými okny, i když z něho omítka už padala. Jakási matróna, celá v černém, s okuláry na nose, mu nevrlým hlasem sdělila, že se pan rytíř vrátí až druhého dne večer, když Fanfán hlásil, že má pro pana rytíře ďOrneval zprávu. A ať prý přijde znovu zítra! A když se jí zeptal, zdali by mu mohli poskytnout přístřeší, jak mu to slíbil baron de Foucroix, protože v Dunkerque byly jen hospody plné blech, dostal odpověď, že o tom, aby byl ubytován mladý muž pod střechou, kde bydlí mladá dívka a kde není přítomen její otec, nemůže být ani řeči!

A tak se Fanfán Tulipán vyspal v zablešené hospodě, druhý den potom bloumal po přístavu a prohlížel si tam lodi a kocábky – tak, jak to kdysi dělal v Marseilli – až do té doby, kdy, jak se mu zdálo, bylo vhodné jít se znovu představit do domu rytíře ďOrneval. Tulipán uvedl své jméno, řekl, odkud přichází, a pak podal starému rytíři baronův dar: „Pane rytíři, tím jsem ve vší úctě vyřídil, čím mě pověřil váš pan bratranec, baron de Foucroix!“

Rytíř se na něj udiveně – skoro s nedůvěrou – díval a pak se zachoval podivně: pozval ho dovnitř do domu, ale nenabídl mu ani židli, místo toho zmizel kdesi s tím kufříkem! A tak měl Tulipán i uvnitř domu dost času pořádně se rozhlédnout: byl v široké a dlouhé chodbě, která byla osvětlena jenom světlíkem nade dveřmi – také tady všechno svědčilo o úpadku: provlhlé, špinavě bílé a zčernalé obrazy, černé, místy uvolněné dlaždice, dveře, které už dlouho nepoznaly, co je to štětec a barva. Tulipán si říkal, co asi způsobilo, že byl tak nevlídně přijat, ale pak se před ním znovu objevil rytíř – a nyní s tváří plnou úsměvů. Přirozeně! Tulipán ani nepochyboval o tom, že rytíř byl udiven tím, že mu ten dar nepřivezl osobně sám baron de Foucroix, a že si nejdříve šel kufřík otevřít a přesvědčit se, zdali neobsahuje nějaký dopis, který by mu všechno vysvětlil a zároveň rozehnal jeho pochyby. Opravdu, byl tam dopis – připojený k dokumentům: „Milý bratranče, je naprosto nemožné, abych přijel sám. Svěřil jsem tuto záležitost svému příteli Tulipánoví, který nic neví a nezná o našich záležitostech…“

„Milý příteli, odpusťte mi, že jsem vás tak povýšeně nechal samotného, zapomněl jsem přikázat, aby… (atd.), ale teď tedy pojďte dál! Jak se má můj bratranec?“

„Opravdu dobře!“

„Velice lituji, že se s ním nemohu setkat, ale je to napraveno tím, že mám to potěšení poznat vás!“

„To potěšení je na mé straně, pane!“

„To je obdivuhodný dar, který jste mi přinesl! Bratrance to jistě stálo šílenou sumu!“

A tak tedy Fanfán byl nakonec přijat ne-li dvorně, tak alespoň vřele. Matróna ihned dostala rozkaz, aby pro pana rytíře de la Tulipe připravila pokoj – a teď už Tulipán sedí ve spoře osvětlené jídelně spolu se svým hostitelem a diví se, jak jsme už poznali, proč na něj rytířova dcera Estelle tak zahlíží!

„K ďasu! Ona mě ani nepozdravila, když před chvílí přišla do jídelny!“ Tulipán si toho všiml až potom, když si šli sednout ke stolu. A tak tedy tím hůř pro ni, Tulipán je rozhodnut nevěnovat jí ani pohled! Ale chová se tak slečna Estelle proto, že je sirotek? Fanfán Tulipán, když si s rytířem připíjel sherry, dozvěděl se od něho, že je už šest let vdovcem! Ó ano, Estelle je tak zachmuřená proto, že je sirotek a že žije v tomto chmurném domě, který jistě znal lepší časy, a možná i proto, že nemá žádné přátele – nebo proto, že byla příliš přísně vychována – pokud je tak možno soudit z toho, že zde nemohl první noc přespat – jako by to bylo krajně nevhodné!

No dobrá! Tímhle si Fanfán Tulipán nechtěl lámat hlavu! Zdvořile naslouchal panu rytíři ďOrneval, který mu vypravoval o Versailles – o době, kdy jako mladý muž sloužil u francouzské gardy. Tulipán přitom stále myslel jen na to, co po pravdě řečeno bylo teď jeho hlavní starostí: zdali je nebo není možné dostat se do Anglie! Tulipán nevěděl, proč váhá položit rytíři tuto otázku – ale bylo to proto, že mu v tom bránila Estellina přítomnost – a tak byl docela rád, když se Estelle sotva slyšitelným hlasem zeptala, zdali smí odejít od stolu, a když ji pak viděl odcházet.

Oba muži potom přešli do salónu, zatímco obrejlená matróna uklízela stůl (byla to zřejmě jediná služebná, už to zrovna nesvědčilo o rytířově zámožnosti!). Rytíř znovu nalil sherry a zeptal se Tulipána, zdali hodlá zůstat nějaký čas v Dunkerque.

„Popravdě řečeno, pane…“ řekl váhavě.

„Já se vás na to neptám proto, že bych byl tak nemístně zvědavý, ale proto, abych vám řekl, že můžete zůstat mým hostem tak dlouho, jak budete chtít! Přátelé mého bratrance jsou i mými přáteli!“

Tulipán ještě chvíli váhal, ale pak bez dalšího uvažování řekl: „Děkuji vám, pane, za vaši nabídku, ale – chci odjet do Anglie!“

„Do Anglie?“ Rytíř, jak se zdálo, tím byl zaražen.

„Ano!“

„To ale není právě přátelská země, milý pane!“

„Já mám dobrý důvod k té cestě – vážný důvod!“

Rytíř byl zmaten. Znovu pomyslel na to, zdali to není nějaká léčka, ale ten mladý muž se mu díval zpříma do očí a vypadal tak bezelstně, že z rytířovy duše zmizel jakýkoli stín podezření, zvláště když Tulipán prosebným tónem tiše dodal: „Kdybyste mi nějak mohl pomoci, pane, byl bych vám nadosmrti zavázán! Přísahám na svou čest, že mám k tomu naprosto počestný důvod!“

Nastalo ticho, které vyplňovalo tiché cvakání kyvadla ve vysokých stojacích hodinách. Rytíř potom vstal, a jak se zdálo, dlouze přemýšlel. Nakonec zamířil ke dveřím: „Vrátím se asi za půl hodiny. Počkejte zde na mne, příteli!“

Dveře se zavřely. Rytířovy kroky se vzdalovaly a potom v salóně, smutně osvětleném dvěma svícemi, bylo slyšet jen cvakání kyvadla a občas poryvy větru prohánějícího se za okny. Na moři bylo jistě zlé počasí!

♦ ♦ ♦

„Jak dlouho vlastně už čekám! Asi moc dlouho ne, protože jsem na chvíli v křesle usnul!“ Předešlou noc Fanfán skoro nespal kvůli blechám. A teď měl najednou dojem, že vzadu v temném koutě místnosti někdo je. Byla to Estelle ďOrneval! Stála tam nehybně, sotva rozeznával její tvář, ale ucítil na sobě její upřený zavilý pohled! K ďasu! Co mu chce? Náhle se mu udělalo nevolno, protože mu hlavou proběhla řada myšlenek a především pomyšlení, že se odněkud najednou vynoří matróna a že začne Estellu bít za to, že se odvážila dívat se takto na muže v nepřítomnosti svého otce!

„Chcete mi snad něco říci, slečno?“ zeptal se Tulipán a pomalu vstal. Očekával všechno možné, jenom ne tuto odpověď:

„Že vámi pohrdám, pane!“

„Ó, já jsem si všiml, že ve vás nebudím zrovna velké sympatie! Ale proč proboha to pohrdání?“

„Začala jsem vámi pohrdat ihned, jak jste přišel, ale teď vámi pohrdám ještě víc od té chvíle, co jsem vyslechla váš rozhovor s mým otcem!“

„Ale!“ zvolal Tulipán udiveně, protože nevěděl, co na to má odpovědět, a pak dodal: „Tak vy posloucháte za dveřmi, slečno?“

„Odjet do Anglie!“ vykřikla rozhořčeně. „Navštívit naše dědičné nepřátele! A přidat tak k té vaší poslední sprostotě další darebáctví! Jistě proto, abyste v té proradné Anglii dostal víc peněz za svou zradu!“

Když to takto emfaticky a zároveň pateticky po Fanfánovi hodila, bylo cítit, že se v tom ozývá skutečné rozhořčení – Estelle ve svých patnácti letech nemohla nic podobného předstírat!

„Slečno Estello ďOrneval!“ oslovil ji Tulipán, který byl naprosto vyveden z míry. „Vy mluvíte tak záhadně, že vám vůbec nerozumím!“

„Darebáku!“ rozkřikla se. „Vy jste strašný darebák, protože předstíráte, že mi nerozumíte!“

„Jak vidím, četla jste hodně Corneille, jenže nevím, komu platí ty vaše urážky!“

„Vám!“

„Poslyšte!“ řekl jí a popošel k ní. „Já chci do Anglie, to je pravda. Ale ne proto, abych dostal nějakou dlužnou mzdu – ostatně ani nevím proč a zač! Já nenávidím Angličany stejně jako vy a jistě mám k tomu lepší důvod než vy!“

„Vy lžete! Jaký důvod máte?“

„Unesli mou snoubenku!“ odpověděl jí zlostně, protože dostával čím dál tím víc vztek. „Udělal to kapitán Ruark, jeho fregata Vindictive na nás zaútočila, spustila na nás kanonádu, nechali nás pak na palubě jako mrtvé – ale snoubenku odvlekli na fregatu a odvezli ji. Ztratil bych svou čest, kdybych se nepokusil dostat se do Londýna! Ať je jakékoliv nebezpečí, kterému budu muset čelit, chci nalézt tu, která se měla stát mou ženou! Řekl jsem vám to dost jasně, slečno ďOrneval? Pochopila vaše hlavička to, co jsem právě řekl? Co mám ještě udělat? Mám snad přísahat Pánubohu, Panně Marii a všem svatým, že je to pravda?“

Přistoupil k ní ještě blíž, a protože cestou sebral jeden ze dvou svícnů, uviděl, že Estelle je celá bledá a ohromená.

„Ale…“ vykoktala, „vy… tedy… nejste… Ale ne! Je to tak, přece jen to je tak!“

„Je to tak proto, že jste přinesl ty dokumenty!“

„Proboha, cože jsem?“ zařval a chytil ji za ruku. „A o jakých dokumentech to mluvíte? Já jsem nepřinesl žádné dokumenty, ale pistoli z damascénské ocele, dar pana barona de Foucroix pro vašeho otce!“

„Pusťte mě, bolí to!“

„Odpusťte!“

„Vy tedy nevíte nic?“ zasténala a masírovala si zápěstí, které ji bolelo.

„Ne, ale mám dojem, že se to teď dozvím!“

„Baron de Foucroix…“

„Ano?“

„Řídí anglickou špionáž ve Francii!“

„Cože? Ó, ta svině! Takže mě přece jen dostal! Pardon – co dál?“

„Můj otec pracuje tady jako spojka,“ řekla zděšeně a zoufale se zděšeným výrazem v očích a sepjala své půvabné ruce. Potom se rozplakala: „Ale copak je možné udat vlastního otce? A on to dělá kvůli mně, protože tou zradou opatří pro mne věno, ale to já ostatně ani nebudu potřebovat, protože jsem se rozhodla vstoupit do kláštera, abych tam až do své smrti mohla prosit Pánaboha, aby mému otci odpustil!“

„Ví váš otec, že to víte?“

„Ne! Vím to právě jen proto, že poslouchám za dveřmi!“ odpověděla mu se žalostně smutným úsměvem.

„Ty dokumenty byly v té pistoli, kterou jsem přinesl?“

„Ano.“

„A kde jsou teď?“

„Otec před chvíli odešel a ten kufřík vzal s sebou. Právě teď už jsou ukryty na kutru, který má dnes v nocí odplout do Anglie. Ten kutr se jmenuje Gros Flamand!“

„A kde je ten kutr?“

„Psst! Otec se vrací!“

Skutečně, někdo právě otevřel domovní dveře.

„K čertu!“ řekl Tulipán navztekaně tichým hlasem a uhodil pěstí do dlaně druhé ruky. „Tohle mi ti špinavci ale zaplatí!“

„Neubližujte mému otci!“ žadonila Estelle a vzala ho prosebně za ruce.

„O něm já nemluvím! Já mám na mysli jakousi Cynthii Ellisovou a možná i jistého Cartouche! Ti mě ale dostali! A jak! Všichni mě napálili!“

Když do místnosti vstoupil rytíř ďOrneval, Estelle už zmizela.

„Dnes v noci můžete odplout, bude vás to stát padesát liber. Máte ty peníze?“

„Ano!“

„Tak vás tam dovedu. Moře je sice rozbouřené, ale kapitán Kerkove je dobrý námořník a jeho kutr je výborná loď.“

„Jak se jmenuje ten kutr?“

„Gros Flamand.“

♦ ♦ ♦

Vlézt ztřeštěně na skořápku, která vyplouvá do černé noci, s úctyhodným úmyslem získat zpět zrádné dokumenty a hodit je pak do moře, dokumenty, které Fanfánova (prozatímní) nezkušenost vlastně doručila na správnou adresu v největší neprospěch milované vlasti, být přijat na loď bez nejmenšího projevu sympatií tlustou vousatou obludou, navlečenou do nepromokavého pláště, čímž míníme kapitána Kerkova, který, jak se zdálo, Fanfánovi dal jakés takés právo existovat na lodi za padesát liber, vidět posádku (pět mužů), jež Fanfánovi vůbec nevěnovala pozornost a dokonce ani pohled, a vědět přitom, že jestliže těch pět lotrů sloužících nepříteli zjistí skutečný cíl Fanfánovy cesty, hodí ho do vody ještě dřív, než on do ní hodí dokumenty – tohle všechno Tulipána nemohlo zastrašit. Ani skutečnost, že ty dokumenty byly ukryty bůhvíkde. Hrdina ovšem vždy objeví dokumenty, ať jsou kdekoli! To hrdinu odlišuje od obyčejných lidí, kteří nenajdou nikdy nic. A to, že kapitán Fanfána strčil do maličké kabinky a přikázal mu, aby se z ní ani nehnul, protože počasí je zlé, a aby se nikoho nepokoušel otravovat – to také nemohlo narušit Fanfánův optimismus a jeho funkční sklon být hrdinou! Jenže bohužel: Severní moře bylo té noci opravdu hrozné, ačkoliv ještě ani nebyla rovnodennost, a tak náš hrdina po dvouhodinové plavbě v zuřivém vlnobití a ve fortissimu větru ležel na zádech úplně zdolán mořskou nemocí! Zemřít pro vlast, to je velice krásný úděl, ale není to krásné, pakliže hrdina umírá na mořskou nemoc! Tohle si Fanfán říkal znovu a znovu, rozpolcen horečnou touhou něco podniknout a bytostnou bezmocností, do níž ho uvrhla hrůzná ošemetnost zažívacího ústrojí. Tulipán volal na pomoc všechny hrdiny, které poznal při četbě Plutarcha, Caesara a jiných velkých autorů, říkal si rozhořčeně, že hrdina přece nemůže podlehnout žaludeční nevolnosti, když dokázal přeseknout gordický uzel nebo se postavil na odpor Peršanům u Thermopyl! Lampa visící u stropu kabiny osvětlovala nejasně hodiny, které mu říkaly, že je nanejvýš nutné, aby se už přemohl (neboť je samozřejmé, že se navzdory lítým vlnám blížili k anglickým břehům) a že by už měl ovládnout své útroby – a řekněme to rovnou! – proměnit v čin své chtění! A tak, když povolal na pomoc svou odvahu, postavil se zase na nohy, celý udýchaný, zděšený, chytil se věšáku na stěně kabiny, která byla chvíli ponořena do tmy, chvíli spoře osvětlena lampou, bláznivě rozhoupávanou údery vln. Fanfán namáhavě otevřel dveře a prudký mokrý průvan valící se chodbou rázem osušil pot na jeho hlavě a vyléčil jeho žaludeční nevolnost. Fanfán pak vzal lampu a posvítil si do chodby, aby našel kapitánovu kabinu. Jestliže je někde na lodi kufřík, tak to může být jen tam! K tomuto názoru dospěl po úporném přemýšlení. Vykročil vrávoravě kupředu, přičemž každou chvíli padal k zemi nebo na stěny chodby podle toho, jak se kutr zakymácel. Mořské vlny tak bušily do boků lodi, až vznikla obava, že je co nevidět prorazí – a pak se kutr potopí a dokumenty se nikdy nedostanou na místo určení, což by byla dobrá věc, jenže pomyšlení, že se ten kufřík nepotopí sám, ale spolu s ním že se utopí všichni na lodi, to už tak dobré nebylo!

Tulipán se ocitl před nějakými dveřmi – a protože na chodbě kromě dveří jeho kabiny žádné jiné už nebyly, usoudil, že to jsou dveře vedoucí do kabiny kapitána Kerkova. Ty dveře byly samozřejmě zamčeny! Fanfán Tulipán zaklel, protože nevěděl, zdali bude mít dost sil, aby je vyrazil. Kdyby tak někde poblíž byla nějaká sekera nebo alespoň železná tyč, pak by s trochou štěstí při tom mořském rachotu nikdo nahoře na palubě neuslyšel, co podniká! Ale kde vzít sekeru?

Fanfán se dlouho nerozhlížel, rozběhl se a silně kopl do dveří – které ihned povolily. Fanfán přistál v kabině na podlaze na svém břichu, napůl omráčený, protože narazil čelem do skříně. Zůstal chvíli ležet, jako by mu bylo lhostejné nebezpečí, které mu hrozí, rána do hlavy spolu s mořskou nemocí ho natolik vzdálila od všeho skutečného! Teprve po chvíli se začal divit, jakým zvláštním zázrakem se stalo, že místo jeho pádu vůbec není ponořeno do úplné tmy, ale víceméně nejasně osvětleno, třebaže jeho lampa právě v tom okamžiku, kdy padal na podlahu kabiny, zhasla (čímž si byl naprosto jist!).

A pak ucítil, že se vznáší nad podlahu, uviděl to slabé světlo u stropu kabiny, a potom zase proletěl prostorem s rukama i nohama doširoka roztaženýma – dopadl na lůžko, které se pod ním sesypalo. Nad ním stála tlustá obluda, trochu nakloněná, ale známá: byl to kapitán Kerkove, který v ruce držel lampu – ten ho totiž dostal ze zmatené situace i z polohy na podlaze – a hodil jeho tělo napříč kabinou. Přitom kapitán řval: „Co tady máš co dělat, ty štěnice smradlavá! Tak co! Ty seš ještě k tomu taky zloděj?“

„Čestné slovo, kapitáne,“ začal Tulipán, který cítil, že je v hrozné bryndě. Jeho větu přerušila mistrovská facka, přičemž kapitán Kerkove k ní připojil dost podivná slova: „Tady máš, tohle ti pomůže! Řekni ještě slovo o své cti, a já ti dám další, ty prase!“

To bylo už podruhé v tak krátké době, co si někdo (a ten někdo byl zase námořník!) dovolil pochybovat o jeho cti, ale tentokrát Tulipán na to ani necekl, protože dříve, než se zmohl na nějaké další slovo, padlo mu do tváře něco pádného – ne snad kapitánova ruka, ale padesát liber, které dal kapitánovi za převoz do Anglie a které byly pečlivě svázány dohromady!

„Tyhle prachy si můžeš nechat! Vzal jsem je jenom proto, abych tě o ně připravil, ale teď si myslím, že moc smrděj!“

„Začaly vám snad smrdět proto, že jste mě tady načapal?“ zeptal se Tulipán, kterého přitom napadla podivná věc. „Já vám přísahám, že jsem sem nepřišel krást! Bylo mi zle, hledal jsem nějaký lék nebo alkohol – a pokud jde o ty rozbité dveře, tak toho lituju!“

„Vrať se do své kabiny! A nevystrkuj z ní ani nos! Jestli ještě jednou uvidím tu tvou držku, ty kryso jedna, tak se tvoji angličtí přátelé budou muset bez tebe obejít! Navždycky! Rozumíš?“

„Moji angličtí přátelé?“ ozval se Tulipán dotčeně. „To jsou spíš vaši přátelé, ne?“ dodal naprosto neopatrně.

„Moji? Tak ty sis dovolil říc, že moji?“ rozkřikl se Kerkove a sklonil se nad ním, jako by ho chtěl kousnout. „Opakuj to! Jen to zkus!“

„Pane Kerkove,“ řekl Tulipán, který už začínal chápat, že jde o nějaké obrovské nedorozumění. „Plujete do Anglie pravidelně?“

„Jako pašerák ano! A co má být? Mám tam své zákazníky, kterým dodávám zboží – teď to jsou vína z Bordeaux a hedvábí z Lyonu, ale to je přece obchod! Jinak si osobně přeju jenom jednu věc: ať chcípne Anglie stejně jako krysa, jako jsi ty, který jim pomáháš! Ale neboj se, já jsem slíbil svému příteli rytíři ďOrneval, že se dostaneš na místo v dobrém stavu, a svůj slib dodržím! Jenže mám přitom chuť, nakopat ti pořádně do zadku!“

„Okamžik!“ řekl Tulipán, který se navzdory své mořské nemoci a bolestem nemohl ubránit smíchu. „Já jsem si právě tohle myslel o vás! Oba jsme se zmýlili, kapitáne!“ dodal nakonec a začal se vesele smát.

„Co mi to tu povídáš!“

„Že jsme se zmýlili oba! K ďasu! Proč jsem na to nepřišel dřív, že nemusíte být komplic rytíře ďOrneval, ale že on vás také podvádí a vy ani nevíte, co vám svěřil k vyřízení!“

„A co to má podle tebe být, prosím tě? Holenku, dej si pozor, nepokoušej se mě oblafnout! Ty říkáš, že mě ďOrneval podvádí?“

„A já vám říkám rovnou, že teď teprve poznáte, o koho jde! Ale musíte mi, pokud jde o něho, něco slíbit! A já vám nejdřív povím, jak to s ním vypadá!“

Tulipán vstal a chytil se za boky, které ho bolely – přičemž zjistil, že jeho mořská nemoc jako kouzlem zmizela. V hlavně se mu rozsvítilo! Kerkove se svraštělým obočím ohromeně dopadl na své lůžko, které se s praskotem definitivně poroučelo na podlahu.

„Poslouchám vás, pane!“ řekl Tulipánoví, jehož chladnokrevnost mu imponovala.

„Kde je ten kufřík, který vám odevzdal ďOrneval?“

„Je v něm armagnac, který mám odevzdat tak jako pokaždé jistému Foxovi, který je vždycky v zátoce, kde se setkávám se svými anglickými zákazníky. Fox je, pokud vím, bratranec rytíře ďOrneval!“

„Buďte tak laskav a otevřte ten kufřík, kapitáne!“

Kufřík byl uzamčen ve skříni. Když z něho kapitán sňal kožený obal, objevilo se kování a Kerkove musel kufřík rozbít tak, že na něj dupl oběma nohama najednou. O pár minut později Tulipán vytáhl z trosek kufříku pistoli, potom ji rozebral, odšrouboval pažbu a z ní vytáhl dokumenty, napsané na jemném papíře a stočené do ruličky.

„Tohle je výsledek několikaměsíční špionážní činnosti!“ oznámil Kerkovovi, když si ty dokumenty pečlivě prohlédli. „Plány rozmístění armád, eskader loďstva a jiných věcí, kterým nerozumím.“

„Sakra, sakra!“ opakoval kapitán. „Sakra! Hrome!“

„A proto, kapitáne, jsem přišel na vaši loď! Zabránit, aby se tohle dostalo až do Anglie!“

Kerkove nato ohromeně prohlásil: „A to jsem teda víc než rok odevzdával zprávy tohoto druhu na druhé straně a nevěděl jsem o tom! Nikdy ne, vůbec nikdy bych si byl nepomyslel, že rytíř ďOrneval…… ó, ale já ho dostanu!“ zařval a prudce vstal.

„Počkejte! Já jsem vám řekl, že vás o něco poprosím! Já jsem totiž slíbil Estelle ďOrneval, že se jejímu otci nic nestane! Ona ví všechno a je z toho celá zoufalá. To ona mě informovala o zločinné činnosti svého otce a její zásluhou se teď tyto dokumenty nedostanou do Anglie! Kdybychom teď jejího otce odhalili, krutě bychom se jí odměnili, protože by se z ní stal úplný sirotek!“

„Ale my mu přece nemůžeme dovolit, aby dál zrazoval Francii!“ rozkřikl se vztekle Kerkove.

„On ji zrazoval vaším prostřednictvím. A bude v tom pokračovat dál, jenže teď bude stačit, abyste příště vždycky hodil do moře všechno, co vám svěří, i když to náhodou někdy bude také armagnac.“

„To není špatně vymyšleno!“ řekl uznale obrovský kapitán a rozesmál se, až se za břicho popadal. „Ale co ten Fox, tak zvaný bratranec, jestliže mu příště nic neodevzdám?“

„Myslí si, že jste také komplic?“

„To nevím.“

„Tak dělejte, jako že jste! A jednoho dne mu pošeptejte, že jste si jistý, že rytíř ďOrneval je sledován a že možná bude co nevidět zatčen. Angličané si pak budou muset najít někoho jiného, přeruší s rytířem všechny styky – což bude znamenat, že rytíř následkem toho zjistí – aniž se kdy dozví, proč – že je buď opomíjen nebo podezříván. A tak se vrátí na správnou cestu, se které – tím jsem si jist! – sešel nerad. A my tak prokážeme službu Francii a jeho zbavíme nebezpečí, že by dostal provaz!“

„Souhlasím!“ řekl Kerkove po dlouhém mlčení a potom odkudsi vytáhl láhev. Byl to armagnac!

Když si připili, řekl kapitán zasněně: „Pane Tulipáne!“ (Nakonec se totiž přece jen Fanfán představil.) „Při pohledu na tyhle dokumenty jsem dostal báječný nápad! Já jsem byl kdysi ve svém mládí písařem u jednoho notáře. Ano!“ řekl podivně milým hlasem, jako by na něco vzpomínal. „A pak jsem se dostal na pět let do káznice. Víte proč? Pro falšování písemností! Stal se ze mne dokonalý mistr a umělec ve falšování dokumentů všeho druhu. A dokonce, bez nadsázky, virtuos!“

Potom kapitán otevřel svůj kufr a Tulipán uviděl, jak z toho kufru vytahuje písařské náčiní – různá pera, inkousty, škrabátko, gumy, papíry – a tohle všechno kapitán rozložil na desku kufru.

„No ne!“ zvolal Tulipán, který cítil, jak se ho znovu chytá chuť bláznivě se smát.

„Ale jo, je to tak! Víte, že to mám ještě pořád v ruce? Jen se podívejte!“

♦ ♦ ♦

V pět hodin ráno v malé zátoce u Poyntonu čtyři angličtí pašeráci, kteří tam už ve tmě čekali, převzali dodávku zboží – víno a hedvábí – řádně ji zaplatili a zmizeli.

Potom teprve se objevil bratranec Fox, jako obvykle. Ve skutečnosti se jmenoval Smith a byl to tajný agent. Za balík, který mu byl odevzdán, zaplatil Kerkovovi pět set francouzských liber vytištěných v Anglii – byla to mzda pro rytíře ďOrneval. A pak Fox zmizel… Kapitán Kerkove nahradil totiž rozbitý kufřík obdobnou schránkou, kterou dal okovat železem a potom zabalil do původního koženého obalu. Všechny dokumenty byly zase zpátky na svém místě uvnitř pistole. Byly zfalšovány skutečným a pečlivým umělcem tak, že některé z nich obsahovaly úplný opak původního znění nebo naopak ještě původní obsah nadsazovaly či uváděly nižší stavy armády a eskader loďstva, takže bylo pravděpodobné, že si nad nimi budou dlouho lámat hlavy hlavouni na admiralitě a v generálním štábu, zvyklí dedukovat to a ono – bylo tedy možné doufat, že nevyhnutelně dojde k tomu, že jednoho dne budou určité eskadry anglického loďstva zbytečně přemístěny jinam, pluky armády marně shromážděny tu či onde a kanóny převezeny na ta místa na pobřeží, kde se nikdo nikdy nevylodí.

„V každém případě jsme se pěkně dosyta nasmáli!“ řekl Kerkove Tulipánoví na rozloučenou, když Gros Flamand přistával u pobřeží Anglie. Tulipán na to nic neřekl. Opíral se o zábradlí a díval se na pobřeží ještě zahalené do tmy a na oblohu, po níž už běžely bělavé mraky. Odkudsi z dálky bylo slyšet kokrhání kohouta.

Anglie! A na tomhle tajemném ostrově kdesi…

„Kapitáne!“ obrátil se Tulipán ke Kerkovovi. „Teď se s vámi rozloučím. Celou noc jsem si říkal: to je nemožné, to je nesmyslné, ale jak vidíte, teď musím vystoupit, jestliže chci být věrný sám sobě a tomu, co jsem si slíbil. Jde o mou snoubenku! Unesli ji na Středozemním moři a já znám jméno jejího únosce a jeho lodi. Myslím, že svou snoubenku najdu v Londýně. Neříkejte mi, že to je nemožné, já to vím, ale nechci to uznat!“

„Vy jste opravdu hrdý voják, pane Tulipáne!“ odpověděl mu dojatě kapitán Kerkove. „To, co chcete udělat, dokázalo by mě dohnat k slzám, jenže já nedovedu plakat. A tak proti vašemu záměru nebudu nic namítat. Dokonce vám velice rád chci poskytnout pomoc. Sejdete-li teď se mnou do kabiny, dozvíte se jak!“

/5

Anglie! Tajemná, mlčenlivá, obávaná a fascinující Anglie, s kterou si Francie vyměnila tolik mrtvých – a nad níž se právě rozednívalo. Přicházel vlahý, ale bledý úsvit, v němž už byly cítit pachy podzimu. Anglie a její pěkné zelené louky, stinné lesy, které se kudrnatily do nekonečna, a ojedinělé farmy jakoby klečící stářím, které bylo vidět mezi hájky a odkud se nyní rozléhalo naléhavé kokrhání kohoutů. Po úzké cestičce, vedoucí od zátoky u Poyntonu různými oklikami a zákruty na širší cestu, která po několika mílích ústila na silnici vedoucí do Londýna, rázně kráčel pocestný, který na první pohled vypadal zcela nezajímavě. Byl to Tulipán.

Tulipán vypadal zcela nezajímavě v tom smyslu, že na sobě měl anglické oblečení, které mu daroval předobrý Kerkove, a že tedy vypadal jako Angličan a nemohl proto svým vzhledem vzbudit podezření ani toho nejbystřejšího pozorovatele. V kapse – ale také ve flanelovém pásu přímo na těle – měl dobrých sto anglických liber, které mu daroval kapitán, ano, zase on, ihned potom, co je dostal od svých anglických kolegů za víno a hedvábí.

„Však mi je jednou vrátíte!“ řekl ten dobrák, jehož srdce bylo andělské, protože dodal: „Já chci nějak přispět k tomu, abyste našel svou milou – nejenom proto, že jsme společně tak krásně napálili ty záletníky a že teď můžete počítat s mým přátelstvím až do soudného dne, ale taky proto, že taková věrná, stálá a nezničitelná láska, jako je ta vaše, byla kdysi ideálem mého života, cílem, kterého jsem nikdy nedosáhl, protože jsem byl následkem ďábelského řízení osudu nevěrný, nestálý a protože moje city ihned uhasínaly.“

Kapitán Kerkove dal Tulipánoví také doporučující dopis. Ještě uvidíme, komu byl určen a jakou lavinu událostí měl uvést do pohybu! Ten dopis měl Tulipán v kapse a nikdo o něm neví.

To, co tohoto nezajímavého pocestného dělalo méně nezajímavým – ale co potom k němu nutně muselo upoutat pozornost, a dokonce podezíravou pozornost – bylo něco, co měl pověšeno na řetízku na krku: bylo to prkénko, které se mu chvělo a houpalo na hrudi při každém kroku. Byl to geniální nápad dobrého kapitána Kerkova, který si uvědomil, že Tulipánova angličtina, byť už pokročila, jak si vzpomínáme, zásluhou toho, že Tulipán vysedával nad slovníky a četl si Rodericka Randoma, byla velice literární, neboť v ní chyběly běžné obraty, přičemž přecházela do hovorové řeči asi tak, jako se vévoda objevuje v zástupu svých poddaných. Proto kapitán Kerkove pro Tulipána vyrobil tento dřevěný štítek, na který napsal tři anglická slova: Deaf and Dumb – což znamená hluchoněmý, takže Tulipán vůbec nemusel riskovat, že bude mluvit shakespearovsky na hlupáky, kteří rozumějí jen anglicky, ani to, že ti hlupáci na něj promluví anglicky a všimnou si potom, že vůbec nerozumí jejich žargonu! Hluchoněmý! To byla obdivuhodná hradba! A protože v té době téměř nikdo neuměl číst, rozumí se samo sebou, že Tulipán také neumí číst, takže bude moci v každé situaci ze sebe dělat idiota, i když mu – třebas jako ve sněmovně lordů – někdo položí otázku písemně!

Bylo kolem jedenácté, když se Fanfán dostal po oné širší cestě, o níž jsme se zmínili, napříč rovnou krajinou na dlážděnou silnici, která vedla k Londýnu. Kerkove, který znal zdejší krajinu, řekl Tulipánoví, aby se zastavil u jednoho dolmenu, na němž je vytesáno jméno toho místa: New Mills, a aby tam počkal na veřejný dostavník, který tamtudy projížděl jednou za den a mířil do hlavního města, kam dorazil za dva či tři dny, jak tvrdil kapitán.

Tulipán už seděl dobré dvě hodiny u dolmenu, když uslyšel vzdálené hrčení a za chvíli nato uviděl v zatáčce za jedním hájkem obrovský, těžký povoz, krytý plachtou, který táhlo šest koní. S jistými obavami zvedl ruku, protože nevěděl, zdali povoz kvůli němu zastaví a zdali si ho přitom někdo nebude s dotěravou pozorností prohlížet. Ale ne, nic takového se nestalo – alespoň ne v tom okamžiku. Dostavník zastavil, kočí na něj vykřikl cosi, co bylo možno pokládat za vesele znějící vybídnutí, aby nasedl. A to Tulipán udělal – a ocitl se uprostřed hloučku asi dvaceti cestujících, kteří vypadali dost neotesaně. Byli to zřejmě většinou venkované a polovina z nich spala. Kočí pobídl spřežení, strčil pak hlavu do světlíku a znovu řekl Tulipánoví cosi, čemu on zase vůbec nerozuměl. Tulipán nazvedl svůj štítek a poníženě jím zatřepal. Jakýsi bradatý cestující se k němu naklonil – byl to asi jediný, kdo uměl číst – a řekl pak kočímu pár slov, které ihned u ostatních cestujících vyvolaly soucitný ohlas, z něhož Tulipán vyrozuměl, že pochopili, že je invalida. A bradatý cestující nato Tulipánoví laskavě přeložil, co mu řekl kočí – tak, že ukazováčkem otírajícím se o palce naznačil, co všude znamená peníze. Tulipán z tohoto gesta vyrozuměl, že je žádán, aby zaplatil jízdné. Zašklebil se, kývl hlavou na souhlas a protože se mu ulevilo, když viděl, že jeho cesta nezačíná špatně, vytáhl z kapsy hrst mincí, které na dlani podal kočímu, aby si z nich vybral, co potřebuje. Ale podle toho, jak se kočí zatvářil a jak se vousáč vedle něho náhle zachmuřil a jak se cestující kolem jeden po druhém začali divit, Tulipán poznal, že se stalo něco velmi nemilého.

„Where have you taken this?“ zeptal se ho vousáč a přitom přísně ukazoval prstem na peníze na Tulipánově dlani. „On se mě ptá, kde jsem to vzal!“ uvědomil si Tulipán, který tentokrát porozuměl a divil se, co je na jeho penězích divného. „Too much for such a young boy!“ řekl na to jiný cestující. A pak Tulipán náhle pochopil další slovo, které šlo od úst k ústům, přičemž tváře spolucestujících zpřísněly: thief! Oni ho pokládají za zloděje! Ale proč?

Když se podíval na mince na své dlani, zjistil tu hloupou skutečnost, ale byl tak překvapen, že na ni ani nestačil reagovat: byly to jakobusy! Tulipán totiž zapomněl na to krátké školení, které mu poskytl Kerkove, pokud šlo o anglickou měnu, a tak vytáhl ze své kapsy hrst jakobusů, mince, které měly největší hodnotu a jejichž suma v jeho dlani jistě představovala víc, než co ti všichni chudáci kolem vůbec kdy v životě uviděli! Na Tulipánovo rameno dopadla pevná ruka, která ho přinutila, aby si sedl, a teď se kolem něho rozezněl sbor rozčilených hlasů, z jejichž slov pochopil tři nebo čtyři: next village, constable a znovu to už známé: thief!

„A tak to teda ne! To je ale blbá smůla! Nechat se pověsit kvůli takovéhle nešikovnosti! Pro tak idiotskou zbrklost! Tohle si už nikdy neprominu, co jsem provedl!“ pomyslel si Tulipán. „A jestliže mě předají policii, najdou u mě nejen všechny tyhle peníze, ale taky doporučující dopis, který je možná ještě víc kompromitující než tohle všechno dohromady!“ A pak: „jestliže mě budou bít, tak nakonec ještě promluvím. A budu odhalen. Obžalují mě, že jsem špión, to je jisté, nebo vrah nebo kdovíkdo!“

Přestože ho vousáčova ruka pevně držela, vytrhl se náhle, proběhl mezi nohama cestujících, které zakymácení dostavníku odhodilo zpátky na sedadla, pak vyskočil rovnou na cestu tak, že si narazil obě zápěstí, ale zvedl se zase a dal se do běhu.

Kočímu to trvalo dobrých patnáct vteřin, než dostavník zastavil. Z vozu vyskočila s klením řada chlapů a dva z nich, asi ti nejmladší, se rozběhli za Tulipánem. Byli to setsakramentští běžci! „Sakra, dostanou mě!“ řekl si Tulipán, který teď po únavné noci, probdělé v bouři, a po té několikamílové cestě, kterou ušel od rána, cítil, jako by měl nohy z olova. Proto se najednou zastavil, ohlédl se a podíval se na oba pronásledovatele – ano, byli to mladíci, teď na ně dobře viděl – kteří k němu rychle přibíhali a přitom jeden druhého chraplavě povzbuzoval. Když byli od něho asi patnáct metrů, rozmáchl se a vsadil všechno do tohoto gesta: otevřel dlaň, v níž až dosud držel své mince, a hodil je krásným obloukem směrem k pronásledovatelům. Pak se zase udýchaně dal do běhu.

Po padesáti metrech se zase otočil. Oba mladíci lezli po čtyřech v trávě a prohrabovali ji jako prasata, která čmuchají, kde rostou lanýže. Když se pak za chvíli zase obrátil, uviděl, že se perou, ale to už šest jiných, kteří k nim přiběhli a z nichž někteří už také lezli po čtyřech v trávě, se znovu zvedlo, asi proto, že už nic nenašli, a znovu se za ním rozletěli, jakoby na křídlech, která jim vyrostla při představě, že ten prchající mladík, který tohle dělá, jistě má u sebe plno jakobusů. Tulipán slyšel za sebou uprostřed opuštěných polí jejich křik, který se neúprosně blížil. Nalevo od sebe uviděl za pahorkem jakýsi lesík. Za dvě minuty byl v něm. Tekla tu řeka, přes kterou vedl dřevěný most. „Sláva! Tohle je má jediná spása!“ pomyslel si a ihned provedl to, co ho právě v tom okamžiku napadlo: skočil pod most a pověsil se tam za nohy a ruce na trámy pod vozovkou. Chtěl zde zůstat tak dlouho, dokud mu budou stačit síly. Byla to čtvrthodina smrtelné úzkosti. Nad ním se ozval dusot dřeváků. Chlapíci se hádali, řvali na sebe, chodili sem a tam. Tulipán skrze škvíru mezi dvěma trámy nejasně viděl jejich nohy. „Jestli někoho z nich napadne jít se podívat na břeh, tak mě uvidí a jsem vyřízen!“ zděsil se Tulipán. Věděl – a tohle vědomí mu nedělalo právě dobře – že tihle chudáci ho nevydají policii, protože jsou celí žhaví dostat jeho peníze, ale že ho sami o ně oberou a že se pak o ně mezi sebou poperou – ovšem teprve potom, až ho oddělají!

A za chvíli se na mostě nic neozývalo, ani jeden krok. Kdesi v dálce kdosi zuřivě troubil na trubku. Tulipán nevěděl, že to je kočí dostavníku, kterému tento incident narušil jeho jízdní řád, a že takto svolává své cestující – a tak se Tulipán bál, zdali to nejsou četníci nebo nějaká jízdní milice. Proto zůstal pod mostem viset ještě dobrou hodinu jako moucha na stropě a čekal, co bude.

Už se stmívalo, kdy se zase vydal na cestu. Kam teď? To nevěděl. Byl úplně ztracen mezi třinácti milióny Angličanů, kteří mu nepřáli nic dobrého. Několik hodin se prospal na břehu řeky v rákosí a teď cvakal zuby, protože mu bylo zima, protože byl vyčerpán a měl hlad. Kdopak to řekl: „Mé království za koně!“ Tulipán, ten si teď říkal: Dám království za jedno vajíčko! Žízeň, to ještě šlo, protože se napojil v řece jako uřícený kůň a teď se stále zastavoval, aby tu vodu vyčural. Když přišla noc, ošklivá noc bez hvězd a bez měsíce, pravá anglická noc, uslyšel kdesi nedaleko bečení. Zamířil tím směrem a brzy se dostal k malé chatrči, která páchla slaměnými došky a ovčí močí. Stačilo, že strčil do vrátek, a ve tmě nejasně rozeznal bělavé skvrny, které nevypadaly nepřátelsky a které bojácně bečely jako ovce – a ovce to také byly!

„Je tu pro mne místo?“ zeptal se zdvořile. A potom, protože si uvědomil, že to jsou anglické ovce, opakoval otázku: „Excuse me, may I have a place? Thank you!“ poděkoval nakonec a ulehl na zem doprostřed zvědavého, ale mírumilovného stáda. Pomyslel si, že bude páchnout, ale že ovčí vlna je teplá, a potom ihned usnul.

♦ ♦ ♦

Když na úsvitu otevřel oči, byl v chatrči sám, totiž bez svých ovčích hostitelů, ale od vrátek ho se zájmem pozorovalo děvčátko, které v ruce drželo dřevěný džber. Nepochybně pasačka, ačkoliv byla tak maličká. Byla docela hezká, ale ne právě čistá, oblečená v cárech a vlasy měla rozcuchané jako vrabčí hnízdo. Tulipán ji už chtěl oslovit francouzsky: „Dobrý den, jak se máš?“, ale včas se zarazil a chtěl totéž říci anglicky: „Good morning, how are you?“, ale děvčátko mezitím přišlo až k němu a položilo svůj prstík na jeho štítek a soucitně se zeptalo: „Deaf and dumb?“ Tulipán si teď včas vzpomněl, že nesmí odpovědět: „Yes.“ Divil se přitom, že ta maličká už umí číst. Bylo jí zřejmě sotva pět let! Asi předtím podojila nějakou ovci, protože ve džberu měla trochu mléka, a Tulipán jí ukázal se svým nejkouzelnějším úsměvem na džber a pak naznačil, že by se chtěl napít. Ta maličká zavrtěla hlavou a také se přitom kouzelně usmála. Potom naznačila, že něco jakoby jí, žvýkala a mlaskala. Pak se napůl otočila, přičemž mu rukou ukázala, aby ji následoval.

V tom chladném vlhkém svítání přešli louku, na níž se pásly ovce. Na jejím konci stála malá farma, krytá došky, a před ní se pásly volně pobíhající slepice. Z přístřešku u farmy zněl ohlušující hluk kladiva bušícího do kovadliny – a tam ho dovedla ta maličká, která ho mezitím důvěřivě vzala za ruku.

„Daddy!“ řekla. „I just found this boy, deaf and dumb. I believe he is hungry.“

„Ó“ odpověděl jí užasle muž, který přestal kovat podkovu, „really you are, my poor?“

Ach, jak byl nyní Tulipán hrdý, že rozumí, co se mu říká, a jak by byl hrdě odpověděl.

„Yes sir, I am really deaf and dumb!“ Ale znovu, protože ten muž zřejmě předpokládal, že mu Tulipán rozumí, protože dovede číst slova ze rtů, musel se spokojit tím, že zakýval dost přihlouple hlavou. Kovář řekl své dcerce několik slov – jenže ta slova Tulipán ještě neměl ve své slovní zásobě, a proto jim nerozuměl, ledaže se týkala nepochybně jídla, jestliže dobře pochopil, co ta maličká odpověděla svému otci. A tak znovu následoval toto děcko, zatímco kovář opět bušil do kovadliny. Pak vešli do poměrně velké místnosti: byla to kuchyně s krbem, v němž hořel oheň, a zároveň pokoj se dvěma lůžky, současně však i stáj, protože vzadu stál kůň přežvykující seno.

„Please, sit down!“ řekla Tulipánoví maličká a zatáhla ho za rukáv, aby mu naznačila, že si má sednout na stoličku. Potom se na něj znovu dlouze zadívala a ukázala prstem na sebe: „Emma.“ Pečlivě přitom vyslovila své jméno, ale co na to měl Tulipán odpovědět? Kývl hlavou a naznačil, že umí psát. Emma vzala se stolu břidlicovou tabulku, kterou zřejmě používala k počítání, protože byla plná čísel a jejich součtů. Pak mu podala pisátko. Tulipán nevěděl, jak se řekne anglicky Tulipán, ale znal anglicky slovo jahoda, a tak na tabulku napsal Strawberry.

„Oh, really?“ řekla nato Emma, když si přečetla to zvláštní příjmení. Zasmála se, políbila ho a pohrozila mu prstíkem, jako by mu chtěla vytknout, že si z ní dělá švandu. Kývl hlavou, že ano, a oba se pak dali do smíchu. Tulipán ji pak také políbil, protože to bylo velmi hezké děvčátko, i když umouněné, a pomyslel si, že to je nečekané kouzelné dvoření a že jeho anglická odysea má přece jen docela pěkný začátek.

Když mu Emma připravila vajíčka na slanině, dala mu je na stůl spolu s několika krajíci černého chleba, pak si mu sedla na klín, bezpochyby proto, aby se mohla zblízka přesvědčit, že mu to jídlo chutná. „Božínku, to je ale spontánní hostitelka!“ pomyslel si, když lhal své první jídlo po tak dlouhé době (ano, chutnalo mu, a jak!). „Že by všichni Angličané nebyli tak angličtí? Je ovšem pravda, že mě pokládá za Angličana!“ Odešla od něho teprve potom, když dojedl, a přinesla mu džbánek černého piva. Právě mu ho podávala, když se venku ozval hlas jejího otce, který ji volal k sobě.

„Just a minute!“ řekla mu s úsměvem a odběhla.

Tulipán si šel vypít pivo ke krbu, aby si ohřál tělo prostydlé až do kostí. Všude bylo zase ticho. Z kovárny sem nedoléhal žádný hluk. Tulipán šel ke dveřím a uviděl, jak kovář spěšně kamsi odchází, a jak se Emma za ním dívá. Tulipán, aniž věděl proč, ucítil, jak se mu sevřel žaludek. Byl si náhle jist tím, že se stalo něco nenormálního, protože dívčin otec zmizel v zatáčce cesty. Emma se otočila a rozběhla se zpátky k Tulipánoví. Vypadala vzrušeně, její krásné velké oči byly plné slz. Na vteřinu se mu zadívala zpříma do očí a její tvářička vyjadřovala postupně nejistotu, úzkost a soucit. Potom, jako by se po dlouhém váhání náhle rozhodla, vzala ho za ruku a přinutila ho, aby se spolu s ní dal do běhu. „Co se to děje? To je ale pěkná otrava, že jsem hluchoněmý, když teď vidím až příliš jasně, že nastaly takové okolnosti, které by mi mohla objasnit jenom slova!“ Tulipán měl strašnou chuť přestat si hrát na hluchoněmého a zeptat se Emmy, kam ho takhle vleče, proč takhle prchají!

Uběhli už několik set metrů, když si Tulipán udiveně všiml, že se dostali na dlážděnou silnici vedoucí do Londýna. Daleko před nimi šlo směrem k hlavnímu městu obrovské stádo ovcí se psy po stranách a s pastýři, kteří na sobě měli pláště z šedé vlny a v rukou drželi dlouhé hole. Z Emminy gestikulace vyrozuměl, že mají to stádo dohonit. Ale proč? Co se to k čertu děje? Tulipán naznačil svými rty slovo why?, aniž je vyslovil, přičemž dal najevo, že je velice zneklidněn.

„Please!“ řekla mu spěšně a přitom se rozhlížela dokola kolem sebe. „Hear me!“ Tulipán naznačil, že ji pozorně poslouchá a že se bude snažit, aby pochopil všechno z toho, co mu říká a co ona vyslovovala s největší pečlivostí, jako kdyby Tulipánův život závisel na tom, že dobře pochopí, co mu chce sdělit. A Tulipánův život skutečně na tom závisel! Pochopil to zděšeně po dvou nebo třech Emminých gestech.

Stalo se tohle: před třemi dny byl v Benthamu, vzdáleném asi patnáct mil odtud, zavražděn jakýsi squire, který byl oloupen o několik set liber! Vrah zmizel kdesi v kraji, ale včera na této silnici se přihodilo něco divného v dostavníku jedoucím do Londýna. Velmi mladý muž, hluchoněmý, ukázal snad z neopatrnosti nebo vychloubavě, že má u sebe takové sumy peněz, které neodpovídaly jeho postavení. Když měl být zatčen, uprchl a dosud nebyl dopaden. Tohleto se tady v kraji kolem lidé dozvěděli včera večer, ale Emmin otec se to doslechl teprve dnes ráno, když mu to řekl jeden farmář, který si k němu přišel pro podkovy – a to se stalo právě v té chvíli, kdy Tulipán jedl vajíčka, která mu usmažila Emma!

„Proto si mě otec zavolal,“ pokračovala Emma. „Řekl, že vás mám zdržet co nejdéle, aby mohl jít k sousedům pro pomoc. Zabil jste toho šlechtice?“ zeptala se ho Emma nakonec s pláčem. „Jestliže ano, tak jsem se provinila tím, že jsem vás zachránila!“

Tulipán zavrtěl hlavou, že ne, a přitom si řekl, že je naprosto nutné, aby promluvil. Jenže Emma, plná úzkosti a zoufalství, mu podala svou tabulku, kterou si vzala s sebou, a Tulipán na ni rychle napsal: „Přisámbůh, nemám na tom zločinu žádnou vinu!“

„I was sure!“ odpověděla a v uslzených očích se jí objevil šťastný úsměv. „But you must…“ A ukázala mu, že přesto musí uprchnout. Tulipán to až příliš dobře věděl – jak by mohl prokázat svou nevinu, kdyby u něho našli tolik zlatých mincí? A mohl by si ještě dlouho hrát na hluchoněmého? Kdyby zjistili, že není hluchoněmý, jistě by si pak pomyslili, že má co tajit! A to, co musel především tajit, bylo, že je Francouz – a to by se rychle prozradilo, kdyby se zjistilo, jak mluví anglicky! Tulipán vzal Emmu do náruče a Emma se k němu s pláčem přitulila.

„Now, come on!“ řekla mu nakonec. A tak se znovu dali do běhu, aby dohonili to obrovské stádo ovcí. Doběhli až do jeho čela a Emma se tam obrátila na muže, který zřejmě byl vedoucím této výpravy. Byl to vysoký, osmahlý stařec, měl na sobě stejný plášť jako ostatní pastýři, ale na hlavě měl kulatý klobouk a v ruce hůl. Emma s ním hovořila a stařec se přitom díval na Tulipána. Čas od času zakýval hlavou a potom řekl něco, co vypadalo jako souhlas.

Emma se pak vrátila k Tulipánoví, který šel pár kroků za nimi, a podařilo se jí, že porozuměl, že to velké stádo táhne do Londýna, který tak bude zásoben masem, že Tulipán dostane hůl a bude najat jako pastýř, po cestě dostane stravu a nocleh. Stádo šlo zdaleka a nikdo z pastýřů nic nemohl vědět o zavraždění onoho šlechtice – a ani četníci nebo milice nikdy nebudou tyhle pěší dopravce masa nějak zneklidňovat, protože pastýři jsou velice vážení lidé kvůli své velké užitečnosti pro veřejnost!

„Ten starý gentleman je můj dědeček!“ oznámila Emma nakonec Tulipánoví (bohudík stále v takové angličtině, které rozuměl, protože volila prostá slova, jež je možno vyslovovat tak, že i ten nejhloupější hluchoněmý jim může porozumět). „Chodí tu takhle dvakrát do roka, ve stejnou dobu, a proto jsem si myslela, že to je ten nejbezpečnější způsob, jak vás včas a bezpečně dostat z tohoto hrabství. Řekla jsem mu, že můj daddy si vás zamiloval a že ho napadlo, že by vás mohl svěřit právě jemu. Dědeček si to nikdy neověří, buďte klidný, protože on a daddy se před dvaceti lety na smrt pohádali a už se nikdy nesetkali. Sbohem, Strawberry!“ řekla nakonec a znovu se rozplakala, neboť toto děvčátko navzdory své ohromující inteligenci a rozhodnosti, jakou jsme u ní už poznali, bylo přes to vše velice citlivé a spontánní. Kdyby jí nebylo jenom pět let, Fanfán by se s ní docela rád oženil – kdyby ovšem neměl v hlavě svou Letizii! Emmu začal zbožňovat – a proto ji vzal na okamžik stranou a náhle na ni promluvil:

„Emmo, nikdy na tebe nezapomenu, i kdybych žil sto let!“

„Ale vy umíte dobře mluvit!“ řekla nato. „I když jste němý!“

„Myslím, že se stal zázrak,“ odpověděl jí se zachmuřeným údivem, který byl v tom okamžiku namístě.

„Já věřím v zázraky,“ prohlásila Emma nadšeně.

Tento dialog, přeložený z angličtiny, nevypadá nijak zvláštně, ale hudebnost anglického jazyka a rytmická majestátnost mu dodávaly velkou vznešenost. A když Tulipán Emmě vložil do ruky deset jakobusů, které vytáhl z kapsy, řekla mu:

„Tak vy jste toho šlechtice přece jen zabil?“

„Já jsem přísahal, že ne, miláčku!“

„Mám vám to věřit?“

„Věřte mi to, abyste uklidnila svou duši! Sbohem, Emmo, ještě se v životě uvidíme!“ rozloučil se s ní Tulipán.

„Sbohem, ještě se uvidíme, Fanfáne Tulipáne!“

„Cos to řekla?“

„Dnes ráno jste ze spaní mluvil a já jsem tam v ovčárně už byla. Říkal jste takové divné věci, jako například: Do toho, Fanfáne Tulipáne! Ty svou laňku najdeš!“

„To jsem říkal anglicky?“

„Francouzsky! Já francouzsky trošínku rozumím, protože dědeček zná francouzsky a něco mě už naučil. Ale v každém případě jsem se tak dozvěděla, že nejste o nic víc němý než já!“

A potom ta dívenka, maličká, ale nádherná a už hrdinka, okouzlující navzdory své umouněnosti a rozcuchanosti, energická a kategorická navzdory svému věku a vzrůstu, tak kromobyčejná, ukázala hlavou na stádo, které už bylo zase dost daleko před nimi, a řekla mu:

„Go, now!“

Tulipán ji pak políbil na čelo, na tvářičky, na bradičku a byl smutný při pomyšlení, že pravděpodobně už nikdy nespatří Emmu Hartovou.

A pak se rozběhl za stádem a nemohl samozřejmě tušit, když se stále obracel, aby jí zamával na rozloučenou, že se s Emmou Hartovou shledá znovu roku 1815 v Neapoli jako s manželkou anglického velvyslance a že se jí tam bude říkat lady Hamilton!

Když vzdálenost z ní udělala nejasnou siluetu, přestal mávat. Netušil, že tato křehká, umouněná, ale tak zajímavá dívenka udělá v Londýně kariéru tak trochu lehkého děvčete pod jménem Emma Lyon – a že k té kariéře jí na počátku napomohly jeho jakobusy, které jí tak vděčně právě daroval! Nu což, Emma prožije svůj úděl (který celkem vzato, jak se nám zdá, už dosti předpovídá to, co jsme o ní právě pověděli) – úděl paní velvyslancové v Neapoli, ale především (a to je její největší zásluha pro budoucnost) úděl milenky admirála Nelsona, který rozdrtí Francii u Trafalgaru, což mu vynese čest stát se vítězem a čest zemřít na místě svého vítězství a potom čest dostat v Londýně náměstí, které nese jméno jeho vítězného bojiště. Emma kvůli tomu zemře. Jenže když si teď ona a Tulipán dávali přátelské polibky a sbohem na cestě vedoucí do Londýna, neznali tuto historickou budoucnost a necítili nic jiného, než smutek nad tím, že se jeden druhému ztratili z očí.

ŠESTÁ ČÁST

BOJE V ANGLII

/1

„Ach, na tohle město nikdy v životě nezapomenu!“ Tohle si myslel Fanfán Tulipán, když byl v Londýně už patnáctý den. Ano! Nikdy nezapomene na Londýn, protože tu narazil na řadu překážek a potíží všeho druhu, či – abychom to vystihli líp: měl tu stále strašnou smůlu!

Smůlu měl už s Everettem Poakesem, člověkem, na něhož mu kapitán Kerkove dal doporučující dopis a k němuž Tulipán zašel ihned po příchodu do Londýna, když dal vale ovcím (osm dní trvala ta cesta, během níž nastydl a dostal rýmu!). Everett Poakes nebyl doma ve své taverně Prospect of Whitby, stojící na pilotách nad Temží. Everett Poakes byl totiž ve vězení! Pokud Tulipán dobře rozuměl mladé ženě, která ho v této slavné taverně přijala – tak trochu zaraženě a nedůvěřivě, tak Poakes provedl cosi hloupého, totiž že nabídl lichvářskou půjčku jednomu svému zákazníkovi, z něhož se pak vyklubal marshalman – ten právě pátral po takových lichvářských případech! A tak Poakes dostal šest měsíců žaláře a měl se z něho vrátit až na počátku příštího roku!

„Je to velice podivný člověk,“ řekl o něm Tulipánoví Kerkove. „Námořníci, kteří jezdí do Anglie pro uhlí, obchodují u Everetta Poakese tak trochu se vším možným a Poakes je první, který z toho má prospěch. A je prý tak trochu taky špiónem ve službách Francie nebo Ameriky a já bych se vůbec nedivil, kdyby to bylo pravda. A tak, jestliže máš o něj zájem, počínej si tam u něho opatrně a moc nemluv!“

„Ale ano, mám zájem,“ odpověděl kapitánovi Tulipán, který se sice dostal do špionážní aféry nechtěně, ale teď nevěděl, zdali se mu tento druh skryté činnosti nezalíbil – zvláště od té doby, co napálil Angličany falšovanými plány.

Co ho nejvíc zajímalo na Poakesovi, bylo to, že majitel taverny Prospect of Whitby byl v Londýně právě tím mužem, který (ovšem kromě pánů z admirality) znal nejlépe lodi a důstojníky anglického Home Fleetu – a bylo možno soudit, že to nebyla náhoda! – takže byl schopen nalézt v co nejkratší době fregatu Vindictive, kapitána Olifanta Ruarka a bohdá i Letizii!

Ale Everett Poakes nebyl teď k mání, a tak Tulipán, který měl hrubý plán Londýna nakreslený Kerkovem, žalostně ztroskotal, když se pokoušel sám hledat na nekonečně dlouhých nábřežích, v přístavních bazénech plných lodí všeho druhu, a když tu bloudil sem a tam, kam ho nohy zanesly, po celé dlouhé dny, až padal únavou, přičemž se často dostal před mříže zabraňující v přístupu k dalším lodím, nebo narazil na hlídky, které se samozřejmě nemohl odvážit požádat o nějaké informace. Tulipán spal pod plachtami ve skladištích, kde se hemžily krysy, jednou se vyspal v jakési bárce – a výsledkem toho nakonec bylo, že se z jeho rýmy vyvinul katar, pak bronchitida, protože byl už říjen a od Temže vál ostrý vítr. Někdo jiný na jeho místě by byl už dávno padl vysílením!

Jednou večer Tulipán objevil velký park. Byl to Hyde Park. A tak si řekl, že mu v parku bude možná líp, když se tam někde ukryje v křoví, než na březích, které bičoval vítr roznášející všude kapky vody. Kdyby takhle mohl někam do postele s přikrývkami v některém z těch hostinců, které tu občas vídal! Ale copak se mohl odvážit zajít do nich se svou povrchní znalostí angličtiny a se svou naprostou neznalostí toho, jak londýnská policie kontroluje veřejná zařízení? Bylo to k vzteku, když si pomyslel, že ve svém flanelovém pásu má sto liber! Byl už tak vyčerpán, že padal únavou a že by se byl vyspal uprostřed ulice! Byla to ovšem naprostá pošetilost, že si vybral ke spaní právě Hyde Park! Jakmile přišel večer, všichni z něho utíkali, protože v Hyde Parku zůstali pak už jen darebáci číhající na chodce, kteří neznali špatnou pověst tohoto místa.

Tuto špatnou pověst Tulipán měl poznat ihned a zapamatovat si ji nadosmrti! Už když hledal v parku vhodné křoví, byl v přítmí omráčen, aniž spatřil nebo uslyšel toho, kdo ho napadl. A pokud jde o spaní, spal pak tak dobře, že o sobě vůbec nevěděl, náramně těžkým spánkem! A ráno se pak probudil náramně lehce, neboť už na sobě neměl ani kabát, což nebylo tak zlé, ani klobouk, což nebylo tragické, ale dokonce ani vindru! Ti darebáci rozpárali jeho flanelový pás a nechali ho na jeho těle – prázdný! – jistě proto, aby mu nebylo příliš zima!

Co teď měl dělat, aby si mohl koupit tu hnusnou denní porci smažených ryb v prkenných krámcích, které byly téměř všude kolem a byly začouzené od přepalovaného tuku? Tulipán po zralé úvaze došel k závěru, že má na vybranou buď to, že taky napadne po setmění nějakého pitomce v Hyde Parku (což by bylo jistě lepší, než kdyby to udělal ve městě, protože po západu slunce se do parku neodvažovala ani policie) – jenomže tato volba nevyhovovala jeho povaze, a tak si raději vybral žebrotu!

Lupiči mu naštěstí nevzali jeho štítek – a tak se následujícího dne Tulipán usadil v dlouhé ulici, kam náhodou zašel a která byla zajímavá tím, že zde lehká děvčata lovila zákazníky. V této ulici jménem Holborn Street bylo potom možno vídat mladého muže v košili, s fialovou boulí na čele a s nápisem Deaf and Dumb na hrudi (Tulipán v duchu znovu blahořečil kapitánovi Kerkovovi za tento nápad!).

Žebrání mu šlo dost dobře po tři dny, zčásti proto, že se chytře usadil s náležitým zbožným výrazem v tváři před malým chrámem postaveným v korintském slohu. Do tohoto chrámu chodilo totiž mnoho starých dobročinných dam. Přežít tu smůlu! To byl teď jeho první cíl! Měl v plánu nastřádat si dost peněz, aby pak několik dní nemusel žebrat a aby mohl pokračovat ve svém pátrání všude, kde byly lodi.

Tulipán přišel na způsob, jak by všechno dost úsporně vydržel – stejně úsporně, jako když předtím jedl smažené ryby – přičemž tento nový způsob měl tu přednost, že se mu nezvedal žaludek. Po ulicích tu chodily dvakrát denně urostlé dívky, většinou pocházející z Walesu, které nosily obrovské plechové konve plné mléka a prodávaly zákazníkům sběračku za šesták! A tak se náš hrdina Tulipán teď živil mlékem. Když ho lidé viděli, jak pije tento mírumilovný nápoj z misky, kterou kdesi našel, budil ve starých ladies přicházejících do chrámu ještě víc něžného soucitu. Fanfán nebyl nezajímavý ani lehkým děvčatům. Jeho krásné oči, které si ty dívky přicházely prohlédnout zblízka a přitom mu je záviděly, melancholické kouzlo jeho ne právě častých úsměvů, jeho miska na mléko a pocit hrůzy nad tím, že tak pěkný chlapec je ubohý invalida – to všechno ženy dojímalo. Zvláště jednu z nich, docela pěknou macatou, zlatovlasou třicátnici, kterou však v této ulici bylo vidět jen zřídkakdy, protože se hodně věnovala různým pánům, kteří chodili po ulici a zkoumali tu toto lehké zboží. Nuže, tato pěkná blondýnka Fanfánovi Tulipánoví každý večer, když se vracela domů, dávala dvě pence.

Queen Melissa – Královna Melissa, tak jí tu říkali, protože nikdy nikomu neráčila věnovat ani slova – vždycky ke dvěma pencím darovaným Fanfánovi Tulipánoví připojila mazlivé zasmání a přitom mu rukou a prsty nepochybně naznačovala, že je jí sympatický. Jednoho večera mu své sympatie chtěla dokázat ještě víc a blíž – tím, že si ho chtěla odvést k sobě domů. Tulipán to pochopil ihned, protože ho velitelsky chytla za ruku – Fanfán ji vídal, že to tak dělala vždycky se svými zákazníky. A tohle byla Fanfánova další smůla! Ale co se mu to, proboha, stalo? Něco neuvěřitelného! Tulipán jí dal znamení, že nechce (protože se bál, že se nakazí), ale Melissa ho táhla s sebou s ještě větší silou. Potom najednou dostala vztek – divný vztek, který nedala najevo tak, že by začala křičet a spílat, ale tak, že svými prsty vztekle gestikulovala zděšenému a nechápajícímu Tulipánoví před nosem! A co udělala potom? Zavrčela VRRR (ano!), prudce ho odstrčila, rozběhla se ke dvěma konstáblům, kteří se právě objevili nedaleko na ulici, přitom stále vztekle vrčela to své VRRR! a pomstychtivě jim ukazovala prstem na Tulipána!

A teď teprve Tulipán pochopil, o co jde! Byl v pěkném svrabu! Queen Melissa totiž právě poznala, že Tulipán vůbec není hluchoněmý, protože, co mu naznačovala svými prsty, byla řeč hluchoněmých! A Tulipán té řeči vůbec nerozuměl! Queen Melissa byla sama hluchoněmá – to je k nevíře! – a jelikož Tulipán byl přece taky hluchoněmý… jenže Tulipán, i když četl anglické romány, nevěděl, že v Anglii zavírají falešné invalidy, kteří zneužívají veřejné dobročinnosti!

Co následovalo potom, to nelze vylíčit. Ti dva drábové se k němu rozběhli a Tulipán, protože se bál, že by se mu někdo mohl postavit do cesty (na ulici bylo plno lidí odcházejících právě z kanceláří), aby mu zabránil v útěku, vešel se sklopenou hlavou do chrámu, protože si byl jist tím, že v něm někde je zadní vchod. Toto svaté místo bylo však plné lidí: sloužila se tu zádušní mše a sbor zpěváků právě hromovým fortissimem doprovázel na poslední cestě Homera Danziga, jehož jméno sice nevešlo do historie, ale který se tak skutečně jmenoval. Ach, ano! Pan rytíř de la Tulipe bude ještě dlouho vzpomínat na zmatené zděšení zástupu truchlících, kteří byli vyplašeni jako slepice v kurníku vpádem lišky, na jejich protesty, že to je skandál, na povyk vdovy, tet a bratranců drahého zesnulého! Všichni ho začali honit kolem pilířů, křičeli: „Chyťte zloděje! To je vrah! To je svatokrádež!“ Tulipán potom zakopl o zrádný koberec a narazil na katafalk, který se s hlasitým rachotem poroučel na zem. A tak se stalo, že Tulipán byl nakonec chycen a zatčen, i když se vší silou držel rakve s Homerem Danzigem, jehož duše, jak doufáme, byla už dosti daleko na své cestě do nebe, aby neviděla tento pekelný zmatek a neslyšela rámus rušící smuteční obřad!

A proto si teď Tulipán říká to, co jsme od něho slyšeli před chvílí: „Ach, na tohle sakramentské město nikdy nezapomenu!“

Tulipán si to říká v kobce, kde je zavřen už dvanáct hodin!

♦ ♦ ♦

V soudní kanceláři už nemohl hrát hluchoněmého, protože řval jako pominutý, když ho ti drábové vyvlekli za pomoci kopanců z chrámu. Proto si teď hrál na prosťáčka, aby nikdo nemohl přičítat jeho vyjadřování a jeho nechápavost ničemu jinému než vrozené poloblbosti.

Tulipán však pochopil, že ho druhého dne bude soudit nějaký Headborough, což byl komisař a zároveň soudce, který zběžně vyšetřoval a soudil běžné delikty a mírné přestupky.

„Kolik je teď asi hodin? Osm nebo devět ráno?“

V kobce nebylo žádné světlo, bylo tu tma jako v pytli. Tulipán se téměř nevyspal, a proto se mu takto dařilo odhadnout, kolik je hodin. A jestliže se nevyspal, pak to bylo proto, že v druhém rohu cely někdo bez přestání chrápal, hýkal a pšoukal. Proto se nebylo možno divit, že to v cele tak smrdělo. Ale to mu alespoň umožnilo, že zapomněl na své zoufalství. Tohle chrápání, hýkání a pšoukání, to byl skutečný koncert, velice originální!

Tulipán přemýšlel, jaký trest mu hrozí, ačkoliv právě tohle mu nedělalo doopravdy starost, ale spíš to, jak se cítil bezmocný v tomto obrovském, úděsně cizím a pro něj zvláště tak hrozivém městě, kde – protože neměl peníze, známé nebo nějakého ochránce – byl odsouzen k tomu, aby šel od jednoho zklamání ke druhému, od neúspěchů k hotovým katastrofám.

Najednou se v cele na jedné straně objevilo světlo. Kdosi venku na ulici vytahoval nahoru železnou desku, na jejímž spodním okraji se objevila špehýrka. Nazvat to světlo světlem, to byla opravdu nadsázka, protože se tma v cele změnila v přítmí, ale teď už bylo možno alespoň rozeznat špinavé kamenné zdi, uschlá lejna na cihlové podlaze a dokonce mrtvou krysu, která byla už taky seschlá, což svědčilo o tom, jaká zdravá atmosféra byla v tomto sklepení.

Vzadu v koutě uviděl Tulipán jakousi hromadu, nějakou divnou, neforemnou věc, která celou noc muzicírovala. Byla to pravděpodobně lidská bytost, ale slovo hromada se k ní hodilo líp, protože ji to líp charakterizovalo. Byla to masa jakoby bez hlavy, obrovská kulatá loutka z hadrů, koule, balón – jestliže to ovšem byla skutečně lidská bytost, pak to lidskou bytost velice špatně napodobovalo! Nejpodivnější na tom bylo, že to bylo úplně obaleno blátem, které teď už bylo taky suché, ale právě to vysvětlovalo, proč tu byl takový pach, který tolik připomínal pach vznášející se nad slepými kanály v Benátkách. Stručně řečeno, byl to smrad!

Tulipán i v okamžicích, kdy mu vůbec nebylo do smíchu, byl vždycky zvědavý. Proto vstal a šel se na tu věc podívat zblízka. Není to snad mršina?

„Hej!“ zavolal. „How do you feel?“

Protože na svou otázku nedostal odpověď, kopl nazdařbůh do té hromady, přičemž doufal, že nezasáhl žádný důležitý orgán. Ale výsledek se dostavil, protože se z hromady hadrů zpevněných seschlým blátem do formy krunýře vynořilo cosi, co sice vypadalo jako obličej – ani mužský, ani ženský – jako tvář nezvykle roztáhlá do šířky, tvář tmavě fialová, s nosem, v němž zely dvě velké díry, s propadlými ústy, s očima, které pomalu rozevíraly těžké zvrásnělé kryty víček a které byly plné rudých žilek jako oči nějakého alkoholického králíka. A na vrcholu této zajímavé deformace hlavy byla koruna hustých vlasů – které by byly bílé, kdyby nebyly napudrovány uhelným prachem a pokryty černou jinovatkou, a jejichž délka opravňovala domněnku, že jde o ženu. Tato pravděpodobnost byla zdůrazněna skutečností, že karfiolové uši tohoto stvoření byly ozdobeny stříbrnými náušnicemi s malými safíry uprostřed.

„My name is Strawberry,“ představil se Tulipán a v odpověď uslyšel něco mimořádného, co mu vyrazilo dech, něco, co bylo řečeno v té nejryzejší francouzštině: „Hele, neser mě, jó?“

To bylo vysloveno těžkým jazykem a hlasem znějícím jako prasklý bronzový zvon, ale přece jen zvon! A potom ta obrovská žena – pokud to opravdu byla příslušnice slabého pohlaví – zase naráz usnula! Francouzka! No tohle!!!

Tulipán si zase sedl do svého kouta a čekal tam celou hodinu, než se ta žena konečně a definitivně probudila. A když se to ženské stvoření probudilo, s mručením se rozložilo, pak se to protáhlo se sloním zíváním a postavilo na nohy – a tak se ukázalo ve vší své zablácené a pomačkané nádheře pivního sudu jak širokého tak dlouhého – a když to upřelo na Tulipána udivený, zamračený, nejasný pohled, v němž se zřejmě ještě ani nepohnuly vlny inteligence, řekl Fanfán:

„Má úcta madame! Pokládám za svou příjemnou povinnost pozdravit krajanku!“

Potom se s úsměvem sklonil jako pravý dvořan, aby jí políbil ruku. Strpěla to. Zcela zřejmě ji tato událost úplně ohromila! Podívala se kolem sebe a pak vyjekla: „Vopakuj to, jo! Cos to říkal?“

„Vyjádřil jsem vám svou úctu, madame!“

„Nepolíbils mi taky ruku?“

„Měl jsem tu čest, ano, madame!“

„Do prdele! Sakra!“ řekla, když si odkašlala. „Já jsem myslela, že se mi to zdá. Jednu chvíli jsem si dokonce myslela, že jsem zase u toho starého Philippa!“ Umlkla a pak po chvíli pokračovala: „Tisíc láter, já jsem právě mluvila francouzsky, ne?“ A když na to Tulipán přikývl, dodala udiveně: „Do prdele! Já se z toho poseru!“ a dala se do udiveného smíchu. „Já jsem nevěděla, že to ještě vím! Vono je to už čtyřicet let, co se mi to nepřihodilo!“

„Ale ještě dovedete obdivuhodně klít!“ řekl jí galantně Tulipán.

„A, to je normálka! Já kleju francouzsky dokonce i v angličtině, člověk je přece taky vlastenec! Jakpak se jmenuješ, synku?“

„Fanfán,“ odpověděl. „Ale jen pro vás, madame!“ dodal tiše. „Moje situace není zrovna v pořádku a tak…“

„Shut up!“ nařídila mu velitelsky. „Já patřím taky k určitým kruhům!“

„K určitým kruhům?“

„Jo – a v těch našich se jeden druhého na nic nevyptáváme. Čím míň toho budu vídat o tobě, tím líp!“

„Vědět!“

„Vědět!… Co tě sem přivedlo?“

Pověděl jí to. Chechtala se, když jí vyprávěl o hluchoněmé prostitutce a ještě víc ji rozesmálo líčení honičky v chrámu. A když se jí Fanfán ustrašeně zeptal, zdali mu hrozí těžký trest, plácla mu svou ruku na rameno a prohlásila: „Synku, seš pod mou vochranou. Protože seš Francouz a protožes mě rozesmál! A kromě toho seš hezky zdvořilej! Políbit mně ruku! Jako za časů starýho Philippa! Hrome! To se musí zapít!“

Tulipán – ne bez zděšení – spatřil, jak z hromady svých hadrů vytahuje kameninovou láhev, kterou mu podala – byl to gin! Tulipán si notně lokl – a ten doušek mu vyrazil dech. Když se mu pak vyjasnily oči, které se mu po napití naplnily slzami, spatřil, jak jeho nová přítelkyně dlouhými doušky dopíjí láhev. Dopila, pak si krkla tak hlasitě, že div ze zdí neopadala omítka.

„Teď mi je líp!“ prohlásila. „A teď se de vodtud, synku!“

Její koule prošla celou s nečekanou lehkostí a její pěst zabouchala pak na dveře, přičemž zatroubila jako trouba z Jericha: „Hej! Benthame! I am awoke! Open!“

„Proč vás zavřeli?“ zeptal se jí užaslý Tulipán právě v té chvíli, když kdosi otáčel klíčem v zámku.

„Nezavřeli!“ řekla zvysoka. „Poskytli mi nocleh! Asi mě sebrali někde v nějakým blízkým potoce. Morning, darling!“ pozdravila pak muže jménem Bentham, žalářníka, který jí přišel otevřít a který ji teď žoviálně pozdravil: „Hello, mistress Jones!“

Když vyšli nahoru po dvanácti schodech, dostali se do malé nízké místnosti, která byla příjemně vytopena kachlovými kamny, a Bentham oznámil: „Headbourough Stonewal tu bude každou chvíli.“

Když Bentham odešel z místnosti, řekla mistress Jonesová Fanfánovi: „Hele, ty seš můj synovec! A nic nekecej, pokus se dělat idiota!“

„To já umím moc dobře!“

„All right. – Hello, mister Stonewal!“ zvolala, když do místnosti vstoupil trochu nahrblý muž, vyholený hladce až do krve, oblečený do šatů z hnědého sukna. „Thank you for the hospitality of this night!“ poděkovala mu za nocleh.

„It is always a pleasure,“ odpověděl jí zcela vážně komisař a pak ukázal na Tulipána: „I suppose he is your nephew.“

„Yes sir!“ potvrdila svůj příbuzenský vztah k Fanfánovi.

„All right! Take him away and don’t forget me next week!“ souhlasil s ní komisař.

„Sure!“ řekla na to mistress Jonesová a už si odváděla s sebou Fanfána, který se nepřestával divit, co to vlastně hrají za divadlo. Způsobil to snad ten gin, který ještě nikdy nepil? Zdálo se mu, že se vznáší, ale přitom měl především divný pocit: uprostřed všech těch lidí, kterých bylo teď na ulici už plno, vůbec necítil onen neklid, ne-li dokonce strach, jaký ho pronásledoval od té doby, co přišel do Londýna. Nyní pochopil, že za tento pocit bezpečí vděčí mistress Jonesové! Nejenom to! Vyvedla ho z vězení na svobodu, aniž byl souzen, stačila k tomu jen její autorita, její tak těžko pochopitelný způsob jednání, to, že se z tohoto monstra šířila jakási ofenzivní radost, přírodní síla, za kterou bylo jistě dobré se schovat! Proto jí Fanfán vřele poděkoval a požádal ji – naprosto bez nadšení – aby se s ní mohl rozloučit. Mistress Jonesová se naráz zastavila a podívala se na něj beze slova. Fanfán se ještě otázal: „Můžu se vás zeptat, proč ten soudce předpokládal, že jsem váš synovec, aniž jste mu předtím cokoliv řekla?“

„Asi před měsícem,“ odpověděla mu, „byla jsem taky v cele s jedním uličníkem, kterej mi byl sympatickej. Ne sice tolik jako ty, ale přece jen sympatickej! A tak jsem řekla Stonewalovi, že je to můj synovec.“

„Vy jste s tím Stonewalem jistě velice zadobře, že?“

„Samozřejmě! Dodávám mu totiž uhlí, příští týden zas, teď si to objednal!“

Potom k tomuto naprosto záhadnému vysvětlení dodala: „A kampak teď?“

„Prosím?“

„Tys mě požádal o dovolení, aby ses směl se mnou rozloučit. A tak se tě ptám: kam teď? Nemáš ani vindru a jsi hubený jako špunt!“

„Jako lunt!“

„No tak vidíš! A navíc jsi Francouz – v téhle zemi! Já nevím proč! Ticho! Žádné vysvětlování! Nabízím ti postel a sůl… Ne!

Stůl! A taky práci! Zato mě znovu naučíš mluvit správně francouzsky, all right?“

Zase se najednou zastavila, aniž k tomu měla důvod. „All right,“ odpověděl radostně Fanfán, protože byl neobyčejně šťastný, že věci vzaly takový obrat. „A vy mě naučíte mluvit opravdu anglicky!“ dodal a byl tak dojat, že jí znovu políbil ruku.

„Á! Von to dělá jako můj starej Philippe!“ zavzpomínala si nadšeně. To jméno vyslovila během krátké doby už potřetí! „Ostatně ty se mu tak trochu podobáš!“ podívala se jakoby užasle na Fanfána a řekla to spisovnou francouzštinou. „Ten mě nějak rozmazával!“

„Rozmazloval!“ opravil ji Fanfán. „Ale kdo je ten Philippe?“

„Philippe ďOrléans! Byl regentem Francie po smrti Louise XIV. Co jsme se spolu nasmáli! Ach a ty večeře v Palais Royal! Bylo mi tehdy dvacet a moje specialita, to bylo, že jsem celá nahá dělala nádivku ve velké pečené paštice na stole – a ten stůl se náhle objevil uprostřed parketu v sále!“

Při této vzpomínce se tak hlučně rozesmála, že se chodci na ulici leknutím zastavili a že se i koně plašili. Po této úchvatné a nečekané historce, kterou připomněla své někdejší nádherné flámy, řekla Fanfánovi: „Nephew, nepleť se ale! Tvoje ctnost se mě nemá co bát! Mně je už sedmdesát!“

„To by byla pro mne velká čest!“ řekl nato Nephew Tulipán, kterému se ulevilo, protože se přece jenom obával opačné možnosti.

A takto tedy do Fanfánova života vstoupila Aurora Jonesová, původně Auroře Picardová, narozená v Belleville za vlády Louise XIV. A potom žili spolu celé čtyři měsíce ve čtvrti Chick Lane, která byla tou nejšpinavější a nejchmurnější čtvrtí Londýna.

♦ ♦ ♦

Aurora Jonesová vyzařovala sílu a radost, ale uměla být i hrozně prudká, násilná – buď slovně (některé její hromové repliky byly slavné v celém londýnském podsvětí, kde vládla jako královna), nebo fyzicky: nejeden z těch, kdo se proti ní nějak postavil, zůstal ležet na dlažbě mrtvý! Její síla, radost a prudkost nikdy neuhasínaly, protože je živila nevysýchajícím proudem ginu.

Do Londýna přišla před padesáti lety jako milenka jednoho diplomata Philippa ďOrléans, ale svému diplomatovi dala vale kvůli jednomu mladému lordovi, který ji naučil „vědecky“ pít, jak sama říkala. Svému učiteli se brzy vyrovnala natolik, že měl co dělat, aby ji předčil – a to ho stálo život. Nezemřel proto, že se upil, jak se od ní jednoho dne dozvěděl Nephew-Tulipán, ale protože si spletl druhé poschodí svého domu s přízemím – a to v anglických domech, které jsou vysoké, bývá osudné.

Potom potkala pana Jonese, jehož jméno jí zůstalo. Pan Jones měl všechny přednosti: byl ředitelem plavební společnosti a byl také dost bohatý, přitom i dost hezký muž, měl bradku (což byla tehdy neobvyklá věc), protože se obdivoval Francoisi I. – a přitom byl také šíleně do Aurory zamilovaný. Fanfán byl celý vyjevený, když mu Aurora – které teď Fanfán říkal Tetinko – jednoho dne prozradila, kolikrát ji pan Jones dokázal poctít jako ženu za jednu noc – a ostatně nejen v noci!

Tento dokonalý muž měl jednu chybu: byl naprostý abstinent! A tak Aurora jednoho dne měla dost toho, že musela své portské pít tajně ve svém domě, kde jinak bylo všechno v pořádku a společensky počestné. Začala proto navštěvovat taverny, ačkoliv to bylo proti společenským zvyklostem, ale to jí bylo jedno – zvláště potom, když do sebe hodila dva giny zazděné v holbě piva (tohle byl recept mladého lorda, který spadl z druhého poschodí).

„A tak si představ, Nephew,“ řekla Fanfánovi v prosinci (dva měsíce poté, co se seznámili), když se jednou večer vraceli domů po bahnitém břehu Temže (tuhle zvláštnost si později ještě vysvětlíme), „že se mi to jednou najedlo!“

„Zajedlo, tetinko!“

„Velmi dobře, pane učiteli! Tak teda: zajedlo se mi to, měla jsem až po krk těch elegantních innů, jako je například Old George Inn, a dostala jsem chuť zajít si do vopravdický hospody – tak jako jsem to dělávala v Belleville se svou maminkou ještě předtím, než se stal regentem Philippe ďOrléans – a tak jsem se jednou dostala až k dřevěným schodům, které vedly do taverny stojící nad hladinou Temže. Byl to Prospect of Whitby. A tam je počátek všeho…“

„Tys řekla Prospect of Whitby, tetinko?“

„Jo!“

„Everett Poakes!“

„Jo, je teď ve vězení. Ty znáš Everetta Poakese?“

„Ten už byl ve vězení, když jsem přišel do Londýna, měl jsem na něj doporučující dopis. A všechny potíže, které jsem měl potom, vznikly proto, že jsem ho nenašel!“

Tetinka se divně podívala na svého Nephewa a Fanfán si všiml, že její rudé oči zneklidněly.

„Nemusíš mi nic říkat,“ zdůraznila pak, „ale koneckonců teď se dobře známe a máme se docela rádi. Jestliže jsi přišel z Francie tajně a měl jsi s Everettem Poakesem navázat styk…“

„Ano?“

„Neděláš teda snad agenta pro Francii?“

Fanfán se tiše zasmál: „To je příliš silné slovo! Možná že jsem to měl původně v úmyslu, ale to, že se mě na to ptáš, mi dokazuje, že co mi bylo předem řečeno, i když ne s naprostou jistotou, bylo přesně tak: totiž že Poakes je, jak se říká, placen cizí mocností!“

„Taky si to myslím,“ odpověděla Aurora Jonesová a povzdechla si. „To se mi ale vůbec nelíbí, že pluješ v těchhle vodách, milý Nephewe!“

„Jenže já jsem vůbec ani nezačal!“ odpověděl jí s úsměvem.

„Já bych tě nechtěla vidět na šibenici!“

Pak oba zmlkli a teprve potom, když se křivolakými smradlavými uličkami čtvrti Chick Lane, na které už padala ledová tma, dostali do sklepení jednoho polozbořeného domu, který byl jejich domovem a kde měli dva pelechy, dvě židle, jeden stůl, jedno umyvadlo a dvě konve – a když tam Aurora zapálila olejovou lampičku, jejíž ponuré světlo žlutavě ozářilo jejich obličeje a oprýskané zdi, řekl Nephew tetince smutně: „Tetinko, já jsem nepřišel do Londýna právě kvůli tomuhle!“

„Nedělej si žádné násilí kvůli mně!“ odpověděla mu na to. „Já ti znovu říkám, že tě nikdo nenutí, abys mi cokoli říkal!“

Aurora si pak rukou, kterou používala jako nějakou sekyrku, osekávala blátěné boty, které jí sahaly do půl stehen, a přitom pokračovala v hovoru: „Já nenávidím válku a všechno, co s ní souvisí, ale nebudu ti proto vyčítat, že pracuješ pro svou zem!“ Odmlčela se na okamžik a pak dodala: „Koneckonců je to taky moje zem!“

Potom si nalila plný džbánek ginu a už chtěla naplnit i druhý džbánek, který také stál pohotově na stole, ale zarazila se včas a odložila láhev, protože Nephew Tulipán od té doby, co okusil gin v cele komisařství, už se ho nikdy ani nedotkl.

„Já jsem sem přišel proto, abych tu našel svou snoubenku,“ oznámil a zatáhl závěs, kterým se mohla místnost rozdělit na dvě poloviny – chtěl se totiž svléci a umýt. A zatímco se myl, vyprávěl historii únosu Letizie a přitom cvakal zuby, protože bylo zima. Když skončil, řekla mu tetinka s přirozenou laskavostí, kterou však dávala najevo jenom jemu:

„Ty jsi hodný a statečný mladík, můj maličký! Pravda, Poakes je muž, který se vyzná, ale já, jak vidíš, ti v tomhle vůbec nemůžu pomoc! V tomhle je nutná velká diskrétnost a já, můj maličký, jsem příliš nápadná‘“

Aurora zapálila oheň v krbu, a když se pak Fanfán před ní objevil umytý a čistě oblečený, sklep byl už plný čoudu ze smažících se herynků. Tento silný pach přebíjel pach Aurory Jonesové, která se nikdy nemyla, a proto hrůzně páchla, ale její Nephew si už na to zvykl, protože ji měl rád.

„To je divné,“ myslel si často, „člověk potká takovou dantovskou, alkoholickou, zablácenou obludu a pocítí k ní něco, co nikdy nepoznal: lásku syna k matce – a nejen k matce, k babičce!“

Právě tohle mu dávalo sílu, aby přemohl počáteční hnus, aby se postupně smířil se špínou, s odporným svinstvem, aby nakonec neviděl nesnesitelnou bídu této čtvrti, aby snášel pohled na tyto strašidelné lidské trosky, aby sám vedl divnou, smrdutou existenci, k níž ho dovedla jeho práce – ta „práce“, kterou mu Aurora Jonesová slíbila toho dne, kdy se poznali.

Právě tohle to bylo: jeho láska ke staré, nepředstavitelné, nezkrotné Auroře Jonesové, která kdysi dávno nahá oslňovala oči regenta Philippa ďOrléans a která se dnes – kolik let už? – oblékala do bláta, bahna a výkalů – tohle mu dávalo sílu! A ovšem také to, že se den po dni blížilo datum, kdy měl z vězení vyjít Everett Poakes – a s ním i jistota, že prostřednictvím Everetta Poakese najde stopy nynější existence své Letizie!

„Když jsme se vraceli, tak jsi řekla, že ses jednoho dne dostala před Prospect of Whitby a že tam všechno začalo. Co tam začalo?“ zeptal se jí a přitom s chutí okusoval smažené herynky.

„Jo, to začal můj nynější život. To, že jsem se dostala až tam, co se mělo stát mým opravdovým koncem, mým úpadkem,“ mrkla na Fanfána, „i mým štěstím,“ usmála se na Fanfána svými bezzubými ústy. „Když jsem vešla do taverny Prospect of Whitby, přistoupil tam ke mně krásný vysoký chlapík. Byl to majitel taverny, a tehdy to ještě nebyl Everett Poakes – a ten krasavec mi řekl: ‚Právě dnes jsem pohřbil svou ženu a mám v úmyslu spáchat sebevraždu, ale kdyby ses dnes se mnou chtěla vyspat, myslím, že bych to neudělal! Jak jsi na tom ty?‘ A já jsem mu na to řekla: ‚Já se k smrti otravuju, a proto jsem opilá. Možná že jsem chtěla skočit do Temže, ale tys mi právě učinil to nejkrásnější vyznání lásky, jaké jsem v životě slyšela, a tak souhlasím: dnes v noci se s tebou vyspím!‘ A on se mě potom zeptal: Jak se jmenuješ?‘ Když jsem mu to řekla, představil se mi: ‚Phillip Knowles‘.“

Aurora Jonesová pak zmlkla a v místnosti bylo slyšet jenom tiché prskání knotu sajícího žluklý olej. A Tulipánoví se zdálo, že vidí Auroru kdesi daleko v tom dnes už ztraceném čase, kdy se dívala do očí Phillipa Knowlese tak, jak to dělávala ještě nyní. Úžasně krásnou. Nebezpečně bláznivou, neuvěřitelně nezávislou, nezkrotnou ženu, která naráz opustila pana Jonese a jeho komfort kvůli tomu chlapíkovi Philippu Knowlesovi, který byl ničema a lump. Prožila potom čtyři roky vášnivé lásky – a potom jednoho podzimního rána byl její Phillip nalezen ve smradlavém potoce, který teče pár kroků od jejich sklepení a který se jmenuje Fleet Ditch – někdo, s kým se Phillip dostal do „profesionálního“ konfliktu, ho probodl dýkou!

„A tak jsem pak dělala kurvu,“ řekla nakonec Aurora Jonesová a pustila se do druhého slanečka. „A to byl počátek spádu“

„Pádu, tetinko!“ opravil ji Tulipán.

„Jo, pádu,“ opravila se s veselou ironií a s báječnou bezstarostností, které zřejmě – spolu s ginem – řídily její život a vždy ji vracely až do jejích dvaceti let, kdy dělala nádivku ve šprýmovných paštikách regenta Philippa.

„Nakonec, když si všichni mysleli, že nestojím ani za zlámanou grešli, jsem se pustila do jiného podnikání.“

„Děkuju vám, že jste mě k němu přibrala!“ poděkoval jí se smíchem Nephew Tulipán.

A teď si vysvětlíme, proč Fanfán-Nephew-Tulipán – který si zvykl na to, že mu Aurora Jonesová skoro každý večer u čadícího plamínku olejové lampičky dávala hodiny angličtiny – byl zadělaný až po uši a proč sršel vztekem, když se vracel z každodenního sbírání uhlí.

/2

Po každém odlivu, kdy voda opadává směrem k moři, bahnité svahy Temže se obnažují a odhalují své dosud skryté poklady: chcíplé kočky, deštníky bez plátna, zpuchřelé zplihlé klobouky, staré svršky všeho druhu, děravé spodky, rozedrané kalhoty, rukavice bez prstů – a také prázdné bedny, různé boty, nože bez střenek. Fanfán stále nalézal tyhle odpadky, které sem každodenně vyzvracelo hlavní město a které moře zase vracelo – a někdy k nim přidalo novorozeně, kdežto dospělé mrtvé nedokázalo odervat z nějaké zrezivělé kotvy nebo ze zátěže dlažebních kostek.

Toto různorodé bohatství nebylo bezcenné pro všechny lidi, a tak jakmile to bylo možné, zástupy různých individuí obsazovaly páchnoucí bažinu od londýnského Toweru až po Westminster a prohrábávaly ji háky, aby našly nějakou ještě dobrou věc, přičemž si ovšem nevšímaly mrtvol. Těmto individuím se říkalo bahňáci. Do takového „podnikání“ se vrhla i Aurora vzápětí poté, když – jak jsme se už dozvěděli – sama přestala být prodejným zbožím.

Zpočátku nebylo toto „podnikání“ snadné, protože každý nový zájemce vstupoval do obsazeného revíru – a když šlo o to či ono místo, které zvláště oplývalo odpadky, potom docházelo ke rvačkám. Kromě toho, jak tomu bývá při každé činnosti, člověk se nestává hned virtuosem, a tak to Auroře Jonesové v jejím revíru trvalo dost dlouho, než se jí podařilo objevit například kus ještě použitelného provazu nebo kastrol, který po opravě vypadal jako nový. Protože jí to však myslelo mnohem líp než všem ostatním bahňákům dohromady, nakonec se specializovala na deštníky a slunečníky a poměrně brzo si našla jednu malou obchodnici, která od ní kupovala nalezené exempláře a dělala z nich prodejné předměty. Od té doby by Aurora Jonesová byla mohla žít jakžtakž slušně, jenže ten, kdo stojí celý čas ve vodě, potřebuje stále víc a víc ginu a piva. A tak, ačkoliv téměř nic nejedla – nebo možná právě proto, že nic nejedla – začala přibývat a dokonce tloustnout. Potom jednoho dne – už to bylo tak před dvaceti třiceti lety – dostala geniální nápad: všimla si, že nákladní lodi vozící uhlí, které bylo v Londýně hlavním palivem, často na určitém místě Temže ztrácejí trochu svého nákladu a že toto místo bahňáci zrovna nevyhledávají. A tak našla svou novou specialitu, v níž si prakticky přisvojila monopol na uhlí ve svém revíru – s použitím klacku. Navíc jí pak začali pomáhat samotní námořníci, s nimiž se bavila a jimž občas ukázala svůj zadek (ten se nafoukl do obrovských rozměrů a stal se zvláštností, která byla pověstná mezi posádkami lodí): námořníci jí totiž při každé plavbě sházeli z lodí tolik uhlí, kolik chtěla (a lodi s uhlím pluly po Temži třikrát i čtyřikrát za den!). Aurora Jonesová chodila pak toto uhlí prodávat do města za cenu mnohem nižší, než stálo v obchodech, a tak si vytvořila dobré styky, mimo jiné s komisařem Stonewalem (nyní chápeme, proč byl k Auroře Jonesové a jejím synovcům tak shovívavý!).

Hned ten večer, který Aurora Jonesová a Nephew-Tulipán strávili společně v jejím brlohu, pověděla mu o tom všechno tak, aby pochopil, proč má na sobě takový krunýř suchého bláta.

„A tohle právě je ta ‚práce‘, o které jsem se ti zmínila dnes ráno, synku! Není zrovna příjemná na první pohled, ale koneckonců umožňuje žít a člověk si na ni taky zvykne jako na všechno! Teď už stárnu a kolem mne se objevují malí kujóni, ti si na mne začínají dovolovat a já bych byla docela šťastná, kdybych našla nějakého pomocníka.“

„Já jsem ochoten vám pomáhat!“ řekl jí na to Tulipán, ačkoliv se mu už předem zvedal žaludek.

„Jen poslyš: nejsi povinen mi pomáhat! Nemysli si, že když jsem tě dostala z vězení, měla jsem za lubem právě tohle! Já jsem za lubem neměla nikdy. Všechno, co dělám, dělám spontánně. Ty jsi hezký chlapec, promluvil jsi na mne francouzsky a políbil jsi mi ruku, a to mi stačí! Nemusíš mi dávat najevo, jak jsi mi vděčný!“

„Já vám budu rád pomáhat!“ odpověděl jí Tulipán. „Já vám budu rád pomáhat, protože vás mám rád, madame Jonesová!“

A začal pracovat hned druhý den při prvním odlivu, který toho dne začal v pět ráno.

Začátky byly hrozné. Po celé děsné týdny brodil se v zeleném svinstvu plném chaluh, hlav slanečků a mrtvých krys, nadmutých k prasknutí. Znamenalo to nasbírat do putny mokré, zablácené uhlí, jít putnu vysypat na vozík a vrátit se na místo. Aurora Jonesová měla pravdu, pokud šlo o kujóny, kteří se s ní pouštěli do hádky. Tulipán jí pomáhal teprve čtrnáct dní, když se to stalo: zůstal u jejich chatrče na břehu, aby opravil vozík, jehož dno se rozbilo, a pak spatřil Auroru Jonesovou, jak k němu vrávoravě běží. Aurora Jonesová sice vrávorala takhle často, ale obvykle ne tak brzo, a proto jí Tulipán šel naproti – a pak uviděl, že silně krvácí z nosu.

„Zase ti darebáci!“ řekla a přitom měla hlavu skloněnou a dlaně pod nosem. „Dostala jsem dlažební kostkou doprostřed kebule, vidíš, synku!“

„Vraťme se domů, já vám to ošetřím!“

Potom se jí pokusil zastavit krvácení slanou vodou. Zeptal se jí: „Ale proč vám to vlastně dělají? Co chtějí?“

„Moje místo! Moje uhlí! Nejdřív zastrašují. Až dodnes jen nadávali a vyhrožovali. Dnes, jak vidíš, svoje hrozby uskutečnili. Tu kostku mi hodil do tváře jeden z nich, ten je zřejmě náčelník té bandy. Potom všichni utekli, protože kámoši odvedle se za nimi rozběhli. Ale kde je teď najdeš? To nejsou frajeři od nás z Chick Lane!“

„Je jich hodně?“

„Tři nebo čtyři kluci a jeden starší, řekla bych, že mu je tak asi dvacet.“

Od té doby ji Tulipán nenechal nikdy sbírat uhlí samotnou. Ale ti uličníci, jako by byli informováni o tom, že je s ní (a to jistě informováni byli!), se už neobjevili. Tulipán byl pyšný a šťastný, že může chránit svou přítelkyni oplátkou za ochranu, kterou mu kdysi poskytla na komisařství, a od tohoto okamžiku, kdy k ní začal cítit cosi jako lásku, oslovoval ji teto Auroro a začal jí tykat.

A tohle, že mu s ní bylo tak dobře i v bahně Temže, způsobilo, že nutkání ke zvracení se objevovalo Čím dále tím řidčeji a že jeho odporná práce – i když nebylo možno říci, že ho bavila – se přece jen stávala pouhou rutinou, při níž myslel na jiné věci – na svou minulost, blízkou i vzdálenou, na Goujona Širokého, který teď byl už jen pouhým prachem v korsickém prachu, na pana de Ramponeau, kterého by chtěl jednou propíchnout mečem (tak přísahal!), na Cynthii Ellisovou a na Cartouche, kterým za jejich proradnost taky jednou (někdy!) řádně zaplatí (ale přitom si nebyl tak úplně jist, zdali je to opravdu nutné, protože právě jejich proradnost ho dovedla až sem do Londýna, a tedy možná do blízkosti Letizie, i když ovšem taky daleko od jeho bájného nepřítele vévody de Chartres, což je zase zásluha Cynthie Ellisové a opět další sakramentský problém!). Někdy si taky vzpomněl na Battendierovy a zvláště na paní Battendierovou, která, když ucítila lodní pach, už svlékala krajkové kalhotky, a pak na zrádnou, ale rozkošnou Fanchettu, na její matku, která mu poskytla první lekce milování, a znovu na Cynthii (ale z jiného důvodu!) a na ostatní ženy, které se mu už pletly, někdy mizely z jeho paměti – jistě proto, že teď tolik myslel na půvaby Letizie, které oceňoval nade všechny ostatní, protože je jen vídal a hladil a protože je teď chtěl získat navždycky – ó, lásko, lásko!

♦ ♦ ♦

Jednou večer na konci ledna roku 1775 – asi měsíc potom, co Tulipán Auroře Jonesové vypravoval o své Letizii – Aurora se nevrátila domů. Odešla kamsi vyřídit objednávku uhlí sama, protože Tulipán měl za úkol přeložit do angličtiny padesát Voltairových veršů a Aurora měla jeho překlad po návratu domů opravit. Měla být zpátky v osm hodin, ale bylo už deset, a ona nikde! Bylo nepravděpodobné, že by se byla cestou někde opila, protože to v zimě v noci nikdy nedělala, měla totiž strach, že by někde zůstala ležet a že by zmrzla. Ostatně od té doby, co u ní bydlel Tulipán, opíjela se jenom doma, protože, jak říkala, pokládala za zbytečné chodit se opíjet někam do společnosti, když měla lepší společnost doma.

V jedenáct hodin ji šel Tulipán hledat. Na hlavě měl teplou horskou kuklu a na sobě vlněný plášť, protože hrozně mrzlo. Auroru Jonesovou znal samozřejmě celý Chick Lane, protože tu byla tou nejvýznačnější postavou a protože měla mnoho přátel všeho druhu v tomto labyrintu špinavých uliček, v této čtvrti londýnské spodiny, jejíž byla královnou, jak Tulipánoví řekla. K jejím nejbližším přátelům patřil Ben Pendicock, klempíř, hubený pruďas, který měl vždycky za pasem nůž, protože dobře věděl, jaká nebezpečí na člověka v Londýně číhají – ostatně to věděl tak dobře proto, že sám před čtyřiceti lety probodl jednoho chodce, aby ho mohl obrat o peníze. A pak to byl Paddy Smith, řečený Grizzly, kovář, který už nedělal své řemeslo, ale kradl hodinky, které přenechával Everettu Poakesovi (říkalo se to, vzpomeňme si, že Kerkove řekl Fanfánovi Tulipánoví, že Poakes obchoduje se vším možným!). Kovář Grizzly měl kovářské pracky, bicepsy a ramena a bylo mu pětačtyřicet. A pak to byla Nancy Smradlavka, jmenovala se tak proto, že stále jedla česnek, bylo jí šedesát. O té se říkalo, že jednoho konstábla, který ji přistihl, když komusi právě ukradla váček s penězi, svými ukazováky oslepila – aby ji nepoznal, jak sama doznávala. Ta byla oddána Auroře Jonesové na život a na smrt, protože Aurora svým dřevákem omráčila jiného konstábla, který dopadl Nancy právě v okamžiku, kdy si přivlastňovala jiný váček s penězi. Martimer Chromák patřil k těm vynikajícím falešným chromým, které nikdy žádný policista nepřistihl, že chodí. Tomu bylo pětašedesát a měl za sebou téměř stejně dlouhou praxi a u sebe vždycky pistoli, protože jak se má bránit člověk, který je invalida? A k této krásné společnosti, která se už začala znepokojovat nad nepřítomností přítelkyně Aurory Jonesové, patřil i Simon Podivín. Tomu prý bylo sto let a jako bývalý voják o sobě říkával, že „prodělal všechny války, ale všechny zdálky“. Byl to velice zámožný pasák, měl v bance své konto, ale nikdy nechtěl opustit svůj brloh v Chick Lane, protože se tu narodil a protože se mu dělalo nevolno, když to kolem něj nesmrdělo.

Všichni jmenovaní v čele s Tulipánem, který nesl pochodeň, vydali se hledat Auroru. Nebyla ostatně daleko. Neušli ještě ani sto metrů v tichých meandrech čtvrti, plápolavě osvětlovaných Tulipánovou pochodní, když Nancy Smradlavka vykřikla: „Támhle je!“ Její výkřik je ve skutečnosti nepřeložitelný, ale Tulipán teď už znal slang této čtvrti dost dobře, aby věděl, co znamená. Všichni se rozběhli směrem k Auroře, naklonili se nad její ležící tělo, u kterého už klečel Tulipán, a to, co si pomysleli nejdřív, vyjádřil Šimon Podivín: „Bojím se, že se nepletu, když řeknu, že naše Aurora je mrtvá!“

Tulipán položil ucho na Aurořina obrovská prsa a po několika chvílích plných úzkosti zjistil, že ještě dýchá. Ale kde je zraněna? To bylo v první chvíli nemožné zjistit, naproti tomu bylo v této hrozné psí zimě naléhavě nutné ihned ji donést někam, kde bylo méně než osm pod nulou!

„Do Ráje!“ navrhl kovář Paddy Smith. To nebyla nemístná legrace, tento Ráj nebyl nikde na nebesích, ale naopak docela blízko. Byla to hrozná putyka, patřící bývalé prostitutce, které bylo také sto let jako Šimonu Podivínovi, což mezi nimi vedlo k pověstným hádkám o tom, kdo z nich je mladší a kdo starší. Aurora Jonesová v této putyce prožila nejeden pěkný den či spíš nejednu pamětihodnou noc – a teď, ať už byla mrtvá nebo polomrtvá, v Ráji musela být uvítána jako královna!

Jak už jsme řekli, Ráj byl pár kroků nedaleko a ostatně bylo odtamtud slyšet hulákání stálých hostí. A tak tedy právě tam odnesli Tulipán a jeho přátelé Auroru Jonesovou – ovšem, i když jich bylo tolik, nebyla to pro ně právě lehká věc spojenými silami nést osmdesát kilo živé či spíše mrtvé váhy, navíc její spodničky, sukně a jupky a ztvrdlé bahno, které taky něco vážilo! V jednu chvíli Auroru málem upustili a Ben Pendicock hekal: „Že by Aurora s sebou tahala i olovo?“

„To je závažná osoba!“ přidal se Šimon Podivín, kterého přepadlo zoufalství, protože byl už třiačtyřicet let do Aurory zamilován, ale nikdy jí to neřekl a teď si říkal, zdali už nepřijde s křížkem po funuse, a proto svou opravdovou úzkost maskoval skutečně londýnským humorem.

„Hoďte sebou, o válce nám to povíte až potom!“ okřikl ho Tulipán, kterému se už taky svíralo srdce.

Nejtěžší bylo snést Auroru po kluzkých schodech dolů do Ráje, na těch ji zase div neupustili. Asi desítka až dosud řvoucích opilců rázem zmlkla, když dovnitř vrávoravě a klopýtavě vešel tento průvod. Majitelka Ráje k nim ihned se zděšeným křikem přiběhla, protože poznala svou starou přítelkyni: „God! Co se jí to stalo? Božínku, snad není mrtvá?“

„Skoro!“ řekl nato Tulipán, když Auroru položili na jediný stůl v místnosti (ostatní nábytek, to byly bedny): „Á, podívejte! Má ránu vzadu na lebce, někdo ji přepadl zezadu! A ukradl jí vozík s uhlím! A taky peníze za uhlí!“ vykřikl Tulipán, když otevřel koženou kabelu, kterou Aurora nosila uvázanou na břiše a v níž teď neměla žádné peníze.

Theodora, majitelka Ráje, pověsila do krbu kotlík s vodou a Tulipán spolu s přáteli Aurory Jonesové obklopili její nehybné tělo, aby zjistili, zdali ještě dýchá. Když se voda ohřála, Nancy Smradlavka pečlivě omyla Auroře hlavu a pak náhle vykřikla a řekla ostatním, aby si tu ránu přišli prohlédnout zblízka – teď po umytí sedlé krve se ukázalo, jak je hluboká!

„Panebože!“ zvolal chmurně Tulipán. „Někdo ji snad praštil krumpáčem! Oni ji chtěli opravdu zavraždit!“

Všichni zmlkli, když uslyšeli toto slovo. Kdo to k čertu mohl chtít Auroru zabít? Omráčit a obrat, to prosím – ale zavraždit! Právě v tom okamžiku jakýsi host, který až dosud seděl stranou, se zvedl, a položil na své místo několik mincí a pak namířil ke dveřím. Nikdo si ho nevšímal, ale Aurora Jonesová otevřela oči, právě když ten chlápek šel kolem stolu, a řekla: „To je von!“

„Psst!“ ozval se Tulipán, který nepochopil, co Aurora povídá. „Nemluv! Teď se pěkně vyspíš a já zítra ráno přivedu chirurga! To jsem rád, že…“

„To je von!“ opakovala Aurora a nazvedla trochu hlavu směrem ke dveřím, které odcházející host právě za sebou zavřel.

„O kom to mluvíš?“

„Vo tom, co právě odešel! To je ten, co mi hodil do ksichtu tehdá dlažební kostku, a von taky…“

Tulipán dál nečekal, až dokončí větu, chytil svou pochodeň a rázem byl u dveří a na ulici – na jejím konci uviděl prchajícího chlápka. Tulipán si pomyslel: „Toho už nedohoním!“ Přesto se za ním rozběhl směrem, odkud slyšel dupání dřeváků na zmrzlé půdě. Potom podle toho, jak se ten dupot změnil, poznal, že prchající odbočil doleva do Cock Lane, kde bylo dláždění – a tam byla slepá ulice! Ten darebák nebyl odtud, jinak by věděl, že leze do pasti!

♦ ♦ ♦

Chlápek to už věděl. Opíral se zády o zeď, která uzavírala uličku, a díval se, jak se k němu rychle blíží plamen Tulipánovy pochodně. V každé ruce držel velký kámen. První proletěl kolem Tulipánovy hlavy, ale druhý už nestačil hodit, protože mu Tulipánova hlava udeřila do břicha. Chlápek bolestně vykřikl a padl na kolena. Chvíli v této poloze hekal a potom zvedl k plamenům pochodně tvář, která byla sice mladá, ale hrozně poďobaná od neštovic a bledá strachem.

„Tak co, tebe baví házet kamením do tváře jako do terče?“ zeptal se ho ironicky Tulipán. „Já jsem si myslel, že už sem do čtvrti raději ani nepáchneš. Ale tys udělal tu chybu a teď dostaneš napráskáno jako nikdy v životě! Půjdeš se mnou!“ rozkázal mu a vzal ho přitom za límec. „Já tě teď dovedu zpátky do Ráje. Tam na nás pěkně počkáš, protože teď máme na starosti něco důležitějšího než tebe! Teď musíme nalézt mizeru, co se pokusil zabít Auroru Jonesovou!“

„Já jsem ji tím kamenem nechtěl zranit, jenom jsem jí chtěl nahnat strach,“ řekl nato chraplavým hlasem ten chlápek, kterému jistě nebylo víc než dvacet let. Hovořil velice špatně anglicky a Tulipán mu odpověděl: „Tak teď ti namelem, aby tě napříště přešla chuť někomu nahánět strach. Jdi napřed!“

Tulipán ho pobízel kupředu kopanci do zadku a poďobanec přistál nakonec v Ráji na všech čtyřech. Zůstal tam v této poloze a Tulipán oznámil:

„Teď prohlédnem všechno kolem dokola, zloděj, co ukradl vozík, nemůže jít tak rychle, a protože jistě není odtud, tak se tu těžko vyzná!“

Potom se obrátil k Pendicockovi a řekl mu: „Bene, ty tu pohlídáš poďobance, toho si podáme, až přijde na řadu!“

„Tak co, pán chtěl pro sebe revír paní Jonesové?“ obrátil se Pendicock na poďobance, protože Aurora, která mezitím přišla k sobě, všem vysvětlila, o co šlo mezi ní a tímto chlapíkem třesoucím se strachy. „A pán má teď dokonce ještě odvahu přijít k nám na skleničku!“

Ben Pendicock píchl svým strašným nožem klečícího mladíka do šíje a ten se roztřásl strachy a pak začal svou ohavnou angličtinou vysvětlovat, že to tak nemyslel a že se spletl. Vypadalo to tak, že se dá do pláče.

„Ale, ale, tak dost už, panáčku!“ napomenula ho Aurora Jonesová, která se posilovala horkým rumem, notnou dávkou horkého rumu. „Nechte ho, ať si jde! Vidíte, že má plné kalhoty! Já jsem jistá, že ho nikdo z nás už neuvidí, že jo, hezounku!“

„Přísahám, že ne!“ potvrdil to příšerný hezounek.

„Táhni odtud!“ dodal Tulipán, který měl už nějakou chvíli nejasný dojem, že ten obličej už kdesi viděl a že je mu povědomý i hlas tohoto poďobance.

Ten hbitě vyskočil, ale v tom spěchu si šlápl na cíp svého pláště. Bylo slyšet, jak se plášť trhá a jak potom z roztržené kapsy cinkavě padá na zem záplava mincí. Poďobanec však, místo aby je sesbíral, zřejmě dostal strach a rozběhl se ke dveřím, ale Mortimer Chromák ho zachytil. Aurora Jonesová, která si klekla na zem k rozsypaným mincím, udiveně vykřikla: „Ale to jsou přece moje peníze, ty, co jsem dnes večer dostala za uhlí! Ne, nemýlím se, tohle je půlguinej, kterou mi vždycky dává mister Stonewal!“

Aurora se nato se zděšeným výrazem otočila k poďobanci: „To tys mě chtěl zabít!“

Nikdo už nestačil na tato její slova nějak reagovat, protože poďobanec se zuřivým zoufalstvím člověka, který poznal, že si musí zachránit kůži, objal Aurořin krk surově svou levačkou a zároveň zpoza pasu vytáhl krátký špičatý krumpáč, jaký používají horníci – byla to zbraň, s níž předtím zákeřně napadl Auroru! Poďobanec potom táhl Auroru směrem ke dveřím a vztekle procedil mezi zuby: „Ani hnout! Všichni zůstanou tady celou půlhodinu, jinak to stará má spočítáno!“

Tulipán si všiml, že se Ben Pendicock chystá hodit svým nožem tak, jak to uměl, a zarazil ho: „Ne, Bene! Trefil bys třeba Auroru! Dej mi to!“

A potom řekl chladně, skoro klidně poďobanci: „Pusť ji a maž, nikdo se za tebou nepustí!“

„Tůdle!“ odpověděl mu ten mizera, který táhl Auroru dál tak, že ji přitom škrtil v ohbí své paže.

„Vytáhni klíč ze dveří a zavři nás tady, to ti vyhovuje, ne?“ navrhl mu Tulipán.

„Já mám obě ruce zaměstnané, jak vidíš! Vytáhni ten klíč sám a zastrč ho do dveří z druhé strany!“ odpověděl mu poďobanec.

„Tenhle hlas! Kde jsem jenom tenhle hlas už slyšel!“ pomyslel si Tulipán, ale raději hned udělal, o co byl požádán, protože měl strach, že by se tenhle chlápek, který byl zřejmě stále hysteričtější, mohl při sebemenším pocitu ohrožení vyděsit natolik, že by svým špičákem mohl Auroru bacit do hlavy. Všichni kolem znehybněli jako sochy, a tak zvuk klíče zasouvaného do zámku bylo v tom hrobovém tichu slyšet jako zvuk zvonu.

„Tu starou si vezmu s sebou ven!“ oznámil poďobanec. „Nechám ji pak venku, je to tak v pořádku?“

„Dobrá!“ souhlasil Tulipán. „Ale jestliže jí ještě něco provedeš, tak si tě najdu třebas na konci světa!“

Všichni pak nehybně zírali, jak ten mizera stoupá pozadu po schodech spolu se svým rukojmím. Tulipán se napětím a úzkostí tak zpotil, že si stáhl s hlavy kuklu a že tak poďobanci poprvé ukázal svou tvář. A právě v tom okamžiku se stalo něco děsného! Poďobanec vykřikl: „Fanfán!“ Přitom skoro současně vylezl spolu s Aurorou na ulici a zavřel za sebou klíčem dveře. A potom bylo slyšet, jak do klíčového otvoru volá jakási francouzská slova, která padala do hrobového ticha v místnosti a kterým mohl rozumět jediný Fanfán:

„Já jsem byl kvůli tobě hezkých pár let na galejích a od té doby stále jen myslím na to, jak bych ti mohl provrtat kůži! A proto teď vyjdeš ven! Když to neuděláš, tak tu starou tady zabiju! Máš na to přesně jednu minutu!“

„Do prdele!“ vykřikl Fanfán taky francouzsky – v duchu zákonitosti, podle níž se člověk automaticky uchyluje k rodnému jazyku v okamžicích nejvyššího rozčilení – a tím Tulipán vyvolal kolem sebe v místnosti údiv všech, protože ti nevěděli, co je to za řeč. „Do prdele, já jsem věděl, že tenhle hlas a tahle huba poďobaná od neštovic mi něco připomíná!“

A tak tedy – stejně jako Fanfán Tulipán – jsme v tomto okamžiku, ačkoliv už uplynulo hodně času od oné události v rue Neuve-des-Petits-Champs, kde Fanfán zachránil Madame Du Barry – poznali v poďobaná odporného mizeru Pastenagua!

♦ ♦ ♦

Ten špinavec uvažoval správně, nepochyboval totiž, že Fanfán kvůli své cti, mravní kráse a jiným fantaziím, kterými Pastenague pohrdal, nenechá Auroru Jonesovou zabít a vydá se mu tak na milost a nemilost. Protože Pastenague nebyl tak docela blbý, dal si pozor na svého přítele z dětství a na jeho šikovnost – proto řekl do klíčového otvoru, že Fanfán má vyjít na ulici pozpátku a se zdviženýma rukama. „Pak stačí, když ho praštím špičákem a budu za všechno pomstěn – i za to, že jsem poďobanec!“ pomyslel si Pastenague, ale to už Tulipán na něj ze sklepa vykřikl: „Tak co, otevřeš ty dveře?“

Pastenague se nejdříve podíval na Auroru Jonesovou, které přikázal, aby od něho poodešla o kus dál, protože se bál, že mu něco provede, i když bylo zřejmé, že ji utržená rána na hlavě a vypitý rum v útrobách naprosto vyřídily. Aurora Jonesová teď seděla zády u zdi, s hlavou skloněnou a zřejmě spala.

Pastenague proto sestoupil s napřaženým špičákem po kluzkých schodech ke dveřím. Světlo, vycházející ze sklepa, ozářilo schody a kus uličky. Fanfán stál ve dveřích a za ním bylo vidět nejasné, jakoby zkamenělé postavy.

„Pojď nahoru!“ vyzval ho Pastenague. „Teď dostaneš, co ti patří! Ale půjdeš pěkně pozpátku!“

Tulipán poslechl. Ve sklepě nikdo ani nedutal. Tulipán pomalu, pomaličku, tak aby neuklouzl, vyšel o pět schodů výš, tam se zastavil a hluboce se nadýchl. Vypočítal si, že až se dostane na sedmý schod a jeho hlava bude víceméně u Pastenaguových kolen, dostane osudnou ránu. V tom okamžiku právě, aniž se otočil, zvrátil se prudce dozadu tak svižně a tak prudce, že Pastenagua zasáhl podruhé, ale tentokrát do pohlaví.

Pastenague bolestně zařval, zlomil se vedví a Tulipán, který se převalil stranou, aby se vyhnul jeho ráně, sklouzl po schodech hlavou dolů až do sklepa.

Svědci této podívané zařvali hurá, ale ihned umlkli, protože Pastenague, zpola šílený bolestí a také vztekem, vyskočil a hodil svůj špičák po Tulipánoví. Nancy Smradlavka a Theodora zaječely, ale Pastenaguovu ránu místo Fanfána dostala jenom bedna, kterou proti Pastenaguovi hodil kovář Paddy Smith – ten totiž včas postřehl, co Pastenague udělal. Stačilo málo, a Tulipán byl mrtev! Jenže o vteřinu později ten poďobaný mizera byl zneškodněn půltuctem pevných rukou a znovu odhozen na zem jako smradlavý slaneček.

Pastenague zůstal ležet v koutě, protože znovu zkameněl strachem – a to už Tulipán a další pospíchali osvobodit Auroru Jonesovou z náruče ledové noci. Když se s ní vrátili, zjistili, že zase ztratila vědomí, a proto ji položili ke krbu a udělali jí co možná největší pohodlí.

Pastenague s hrůzou a nenávistí zíral na svou oběť. Teď nepochyboval, že jeho kariéra v tomto sklepě skončí. V ústech cítil žlučovitou hořkost – protože si mimo jiné zase s lítostí uvědomil, že byl Fanfánem znovu poražen a ponížen.

Fanfán Pastenagua už chvíli pozoroval a na rtech se mu chvěl neznatelný úsměv, kvůli kterému Pastenague div nepukl vztekem.

„Co tě to napadlo jít sem, právě sem – pár kroků od místa, kde jsi nechal Auroru Jonesovou ležet jako mrtvou?“

„Pár kroků? Já jsem ji udeřil víc než pět set metrů odtud!“ řekl nato Pastenague ohromeně.

Všichni se na něj podívali a Theodora se rozvzlykala: „Ta chuděra se doplazila až sem! Ty mizero špinavá,“ zařvala pak a začala Pastenagua fackovat. „Už kvůli tomu, co kvůli tobě musela vytrpět, si zasloužíš, aby tě teď hodili do Temže!“

„A to právě teď uděláme, děťátko,“ prohlásil tiše Šimon Podivín.

Tři zákazníci (nyní už vystřízlivělí), kteří nepatřili k Aurořiným přátelům, se rozloučili, protože, jak řekli, nechtěli mít nic společného s touhle záležitostí – a dostali jaksepatří vynadáno. Přesto odešli tak důstojně, jak uměli. Dva další, kteří navzdory všemu hluku a vzruchu spali, nic na to neříkali. Jeden pár hostí – ti Theodoru neznali – zmizel v okamžiku, kdy Tulipán přivedl poďobance zpátky do Ráje.

„Dej mi ještě možnost!“ žadonil Pastenague, který se třásl úzkostí a měl hořko v ústech. „Tuhle noc se proti mně všechno spiklo. Zabloudil jsem, motal jsem se kolem dokola a bál jsem se, že zmrznu. Proto jsem sem přišel. Ale neměl jsem zase štěstí – vy jste tu starou přinesli právě sem!“

Po chvíli ticha pokračoval, jako by se sám nad sebou rozlítostnil – tak účinně, jak to dovedou takoví ubozí špinavci: „Nikdy jsem neměl v životě štěstí!“ Potom s pláčem a fňukáním drze dodal: „Já jsem ji nechtěl zabít. Přísahám!“

„Dostane pár dlažebních kostek na každou nohu a shodíme ho z můstku do Temže!“ navrhl Ben Pendicock.

„Já jsem pro trychtýř!“ namítla Theodora, která se předtím šla znovu přesvědčit, zdali Aurora Jonesová ještě dýchá, neboť se domnívala, že zemře, a byla proto celá bez sebe smutkem a hněvem. „Ten trychtýř se mu nasadí do huby a nalejou se mu tam dva litry ginu. To nevydrží! Pak ho vystrčíme na ulici a konstáblové si ráno budou myslet, že umřel, protože se upil!“

„Půjč mi zas svůj nůž, Bene!“ řekl tiše Tulipán. Ben mu nůž podal a Theodora řekla: „Já přinesu umyvadlo, jinak tu bude všude plno krve, když ho zapíchnem jako prase!“

Pastenague teď obrátil oči v sloup, jako kdyby už byl podříznut. V uších mu hučelo, a tak ani hned nepochopil, co mu Tulipán navrhuje – ostatní ostatně taky ne. Tulipán totiž podal Pastenaguovi jeho špičák a řekl mu: „Na, vezmi si svůj špičák, vyřídíme si to jako gentlemeni!“

Tohle všechny ohromilo a bylo slyšet, jak protestují: „Ale ty seš blázen! – Děláš si legraci nebo co?“ Tulipán si však vůbec nedělal legraci a všichni užasle a nevěřícně zírali, jak zvedá se země Pastenagua, jak ho strká ke dveřím a jak s ním znovu vychází na ulici, když předtím požádal Šimona Podivína, aby jim šel svítit pochodní.

Když byli venku tři metry jeden od druhého, řekl Tulipán: „Ty jsi chtěl zavraždit někoho, kdo je skoro mou matkou. Jestliže zemře, tak si tě najdu třebas na konci světa, jak jsem ti už slíbil. A proto zemřeš! Zatím mi však bude stačit, že ti rozšmiknu hubu od ucha k uchu, takže tě to poznamená tak, jako se to dělá zbabělcům!“

„Bude to loajální souboj, pánové!“ řekl stručně Šimon Podivín, kolem něhož se shlukli ostatní přátelé, celí vyděšení a třesoucí se zimou. „Až vám dám znamení, vyjdete jeden proti druhému. Počítám do tří, a až řeknu tři, tak…“

Neměl čas na dokončení této věty, protože Pastenague, kterému jeho zbabělost dovolovala všechno, vyrazil kupředu jako levhart, udeřil špičákem – ale do prázdna, a tak dostal nakonec, co mu patřilo. Tím nás ovšem připravil o podívanou na krásný souboj, na dlouho trvající nerozhodný boj udýchaných soupeřů, při němž se třeseme úzkostí, co bude s hrdinou. Pastenague se jako blbec napíchl sám na obrovský nůž, který překvapený Tulipán mimoděk napřáhl proti němu. Čepel nože vnikla Pastenaguovi do jater, a tak za dvě minuty byl Pastenague v pekle a o dvacet minut později – v Temži!

/3

Pastenague tím, že se nečekaně znovu objevil v Tulipánově životě a že se nechal Tulipánem zabít (tak hloupě, jak jsme právě viděli), prokázal mu velkou službu. Bohudík nebyl už mezi živými, aby se to dozvěděl, protože by z toho jinak vztekem zezelenal.

Od oné tragické noci uplynuly už tři týdny a Aurora Jonesová se krásně uzdravovala, protože chirurgovy masti nahradila obklady nasycenými rumem a ty ránu dezinfikovaly líp a urychlovaly, jak tvrdila, zacelení. Tulipán se právě tehdy dozvěděl, že Everett Poakes je už z vězení venku, a tak se vydal do taverny Prospect of Whitby s doporučujícím dopisem kapitána Kerkova. Přijetí, kterého se mu tam dostalo, bylo hrozně deprimující.

Ona mladá žena, kterou poznal před několika měsíci, ho uvedla do kanceláře Everetta Poakese. Byl to vyhublý, vysoký muž olověně šedavé pleti a lebku měl ještě oholenou – byla to památka na jeho věznění. Everett Poakes si přečetl s nevrlým a lhostejným výrazem kapitánův dopis, vrátil ho Tulipánoví a pak mu řekl, že pro něho nemůže nic udělat. Potom skoro hněvivě dodal (a mával přitom křečovitě rukama):

„Kerkove se mýlí, pane! Co vám řekl, to jsou klepy, já s těmi povídačkami o tajné službě a kdoví o čem ještě nemám nic společného! Servus, pane!“

Říkal však pravdu? Tvářil se přitom jako štvanec, jako kdyby se něčeho bál, a Tulipán si řekl: „On mi lže!“ Vězení ho ovšem vyčerpalo, možná že cítil, že je sledován. A co když je opravdu sledován? Jenže co byste řekli člověku, který vás tak jasně odmítne? Everett Poakes už Tulipánoví otevřel ostentativně dveře své kanceláře!

„Pane, já rád věřím tomu, co mi říkáte,“ naléhal zklamaný Tulipán, „ale já jsem především chtěl, kdybyste dovolil, využít vašich velkých znalostí námořních záležitostí, abych…“

Tulipán ze sebe rychle vysypal příběh Letizie, kapitána Ruarka, fregaty Vindictive a svého dlouhého pátrání. Poakes ho však očividně sotva poslouchal a znovu odmítavě zamával svýma dlouhýma rukama: „Ne, ne, pane! Kerkove se v tomhle taky mýlí, já nemám žádné takové styky a znalosti, jak vám to namluvil!“

Poakes hovořil tak vehementně a tak uspěchaně o této věci, která přece nebyla vůbec v ničem kompromitující, že nebylo možné pochybovat o tom, že ho cosi strašně znepokojuje. Tulipán se už obrátil k odchodu a celý zoufalý šel schlíple přes velký sál, který byl nyní v této ranní hodině liduprázdný, když si vzpomněl, že měl Poakesovi cosi vyřídit: „Ó,“ zvolal a obrátil se, „mám vás pozdravovat od Aurory Jonesové!“

Poakes vypadal ohromeně: „Vy znáte Auroru Jonesovou?“

„Bydlím u ní a pomáhám jí sbírat uhlí.“

Poakes k němu zamířil a s obočím vytaženým údivem mu řekl: „Vy jste… Nephew?“

„Ano!“

„Ó! Ale to všechno mění!“ prohlásil Poakes naprosto jiným tónem a jeho hlas byl najednou přívětivý stejně jako jeho obličej. „Angelo!“ zavolal.

Zezadu ze sálu vyšla mladá žena, kterou Tulipán předtím vlastně viděl dvakrát jen zběžně. Teď si Tulipán poprvé uvědomil, že je to krasavice, hezká ryšavá žena s bílou pletí a zelenýma očima.

„Moje neteř Angela!“ představil ji Poakes. A své neteři řekl: „To je Nephew! Nephew Aurory Jonesové!“

Proč proboha po tomhle se tak změnilo ovzduší, proč se Poakes tak uklidnil a proč to na hezké tvářičce Angely vyvolalo takové – jak to říci – takové milé překvapení nebo dokonce snad, dalo by se říci, projev uznání či vděčnosti?

„Ó!“ zvolala zpěvavým hlasem. „Ó, pane Nephew, já jsem díky vám před třemi týdny zase mohla klidně spát!“

„Mně se snad něco zdá!“ pomyslel si střízlivě Tulipán a překvapeně zvolal: „Ale to snad ne!“

„Od té doby, co zemřel poďobanec,“ oznámila Angela. A protože přirozeně bylo nutné tu záhadu vysvětlit, Everett Poakes dodal: „Poďobanec vydíral Angelu od té doby, co jsem odešel do vězení. Každý večer si přišel pro čtvrtinu tržby! A když Angela pak šla na policii, řekli jí tam pěkně sprostě, že si to ověří, ale že je neteří galejníka a tak podobně! Potom s ní už policie vůbec nemluvila a já podezřívám komisaře distriktu – ne, já jsem si tím jist, že dostal z těch poďobancových desátků svůj podíl! Kdybych tady ovšem byl, tak by si to býval nedovolil! Nebo spíš by už podruhé nepřišel, protože bych ho včas odstranil!“

„A to slečna neměla přítele, který by…“

„Neodvážila se o tom nikomu ani zmínit, protože poďobanec jí řekl, že kdyby měl kvůli tomu nějaké nepříjemnosti, přišel by ji oddělat a tavernu by zapálil!“

„To teda byl ještě větší sviňák, než jsem si myslel!“ prohlásil Tulipán a podíval se s neskrývanou sympatií na Angelu.

„Ale vy jste ho zabil!“ řekla tato milá mladá žena s výrazem úlevy a s úsměvem plným vděčnosti (byla to tedy opravdu vděčnost!).

„Ale to jsem rád, že jsem vám pomohl, abyste zase mohla klidně spát!“ prohlásil s úsměvem Tulipán, ale pak se přestal usmívat a velice rozmrzele dodal: „Pokud jde o to spaní, tak jsem to teď já, kdo už tři neděle nemůže spát! Ne kvůli tomu, že jsem zabil poďobance, ten se vlastně na mou zbraň napíchl sám, ale protože mám obavy, že budu zatčen! Víte, všichni teď všude vědí, co jsem udělal, dokonce i vy dva, a vy nejste z Chick Lane! Tu noc to vidělo dost lidí a pověst o tom se rozšířila daleko široko, dost možná, že se teď o tom doslechla policie. Já totiž vím, že ti uličníci z poďobancovy bandy přísahali, že mě dostanou! Jak? Buď tak, že podají udání a v něm zaměří pátrání správným směrem, nebo že prostě udají přímo mne! Nebo že mě hodí do Temže. Jejich pojetí přátelství je takové, že se musím obávat všeho!“

„Musíte zmizet!“ zvolala Angela a do svého výkřiku vložila veškerou sympatii a vděčnost.

„To právě Aurora chce, abych udělal.“

„A proč ne?“

„Já ji nemůžu opustit. Byla zraněna, je zesláblá a stará. Když nebudu sbírat uhlí, z čeho bude žít? To víte, má jenom mne!“ A po chvíli ještě dodal: „A ostatně kam bych šel?“

„Sem!“ řekla Angela a obrátila se ke svému strýci. Potom Tulipánoví navrhla: „My vás tu ukryjem na tak dlouho, jak bude potřeba. Změníte jméno, necháte si narůst vousy a co já vím ještě. Že ano, strýčku? My to pro něho přece musíme udělat!“

„Jistě!“ přikývl Poakes odhodlaně.

„Děkuju vám z celého srdce, ale já bych mohl vystavit nebezpečí taky vás – zvlášť když ten váš komisař, který už tak dlouho nedostává od poďobance svá procenta, vás bude hlídat! Omluvte mě, pane Poakesi, ale vy jste přece bývalý trestanec!“

„Komisař nehne ani prstem a nebude nikam strkat svůj nos,“ řekl nato Everett Poakes, „jestliže mu budu každý den dávat deset procent z tržby.“ Odmlčel se a pak dodal: „Tak jako předtím!“

Potom nenechal Tulipánoví ani chvilku času na rozmyšlenou a rezolutně rozhodl: „Pokud jde o paní Auroru, Angela za ní každý týden zajde, aby se přesvědčila o jejím zdravotním stavu a aby jí donesla, co bude potřebovat k jídlu a…“

„A k pití!“ vskočil mu do řeči Tulipán.

„A k pití!“ potvrdil Poakes.

Rozesmál se tak krásně, že ho to omladilo z pětačtyřiceti na pětatřicet let.

„A já jí budu vypravovat o vás, jak se máte a co děláte, a potom vám přinesu zprávy o ní!“ slibovala Angela a prokázala tak, že se umí vcítit do postavení druhých lidí.

„Pojďme do mé kanceláře!“ vyzval je Everett Poakes.

Když se tam s Tulipánem vrátil – k Tulipánově velké lítosti bez Angely, kterou by tam byl rád viděl, protože to bylo hezké děvče s něžně zelenýma očima – Everett Poakes, jehož ruce se uklidnily a jemuž se do tváře vrátila přirozená barva, řekl: „Vy jste si jisté všiml, jak jsem předtím byl nervózní, nepříjemný, nesnesitelný.“

„Ne, byl jste ve střehu!“

„To je správný postřeh! Ano, tak to bylo. Když člověka kvůli něčemu čapnou – i když je to jen tak obyčejná věc jako je lichva – tak pak kolem sebe vidíte samé nepřátelé, poldy, lidi, kteří vám nepřejou nic dobrého. Já vím, že je to fantas, ale to víte, všude pak vidíte samé nebezpečí! Ale já se z toho vzpamatuju, aspoň doufám!“ usmál se Everett Poakes. „Jakmile jsem si přečetl dopis kapitána Kerkova a jeho povídání o špionáži, pokládal jsem vás za provokatéra!“

„Tak to tedy nebyly »klepy«?“

„Pane Nephew!…“

„Říkejte mi teď Chartres, musím si přece změnit jméno!“

„Chartres?“

„To je slovo, které ve francouzštině zní Šartr a píše se Chartres.“

„All right! Říkejte mi Everette!“

„Tak tedy, Everette, co dál?“

„Já nejsem špión, Chartresi. Já jsem vlastenec! Americký vlastenec, to nikdo neví. Já si přeju, aby chcíplo tohle anglické impérium, které chce vládnout celému světu, a aby se zbavila jeho jha moje rodná země, která se bouří proti tyranii tohoto národa ryšavců se zaječími zuby!“

„A já bych si moc a moc přál, aby se to stalo a aby tenhle zrzavý národ přestal Francii otravovat!“

„Tak vidíte, že máme dost společného, abychom se dorozuměli a dohodli!“ odpověděl Everett důstojně. „Rozumím-li dobře, Kerkovovu dopisu, chcete začít jednat?“

„A co kdybych byl taky provokatér, Everette?“

„Člověk s takovýma očima, jaké máte vy, nemůže být provokatér, protože jejich barva a jas vyzařují přímost, upřímnost, poctivost!“

A potom popíjeli portské, vypravovali si o svém životě, pochutnali si na šunce s vejci a provokativně taky na tourainském víně.

Když se Angela k poledni vrátila, řekla jim, že Auroru Jonesovou ujistila, že se nemusí bát o svou budoucnost a o budoucnost Chartresovu. Everett pak informoval Tulipána o velice tajné záležitosti, která, kdyby se podařila, mohla americkým povstalcům, kteří byli chudí a bez prostředků, dopomoci k vítězství nad nepřemožitelnou Anglií.

Tulipán pak počkal, až Angela odešla do kuchyně, a zeptal se Everetta: „A co fregata Vindictive? A kapitán Ruark? Předpokládám, Everette, že jste vůbec nechtěl pochopit, co jsem na vás chtěl, protože to souviselo s vaší prvotní nedůvěrou.“

„Samozřejmě! Přece nebylo možné, abych před tím provokatérem, za kterého jsem vás pokládal a já se za to tisíckrát omlouvám! – vypadal jako náramný znalec lodí a jejich kapitánů, jejich kotvišť a celé flotily!“

„A vy se v tom vyznáte!“

„Hned odpoledne se dám do hledání vaší fregaty Vindictive a vašeho kapitána Ruarka!“

„Vy se ke mně chováte jako opravdová matka, Everette!“ prohlásil nato Tulipán, kterému tourainské víno začínalo plést jazyk. „Budu vám nadosmrti zavázán, jestliže…“

„Jestliže co?“ zeptala se ho půvabná Angela, která právě vešla do kanceláře a která se předtím celá převlékla do jiných šatů, učesala se, ozdobila šperky, takže teď byla nejenom hezká, ale docela okouzlující.

„Jestliže mi tak pohostinně poskytnete střechu nad hlavou a svěříte mi nějaký úkol,“ řekl Tulipán, který se přitom začervenal nad svým pokrytectvím, ale který se za ně ve skutečnosti vůbec nestyděl, protože se nechtěl nijak dotknout Angely, jejíž dekoltáž mu zabránila, aby se před ní zmínil o nějaké ženě, byť to byla jeho zbožňovaná Letizie.

„Jak ji máte rád? S majoránkou?“

„Copak?“

„Jehněčí kýtu, já vím, že vy Francouzi…“

„Cože, ona ví, že jsem Francouz?“ zeptal se Tulipán Everetta.

„Ten váš hrozný přízvuk, i když mluvíte slangem čtvrti kolem Chick Lane, ten člověku z té čtvrti může prozradit, že jste v nejlepším případě možná Turek!“

„Ať už s majoránkou nebo s něčím jiným, bude mi to od vás stejně chutnat!“ prohlásil Tulipán s nadnesenou galantností, kterou ovšem pokládal za odpovídající situaci, protože Angelina dekoltáž a Angelino pozadí, které zahlédl, když se právě obrátila, aby šla do kuchyně připravit jehněčí na majoránce, mu vnukly tušení, že se Letizii stane nevěrný. Odpustíme mu: je tak mladý, že nemůže úplně ovládat své city a svá tělesná hnutí – a kromě toho je tím vino tourainské víno! Tohle si pomyslel Fanfán Tulipán Nephew Chartres v dobré víře, která byla až dojímavá, protože mu přece tolik záleželo na věrnosti velké lásky – onoho původce jeho dojetí – nepočítaje v to všechny měsíce zdrženlivosti!

Během hostiny, která se konala v malé jídelně s nízkým stropem (velice hezky zařízené), snažil se Fanfán Tulipán dívat na Angelu co možná nejméně, jenže to právě bylo velice těžké, protože Angela na něho pořád mluvila a ustavičně mu sama znovu a znovu přidávala na talíř jehněčí na majoránce a brambůrky.

Když dojedli zákusek (hruškový kompot!), Everett Poakes se zvedl a oznámil, že musí odejít vyřídit si cosi ve městě. Tulipán z toho, jak na něj Everett mrkl, usoudil, že jeho nový přítel mu přeje, a tak se Fanfánovo srdce rozbušilo, jako by mu ten večer měli vrátit jeho Letizii.

„Vrátím se jistě dost pozdě!“ oznámil Everett, když si oblékal kožich. „Udělej našemu příteli co největší pohodlí! A vy, Chartresi, dejte si pozor a buďte opatrný! Především ani na krok do taverny! Je tam vždycky špatná společnost, tak špatná, že – jak víte – jsem právě tam byl zatčen i já sám! Na shledanou dnes večer!“

A tak tedy Tulipán našel na neurčitou dobu přístřeší v Poakesově Prospect of Whitby, milé a bezpečné (nebo skoro bezpečné) přístřeší, za které vděčil vděčnosti svých hostitelů, ale také a především – jak jsme už řekli – Pastenaguovi, který koneckonců viděl tohle vše a kterého to jistě pálí mnohem víc než všechny ohně pekelné.

♦ ♦ ♦

Chartres dostal krásný pokoj v prvním poschodí, kde byly celkem čtyři pokoje, a koupelnu vyloženou zelenou fajánsí. Celý měsíc se z ní vůbec nehnul – leda kvůli jídlu a dvakrát na sklonku noci proto, aby navštívil Auroru Jonesovou, s níž strávil dvě hodiny. Stýskalo se jí po něm, a když se loučili, oba plakali.

„Ach, jak jsem šťastná, že jsi pěkně v teple a v bezpečí – a taky proto, že díky Everettově štědrosti už nemusím chodit do práce, ale přesto, Nephew, stále a znovu a znovu myslím na to, co jsem ti řekla na začátku, když jsme se seznámili, že se totiž s Everettem Poakesem vystavuješ velkému nebezpečí!“

„Ale vůbec ne, teto Auroro, vždyť vidíte, že se nic neděje!“

„Zatím! Ó, Nephew, dej si na sebe pozor, miláčku! Angličané jsou nelítostní a já mám jenom tebe!“

„Everett je pěkně mazaný, teto Auroro, a můžete si být jistá, že už kvůli vám si dám na sebe pozor!“

Skutečně se nic nedělo a Tulipán se dost nudil ve svém pokoji, ačkoliv byl tak elegantně zařízen, mimo jiné orientálními koberci, ačkoliv tu měl krásnou pozlacenou postel z ebenu a hromadu knih, které však ani neměl chuť číst, protože byl příliš nervózní. Byl ve stavu věčného čekání, byl vězněm tohoto čekání, vězněm tohoto pokoje – on, který toho tolik prochodil a projezdil a který se nyní musel spokojit chozením mezi čtyřmi zdmi!

Počínaje devátou nebo desátou hodinou doléhal sem hluk z taverny, hlasy, smích, cinkání lahví a sklenic, bylo slyšet Angelu, jak dává příkazy číšnicím, nebo vzácněji i Everetta, který byl často nepřítomen. Tulipán měl strašnou chuť sejít dolů mezi hosty, námořníky, obchodníky, pijáky, jejich povyk byl pro něho jediným ohlasem existence vnějšího světa. Ale aby se mohl ukázat na veřejnosti, musel čekat, až mu vyroste knír a bradka! Bohužel, ty nerostly právě dost rychle, a tak to byla další starost pro mladého muže, jako byl on, to stálé koukání do zrcadla, v němž stále ještě neviděl bohatá vousiska, která jsou znamením mužnosti!

Pokud šlo o velkolepý plán, který měl pomoci americkým povstalcům a o němž Tulipán jinak nic nevěděl, protože se mu Everett Poakes o něm jenom zmínil, vypadalo to tak, jako by z něho sešlo (tak se Tulipán alespoň domníval) nebo jako by byl odložen. Nejhorší však bylo, že Everett nenašel po Letizii ani stopu! Vše, co se až dosud mohl dozvědět, bylo jen to, že kapitán Ruark je už čtyři měsíce někde na širém moři. A dokdy? To bylo nemožné se dozvědět, to bylo vojenské tajemství.

„Znáte toho Ruarka?“ zeptal se Tulipán.

„Občas sem zašel, když tu kotvil, ale vždycky přišel sám.“

„A jakou má pověst, pokud jde o… ženy?“

Everett chvíli váhal, ale pak řekl: „No, musím vám to povědět. Před několika lety byl suspendován kvůli znásilnění jakési ženy. Nakonec byl zase zařazen do loďstva, protože Anglie potřebuje všechny své korzáry. Ale můj milý Chartresi, proč jste tak zbledl? Tohle si Ruark přece už nedovolí, protože dobře ví, že by byl pověšen, kdyby to ještě jednou udělal!“

„Goddam! Goddam! Goddam!“ klel Tulipán a tloukl se přitom pěstí do hlavy. „Já jsem viděl, co dokáže, já jsem viděl, jak umí být hysterický. Já si myslím, že je schopen riskovat i provaz, aby mohl ukojit své pudy! Letizia je tak krásná, že bych se Ruarkovi ani nedivil!“ doznal hořce.

Ach, kdyby tu nebyla Angela, ta opojně milá Angela se zelenýma očima, která ho utěšovala!

Po první noci, kterou Tulipán strávil v Prospect oj Whitby, vzhledem k vášnivé sympatii, kterou mu dala Angela najevo, a také vzhledem k tomu, jak se dovedla na onu hostinu obléci a přeměnit ve vysněnou bytost, Tulipán se obával, že Angela k němu začne sama chodit do jeho pokoje. Angela to však neudělala ani jednou a to Tulipána zrovna netěšilo. Když si druhý den Angela všimla, že si jí málo hledí a že s ní hovoří nějak roztržitě, vyvodila z toho mylný závěr: „Ó, božínku, já jsem vás urazila!“

„Urazila? Kdy?“

„Včera při večeři. Hloupě jsem se smála vašim obratům v angličtině a některým slovům, která pocházejí z Chick Lane.“

Tulipán předstíral, že to tak je, ale že ho Aurora Jonesová, která mu dávala hodiny angličtiny (Angela to věděla!), mohla ovšem naučit jenom žargonu, přízvuku a slovním obratům svého prostředí – ale že je to možné snadno napravit. A teď jsme pochopili, že Chartres dostal nového profesora angličtiny!

A tak každou noc po zavření taverny byl to on, kdo přicházel zaťukat na dveře Angelina pokoje. Potom spolu trávili dlouhé hodiny, během nichž Angela opravovala jeho výslovnost a zvláště zbavovala jeho slovník obscénních slov, kterých bylo v Tulipánově mluvě mnoho.

Bylo to zvláštní: Angela si vedla jako opravdový profesor, důstojně, přísně a během lekcí měla na sobě šaty zapjaté až ke krku. Kolem jedné po půlnoci připravovala čaj, ale Tulipán ji jednou požádal, zdali by místo čaje nemohl dostat trochu portského. Angela se na něj letmo podívala a nalila sklenici jenom jemu. Tulipán se jí zeptal: „Vy nemáte ráda portské?“

„Ale ano! A moc!“

„Tak proč si nenalejete?“

„Portské na mě moc působí! Toho dne, kdy jste sem přišel, pila jsem portské, už když jsem pekla jehněčí kýtu. Moc jste se mi líbil, jenže já mám ostýchavou povahu, a tak, abych vám nepřipadala jako hloupá husička, napila jsem se portského pořádně.“

„A měla jste úspěch!“

„Ano, ale v tom, že jsem se oblékla jako děvče ze šantánu – tak vidíte, že na mne portské má špatný vliv!“

„Ale já jsem se tehdy domníval, že na vás působí obdivuhodně!“ řekl Tulipán a vzal ji přitom za ruku skoro proti své vůli. „Já jsem byl rád, že mě chcete svést!“

„A já jsem vás tehdy svedla?“ zvolala Angela s naivním zděšením.

„Ano! A potom jsem litoval, že už jste to dál nedělala!“

„Já jsem se od strýčka dozvěděla, že na to nemám právo!“ odpověděla a odtáhla se od něho. Pak se kousla do rtů, protože se jí chtělo plakat. „Ale měla jsem chuť udělat to znovu! Teď mám taky chuť, miláčku!“

„Já taky!“

„Jenže vy, vy máte snoubenku, miláčku!“

„Ach, k čertu, co jí mám na to odpovědět?“ pomyslel si Fanfán. „Zatím nic!“ Bylo to ostatně nemožné, protože sotva Angela vyslovila slovo miláčku, jímž zakončila svou zoufalou větu, už přitiskla své rty na jeho! Potom po sladké chvíli se znovu rozplakala: „Miláčku, miláčku, to je nemožné! Vy svou snoubenku milujete! Nebo ne?“

„Ale ano, mám ji rád! Ale vás taky, Angelo!“

„Stejně?“

„Jinak!“

Bože, božínku, když už Fanfán tolik trpěl tím, že ztratil svou milovanou Letizii, bylo snad nutné, aby byl trestán tím, že by ve své tak hrozné situaci nesměl použít léčivý balzám? Tohle si řekl Fanfán, kterému se zdálo, že to je správná odpověď na pochyby a výčitky svědomí, že to je odpověď slušná, poctivá, jedním slovem konečná. A to jistě byl také názor Angely, která mu po další sladké chvíli řekla: „Jak je to dobré, že tě můžu utěšovat, můj miláčku, má lásko! Teď vím, že už nejsi tak nešťastný!“

„Mnohem míň!“ doznal Tulipán.

Za chvíli pak Angela, když ho zase utěšila, prohlásila: „To jsem byla ale hloupá!“

„Proč? V čem?“

„Že jsem nepila to portské dál!“

„Ale dnes jsi přece portské na to nepotřebovala!“

„To sice ne, ale pochop, jak jsem se musela přemáhat a jak jsem to potřebovala, abych zlomila to přemáhání!“

Potom se začervenala a doznala: „A tak se to nakonec ve mně zlomilo samo!“

A když Fanfán potom tiše opouštěl její pokoj – i když ovšem jejich láskyplné utěšování jistě dávno Everetta Poakese vzbudilo! – pošeptala Angela Tulipánoví do ucha: „A když mě miluješ, tak nepoužívej taková slova, která ses naučil v Chick Lane!“

Tyto lekce pokračovaly potom každou noc po tři následující týdny a někdy byly doplněny i odpoledne. Týkaly se střídavě správného užívání anglických obratů a obratů tělesných.

Angela byla do Tulipána celá blázen a Tulipán si zděšeně uvědomoval, jak jeho cit k Angele v jeho nitru stále roste a že přerostl v lásku! Teď se mu o Angele i zdálo, nemohl se jí vůbec nabažit a každou noc u ní nacházel nové půvaby, ještě větší kouzlo a ještě víc krásy. Zbožňoval ji mimo jiné také proto, že jí zůstala její ostýchavost, že každou noc musela přemáhat tuto ostýchavost a uctivý vztah, který měla k Letizii jako k jeho snoubence!

Nemůžeme přirozeně nic skálopevně tvrdit, ale nemůžeme si zakázat domněnku, že Nephew Chartres by byl zůstal až do konce svého života v Prospect of Whitby a že by se stal nakonec jeho majitelem (až by se oženil s Angelou), že by byl docela zapomněl na Letizii a souhlasil tak s novým obratem svého života – kdyby ovšem osud nezasáhl a nepřinutil ho, aby se znovu stal Fanfánem Tulipánem a vydal se do světa hledat Letizii a sám sebe.

Jednoho dne se vrátil Everett Poakes po třídenní nepřítomnosti do Prospect of Whitby a odvedl si Chartrese k sobě do kanceláře. Tulipán z tváře svého přítele vyčetl, že mu na dveře zaklepal osud.

„Fregata kapitána Ruarka se vrátí za tři neděle!“ oznámil mu Everett Poakes. „Byla silně poškozena v jedné bitvě u Tenerify. Můj informátor mi sdělil ještě jednu věc: když byla Vindictive minulý rok tady v opravě, myslím, že to bylo v květnu, opustila loď jakási dívka. Jak se zdá, byla velice nemocná.“

„Velice nemocná!“

„Jestliže je to pravda, jistě byla poslána do nějaké nemocnice nebo do útulku. Takových je v Londýně mnoho. Můj informátor začne pátrání po ní už dnes.“

„Nemůžu se do toho dát taky já?“ zeptal se Tulipán, v němž zkypěla krev.

„Ne! Ze dvou důvodů: nejste Angličan, vaše pátrání by mohlo být podezřelé, nadělal byste jen boty! Přenechte tu práci profesionálovi! To je první důvod. A druhý…“

„Dovolte mi, abych vás přerušil, Everette! Nebyla-li Letizie poslána do špitálu nebo do útulku a v tom případě Ruark sám ji někdy ubytoval, zavřel, uvěznil, co potom?“

„Taky jsem na to myslel. Jakmile Vindictive bude tady, navštívím kapitána Ruarka a pohovořím si s ním.“

„Jak to?“

„Můj milý, já mám v záloze něco, čím na něj silně zapůsobím – mám jeho dlužní úpis, napsaný jeho krásným rukopisem, úpis na tři tisíce liber! Ano, tenhle pán si rád žije nad poměry! A vy víte, že já takovým lidem pomáhám. A právě to mě stálo několik měsíců vězení!“

„A ten druhý důvod?“ zeptal se Tulipán po chvíli ticha, v níž si všiml, že dlouhé ruce Everetta Poakese tak jako v den jejich prvního setkání prozrazují nervozitu, vzrušení.

„To je úkol, o kterém jsem s vámi kdysi hovořil. Jeho cílem je dodat Američanům něco, čím budou moci porazit Anglii!“

„Ano?“

„Přišel čas, aby ten úkol byl splněn. Dnes v noci odcestujete!“

/4

Když kopáte tunel tři metry pod povrchem země, či spíš chodbičku, pomalu, tiše, krumpáčem, a svítíte si ubohým kahánkem a máte přitom strach, že se všechno náhle sesuje nebo že úder vašeho krumpáče do nějakého kamene uslyší hlídka, chce se vám stále zvracet, protože pořád vdechujete a polykáte zvířený prach a protože si připadáte jako krtek. Chce se vám čurat, ale nesmíte si to dovolit hned na tom místě, kde právě jste, nebo to uděláte do kalhot, abyste neztráceli čas. Tohle je fyzická, psychická a morální situace dvou napůl nahých, prachem pokrytých mužů, kteří se jedné noci pustili do této podivné práce. Práce podivné a namáhavé! Takhle si nepředstavovali své hrdinství – že totiž budou pořád ležet na břiše. Dopředu je však pohánělo velké předsevzetí a byli by raději pošli, než by přiznali, jak toho mají až po krk! A tohle trvalo už týden!

Už týden – ve dne i v noci ti dva muži kopali a kopali, přičemž si čas od času dopřáli několik hodin spánku a pár chvil na jídlo a pití (stále trpěli žízní!). Téměř ztratili pojem času. Žili ve světě hrobového ticha, slyšeli jen svůj dech a opatrné škrábání svých krumpáčů. Nikdy si spolu nevyměnili ani slovo. Jejich životní prostor, to byla chodbička, která teď byla dlouhá dvanáct metrů a vysoká jeden metr a která musela být dokončena zítra, v den svaté Guduly!

Jedním z těch dvou byl Tulipán, druhý, vysoký čertovský chlapík s rudýma očima, asi čtyřicetiletý, byl netrpělivý, ale přitom se suverénně ovládal. Jmenoval se Harry Latimore. Tulipán se s ním seznámil v Everettově kanceláři téže noci, kdy odjel na toto místo, kde právě teď byl (nebo spíš pod nímž teď byl) – do malé obce, vzdálené čtyři míle od Londýna. Jmenovala se Woody Hill.

Latimore Tulipána v Everettově kanceláři krátce pozdravil a pak mu bez okolků řekl:

„Pane, operace, o kterou se pokusíme, nese s sebou obrovské nebezpečí. Já tím nemám na mysli nebezpečí, kterému se člověk vystavuje, když se pouští do špionážní akce – takové nebezpečí už znáte, ale mám na mysli nebezpečí, které v sobě skrývá akce, kterou teď podnikneme. To nebezpečí spočívá v tom, že můžete být pohřben zaživa a zadušen jako krysa. Jste přesto připraven pomoci mi v tomto úkolu?“

„Protože, jak to vypadá, má to prospět americkým povstalcům, uškodit Anglii a tím být dobré i pro mou vlast, jsem připraven!“

„Venku na vás čeká kočár,“ řekl jim pak Everett Poakes. „Ve Woody Hillu musíte být před rozedněním, aby vás nikdo neviděl.“

A pak řekl Latimorovi: „Trudi Vermontová je informována o vašem příjezdu. Čeká vás.“

Během mrazivé únorové noci se dostali do Woody Hillu, z vozu vystoupili před vesnicí, aby na jejich příjezd neupozornilo dupání kopyt na zmrzlé půdě. Potom šli pomalu až k malému, poměrně ubohému domu s vývěsním štítem „Hospoda Trudi Vermontové“. Tulipán se cestou od Latimora dozvěděl, že Trudi je bývalá Poakesova milenka.

„Je mu stále oddána,“ řekl mu Latimore. „Kvůli nevyléčitelné nemoci, která ji ohrožuje, dívá se beze strachu na možnost smrti. Když se dozvěděla, že jí nabízíme toto riziko, div radostí nezačala tancovat!“

Trudi byla ještě mladá žena. Když je dovedla do malé místnosti bez okna, pomyslel si Tulipán, že to jistě byla hezká žena. Byla ostatně hezká stále, ale její krása byla jakoby zahalena závojem melancholie. Přesto se snažila být veselá a aktivní. Připravila pro ně láhev vína a sklenice. Když si připili, řekla se smíchem: „Pověděl vám Harry, proč jsem byla pro tohle vybrána, pane?“

„Ještě ne!“ oznámil Latimore. „Měli jsme sice spolehlivého kočího, ale ani ten nejspolehlivější není vždycky jistý!“

„Kvůli mým zeměpisným vlastnostem!“

„Na mou věru,“ odpověděl nato Tulipán se smíchem, „mně se na vás sice líbí tolik věcí, ale pokud jde o zeměpisné vlastnosti, nevím, co to znamená!“

„Pojďte se na něco podívat!“ vyzval ho Latimore, který vstal. Všichni tři pak šli do zadní části hospody a Trudi tam otevřela jedny dveře, které vedly do zasněžené zahrady. Byla dost jasná noc. Na konci zahrady – asi třicet kroků od nich – bylo vidět podivně vysokou zeď, u níž stála kůlna postavená z prken a mazanice.

„Tohle je naše výchozí základna!“ oznámil Latimore a vešel do kůlny.

A tam se Tulipán dozvěděl, že sem přijeli proto, aby v této kůlně – jejich budoucí skrýši – začali kopat tunel, který povede pod vysokou zdí a vyústí přímo pod stavbou, kterou ta zeď ukrývala a chránila. Jakou stavbou? Byl to tajný arzenál anglické armády!

„Který my vyhodíme do povětří?“ zeptal se Tulipán.

„Uděláme něco lepšího, mnohem lepšího, můj milý,“ odpověděl mu Latimore se sardonickým úsměvem. „Dostaneme se tam k věci, s níž osvobodíme Ameriku, jak vám to už řekl Poakes!“

A tak tedy už týden kopali a z chodby vylézali každý zvlášť jenom proto, aby se trochu vyspali a posilnili v kůlně, ze které ven nevycházeli. Trudi Vermontová jim tam každou noc nosila chleba, maso a obrovské množství čaje. Ve dne se starala o několik ne právě častých zákazníků – s chladnokrevností, která byla tím pozoruhodnější, že to byli vojáci, kteří byli příslušníky stráže arzenálu! Nikdo z nich u ní bohudík nebydlel. Stráž byla stočlenná a všichni její příslušníci byli ubytováni v kasárnách, která se také skrývala za zdmi arzenálu.

„Stovka!“ vykřikl Tulipán, když se dozvěděl, kolik jich je. „To, co hlídají, musí být tedy velice cenné!“

„Až se dozvíte, o co jde, tak připustíte, že to stojí za to, aby to hlídalo sto mužů!“ řekl nato Latimore.

Jejich sapérské činnosti předcházely dlouhé týdny přípravných studií, které uskutečnil Harry Latimore. Když se Latimore jednoho dne dozvěděl od jednoho agenta Everetta Poakese, co je ukryto v arzenálu ve Woody Hillu, ihned tam přijel a ubytoval se u Trudi Vermontové. Potom se v převlečení za vousatého podomního obchodníka, podruhé jako holohlavý pocestný duchovní nebo jako špinavý pastýř ženoucí před sebou dvě ovce potloukal kolem arzenálu, někdy si pohovořil s nějakým flámujícím vojákem – a potom svůj závěr, který sdělil Poakesovi, shrnul do těchto slov:

„Nedá se tam proniknout, je to nerozbitné, nedobytné!“

„Tak co podniknem?“

„Příteli, když se tam nedá vniknout ani okny, ani dveřmi, ani střechou, tak si myslím, že nezbývá než se tam dostat sklepem!“

A pak se Latimore dal do práce. Byl svým školením architekt, ale toto povolání léta nevykonával, protože mu nejvíc záleželo na tom, aby byl svobodný a volný, a protože celou svou myšlenkovou a duchovní energii zaměřil jen na přemýšlení o svém velkém snu (ještě o něm budeme mluvit). A tak se ještě řadu dalších týdnů věnoval Latimore tomu, aby promyslel všechny aspekty projektu tunelu. Prozkoumal terén, složení půdy, zjistil její pevnost, určil nástroje a nářadí, jaké bude potřebovat, a vypracoval metodiku výztuže – materiál na to nebylo nutné vozit z daleka, byl na místě, pod kůlnou – byla to prkna a docela silná kulatina, to bylo možno použít pro heroické účely spíš než pro otop v krbu hospody!

♦ ♦ ♦

Bylo to asi ve dvě hodiny po půlnoci, když Harry Latimore najednou oznámil: „Tjulipe“ (Tulipán totiž řekl Harrymu své jméno), „mám strach!“

Bylo to poprvé, co Harry Latimore takto vyjádřil zcela osobní pocit. Vztah mezi ním a Tulipánem přerostl ve skutečné, silné přátelství, jaké se vytváří při trvalém styku a tváří v tvář nebezpečí, jež lidé podstupují společně, ale tento vztah vyjadřovali oba jenom povzbuzujícími pohledy a také tím, že Harry říkal Tulipánoví anglicky Tjulipe a že „Tjulip“ Harryho zase oslovoval Medvídku, protože tak kdysi Fanfánovi říkala maminka Donnadieuová a protože Tulipán teď tak říkal jen těm, které měl rád.

„Strach?“

„Ty ne?“

„Ale ano – že se včas nedostaneme na místo. Kolik toho ještě musíme vykopat?“

„Šest metrů! A jistě sis všiml, že je tu stále víc štěrku?“

„To jo!“

„Po šesti metrech se musíme obrátit svislým směrem a já už nemám žádné výztuže. Měli bychom toho teď nechat a opatřit si nějaké dřevo! Víš co, rozřežeme Trudin nábytek!“

„Jenže, jak dobře víš, v arzenálu musíme být zítra, na svátek svaté Guduly. To je naše jediná šance! Svatá Gudula nám pomůže!“ dodal Tulipán vesele, i když už také unaveně.

Kahánek mezi nimi hladil slabou září jejich černé tváře a prozařoval stříbrné kapičky potu na jejich pažích.

„Tak tedy: go!“ rozhodl Latimore se zuřivou odhodlaností.

Zvítězit! Bylo nutno přemáhat sám sebe a přemáhat obtíže, aby zvítězili! Musili Angličanům stůj co stůj ukrást to, co právě připravovali, aby mohli rozdrtit Američany a aby si možná mohli podrobit celý svět! Novou, hroznou zbraň! Revoluční vynález! Dva angličtí inženýři pracovali na něm několik let a své práce právě dokončili. Sestrojili dělo, které bylo možno během čtyř vteřin nabít šedesáti koulemi – tyto koule pára vystřelovala takovou silou, která předčila o celou čtvrtinu palebnou sílu prachu! A teď bylo nutné, aby Angličané co nejdříve viděli stát proti sobě tento hrozný vynález a aby se jim za každou ránu mohlo oplatit stejnou ranou – aby je toto překvapení demoralizovalo a konečně přivodilo jejich porážku! Tohle však vůbec nebyl jediný důvod, proč se Harry Latimore oddal tělem i duší tomuto nesmyslnému podniku. Zcizení plánů této zbraně, to byla jen část jeho velkého snu, jemuž věnoval všechno! A ten sen vylíčil Tulipánoví během jedné jediné delší rozmluvy v noci v kůlně, než se dali do práce.

„Možná že bys chtěl vědět, jaké důvody mě vedou k tomu, že zrazuji svou rodnou zem? Tak poslyš, povím ti to!“

A potom Tulipán vyslechl jeho vášnivou, i když šeptem pronesenou řeč, plnou vzrušení a extáze. Harry Latimore vyložil své pojetí historie, světa a jeho budoucnosti. On nezrazoval Anglii, protože Anglie v jeho očích nebyla vůbec důležitá, protože žádná země nebyla pro něho důležitá sama o sobě! Tohleto šeptal vášnivým hlasem Tulipánoví: „A co je důležité? To, na čem záleží, Tjulipe, je něco mnohem většího a vznešenějšího než vlast, to je věc, za kterou musí člověk bojovat až do smrti: svoboda všech lidí!“

Potom Harry Latimore Tulipánoví vysvětlil, že je nutno odstranit všechen despotismus, všechny tyranie a přiblížit na dosah všem lidem zítřky, které budou zpívat, protože budou osvobozeny od králů a kněží, protože po celé zeměkouli budou vonět růže a karafiáty! „A proto je nejdříve nutné pomoci těm, kdo bojují za svou svobodu a kteří, až zvítězí nad Angličany, budou později bojovat za svobodu na celém světě!“

Byl to šílený, ale nádherný projev, který udivil Tulipána, jehož přirozená ušlechtilost se rozpalovala při představě této skvělé budoucnosti – a jistě nijak nesnižujeme opravdovost Tulipánova nadšení, když jen tak mimochodem řekneme, že přitom především myslel na zrušení aristokratických privilegií, aby monsieur La Tulipe mohl jednou bez obav, že se dostane do Bastily, říci bývalému vévodovi Chartresovi: „Jdi do prdele!“

♦ ♦ ♦

Patronkou městečka Woody Hillu je svatá Gudula. Každý rok na její svátek Woody Hill nepracuje, protože její svátek světí, hospody jsou plné a večer se pořádá ohňostroj, který je zaplacen příspěvky občanů Woody Hillu. Ohňostroj se koná na náměstí proti velké bráně arzenálu, za jehož zdmi zůstává jen patnáct mužů pod velením seržanta. Tito muži nemají právo vstoupit do budovy arzenálu, tam mohou vstoupit jen dva inženýři, kteří vynalezli strašné dělo, a tři zbrojíři, kteří s nimi spolupracují. Každý večer přesně v šest přijíždí pro těchto pět mužů kočár vojenského velitelství a odváží je zpátky do Londýna, kde tito muži bydlí v budově vedle dělostřeleckého skladiště a kde jsou pod přísným dozorem. Těmto mužům je zakázáno jakkoliv se stýkat s okolním světem – i dopisy, které posílají svým rodinám, jsou podrobovány cenzuře. V tomto směru se tedy nemusel Harry Latimore obávat nějakých problémů, protože v tajné dílně arzenálu nikdo nebýval. Pokud šlo o členy stráže, bylo možno počítat s tím, že budou spíš čučet na oblohu, aby také uviděli sluníčka, hvězdy a vlasatice ohňostroje.

A tak naši dva hrdinové horečně a úzkostně kopou – a teď právě kopou nad sebou, vertikálně (bohudík narazili na jílovkou vrstvu a stěny výkopu drží pohromadě!) – neboť je svátek svaté Guduly a oba kopáči mohou počítat s rámusem explozí a s hvízdáním „svíček“, tedy s tím, že právě tohle upoutá pozornost diváků a otupí jejich sluch. A tak, pokud bohové demokracie budou stát na straně našich hrdinů, všechno by mělo klapnout! Ale proč jsou právě teď bohové demokracie po jejich boku?

Když vyletěla první rachejtle, uslyšeli jen její tiché syčení, ale potom k nim dolehla tlumená ozvěna jásotu diváků – a tak se dozvěděli, že oslava začala! Harry Latimore řekl Tulipánoví: „Jestli jsem to dobře propočítal, zbývá nám nad hlavou tak třicet nebo čtyřicet centimetrů. A protože nám nic nespadlo na hlavu, jak jsem se obával, znamená to, že nemáme nad sebou žádnou konstrukci nebo jinou těžkou věc!“

„Svatá Gudula je s námi! Už jsem ti to řekl!“ prohlásil radostně Tulipán, který právě odnesl do tunelu balvan jílu. A potom uslyšeli jasnou ránu další petardy!

„Co to znamená?“

„Nic!“ zašeptal Harry Latimore. „Podívej se!“ (Byl pokryt jakousi zeminou.) „Právě na mne spadl kus podlahy! Zhasni kahánek!“

Nad nimi zela díra, z níž na ně padalo nejasné světlo přicházející z vikýře dílny: byla to zelená zář rachejtle! A potom uslyšeli velmi jasně i výkřiky dívajícího se obecenstva! Nato se všechno ponořilo do tmy. Pak se zase rozzářilo žluté světlo další rachejtle a dva metry před sebou uviděli siluetu děla – právě v okamžiku, kdy se oba vyhoupli do dílny.

„To je krása“ řekl Tulipán, „oni nám na to ještě svítí!“

„Právě proto jsem si pro tohle vybral svátek svaté Guduly! Copak si myslíš, že by ses tu mohl procházet s lampou, jejíž světlo by pronikalo vikýřem?“

„To je geniální!“ odpověděl mu nadšeně Tulipán. „Ty budeš presidentem první světové demokracie! Ale jak chceš odnést to dělo? To má alespoň padesát kilo! A neprojde ostatně tunelem!“

„Tady jsou úplné plány toho kanónu,“ řekl vítězně Latimore, který zatím klidně prošel tmou k plechové skříni a vrátil se k Tulipánoví v růžovém světle nové rachejtle s koženým kufříkem!

„Úplné plány? Jak to můžeš vědět?“ (Mezitím nastala úplná tma.) „A čím jsi otevřel tu skříň?“

„Kopií původního klíče.“ (Všechno se zbarvilo do ruda.) „Víš ty vůbec, kdo byl Everettův informátor? Stevenson, jeden z těch inženýrů!“ řekl mu Latimore a skočil do vykopané jámy. „Hoď sebou!“

Tulipán skočil dovnitř za ním.

„Stevenson je taky ‚liberál‘! Nenávidí anglický imperialismus. To on dal udělat kopii toho klíče, přestože je tak dobře hlídán!“ dodal Latimore, který už lezl štolou zpátky. Potom se dal do smíchu a doplnil svou informaci: „Ostatně mi pomohli i páni z vojenské správy: z bezpečnostních důvodů přísně zakázali, aby plány opustily arzenál, protože se domnívali – a docela správně! – že se tu nemůže nic stát, když je tu stočlenná stráž!“

♦ ♦ ♦

Ano, bozi jsou s námi – kteříkoli! Ale pak s námi najednou zase nejsou. Bozi nemají pevný charakter, možná proto, že mají rádi ironii a že si rádi krutě zašprýmují, kdoví! Najednou, zčista jasna jdou s někým jiným!

Devátá nebo desátá rachejtle kiksla, zešílela, místo nahoru letěla cik cak a dopadla do vikýře arzenálu. Protože to byla několikastupňová rachejtle, ihned naplnila tajnou dílnu docela krásným ohňostrojem požáru!

Seržant Rawlinson, který velel pětadvaceti mužům hlídky, měl klíče od tajné dílny, ale pod hrozbou oběšení nesměl ty klíče použít – ledaže by si to vynutily náhlé okolnosti, které dobře znal: úder blesku, podezřelý hluk uvnitř dílny, průtrž mračen, která by ohrozila jisté součástky atp.

Seržant Rawlinson usoudil podle svého dobrého vědomí a svědomí, že silné výbuchy, které se ozývaly uvnitř dílny, patří k těm náhlým okolnostem – protože k nim patřilo i nebezpečí požáru vždyť, jak věděl, v dílně byla nejen hromada součástek, ale i tisíce různých lejster!

O minutu později vnikl seržant Rawlinson se svými muži do dílny, kde bylo všechno ozářeno rudou září obrovské rachejtle, která praskala a prskala.

„Goddam!“ zaklekl Rawlinson a skočil doprostřed dílny, aby udusil zdroj této záře a rámusu. „Goddam! Co je tohle?“

Vytřeštěnýma očima zíral na díru v podlaze, v níž před chvílí zmizeli Tulipán a Latimore. Seržant klekl na kolena a uvědomil si, že ta díra je ve skutečnosti vstup do nějakého tunelu! Rawlinsonovi vstávaly hrůzou vlasy na hlavě, ale jinak se zachoval chladnokrevně: „Cunninghame! Stanleyi! Skočte do té díry a podívejte se, co se tam děje! Rychle, ksakru!“

Seržant se pak rozběhl ven a za chvíli doslova padl na záda plukovníka Tarletona, který si hověl zabalen do kožešin v tudorovském křesle uprostřed vojáků a vesničanů a díval se na ohňostroj.

„Sire, stala se hrozná věc!“

Tulipán a Latimore právě vylezli z tunelu do kůlny, když uslyšeli troubení na poplach. Současně zakleli, protože je náhle k zemi přimrazilo zděšení, ale pak se ihned rozběhli napříč zahradou. Právě v tom okamžiku také vylezli do kůlny oba vojáci, kteří asi dvacet metrů před sebou spatřili dva muže prchající k hospodě. Byly to krásně viditelné cíle, protože na obloze v tom okamžiku vybuchlo velké bílé slunce, které ozářilo celou krajinu – a vojáci proto současně na ty cíle vystřelili.

„Vezmi to!“ vyhekl Latimore, který sotva popadal dech, a hodil Tulipánoví do náruče kožený kufřík. „A utíkej, nekoukej napravo ani nalevo a zmiz!“

„Harry!“

„Proboha, utíkej! Já mám kulku v lýtku!“

Oba klesli k zemi, protože za sebou znovu uslyšeli výstřely z pistolí. V tichu, které se pak rozhostilo mezi vystřelením dvou rachejtlí, bylo slyšet křik, rozkazy, dupání bot na zmrzlé půdě. A pak to ticho bylo znovu přerušeno petardami a obloha se zbarvila do fialova, do běla, do ruda.

Tulipán přeskočil živý plot zahrady a proletěl jako šipka ulicí. Ještě měl čas zahlédnout asi dvacet metrů od sebe vojáky, kteří přibíhali k hospodě Trudi Vermentové. Tulipán zahnul doprava, přičemž stále držel pod paží kufřík. Potom další rachejtle ozářila náhle druhý oddíl vojáků, který sem také běžel. Uslyšel rozkaz: „Pal!“ To znamenalo, že ho spatřili! Salva z mušket proletěla kolem něho, ale Tulipánoví se podařilo seskočit z cesty vedle do pole. A pak běžel, či spíše pádil přímo za nosem, jak mu to nařídil Latimore. V uších mu šíleně hučelo, ale spíše než poslední exploze ohně zněl mu v uších tlukot vlastního srdce. A zase uslyšel rozkazy a znovu se rozezněly výstřely a pak řvaní vojáků, které, jak se mu zdálo, se přibližovalo! Naštěstí se všude rozhostila zase tma, a tak si pomyslel, že snad bude moci svým pronásledovatelům uniknout, ale právě v tom okamžiku ho vyděsilo štěkání psů! „Budou mě honit jako lišku! Psi mě vyslídí i v té nejhustší tmě!“ A to vyčerpané, shrbené štvané zvíře, kterým teď byl, roztrhají na kousky! Tato hrůzná vyhlídka nasadila Tulipánoví na nohy Merkurova křídla. Tulipán se nejvíc obával, že zakopne o nějaký pařez nebo že narazí na strom – pak by byl s ním konec! Štěkání psů se blížilo! „Musím ten kufřík pustit!“ pomyslel si. „Je na mne příliš těžký!“ Vzápětí však tu myšlenku odvrhl: „Tulipán se nikdy nevzdává!“ řekl si hrdě – a právě v tom okamžiku ztratil půdu pod nohama a spadl do vody!

Temže! Ach, ano, poblíž Woody Hillu teče přece Temže! Tulipán se notně napil, ale pak se vynořil i s kufříkem. Zamával rukou, jako by se něčeho chtěl chytit – břehu, větve, – a znovu se potopil. Odrazil se nohama ode dna, znovu vyplaval na hladinu – a do něčeho prudce narazil hlavou! Chytil se toho a uvědomil si, že to je člun! Hodil do něho kufřík a pak se sám vyhoupl dovnitř. Člun byl upoután k jakémusi tenkému kůlu, který Tulipán vytrhl z bahna, protože u sebe neměl nic, čím by přeřízl lano. Proud Temže se opřel do člunu a odnášel ho od břehu, k němuž právě doběhli štěkající psi. Tulipán slyšel jejich štěkot, ale neviděl je. A zatímco ho proud unášel stále rychleji doprostřed Temže, zahlédl v jednom okamžiku dlouhý řetěz bílých záblesků šlehajících z pušek. Potom padl na záda na dno člunu s jednou kulkou ve stehně, s druhou kulkou v krku, ale už necítil, jak mu z ran prýští krev, protože okamžitě ztratil vědomí.

♦ ♦ ♦

Everett Poakes je muž, který prakticky nikdy nepije. Teď začal pít v poledne, jakmile se vrátil do taverny Prospect of Whitby. Předtím byl asi dvě hodiny venku. Ti, kdo ho viděli, jak se vrací domů, všimli si, že jde jako náměsíčný, jako kdyby ty dvě hodiny prožil kdesi na kalvárii!

Prospect of Whitby je teď zavřen, okenice má taky zavřené. Uvnitř je všude tma. Everett Poakes se vrátil domů s dlouhým balíčkem pod paží. Doma z balíčku vytáhl tři dlouhé kostelní svíce, které pak zapíchl do květináčů, z kterých vytrhal květiny. Ty svíce zapálil a teď se díval, jak se jejich plamen třepetá, a pije a pije!

Schody v taverně zaskřípaly pod těžkými kroky a za Everettem Poakesem se objevila Aurora Jonesová. Ani bychom ji nepoznali, tak se změnila! Teď je téměř hubená! Její pohled už není tak úsměvně smělý. Aurora je učesaná, je celá vymydlená a oblečená do černých šatů. Aurora Jonesová bydlí v Prospectu of Whitby. Přála si to tak Angela, protože Auroru Jonesovou měl rád Nephew a protože Nephew by jistě byl rád viděl, že Aurora Jonesová dožívá svůj život v pohodlí. Aurora Jonesová má pokoj, v němž bydlel Nephew. Aurora Jonesová už nepije, ale dnes stejně jako Everett Poakes jde k pultu a nalévá si tam sklenici ginu.

„Tys do Old Bailey neměl chodit, Everette!“ říká Aurora.

„Já jsem to musel udělat! Musel jsem být u ní co nejblíž, protože i za těmi zdi snad cítila, že jsem blízko u ní! Pomodlil jsem se tam. Víš, že jsem ji měl tolik rád!“

„Dnes bylo poslední stání!“ říká chmurně Aurora a myslí tím, že dnes ráno po nekonečně dlouhém soudním řízení a po nepředstavitelném mučení byla Trudi Vermontová oběšena. Nikdy nepromluvila, neprozradila ani jedno jméno!

„Já jsem věděl, že zemře, ale nedovedu si odpustit, že se to stalo takhle a ještě mou vinou!“ říká Everett Auroře. Říká to důstojně, skoro rozvážně. Pláče jen ve svém nitru a dělá podivné věci, k nimiž patří i koupě tří kostelních svíček, které teď svítí do tmy jeho srdce.

„A proč tři svíčky?“

„Harry Latimore!“

„Ale ten přece není mrtvý, Everette!“

„Ne, Harry není mrtvý. Ve vězení zešílel a je teď v Old New Gate v temnici přikovaných vězňů. Jeho tělo žije, ale jeho duše je mrtvá! Ta svíce svítí za mrtvou duši Harryho Latimora!“

A teď se na ulici před tavernou objevuje Angela. Je také celá v černém a její zelené zářivé oči jsou uplakané. Angela teď chodí skoro každý večer na břeh Temže a hází tam do vody nějakou květinu – růži, karafiát, pivoňku, podle ročního období. Když nejsou k dostání květiny, hází do vody skleněné perly – protože v Temži odpočívá Nephew, protože Nephewa pohltila Temže! Dozvěděli se to od komisaře Stonewala, přítele Aurory Jonesové, která se k němu šla poptat, co se stalo… Člun, v němž Nephew uprchl z Woody Hillu, byl nalezen na Temži, plaval dnem vzhůru. To se stává často těm, koho náhle překvapí mořský příliv.

Everett, Aurora a Angela teď poklekají před třemi svícemi a modlí se za duši Trudi Vermontové, za duši Harryho Latimora a za duši Nephewa. Tento podivný tajný obřad se uskutečnil v březnu 1776 – více než rok po tragické noci ve Woody Hillu, kdy do jiskřivé radostné záplavy ohňostroje na počest svaté Guduly přiletěli andělé smrti. Ale tento tajný obřad je také tajným posledním rozloučením Everetta Pokesa s Prospectem of Whitby.

Everett Poakes totiž cítí, že mu hrozí nebezpečí. Aféra ve Woody Hillu, proces s Trudi Vermontovou daly podnět k rozsáhlému vyšetřování. To Everett dobře ví! Kolem jeho výzvědné sítě a kolem něho samotného se pomalu začala stahovat jiná neviditelná síť! To Everett Poakes také dobře ví, ale neodvažuje se ještě povědět Angele, že bude nutné změnit prostředí.

Kdyby byl s Angelou jenom sám, byl by už dávno pryč odtud. Ale co má dělat? Cožpak je možné vystavit riziku namáhavé cesty Francise – tříměsíčního chlapečka, který dostal to jméno na památku po milovaném Francouzi, který se nakrátko objevil v jejich životě? Francis je synem Fanfána Tulipána a právě Francis přispěl k tomu, že Angela nepropadla zoufalství.

SEDMA ČÁST

EROTOVY PANTOFLE A VÍTR SVOBODY

/1

V Bowicu nedaleko Londýna – kouzelné vesnici obklopené stejně kouzelnou krajinou – žila tehdy v kouzelném domku na břehu Temže mladá, třicetiletá žena, která byla velice přitažlivá, i když už snad trochu baculatá. Jmenovala se Deborah Tushingamová. Na počátku roku 1776 měla velkou starost.

Deborah Tushingamová byla pověstná svou dobročinností. Byla přítelkyní pastora Gissinga, který k ní chodil jednou týdně na oběd. Často navštěvovala nemocnici a domy, v nichž žili potřební lidé. Vystavovala tak na odiv svou počestnost, kterou se ráda oháněla jako bičem, aby mohla hrozit všem světským mrzkostem. Byla ctěnou vdovou po plukovníkovi Tushingamovi, který před dvěma lety zahynul během války v Americe na tyfus. Po tomhle snadno pochopíme její starost, jestliže se dozvíme, že zjistila, že je těhotná! Ona, už dva roky vdova po anglickém hrdinovi, a těhotná! To bude ale skandál!

Lidé si přirozeně ihned domyslí, že původcem jejího otěhotnění je Rollo, protože Rollo bydlí pod její střechou!

Deborah Tushingamová přestala na chvíli stříhat růže a zadívala se na řeku. Přemýšlela, co má dělat. To je ale krásná odměna za její dobročinnost! To ale udělala hroznou hloupost, když před rokem vytáhla toho zakrváceného bezvědomého chlapce z člunu, který připlul po řece sem do rákosí. Tehdy si při spatření toho raněného mladíka ani nepovšimla, že ten ztroskotanec má u sebe v člunu také kožený kufřík. Příliv pak odnesl jeho loďku a ona se o ni už vůbec nestarala, protože se především snažila zachránit toho hezkého mladého muže. Teď však věděla, že by bývalo líp, kdyby ho byla dala dopravit do nemocnice. Ano! „Ale je to opravdu jenom moje chyba?“ naříkala v duchu. „Je to opravdu chyba? Vždyť doktor Stanhope řekl, že ten mladík není schopný převozu a že by mu bylo líp u mne!“ Deborah Tushingamová proto poslechla doktora Stanhopa a pak ošetřovala ve svém domě toho mladého hezkého muže, který jí tolik připomínal její první lásku – Rolla, jenže ten se s ní nechtěl oženit, a to Deborah dovedlo k tomu, že se vdala za slavnostně vyhlížejícího blbce, plukovníka Tushingama – ať odpočívá v pokoji.

S tím zraněným mladíkem to bylo ze začátku dost těžké pro Deborah Tushingamovou: musela ho dokonce i mýt. A pokud jde o intimní části jeho těla, ty jistě nemyla nijak snadno, musela se dost přemáhat a přitom musela přemáhat své puritánství, když se dívala na jeho kromobyčejné pohlaví! A ta hrůza, když při mytí narůstalo! Deborah Tushingamová nic takového nikdy neviděla, nezažila – přirozeně že ani ne s Tushingamem, který… – no, ať odpočívá v Pánu! Rollo byl sice později po několika týdnech už zase schopen mýt se sám, ale ona – nána pitomá! – to dělala dál, protože viděla, že mu to dělá dobře – a taky proto, že dobročinnost byla její přirozenost… Celá vesnice v čele s doktorem Stanhopem a pastorem Gissingem ji obdivovala, jak je „obětavá“ – a ona, ačkoliv se mohla starat jen o svou parádu, vystavovala na odiv svou „odříkavost“ a dávala si tolik práce („By Jove!“) s tím mladíkem! Vesničané měli pravdu, když o ní říkali, že je „obdivuhodná“!

Tohle trvalo už několik měsíců a mladík už začínal být „normální“ (zpočátku totiž vypadal jako přízrak, který nic nevidí, neslyší a vůbec nemluví). Deborah Tushingamová na něj často a dlouho mluvila, zvláště večer, hladila ho všude, aby z jeho obdivuhodných očí zahnala úzkost, která se v nich usadila. Vypravovala mu o Popeovi, o Miltonovi, které milovala, a když mladík konečně začal mluvit, opravovala jeho angličtinu, i když nehovořil tak špatně, ale protože používal tak hrozná slova, jejichž smysl Deborah přesně neznala – ale s úděsem jej tušila! A protože znala docela dobře francouzsky, porozuměla i francouzským slovům, která Rollo používal, když mluvil anglicky, a která zřejmě znamenala totéž! Jak proboha Rollo přišel k těm francouzským slovům? A potom jednou večer se Rollo chytil za hlavu a řekl jí francouzsky: „Madame, já jsem Francouz, ale přitom nevím, kdo jsem!“

Od toho okamžiku vedli Deborah a Rollo (říkejme mu tak prozatím!) ty krásné rozmluvy mezi sebou velice často v jazyce Crébillona otce a syna (tito francouzští spisovatelé také patřili k oblíbené četbě mladé paní plukovníkové). Deborah Tushingamová čítala často také Diderotovy Indiskrétní klenoty, z nichž jí bylo až horko a které zároveň v duchu odsuzovala. Ale právě tato francouzská perverzní četba dohnala ohnivzdornou Deborah (která tolik let sama hasila své vášně) k tomu, že se jednou ocitla v Rollově posteli… A od té doby se strašlivým studem vzpomínala na tyto krásné chvíle, které poprvé strávila v Rollově pokoji a na své hlasitě projevované pocity štěstí, které však znásobovaly její strach, že se dostane do pekla!

A aby Pánbůh ráčil odpustit válečné vdově Deborah Tushingamové její nedůstojné chování, dodejme ještě toto: Deborah se domnívala, že Rollo není jen tak někdo, protože jeho tajemné zranění a ztroskotání na břehu řeky u její zahrady, ztráta paměti a jeho výborná znalost francouzštiny z něho dělaly v jejích očích románového hrdinu! Ba co víc: když doktor Stanhope hned na počátku lékařského ošetření mladého ztroskotance objevil na jeho levé noze tetování, dal najevo svůj úžas a řekl jí: „Má milá, tohle je znamení nějaké francouzské zednářské lóže! I když tenhle chlapec jistě nevzešel z Jupiterova stehna, tak je samozřejmé, že nemá ani obyčejný původ!“

Toto prohlášení osmdesátiletého přítele vybičovalo vrozené snobství Deborah Tushingamové do nejvyšší míry. Deborah Tushingamová totiž před lety jako mladá dívka cestovala po Francii a tehdy jí portugalský velvyslanec umožnil strávit dobrou hodinu v početné společnosti shromažďující se kolem tehdejší královy favoritky hraběnky Du Barry. Deborah tehdy zaujaly udivující oči této slavné osoby – a Rollo měl stejné oči! Deborah si dala dohromady tyto prvky skutečnosti s logickým uvažováním (které koneckonců není tak hloupé) a došla k závěru, že Rollo je synem Louise XV. – a tohle spolu s dalšími fakty také přispělo k tomu, že se jedné noci vrhla na Rolla jako na korunní drahokam!

A takto se po dlouhé, nesnesitelné zdrženlivosti, trvající už od jejího panenství (protože plukovník ji v tomto ohledu také nedokázal uspokojit), nyní oddávala milostným rozkoším – a tím v jistém smyslu oplácela své sestře, provdané za Francouze a žijící ve Francii, její nestoudně dopisy líčící kouzla jejího milování. Protože jí sestra bez obalu vylíčila, jakého si našla milence, Deborah jí bez váhání (i když se přitom červenala) napsala také obšírný dopis o Rollovi. Její dopis sice nic jasného neříkal, to je samozřejmé, protože by to pisatelce působilo velké rozpaky, ale její sestra se při čtení toho dopisu jistě dovtípila, že se Deborah právě spustila stejně jako ona.

Ale nyní si Deborah opakovala už posté: „Panebože, co mám dělat! Co si počnu?“

Obrátila se od Temže a namířila si to pomalu ke svému kouzelnému domku po cestě lemované keři růží a brslenů.

Rollo seděl v salónu a četl si. Četl dost roztržitě – roztržitý byl stále, kromě při milování, v tom případě by všechny ženy, které ho kdy poznaly jako milence, v něm okamžitě poznaly Fanfána Tulipána. Rollo byl však stále jakoby duchem nepřítomný. Často chodíval na dlouhé procházky, jako kdyby na nich úzkostně hledal cosi, co by mu umožnilo, aby našel sám sebe. Nebyl ani šťastný, ani nešťastný. Informace, které dostal, když se uzdravil, o tom, jak byl nalezen v člunu, jak byl zraněn, mu nepřipomněly zhola nic! Když asi před měsícem vypukla silná bouře, vyběhl Rollo na zahradu a upřeně se díval na oblohu, kterou křižovaly mohutné blesky. Potom se najednou tak trochu zděšeně obrátil k Deborah, která za ním přišla a naléhala na něj, aby se vrátil domů, a s rukama přitištěnýma na spánky, z nichž si snad chtěl vymačkat cosi zapomenutého, jí řekl: „Tehdy byla taky taková bouřka – a nebe celé v ohni… a slyšel jsem taky hřmění…“ Potom Rollo umlkl a už nic neříkal.

♦ ♦ ♦

Když se Deborah vrátila ze zahrady do salónu, Rollo zvedl oči a usmál se na ni – byl to jakoby vzdálený úsměv, takový se nyní občas objevoval na jeho tváři, ale vždycky zase ihned byl jakoby zahalen závojem úzkosti nebo melancholie.

„Ty vypadáš nějak neklidně!“ řekl jí, ale řekl to přitom nějak bez zájmu. „Mně se zdá, že jsi v poslední době stále neklidná!“

„Já ti teď musím oznámit sakramentskou novinu!“ odpověděla mu Deborah tak rozčileně, že si ani nesedla. „Já jsem s tím vyčkávala dost dlouho – proto, abych si tím byla jistá! A teď jsem opravdu jistá!“

„A čímpak?“

„Že jsem těhotná!“ vykřikla zoufale a rozplakala se.

„Ó! Ó!“ zvolal překvapeně a vstal, aby ji objal. „To je opravdu vážná věc!“

„Ty tomu říkáš věc? To je přece hrozné, vždyť jsem zneuctěna!“

„Ale ne! Ještě ne! A neplač pořád! Ty snad nemáš ráda bejbátka? Tys mi přece pořád tvrdila, že chceš děti, ne? Tak teď budeš mít alespoň jedno baby a já jsem pyšný, že jeho otcem jsem já!“

Tohle však nastávající maminku rozčililo: „Ty jsi příliš mladý na to, abys mohl být otcem! Copak si tě můžu vzít? To by vypadalo tak, že se ženíš se svou tetou! A já bych pak už nedostávala svou penzi válečné vdovy!“

Rolla Tulipána nikdy ani nenapadlo, že by si ji měl vzít za ženu, ale protože byl dvorný muž, řekl raději: „Mně by to vůbec nebylo proti mysli, že bych si tě měl vzít!“ Ale pak ihned spěšně dodal: „Ty máš ovšem pravdu, že to nejde, mělo by to opravdu řadu nevýhod!“

Deborah se na něj chmurně podívala, jako kdyby si myslela, že od té možnosti příliš rychle couvá, ale nic neřekla, jenom jí blesklo hlavou: „A proč si mě k čertu nechce vzít?“ V každém případě by se ten sňatek nemohl konat zde! Stačilo, že si pomyslela na to, jak by se na ni dívali vesničané a zvláště pastor Gissing, aby už předem cítila, jak by jí bylo k smrti trapně. A ostatně tu byla ještě jedna věc: jak by se mohla vdát za někoho, kdo ani nevěděl, kdo je? To by se do farní matriky muselo napsat: „Paní Deborah Tushingamová a pan X?“ To je přece nemyslitelné! To by pak musela vypít svůj kalich hořkosti až do dna! Při tomto pomyšlení se Deborah znovu rozplakala, protože měla zlost sama na sebe, zlost na Rolla i na svou prokletou dobročinnost. Začala dupat zlostí nohama a Rollo, aby ji uklidnil, odvedl ji do postele, kde se pak uchýlil k nejúčinnějšímu způsobu utěšování, který jeho plačící zachránkyni tak potěšil, že opět blahořečila sobě, Rollovi a své dobročinnosti.

Když pak o několik dní později pokojská a kuchařka odešly do vsi a Deborah a Rollo o samotě posnídali, Rollo navrhl, aby odešla rodit do Londýna: „Má k tomu dojít jistě za sedm měsíců, jak jsi mi řekla. A tak tedy ještě celé dva měsíce nebude nic vidět, jak se domnívám! A možná i tři, když se budeš vhodně oblékat. Ubytujeme se v nějakém dobrém hotelu a…“

„A já mám lepší nápad!“ vskočila mu do řeči Deborah, která vypadala už klidněji.

„Jaký?“

„Mám sestru. Ve Francii. Neviděla jsem ji od té doby, co se vdala. A tohle by byl důvod, abych ji navštívila. Byl by to pro nás dva docela pěkný výlet!“ Deborah umlkla a po chvíli dodala: „A možná až uvidíš Francii, tak se v tobě něco ozve a osvěží se ti paměť…“

„To bych byl rád!“ odpověděl Rollo Tulipán smutně. „Jenže, jak vidíš, když řekneš Francie, tak mi to nic neříká! Já si přitom nic nepředstavuju – ani krajiny, ani tváře, já už vůbec nevím, jak Francie vypadá! Ale tak dobrá!“ řekl nakonec. „Je to dobrý nápad! Jsem pro Francii!“

Deborah se mu upřeně zadívala do tváře a zvláště do očí: „Jestliže řeknu hraběnka Du Barry, tak to ti taky nic nepřipomíná?“

„Ne! Proč?“

„To jen tak, miláčku!“

„Jenže možná že ve Francii by ho někdo mohl poznat!“ říkala si v duchu Deborah, protože byla posedlá svou představou o Rollově královském původu. Už se viděla v postavení manželky královského bastarda a my ji tedy můžeme podezřívat, že tato ztřeštěná myšlenka jí vnukla nápad přeplout kanál La Manche – stejně jako jiný ztřeštěný nápad, že totiž své sestře pošeptá do ucha, že její syn (protože to přece musí být syn!) je pravděpodobně vnukem Louise XV. – a že, i když je to levoboček, přece jen je někdo!

„Milá sestřičko!“ začala Deborah Tushingamová v polovině dubna svůj dopis pro sestru ve Francii. „Můj Rollo a já jsme už několik dní v Londýně v hotelu Fairmont poblíž Picadilly. Nemusím tě ani ujišťovat, jak Rollo a já jsme dojati tím, že nám nabízíš svou pohostinnost. Tvůj chlapeček je už dost velký, ale doufám, že si bude rozumět s mým, až se ten můj narodí, což se stane, jak předpokládám, někdy na konci září nebo na počátku října. Potom počátkem května odplujeme na portugalské lodi, takže naše cesta proběhne v podstatě bez rizika. Napětí mezi Francií a Anglií není právě teď příliš velké, ale korzáři jsou dosud popudliví, a jestliže je loď anglická, tak na ni střílí francouzská loď a opačně. Proto je líp být na portugalské lodi. Už jsem neměla na sebe nic kloudného a můj Rollo taky ne, a proto teď v Londýně běháme od jedné švadleny ke druhé, od jednoho krejčího k druhému krejčímu a od obuvníka k obuvníkovi. Můj Rollo je teď opravdu dandy: nosí dokonce i hůlku se stříbrným knoflíkem! Ten můj ubohý miláček! Kdyby mu tak ta cesta do Francie mohla vrátit paměť! V každém případě jsem už vyřešila jeden vážný problém – problém jeho totožnosti, ne té skutečné, to se rozumí! U jednoho právníka, který se zabývá nezákonným obchodem s dokumenty, koupila jsem za padesát liber doklad, který potvrzuje, že se můj Rollo narodil v Berwicku roku 1754 (on je přibližně tak starý!) a že se jmenuje Orlando Morgan. Teď půjdeme…“

Pokud jde o nás, my teď půjdeme po živé elegantní ulici za Orlandem Morganem, který je skutečně oblečen jako pravý dandy: má na sobě světlý redingot, bílé punčochy, střevíce s přezkami a při chůzi ťuká svou hůlkou se stříbrným knoflíkem do dlažby!

Orlando Morgan se prochází po Londýně sám. A protože v tak trochu zamlženém začínajícím soumraku cítí zvláštní pach tohoto velkoměsta, skládající se z vůně smažených ryb, mořského přílivu, černého uhlí, jímž se tu všude topí, je Orlando Morgan nervózní, neklidný, jako by se znenadání na cosi upamatovával, aniž ovšem ví, co to je. Rána na krku ho svědí – jako pokaždé, když v něm jakýmsi záhadným způsobem podvědomí vzniká dojem, že se zase setká se sebou samým. My ovšem víme, že se to v této elegantní buržoazní čtvrti nemůže stát, že k tomu nemůže dojít na těchto místech, která nyní navštívil po příchodu do Londýna – v tančírně Vauxhall, ve velice módní kavárně Childově, do níž chodívá také Boswell a která se nachází uprostřed City – to jsou totiž místa, která mu chtěla ukázat Deborah, ale která přece nepoznal ani Fanfán Tulipán, ani Nephew, ani Chartres!

Chartres, Nephew, Fanfán Tulipán žili v jiném distriktu a ten je daleko od této čtvrti, v níž právě bloudí Orlando Morgan. Je ovšem možno říci, že podle toho, jak svým nosem zkoumá ovzduší, pokouší se správně zaměřit svou naprostou zmatenost a že Orlando Morgan, aniž to ví, kráčí po londýnských ulicích a náměstích tímto soumrakem na jakousi schůzku s někým, jehož jméno nezná, a že ten někdo je Fanfán Tulipán!

Teď se Orlando Morgan náhle zastavil – jak dlouho už takto chodí? Už skoro noc – a Orlando Morgan vidí před sebou vývěsní štíty taverny Prospect of Whitby! Cosi ho nutí, aby do ní vstoupil, možná, že je to jen žízeň – ale tato taverna je zavřená, a tak se Orlando Morgan jakoby zděšeně obrátí, aniž se v jeho paměti vynoří jakákoliv vzpomínka!

Kdyby šel dál, dostal by se až do Chick Lane. Ale Orlando Morgan dostal najednou strach, přidal do kroku, protože právě začalo hřmít, sice v dálce, ale blesky šlehají svými světelnými biči do nízkých mraků a ubožák Orlando Morgan má najednou pocit, že ty blesky jsou určeny jemu, že ho chtějí zabít! A proto se najednou dá poděšeně do běhu.

♦ ♦ ♦

„Bože!“ vykřikla Deborah, když se Orlando Morgan před ní objevil. „Co se ti stalo? Ty jsi ale bledý!“

Bylo už po osmé. Na Londýn se snesla bouřka a dokonce i zde uvnitř elegantní taverny Old George Inn, kde Deborah čekala na svého Rolla už přes hodinu, hromy přehlušovaly hovor hostí.

„Ale nic!“ odpověděl jí Rollo unaveně a sedl si vedle ní. Pak se nepřítomně zadíval na početnou elegantní společnost v taverně (bylo tu mnoho námořních důstojníků v uniformě), která se kolem nich bavila a při každém úderu blesku zmlkla, na blikající lampy a na číšníky, kteří rychle chodili sem a tam.

„Nic!“ opakoval Rollo a tiskl si dlaň na čelo.

„Ty jsi zabloudil, miláčku? Já už tady čekám celou hodinu!“

„Prospect of Whitby!“ řekl Rollo místo odpovědi vyjeveně. „Prospect of Whitby! Prospect of Whitby!“

Deborah se na něj tak trochu ustrašeně podívala, ale on se pak zasmál – sice divně, ale smích to byl!

„Já bych si teď dal entire beer s ginem!“

„Entire beer s ginem?“ zeptala se Deborah udiveně. „Ale to je přece pití pro vozky! Dej si portské jako já!“

„Ne!“ odmítl unaveně. „Já jsem ve svém minulém životě byl jistě vozka!“

A právě teď, jak jsme to už předpověděli, aniž jsme ovšem věděli, o co může jít, Rollovi se něco přihodilo! Číšnice mu předtím pohrdavě přinesla jeho pivní koktejl s ginem a Deborah mu začala vysvětlovat, že v téhle taverně je tolik námořních důstojníků proto, že poblíž je špitál námořních invalidů – a Rollo se rozhlédl kolem sebe, pak upřel pohled na jednoho muže, který seděl sám u sousedního stolu a jedl white bait. Orlando Morgan, když uviděl toho muže, zařval a právě v tom okamžiku kdesi udeřil blesk – a vedle Deborah najednou seděl Fanfán Tulipán! V Rollově hlavě se totiž cosi rozsvítilo, ucítil palčivou bolest, jako by se znovu narodil, jako by právě přišel sám k sobě, jako by v tom okamžiku znovu objevil svůj minulý život, sebe sama! Fanfán Tulipán v muži s dřevěnou nohou totiž poznal kapitána Ruarka!

♦ ♦ ♦

„Pokračujte, prosím!“ vyzvala Fanfána Tulipána mile Deborah. Bylo už po půlnoci a Deborah s Fanfánem odpočívali ve svém pokoji v hotelu Fairmont. Z Londýna se pomalu vzdalovala bouře a její hřmění bylo slyšet stále slaběji a méně častěji.

„Teď víte téměř všechno o mé minulosti!“ řekl Fanfán Tulipán a Deborah mu znovu položila na čelo čerstvý obklad. Ve světle svíček hořících na nočním stolku bylo vidět, jak se mu na tvářích, na krku i na pažích perlí kapky potu.

„Ano, skoro všechno! Jistě uznáte, že to, co jsem vám právě vypravoval, je řetěz bláznivých dobrodružství!“

Udivená, užaslá, zmatená Deborah hltala svýma očima Fanfána Tulipána – neboť tohle bylo jeho pravé jméno, jak se právě dozvěděla! Její pohled vyjadřoval úctu, úctu tak trochu bojácnou. Božínku, tohle všechno prožil a udělal její malý Rollo! Ona se ujala raněného mladíka, ošetřovala chlapce, který byl nikdo, který bloudil a hledal sám sebe, a teď se najednou z něho vykuklí zářivý motýl a on je v několika minutách někdo jiný! Dobrodruh, rváč, bojovník, válečník, špión, svůdný švihák omračující ženy a dokonce sukničkář (pokud šlo o ženy, Fanfán jí toho ovšem zdaleka neřekl tolik, co o něm víme my!). Ano, byl to opravdu někdo jiný a měl teď dokonce i zcela jiný hlas, dříve to byl unavený hlas, teď byl zvučný! A nyní se mu blýskaly i oči! Ale co nejvíc zapůsobilo na Deborah, i když ji to zároveň děsilo, to bylo, že byl jedním ze strůjců onoho pamětihodného a tajemného podniku ve Woody Hillu – o němž se tehdy v novinách tvrdilo, že kdyby se býval zdařil, mohlo to Anglii přijít velice draho!

Tulipán byl totiž tak opojen tím, že se mu vrátila paměť, že najednou neopatrně všechno o sobě vykecal! A Deborah si říkala, zdali by tak nebezpečného nepřítele své vlasti neměla jít udat (i když si přitom byla naprosto jistá, že to neudělá). Tuto otázku si však alespoň položila, aby učinila zadost konvencím odpovídajícím jejímu postavení.

„Ach, božínku!“ vzdychla blaženě. „Až to budu moci povědět své sestře! Ale proč mi teď vykáte?“

„Hehe!“ zasmál se Fanfán Tulipán! „Ale vy mi přece taky vykáte!“

„To proto, že jste ve mně probudil úplně jiné city!“ odpověděla mu a také se přitom zasmála. „Já se s vámi vlastně taky setkávám poprvé!“ prohlásila a podívala se na něj roztouženě, protože si tolik přála, aby ji vzal do náruče a pomiloval, ale tohle se mu neodvážila přiznat, vždyť to byla čerstvá známost a to ještě nešlo!

„Fanfáne?“

„Ano, Deborah?“

„Teď, protože všechno na vás vím, tak jsem vlastně váš… komplic!“

„Ale vy přece nic nevíte! Já jsem vám nic neřekl!“

„To je teď jedno, ale já teď chci co nejdřív být pryč z Anglie! Už se tady necítím v bezpečí a tím jste vinen vy, vy zlý korzáre!“ Potom se znovu rozesmála: „To je dobře, že jsem otěhotněla a že jsem si vzpomněla na svou sestru! Ale co to děláte?“

„Vstávám!“ prohlásil Fanfán Tulipán.

„V tomhle stavu?“

„Mně je dobře, dokonce velmi dobře! A teď už nesmím ztrácet čas ani minutu, jestliže chci nalézt Ruarka! Povězte mi teď znovu přesně, co se to se mnou stalo v taverně Old George Inn!“

„Ale celkem nic! Vy jste najednou zděšeně vstal, převrhl jste svou sklenici a pak jste omdlel. Já jsem ani neměla čas zjistit, kdo byl ten kapitán a jak vypadal! Nějací lidé vás zvedli a pak jsme vás přivezli sem do hotelu a donesli do našeho pokoje!“

Fanfán Tulipán se rychle oblékl. Už se tolik nepotil, ale stále cítil, jak se mu podlamují nohy.

„Teď mě omluvte, já musím odejít do Chick Lane!“ Fanfán Tulipán jí však až dosud vůbec nic neřekl ani o Chick Lane, ani Auroře, Angele a Everettu Poakesovi.

„Do Chick Lane! Ale to je nebezpečné místo dokonce i ve dne! Je tam plno hrdlořezů!“

„Nebojte se, teď je noc!“ odpověděl jí se smíchem. „Právě tam se však můžu dozvědět, kde bych mohl najít Ruarka!“

Tulipán se až dosud vůbec nezmínil o tom, proč nutně musí nalézt Ruarka, ale Deborah se raději neptala, jaké má k tomu důvody. Vůbec nemyslela, že by šlo o nějakou milostnou záležitost (jistě jste pochopili, že se Tulipán ve svém vyprávění o Letizii ani nezmínil, protože nechtěl způsobit své zachránkyni zármutek). Deborah se znovu vyděsila, že jde o nějakou hroznou a tajemnou špionážní záležitost, ale přesto se také zvedla, oblékla si pláštěnku a prohlásila, že ho doprovodí – k tomuto rozhodnutí ji vedlo zčásti jakési romaneskní nutkání, zčásti i její dobrota, protože viděla, že Fanfán ještě není úplně ve své kůži.

„Ó, to teda ne!“ protestoval Fanfán. „Dokonce i ve dne je to tam hrozně nebezpečné, je tam opravdu plno hrdlořezů!“

„S vámi se nebojím ničeho!“ prohlásila nadšeně Deborah. „A já vám ostatně vidím na nose, že tam jistě máte nějakého ochránce!“

♦ ♦ ♦

Za necelou hodinu chůze přišli k taverně Prospect of Whitby. Tulipán měl u sebe jako zbraň jen malajskou dýku. Byla to památka na plukovníka Tushingama, Deborah ji Tulipánoví darovala, ale ani ji neměli zapotřebí, nikdo je neohrožoval. Po bouři se silně rozpršelo a to mohlo vysvětlovat, proč nikdo nevytáhl na ulici ani patu – ani počestní občané, ani ti, kdo by chtěli ty počestné občany obrat.

„Prospect of Whitby,“ přečetla Deborah obtížně nápis na štítě, který tonul ve tmě a potom se obrátila k Fanfánovi: „To je název, který jste třikrát opakoval, když jste přišel do taverny Old George Inn!“

„To jistě byla jedna z příčin, proč se mi vrátila paměť!“ řekl nato Tulipán. „Mně se tohle pořád motalo v hlavě, ale to jsem ještě nevěděl, proč a čeho se to týká!“

„A teď už víte? Čeho se to týká?“

„Mého života stráveného v Chick Lane a v okolí!“ odpověděl a tím ve své společnici vyvolal další zděšení, jaké mívá člověk, který narazí na záhadné tajemství – tajemství života, v tomto případě tajemství tohoto mladíka. Fanfán Tulipán se pro Deborah stával stále neprůhlednějším, stále kromobyčejnějším, stále cizejším! A když si Deborah vzpomněla na tetování na jeho noze (ale neodvažovala se ho na ně zeptat ani nyní), nepochybovala už vůbec, že patří k výjimečnému rodu a že určitě, jak to prohlásil doktor Stanhope, nemá obyčejný původ.

„To bych rád věděl, proč je tady zavřeno!“ řekl jí Tulipán, když se vrátil po schodech taverny, kde nejdříve ťukal, pak silně bouchal a potom šel zapískat pod jedno okno (jistě domluveným způsobem, jak si pomyslela Deborah) – bylo to Angelino okno! Nic, nikdo se neozval. Deborah cítila, jak je Tulipán neklidný, když jí řekl, aby s ním šla dál. Vzal ji pod paží, aby ji mohl vést a velice rychle vykročil, zřejmě – jak si Deborah myslela – dobře znal tento znepokojivý labyrint, v němž se občas za okny uprostřed polozříceného průčelí objevilo blikavé světlo svíčky, nebo odkudsi zaznělo zašeptání, ale kde jinak vládlo v naprosté tmě naprosté ticho, doprovázené jen neustávajícím zurčením deště.

Potom se Tulipán náhle zastavil! Odněkud sem doléhaly jakési hlasy. Deborah cítila, jak má svého Fanfána stále víc a víc ráda, a už předem cítila vzrušení při pomyšlení, že bude moci své sestře vypravovat, jak se zúčastnila tohoto nočního výletu, i když už zároveň dostávala strach. Když se Fanfán najednou zastavil a zadíval se na zem, rozbušilo se jí silně srdce, a proto se ho zeptala, na co se tak upřeně dívá.

„Právě tady na tomhle místě jsem měl být zavražděn, jenže toho chlapa jsem zabil já, jmenoval se Pastenague!“ odpovědi jí.

Ale to, co především Deborah Tushingamová nikdy nemohla zapomenout, následovalo až potom. Sestoupili spolu po deseti kamenných schodech ke dveřím, které Fanfán otevřel – byly to dveře vedoucí do Ráje a uvnitř měli všichni dojem, jako by z bouřlivé anglické noci na prahu stanula komturova socha, „kamenný host“!

♦ ♦ ♦

Nancy Smradlavka, která hrála domino na jedné bedně s Theodorou, stoletou majitelkou Ráje, vedle níž stál přihlížející Šimon Podivín, první zvedla oči, když do místnosti zavanul vlhký vzduch, který rozkomíhal plameny dvou svíček, osvětlujících tuto pokojnou skupinku starých přátel trávících společně večer. Ani gin, který popíjeli ve slušných dávkách, jim nepomohl, aby se nevyděsili, když uviděli ten přízrak! Nancy zařvala a ihned se k ní připojila Theodora, zatímco Šimon Podivín padl se zavřenýma očima na kolena. Co následovalo, to nelze dost dobře vylíčit: obě zděšené ženy začaly běhat sem a tam, pak padly na podlahu a stále přitom hrůzou křičely, zatímco Šimon Podivín zajíkavě řval: „Vade retro Satanas! Vade retro Satanas!“

„Ale to jsem přece já!“ hulákal na ně Fanfán. „To jsem já, Nephew!“

„Teď skočí do ohně a jistě neshoří!“ ječela hystericky Theodora. Nancy se modlila: „Pane, odpusť mi všechny mé hříchy! Zachraň svou dceru Nancy. Já ti, Pane Bože, slibuju, že po kolenou polezu kolem Londýna, i kdyby mě to mělo stát život!“

Deborah Tushingamová se na tuto scénu dívala se zděšeným výrazem v tváři, protože se na ni přeneslo zděšení obou žen, a už si také říkala, zdali Fanfán, který měl už tolik jmen a tolik různých tváří, opravdu není tím tvorem, který se může proměnit v kohokoliv – zosobněným Ďáblem! A že, jestliže se milovala s Ďáblem, její syn bude mít na noze kopyto! „Já snad přijdu o rozum!“ sténala v duchu, ale Tulipán právě v tom okamžiku dostal geniální nápad: vešel do místnosti – a ti tři nešťastníci se rozběhli stranou ke zdem a přitiskli se k nim – popadl jednu láhev ginu a pořádně si z ní přihnul!

„Ďábel přece pije jenom vařící vodu!“ prohlásil. „A ostatně, kdybych byl přízrak, tak bych po tomhle napití musel zmizet, vypařit se, protože gin všechno rozpustí a zvláště tenhle gin, který má Theodora!“ Potom se mile usmál a znovu se přátelsky představil: „Milí přátelé, já jsem Nephew!“ Pak si sedl, setřásl kapky deště se svého pláště a čekal, co se bude dít. Viděl, že se všichni už začínají uklidňovat, ale věděl, že nejlepším důkazem toho, že je skutečně člověk, bude vědecká demonstrace: vytáhl prsty z krbu uhlík, pak ho odhodil a vykřikl: „Au, do prdele!“ Nato těm třem ukázal spálenou ruku: „Tak tedy vidíte, přátelé, že jsem se spálil!“

„Panebože!“ zvolala za chvíli vyjeveně Theodora. „Nephew! To je Nephew!“

„Nephew!“

„Nephew!“ volali ostatní a Deborah Tushingamová si pomyslila: říkala si, zdali Fanfán Tulipán není cosi jako had, protože hadi, jak známo, stále mění svou kůži. Teď už ani nevěděla, zdali se má Fanfánovi obdivovat nebo zdali má mít z něho strach a vůbec, zdali není ohrožena její budoucnost ženy, manželky a matky!

„Tak to tys teda neumřel?“ ptala se Nancy Smradlavka, která se konečně odvážila přistoupit k Fanfánovi a dotknout se ho. „Všichni jsme si mysleli, že jsi už rok mrtvý! Nevěděli jsme ani, kde jsi umřel, ani jak jsi umřel, ale byli jsme si tím naprosto jistí, protože Aurora Jonesová a Angela začaly nosit smutek!“

„A Angela chodila každý den k Temži a házela tam do vody květiny!“ oznámila Theodora a rozplakala se. „Tak jsme se dovtípili, ale nikdo z nás se neodvážil jít se Everetta zeptat, co se ti stalo!“

„To je dlouhá historie!“ odpověděl Tulipán vyhýbavě, ale pak zčista jasna řekl: „Proč je Prospect zavřený? Nikdo se tam neozývá!“

Z tváří svých přátel ihned vyčetl, že se stalo něco velice vážného, nohy se pod ním zase podlomily a na čele mu vyvstal pot.

„Nikdo tam není!“ oznámil mu smutně Šimon Podivín. „Odstěhovali se!“

„Kdy?“

„Před devíti desíti měsíci!“

„Proč?“ (Fanfánovo srdce se mu bolestně sevřelo!) „A kam?“

„No, víš… ne, ty to nemůžeš vědět! Everett Poakes, jestliže jsem dobře pochopil, se tu už necítil v bezpečí. Měl strach, že ho zas čapnou, já ale nevím proč.“

„Pokračuj!“ řekl Tulipán, který až příliš dobře tušil, proč. „Kam odešli?“

Šimon Podivín se podíval na Deborah, která si řekla, že udělá líp, když si sedne, a která teď byla dost podrážděná, protože se uprostřed těchto lidí, kteří se tak dobře znali a kteří mezi sebou hovořili tak záhadně, cítila jako mezi Hotentoty – a kromě toho v tom, co si povídali, bylo dost ženských jmen: kdo je ta Angela nebo ta Aurora? Zlostně sevřela rty, když uslyšela, jak se stařec Tulipána ptá: „Můžeme před milostpaní mluvit?“ Potom se však její tvář zase rozjasnila, protože Fanfán Tulipán stručně, i když tak trochu suše odpověděl: „To je moje žena! Jen mluv!“

„Do Ameriky!“ řekl Šimon Podivín. „Tohle vím jistě, protože když policie přišla prohledat Prospect – už to je hezká řádka měsíců! – byl jsem tam poblíž a slyšel jsem, jak jeden důstojník povídá druhému: Ten darebák se vrátil do Ameriky, ale tohle jsem se dozvěděl teprve včera, a proto jsme sem přišli pozdě, Tome!‘ Ano, tak to je!“

„A co je s Aurorou Jonesovou?“

„Odplula s nimi! Od té doby, co jsi umřel, nesnášela pach Temže.“

„Ach, bože rozbože!“ zvolal Tulipán, který se pokoušel zahnat hrůznou bolest z vědomí, že už nikdy neuvidí Auroru a svou plachou Angelu a dokonce ani ne Everetta. Byla to palčivá bolest a k ní se připojilo hořké pomyšlení na to, že bez Everetta a jeho informací nenajde kapitána Ruarka – a tedy ani Letizii, což jeho srdci uštědřilo další strašnou ránu!

„Tak sbohem, přátelé!“ řekl na to jenom, protože se mu chtělo plakat. „Já nevím, kdy vás zase uvidím, ale přísahám vám, že se sem jednou zase vrátím!“

Objal Nancy Smradlavku, která se zoufale rozbrečela, a Theodoru, která se k ní připojila, i Šimona Podivína, který pronesl krátkou, ale velkolepou řeč:

„Ten, kdo prodělal všechny války a všechny zdálky, nemůže decentně brečet, Nephew! Tak tedy řekněme, že z mých očí neskane ani slza, ale že jsem ztratil všechny slzy!“

„Polibte za mne všechny ostatní,“ požádal je Tulipán a rychle vyšel z Ráje, aby se vyhnul onomu okamžiku, kdy dojetí přemáhá i odvahu.

Deborah odešla už před Fanfánem a to Nancy umožnilo, že ho dohnala a pošeptala mu do ucha: „Ty se s nimi jednou zase setkáš, Nephew! Proto je hledej, to musíš! Angela ti dala toho nejhezčího chlapečka na světě a pojmenovala ho Francis! A teď už maž, tvoje žena na tebe čeká!“

Tulipán pak dlouho šel beze slova po ulici a Deborah nemyslela na nic jiného či spíš myslela stále na totéž, a proto se nakonec kysele zeptala: „Kdo je ta Aurora?“

Tuto otázku Tulipán očekával: „Aurora Jonesová, osmdesát let, nejveselejší a nejodvážnější žena, jakou jsem kdy poznal. Jediná moje matka v mém životě! Jsem celý zoufalý, že jsem jí svou smrtí způsobil jedinou bolest, kterou jsem jí vůbec mohl způsobit!“

„Á, tak to jo!“ řekl Deborah, kterou to uklidnilo – a proto se celých dalších deset minut rozmýšlela, než se znovu zeptala: „A Angela?“

„Neteř Everetta Poakese! Zbožňoval jsem ji. Hrál jsem si s ní, protože tu neměla žádné malé kamarády!“

„Ale ty teď budeš mít jiné dítě, které budeš mít taky rád – svého syna!“ prohlásila mu docela spokojeně Deborah a znovu se do něho zavěsila. Tulipán, aby se udržel na hladině obrovské nicoty, řekl si něco, co by zahnalo pláč a co by ho rozesmálo: „Teď budu mít tolik mrňat, že se vůbec nemusím bát o své stáří!“ A tohle pomyšlení ho skutečně rozesmálo. Jen trochu. Ne moc. A jen ve skrytu duše.

Když byli zase zpátky ve svém pokoji v hotelu Fairmont, Deborah se ho konečně zeptala (protože v ní přece jen zůstaly jakési pochyby): „Chick Lane, to je, jak předpokládám, místo, kde jste se mohl prostřednictvím pana Everetta Poakese dozvědět, jak byste našel kapitána Ruarka. Proč musíte nalézt kapitána Ruarka?“

„Abych mu poděkoval! Přece, když jsem ho tak nečekaně spatřil, zase se mi vrátila paměť!“ odpověděl jí cynicky, ale vzápětí toho litoval. Jeho cynismus byl ovšem úlevou z té spousty emocí, které se v něm nakupily. Jak se mu teď Deborah zdála být cizí! Možná – všechno je možné! – že by ji byl náhle opustil, že by byl odešel, že by od ní uprchl až do Ameriky, kdyby mu Deborah náhle tak mile neřekla: „Ale já ti stejně nevěřím, miláčku! V tom je něco jiného, něco mnohem vážnějšího! Mně na tom nezáleží, co to je, ale chtěla bych ti pomoci!“

Takováhle je Deborah Tushingamová! Chytrá i hloupá, šlechetná i malicherná, snobská i prostá, sama se nikdy dobře nevyzná v tom, co právě cítí ve své duši a co vysvětluje její chování. A proto Tulipán, který byl dojat tím, co mu právě řekla, oplatil svým citem její cit a svou upřímností její upřímnost: „Ruark má klíč k mému životu!“ prohlásil stručně a tím jí prozradil tu část pravdy, která ji nemohla zarmoutit.

„Víš, že velmi dobře znám admirála Binga z admirality?“ řekla nato Deborah a začala ho svlékat, protože znovu šíleně zatoužila po jeho milování a protože ji znovu ovládl její obvyklý fantas: pomyslela si, že kapitán Ruark zná to (královské) tajemství královského původu jejího Fanfána. „Ten nám najde kapitána Ruarka natotata!“ slíbila nahému Fanfánovi.

„Já tě ovšem nemám rád jen kvůli takovýmhle tvým známostem!“ řekl jí Fanfán a začal se s ní mazlit, protože věděl, že milostná rozcvička zažene jeho zármutek.

♦ ♦ ♦

„Á, tak vy jste tedy přítel kapitána Ruarka!“ řekl admirál Bing, brunátný tlouštík sedící v malé temné kanceláři admirality. „Jestliže je to už dlouho, co jste ho neviděl, tak teď uvidíte, jak se strašně změnil! Je stále v našich seznamech, ale už rok má volno. Tomu ubožákovi totiž potopili jeho Vindictive na moři u Tenerify! Koule mu ustřelila levou nohu a v poslední chvíli ho zachránila jedna korveta.“

Admirál Bing soucitně povzdechl a když Orlanda Morgana vyprovázel ke dveřím, požádal ho: „Pokuste se ho nějak povzbudit!“ Řekl to střízlivým tónem člověka, který předem ví, že to bude marné.

A tak nyní Orlando Morgan a Deborah Tushingamová stojí v Needle Street uprostřed staré čtvrti Londýna před otlučeným domem, v němž bydlí kapitán Ruark.

Tulipán sem došel sice rychle, ale šel jakoby v mlze, nedíval se ani napravo, ani nalevo, neviděl kolem sebe ani chodce, ani vozy, a když přecházel ulici, div se nedostal pod kopyta koní jedné švadrony četnictva! Deborah ustrašeně vykřikla a včas ho chytila za ruku a zarazila. Tulipán se na ni podíval, jako by si ani neuvědomil, co se právě stalo.

„Ten tvůj Ruark ti přece neuletí!“ řekla mu. „Vždyť má jednu nohu dřevěnou!“

Tohle ale musí být hrozně důležitá věc, když se Rollo dostal do takového stavu, pomyslela si. Děsilo ji to, ale nakonec i ji zachvátil horečný neklid, který zřejmě zcela ovládl Tulipána, a tak se přizpůsobila jeho rychlé chůzi a téměř běžela.

„Podívej, tady to je!“ řekla a podívala se na průčelí domu, v němž byly nápadně zčernalé cihly a zaprášená okna. „To ale nevypadá zrovna vesele!“

Jakási bezzubá stařena, když je viděla stát před domem, pootevřela okno v přízemí a dívala se, jak jsou oba udýchaní. Deborah byla nemocná zvědavostí a Tulipán úzkostí.

„Kapitán Ruark je doma?“ zeptal se Tulipán stařeny.

„Ve druhém!“ odpověděla mu, ale nezavřela okno a dál si je zvědavě prohlížela.

„Jestliže dovolíš, tak tam za ním půjdu sám!“ navrhl Tulipán.

„Ale jistě, miláčku! Jen si jdi! Ty mi to potom povíš – no, jestliže ovšem budeš chtít, samozřejmě!“ opravila se Deborah.

Fanfán Tulipán otevřel dveře domu, vyběhl horempádem do prvního poschodí, kde se zastavil, protože se mu rozbušilo srdce.

„Co se dozvím? A co když je Letizia mrtvá?“ Když se mu admirál Bing zmínil o tom, že se Vindictive potopila, zezelenal. „A co když Letizia byla na palubě?“ To jistě nebylo přípustné, ale před rokem Everettův informátor přece řekl, že loď opustila mladá nemocná žena… Fanfán nevynechal ani tu nejnepravděpodobnější a nejhroznější hypotézu – právě teď, když byl téměř u cíle! Dokonce ani ne tuhletu: že se Letizia vdala za Ruarka! „Ale to by se Bing přece o tom zmínil! A tohle si myslet, to je hotové bláznovství! Ach, to je ale neštěstí, že je Everett pryč! A stejně je hrozné i to, že neznám toho informátora, který měl nalézt Letizii v některé londýnské nemocnici, jestliže v nějaké ovšem byla! V každém případě dnes tam už není, ať už je živá nebo mrtvá!“ přemítal Tulipán a přitom se mu dělalo nevolno. Potom uslyšel, jak za ním vrzají schody a obrátil se: stařena z přízemí šla nahoru a přitom těžce oddychovala. „Já mu vařím čtyřikrát denně čaj!“ prohlásila. „Ale ty dvě poschodí mě zmáhají! Ten chudák se svou dřevěnou nohou to má těžký! Tak pojďte!“

Tulipán šel s ní pomalu nahoru. V jednom okamžiku dostal chuť vrátit se, aby nepoznal pravdu – ale stařena už otevřela jedny dveře v druhém poschodí a ohlásila: „Máte tu návštěvu, pane Ruark! To mu uděláte radost!“ zašeptala pak Tulipánoví. „On už za ním nikdo nechodí!“

Salón, do něhož vstoupili, nebyl sice chudý, ale sešlý, jakoby opuštěný. Bylo tu k zoufání smutno, záclony tu byly zataženy, a tak tu bylo temno. Tulipán měl náhle pocit, jako by ho přešla všechna nenávist proti kapitánovi Ruarkovi, kterou v sobě tak dlouho živil. Teď už to byl přece žalostný invalida! Jenže právě on mu ukradl Letizii! Tulipán vztekle zaťal pěsti, přemohl svůj soucit a vešel se stařenou do další místnosti. Také tady byly záclony zataženy. Stařena stála nehnutě uprostřed místnosti s tácem v ruce a podívala se na Tulipána s tichou odevzdaností starých lidí: „Tohle se muselo jednou stát!“ řekla. „On se nikdy nesmířil se ztrátou své lodi a své nohy!“

Kapitán Ruark visel uprostřed stropu na železném háku, točil se pomalu kolem dokola a jeho noha občas ťukla do postele. Na tom háku jistě kdysi visel lustr! Ne, visel tam donedávna! Měděný lustr totiž teď ležel na posteli jako zátěž obálky! Na obálce bylo napsáno Mistress Sloan. „To je pro mne!“ řekla stařena, když vytáhla z obálky lístek.

Tulipán uhodl, že stařena neumí číst, a vzal jí ho z ruky. „Paní Sloanová,“ četl polohlasně, „vím, že se vám líbil lustr. Visel kdysi v mé kabině na mé fregatě. Odkazuji vám ho.“

Stařena se rozplakala dojetím a vděčností a začala naříkat, že pan Ruark byl takový hodný člověk. Tulipán se otočil a šel dolů. Pláč a vzlykání stařeny doprovázely mrtvého kapitána na jeho cestě do pekel – nebo snad do nebe? Kdoví! A doví se Fanfán vůbec někdy, co se stalo s jeho Letizií?

♦ ♦ ♦

Na přídi těžké brigy, která toho slunného, ale větrného rána právě vplouvala do ústí Temže a mířila do Londýna, seděla mladá žena, která byla celá zahalená do šály, ale jejíž vlasy přitom vlály ve větru a která se dívala na jinou brigu, pomalu plující po proudu řeky. Z té vzdálenosti, která dělila obě brigy, mohla mladá žena na palubě druhé lodi rozeznat jenom nejasné siluety – kromě pobíhajících námořníků byli to i cestující, kteří se stejně jako ona také opírali o zábradlí a dívali se do plynoucí vody nebo na ubíhající břehy a pro které byla ona sama jistě jako oni pro ni jen nejasnými postavičkami. Za několik minut se obě lodi měly minout a možná že jejich cestující budou na sebe mávat. Mladá žena za sebou právě někoho ucítila – byl to seržant Lawson, který jí s uctivě obnaženou hlavou řekl: „Kapitán Dickens se ptá, zdali byste si s ním přišla vypít čaj.“

„Řekněte mému manželi, že hned přijdu, pane Lawsone! Ach, můžete mi povědět, co to má tamhleta loď, s kterou se brzy potkáme, za vlajku? Já ji neznám.“

„Je to portugalská vlajka a loď pluje pravděpodobně do Francie.“

„Ó, do Francie?“ řekla mladá žena a přimhouřila oči, aby líp viděla. „Camoens,“ přečetla tiše jméno brigy, které už rozeznávala. „Už jdu, pane Lawsone.“

Seržant Lawson znovu uctivě pozdravil a odešel. Mladá žena zůstala ještě chvíli na přídi a dívala se, jak se blíží Camoens, Na portugalské lodi bylo už možno rozeznat cestující, už bylo vidět, jak jsou ti lidé oblečeni, zdali jsou velcí nebo malí, co dělají. Někteří pobíhali, jiní – jako ona – nehybně stáli. Mezi lidmi opírajícími se o zábradlí Camoense byl i muž v modrém obleku a ten si stejně jako ona chránil obličej před ostrým větrem šálou. Mladá žena na přídi brigy plující do Londýna zamávala vesele rukou právě ve chvíli, kdy se přídě obou lodí míjely, a muž v modrém jí také zamával na pozdrav. Mladá žena a muž v modrém se potom k sobě otočili a dál na sebe mávali, i když se obě lodi začaly od sebe pomalu, ale neúprosně vzdalovat. „Neúprosně! Proč mě právě napadlo toto slovo?“ pomyslela si mladá žena. Proč to bylo toto palčivé příslovce, vždyť mávala na pozdrav neznámému cestujícímu, pro něhož byla neznámou cestující! Muž na Camoensi stále ještě mával, i když se v té rostoucí vzdálenosti stále zmenšoval jako ona pro něj. V okamžiku, když už měl nadobro zmizet z dohledu, uviděla, že se vedle něho objevila jakási žena. Pak se obě tyto postavy ztratily v dálce a mladá žena se otočila a odešla za svým manželem, aby si s ním vypila čaj. Na palubě Camoense toto vzájemné mávání neušlo pozornosti společnice muže v modrém: „Kohos to zdravil, miláčku?“

„Ale nikoho!“ odpověděl jí se smíchem. „Jen takovou milou dámu, která nám přála šťastnou cestu!“

„Mně se líbí spíš tady, než se může líbit jí tam! Palubní důstojník mi právě řekl, že ta loď připlula z Ameriky a je tam jistě mnoho lidí, kteří byli raněni v té hrozné válce a kteří jsou transportováni domů!“

Muž v modrém a jeho společnice pak odešli vypít si čaj – právě v té chvíli, kdy na brize plující do Londýna usedla mladá žena tváří v tvář svému manželi kapitánu Dickensovi, který napolo ležel, napolo seděl na lůžku, opřen zády o velký naducaný polštář, a který se zálibně díval na svou manželku, jak mu nalévá čaj.

„Proč si mě tak prohlížíte, můj milý?“

„Protože jste tak krásná! Já se nemůžu nabažit vaší krásy, víte!“ usmál se kapitán Dickens. „Ani to, že jsem zvyklý vás vídat, ještě neotupilo to kouzelné nadšení, že vás mám, že jste mou manželkou! Ale proč jste tak zamyšlená?“

Mladá žena se usmála: „To nic! To mě jen napadlo jedno příslovce.“

„Příslovce?“

„To nic není, opravdu. Jak se teď cítíte, Elmere? Co vaše noha? Elmere!“ vykřikla najednou.

Kapitán Dickens náhle totiž ukryl svou tvář do dlaní a tiše se rozplakal.

„Elmere! Miláčku! Co je?“

„Já mám strach, že zůstanu mrzákem!“ odpověděl tiše. „Bože, Bože! Ještě štěstí, že vás mám. Dej Bůh, abych vás nikdy neztratil, Letizie!“

/2

Plavba do Francie trvala sedm dní. Počasí bylo krásné a plavba proběhla klidně. Deborah byla velice milá. Když se dozvěděla, že Tulipán našel v Ruarkově bytě ne snad klíč ke svému životu, ale oběšence, snažila se ho utěšit, jak nejlíp mohla. „My ten klíč k tvému životu najdeme společně!“ říkávala mu. „My to dokážeme a zjistíme tvůj původ!“

A tak se nakonec od ní Tulipán dověděl její mythologické dedukce, které si o něm vytvořila od té doby, co uviděla tetování na jeho noze. Protože se teď vraceli mezi Francouze, k nimž patřil i „obávaný“ vévoda de Chartres, Tulipán jí přísně nakázal, aby o svých dedukcích s nikým nemluvila, a aby v nejbližší době o tom nemluvila ani s ním samým. „Tohle probereme později!“ sdělil jí, aby příliš nepokazil její snění. Ne proto, že by se sám nezajímal o svou minulost, o svůj původ, ale po pravdě řečeno měl už dost všech svých dobrodružství a nehod, bolelo ho srdce, protože stále myslel na nenapravitelnou ztrátu Letizie a taky proto, že toužil po klidu. Snil teď o klidném životě bez komplikací – alespoň na určitou dobu – a doufal, že měsíce strávené v Bordeaux takové budou: prosté, bez komplikací – a jak uvidíme, užije si to!

Na quai du Layon čekala na ně sestra Deborah Tushingamové. Mávala slunečníkem, který ji chránil před májovým sluncem, a svižně vyskočila z kočáru právě v okamžiku, kdy Deborah se svým milencem v doprovodu nosičů zavazadel sestoupili na břeh.

Když se obě sestry s pláčem a voláním objaly, Deborah ještě se slzami v očích, ale s úsměvem na tváři zvolala:

„Tohle je má sestřička, miláčku!“

„Má úcta, madame Battendierová!“ pozdravil Tulipán a uklonil se.

Aurore! Sestra paní Tushingamové, to nebyl nikdo jiný než Aurore Battendierová – a ironickým nebo něžným svědkem jejich shledání byl Fanfaron, břichatá loď, v níž se poprvé pomilovali a která stála vedle Camoense, z něhož právě Tulipán a Deborah vystoupili na břeh! Aurore Battendierová v té chvíli vypadala, jako by spadla odkudsi z třetího poschodí!

„Ale to je přece Fanfán!“ řekla a přísně se podívala na svou sestru: „A tys mu ve svých dopisech říkala Rollo!“

„Cože? Vy se znáte?“

„Fanfán! No tohle!“ volala Aurore užasle a dlouze se rozesmála.

„Aurore! No tohle! A jak se má Olive?“ řekl Tulipán, protože byl zmaten a zároveň rozjařen.

„No ten bude ale rád, až tě uvidí!“

Aurore a Fanfán se vrhli jeden druhému do náruče a teď spadla s třetího poschodí zase Deborah. Vypadala tak vyjeveně, že jí museli ihned povědět, že Fanfán přede dvěma lety dostal ubytovací příkaz do domu Battendierových, a že se stali dobrými přáteli a že…

„Dobrými přáteli?“ řekla udiveně Deborah, která dost znala svou sestru.

„No Olive a Fanfán!“ zapištěla Auroře s podezřelou nervozitou a s nemístným smíchem, ale pak ihned doplnila svou informaci: „A my jsme si dělali takové starosti, můj broučku, protože jste jedné noci zmizel a od té doby jste o sobě vůbec nedal vědět!“

Když byla jejich zavazadla uložena, nasedli do kočáru, a Tulipán začal vypravovat, co prožil za ta dvě léta a proč se z Korsiky dostal až do Anglie.

„Abyste se tam stal milencem mé sestry!“ vyprskla smíchy Aurore a nemilosrdně štípla Tulipána do stehna.

„To není ještě to nejhorší, co se mu mohlo stát!“ podotkla Deborah, kterou mrzelo, že její sestra poznala Tulipána dříve než ona a že jí tak zkazila připravené překvapení a – i když si tím nebyla jistá – bála se nejhoršího! Aurore mu přece říkala můj broučku!

„Já jsem ovšem do Anglie nepřišel právě kvůli tomuhle!“ řekl Tulipán a políbil ruku své anglické milenky, protože cítil, jak jí tohle všechno jde na nervy. „Ale Pánbůh to naštěstí zařídil tak, že to neštěstí, které mě div nepřipravilo o život, skončilo tímhle šťastným seznámením!“

Deborah potom informovala svou sestru o oné hrozné noci ve Woody Hillu, jako kdyby ji byla sama prožila. Své vyprávění skončila právě před palácem Battendierových v okamžiku, když se na jeho prahu objevil Olive Batendier, který předtím vyhlížel z okna jejich příjezd.

„No tohle!“ vykoktal Olive. Čekal nějakého squira, lorda nebo alespoň beefeatera z královské tělesné gardy – kohokoliv jiného.

Ale koho před sebou viděl? Toho milého Fanfána! A tak před palácem Battendierových bylo slyšet volání, křik obou přátel, kteří se plácali po zádech – a o pět minut později celá tato krásná společnost už seděla v salóně, popíjela šampaňské a všichni mluvili najednou, aby jeden druhému co nejrychleji pověděli o sobě, o tom, co a jak všichni prožili. Všichni byli celí šťastní, že se zase setkali, a nikdo na nic jiného nemyslel – kromě Tulipána, který si říkal: „Aurore mne nejdřív štípla do stehna a co udělá dál?“ A taky kromě Aurory, která měla hlavu jako v ohni a říkala si: „Ten Tulipán je ještě hezčí než dřív, má mě ještě rád a je to vůbec možné, že je zamilován do mé sestry?“ A taky kromě Deborah, která si říkala: „Když se rodiče před patnácti lety rozešli a když se naše maminka s Aurorou odstěhovala do Paříže, tak ji pak musela dát do kláštera Nanebevzetí ve čtvrtí Saint-Denis, protože ji přistihla jak se nemravně spouští s jedním mladým kočím, a Aurore se pak v klášteře spřátelila s jakousi Fanchettou, s kterou si občas dopisuje ještě teď a o které mi ve svých dopisech napsala, že je to pěkná běhna – tak bych se teď asi kvůli tomuhle všemu měla o svého Fanfána bát!“

Jediný Olive Battendier nemyslel na nic jiného, jen si říkal, že když je tu zase Fanfán a navíc švagrová, že bude moci každý večer, až se budou všichni bavit, chodit do bordelu. A protože ho tento stav věcí rozradostnil, plácl se do dlaní a zvolal: „To je ale krásné, že ten klikatý běh osudu způsobil, že se tu takhle sešli čtyři lidé, kterým život umožnil, aby se seznámili a spřátelili a aby utvořili jednu rodinu!“ Olive se totiž před více než čtyřmi lety za posledního pobytu Deborah s ní pomiloval, když plukovník Tushingam byl na houbách (jenže upřímně řečeno, Deborah se na to vůbec nepamatovala!). Olive ovšem teď nemluvil nijak zlomyslně, ale vyjádřil tím jen svou přirozenou dobromyslnost. A mýlili bychom se také, kdybychom v tom viděli nějakou narážku na milostný vztah mezi jeho ženou a Fanfánem, protože Olive předstíral, že o tom nic neví. Nechme však těchto úvah a pojďme se nyní podívat na jejich maličkého! Protože rodinu nakonec upevňuje to, že může nadšeně jásat kolem kolébky!

Maličký tvrdě spal, a když ho ten jásot probudil, otevřel oči, ale nikdo neřekl, že má Tulipánovy oči – toho si všiml jen Tulipán. Vzhledem k době, kdy tu přechodně žil, a vzhledem k chlapečkově věku všechno souhlasilo! „Ach jo!“ povzdechl si Fanfán Tulipán. „Tak jsem otcem tohohle José-Louise (tak se jmenoval tento andílek) a budu otcem Matthieua (to mělo být jméno druhého andílka), jestliže mi Deborah také dá syna!“ Od této doby navykl si Fanfán Tulipán přivírat oči – pod záminkou, že ho bolí, aby totiž někdo nemohl dělat trapné poznámky, jak jsou jejich oči podobné.

„Že je krásný?“ hrdě volal Olive Battendier. „A viděls, jaké má oči?“

„Nádherné!“ potvrdil Tulipán, který si však už také řekl, že si musí opatřit brýle.

„To jsou oči naší maminky!“ prohlásila rychle Aurore a přemohla smích, který by byl skandální. „Úplně maminčiny oči to jsou! Vzpomínáš si, Deborah, jaké měla naše maminka krásné oči?“

„Ne!“ zavrtěla hlavou Deborah. „Když jste se odstěhovali do Paříže, tak jsem se ještě nedívala lidem do očí, ale když to tvrdíš, tak to musí být pravda!“

„Ano, to jsou maminčiny oči!“ řekla znovu Auroře a odvážně mrkla na Tulipána.

„Absolutně!“ potvrdil Olive Battendier. „Ach, Deborah, vaše maminka měla opravdu krásné oči!“

„Tak to teď brzy budu mít spolu s Angeliným synem už tři syny!“ říkal si v duchu Tulipán, který byl celý vedle z těchto legrací života a který zároveň docela počestně cítil tíhu své odpovědnosti: „Až se budu muset začít starat o jejich výchovu, to bude starost!“ pomyslel si tento mladý unavený muž, který sem připlul s předsevzetím, že tu bude žít klidným životem. Ty starosti mu bohudík nastanou až mnohem později. Jeho současnou starostí bylo, aby nikomu nedal příčinu k podezření – ať už Olivoví nebo Deborah, a aby se za každou cenu vyhnul podnikavosti pohotové Aurory, která už během večeře stiskla oběma svýma nohama jeho nohy!

„Proč ti říká můj broučku?“ zeptala se Deborah, když se dostali do postele.

„Ona mi přece neříká broučku, co to povídáš?“

„V přístavu ti řekla broučku!“

„Ona mě zná už jako malého kluka!“ odpověděl jí a zhasl svíčku.

„Přísahej mi, že si s ní nic neměl!“

„Já jsem přece nemohl nic mít s tvou sestrou!“

„Tehdy to ještě nebyla moje sestra!“

„Jak to, že to ještě nebyla tvoje sestra?“

„Já tím chci říci, že jsi nevěděl, že to je moje sestra, nedělej hloupého!“

„Ale já jsem přece přítelem Oliva!“ namítl rozhořčeně. „Mám si snad myslet, že vy ženy neznáte, čím si jsou povinováni muži, kteří jsou přáteli?“

„No, je pravda, že to vypadá, jako by tě Olive dokonce zbožňoval!“ připustila Deborah, protože byla téměř přesvědčena tím, co jí právě Tulipán řekl.

„Já ho taky zbožňuju! A teď spíme, ne?“

„Ne! Dokaž mi, že mě máš rád!“

Počínajíc touto nocí, Deborah si navykla dávat najevo svou radost z milování ne už jen svým obvyklým cukrováním, ale hlasitými výkřiky a nestydatými slovy. Myslela si, že tak přinutí svou sestru, která spala v sousedním pokoji, aby uznala její svrchovanost nad Fanfánem, a že její sestra vůbec nebude moci pochybovat o tom, jak ji má Fanfán vášnivě rád, – ale přitom taky chtěla dohnat k zoufalství sestřinu žárlivost, jestliže ovšem Aurore před dvěma roky ji opravdu s Fanfánem nestydatě podváděla!

Aurore to vydržela celé čtyři týdny. Noční serenády v sousedním pokoji ji rozčilovaly tím víc, že vůbec nebudily Oliva a že tedy u něho neprobouzely touhu soutěžit s Fanfánem. Aurore byla také do nejvyšší míry podrážděna i proto, že to bylo pro ni kruté pomyšlení, že ji Fanfán takhle podvádí s její starší sestrou!

Tyto složité pocity projevovala Auroře nejdřív tím, že plísnila služebnictvo, nebo že předstírala migrénu, aby ji všichni litovali a utěšovali. Jednoho dne to však už nevydržela a řekla Tulipánoví, když odešli na zahradu natrhat jahody k obědu: „To se nestydíš, vždyť se chováš pár kroků od pokoje svého syna jako prase!“

„Ale ten přece spí jako dudek!“ namítl Fanfán, kterého překvapila tato forma útoku. „A ostatně to není můj syn!“

„Ty jsi ale ničema! Ty dobře víš, že to je tvůj syn! To sis nevšiml, jaké má oči?“

„To jsou oči tvé matky!“

„Moje matka měla černé oči!“

„Tak teda Deborah řeknu, aby byla tiše, že to budí Oliva!“

„Jenže ona to dělá naschvál a já ji za to nenávidím!“

Mýlili bychom se, kdybychom tomuhle věřili. Stejně tak by nebylo pravda, že by Auroru nenáviděla Deborah. Obě sestry si velice rozuměly. Bavily se spolu donekonečna a jejich rozmluvy se natahovaly tím víc, čím víc bylo znát, že je Deborah těhotná, čím víc to upoutávalo Deborah doma a čím míň měla Deborah chuť vyjít si do města s Tulipánem na procházku.

Aurore vděčně kvitovala, že sestřino bříško roste každým dnem do stále větších rozměrů. Na konci července už vypadalo jako káď a Aurore toho využila, aby jí během jedné dlouhé rozmluvy doporučila, aby se vyhnula tělesnému styku s Fanfánem.

„Ty myslíš?“ vykřikla Deborah.

„A to bys chtěla, aby se ti něco stalo a abys to děcko potratila?“

„Ne, myslím, že máš pravdu!“ připustila Deborah – dokonce s jakýmsi pocitem vnitřního ulehčení. „Ten rejtar by mi mohl moje dítě třeba poškodit!“

A potom prohlásila, že se podle toho zařídí.

My ovšem víme, jakou cenu má takové rozhodnutí. Horké srpnové noci způsobily, že – ať už tím byl vinen její rejtar nebo ona sama – často zapomněli, že mají být opatrní, ale pak se na další Aurořino doporučení Deborah rozhodla, že se přestěhuje do odděleného pokoje. Dostala nejkrásnější místnost v paláci, tu které se říkalo králův pokoj. Byl v odlehlém křídle paláce.

Ostatně Deborah, protože byla stále malátná a stále ji něco bolelo a protože se dostala do stavu blažené netečnosti rodičky v nejvyšším stadiu těhotenství, pokládala za skutečně důležité jen to, že nesmí přijít o vnuka Louise XV., královského levobočka, jehož sláva, jak cítila, už se začínala projevovat v jejím bříšku, soudíc podle toho, jaké jí uštědřoval kopance.

Pokud šlo o dlouhé rozmluvy mezi oběma sestrami, ještě jsme neřekli, čeho se týkaly. To proto, že dbaly na to, aby je neuslyšely žádné uši (ani naše!) a že si všechno říkaly jako velké tajemství, které si slíbily dodržet.

My jsme ovšem už dávno uhádli, že se ty rozmluvy týkaly ohromujících dohadů, které si vytvořila Deborah, pokud šlo o Tulipána a jeho původ – sestry se dohodly, že se před ním o tom nesmějí zmínit ani slovem.

Deborah, která takto Auroře svěřila, jakou obzvláštní hodnotu má její bříško (nejenom proto, aby Auroru naštvala, že ona porodila pouhého Battendiera!), nemohla přitom tušit (protože její původní podezření zmizelo, neboť se utopilo v jejím pocitu blaženosti), že Aurore, když to uslyšela, v duchu si řekla: „Můj Bože! Můj syn José-Louis je tedy vnukem Louise XV.!“ Samozřejmě! Protože měl stejného otce jako syn její sestry, okouzlujícího rejtara Fanfána!

Proto v očekávání význačné budoucnosti svého vlastního syna (neboť Aurore byla nejenom ohnivá žena, ale i výborná matka) si jedné noci o této věci pohovořila s Olivem – on jí samozřejmě musel slíbit, že to uchová v tajnosti!

„Cože!“ vykřikl tiše ten dobrák, když mu jeho žena pověděla všechno, co se dozvěděla od své sestry. „Náš Fanfán že je synem Louise XV?“

„Bastardem, ale přece jen Louise XV.“

„Ó, ano, přece jen Louise XV A ví to?“

„Přirozeně! Proč by to neměl vědět? Ale je to obrovské tajemství a on se odmítá o tom bavit, jistě z opatrnosti nebo z pověrčivosti – a já ti povím, proč!“

„Ale on se s tím svěřil Deborah!“

„To ne! To Deborah sama došla k tomuhle závěru, tím, že si dala dohromady různé skutečnosti, počínajíc Fanfánovým tetováním! Řekla mu to a on jí to nevyvrátil!“

„A kdo tedy byla jeho matka? Jistě nějaká pokojská!“

„Tos na to nepřišel? To může být jenom hraběnka Du Barry! A vidíš, to právě je počátek všeho! Když Deborah našla Fanfána v bezvědomí, našla u něho na krku pověšený medailónek a na něm poznala, jak se domnívá, tu slavnou favoritku Louise XV. A vzpomínáš si, že když Deborah před lety byla tady ve Francii, že se s ní setkala?“

„S kým? S hraběnkou Du Barry?“

„Ano! A co ji na ní zaujalo, to byly její oči! A Deborah mě ujišťuje, že Fanfán má přesně stejné oči!“

Battendier byl tím tak ohromen, že vstal a šel si nalít sklenici madeiry. Když se pak vrátil do manželského lože, řekl docela rozumně:

„Tak dobrá! Připusťme, že to tak je. A i kdyby to Fanfán udělal stejně jako Louis XV. – totiž že by uznal svého bastarda nebo své bastardy, tak pokud jde o Louise XV., ten je mrtvý a už to neudělá! Já nevidím, jakou výhodu by mohl Fanfán vytěžit jednoho dne z tak urozeného původu – leda tak vnitřní zadostiučinění!“

„Louis XV je mrtvý, Jeanne je živá!“ zvolala vítězně Aurore, která nazvala Fanfánovy předky křestním jménem, jako by už patřila do rodiny.

„Jeanne?“

„Hraběnka Du Barry! Víš, co se stalo s Jeannou po smrti Louise XV? Zavřeli ji do kláštera! Ale teď je z kláštera už venku, můj milý! A Louis XVI. jí vrátil její důchody a také příjmy z Nantes, které jí postoupil Louis XV.“

„Ty toho víš!“

„Já jsem napsala Fanchettě de la Tournerette, která teď žije ve Versailles, a ta zná všechna tahle tajemství! Podle jejího názoru hraběnka Du Barry se bude moci ke konci roku vrátit i do svého zámku v Louveciennes. Královna Marie-Antoinette, jak se zdá, jí už taky odpustila to, čím byla. Já neříkám, že se vrátí na královský dvůr, to by bylo až příliš, ale už teď se kolem ní točí a ochraňuje ji ministr Maurepas, a ten je nějaký boháč! A proto si myslím, že Fanfán má vyhlídky na krásnou budoucnost! A chceš znát můj názor na něj a na jeho matku? Oba jsou tajní spojenci a jen čekají, až hraběnka dostane zpátky všechna svá práva, a hraběnka pak Fanfána bude moci uznat a on se bude moci představit společnosti jako její syn!“

„Myslíš?“

„To je názor Deborah! A jak se mi zdá, ten má pevný podklad!“

„Ale to by pak Fanfán mohl být ochráncem našeho José-Louise!“ řekl zasněně Olive po dlouhém mlčení plném optimistických úvah.

„To se uvidí!“ odpověděla nato Aurore, která si myslela, že Tulipán jako otec José-Louise se nebude moci vyhnout tomu, aby později musel projevit svou dobročinnost i jemu, a že – jestliže Olive k tomu přidá svou, tak je s tím možné počítat ještě víc, protože k otcovství se připojí i Fanfánova vděčnost!

Proto hned druhého dne po této noční rozmluvě, k níž došlo v září, Tulipán, který se začínal tak trochu nudit (zvláště proto, že byl ve své posteli stále sám a neměl v ní nic na práci), byl najednou mile překvapen tím, že ho Olive Battendier pozval na návštěvu doků – s poznámkou, bude-li ho to bavit. Propána, tohle Tulipána opravdu bavilo! A večer oba dlouze diskutovali o lodích, až přešli k teorii plavby. V následujících týdnech stal se z přítele Oliva učitel: podal Fanfánovi poučení o zeměpisu a začal ho učit matematiku.

Když se pak v říjnu narodil Matthieu, Tulipán (nosil už brýle s lehce zbarvenými skly) začal pod zasvěceným vedením Oliva Battendiera studovat obchod a taky chod Battendierovy firmy.

Aurore v rámci akce úplného získání a přisvojení Fanfána Tulipána, který měl zřejmě před sebou tajemnou, ale velkou budoucnost, sehrála rovněž svou roli: přesně toho dne kdy se narodil vnuk Louise XV. a hraběnky Du Barry (všichni se shodli, když uviděli jeho oči, že i on má oči matky Deborah a Aurory), odešla se vyspat do Fanfánova pokoje a do Fanfánovy postele. Nic nám nedovoluje domnívat se, že Battendier s tím souhlasil, ale nic nám také nedovoluje myslet si, že s tím nesouhlasil!

Tulipán cítil, jak ho všichni mají obdivuhodně rádi, a potom už spal s Aurorou každou noc, přičemž Olive zas chodil každou noc do bordelu. Deborah, ta spala tak dlouho jako její syn. Tak se konečně uskutečnil Fanfánův sen o prostém a klidném životě, jaký si přál prožít v Bordeaux.

„Miláčku,“ napsala mu v jednom blahopřejném dopise Fanchette de la Tournerette, „doufám, že Tvůj Matthieu stejně jako tvůj José--Louis má stejně neodolatelné oči jako Michel, kterého jsi počal se mnou v Nantes a kterému jsou nyní čtyři roky!“

S Angeliným synem to tedy byli už čtyři a Tulipán, který jediný neměl ani zdání, jaké bohatství ho čeká, si říkal, jak mu na to všechno budou stačit peníze, jestliže se jednoho dne bude muset o všechny postarat. Z toho důvodu se věnoval se stále větší pílí studiu obchodu. Vždyť – jestliže nepočítal všechny své případné další potomky a jelikož si nepřál dále žít na útraty Deborah – viděl svou budoucnost ve světě námořní dopravy. Jednoho dne se stane společníkem Oliva Battendiera (tak mu to dávali na srozuměnou). Tak se z Fanfána, který se stal náhodou vojákem, špiónem a případně svůdcem žen, nakonec v důsledku sociologických vlivů a osudovosti měl stát notábl v Bordeaux, který bude vystavovat směnky a starat se o to, co stojí temování lodí. Takto pískové přesypy komfortu pokrývají hrdinské sliby, které si člověk dává sám sobě! Jenže ve skutečnosti nic nebylo dosud vyhráno!

♦ ♦ ♦

Jedné noci v dubnu následujícího roku Fanfán meditoval o tomhle všem (spíše melancholicky), když Olive Battendier zčista jasna vpadl do pokoje, kde Fanfán předtím obšťastňoval Auroru tak náruživě, že se z toho ještě nevzpamatovala. Olive byl tak vzrušený, že si ani nevšiml své ženy ve Fanfánově posteli (jestliže si jí všiml, tak právě prokázal, jak je dokonale společensky zdvořilý, protože dělal, jako by ji neviděl – nebo jako by to byla docela jiná žena, například Deborah).

„Už je to hotovo. Už je to hotovo!“ volal. „To jednání trvalo celé čtyři hodiny, ale nakonec jsme se dohodli! Raimbaux a jeho společníci a Recules de Basmarin mě přijali za společníka! Tohle by mohl být největší obchod v mém životě! Pojďme to zapít šampaňským! Já už to nemůžu vydržet!“

„Já bych byl rád, kdybys mi to konečně vysvětlil!“ řekl mu Tulipán, když přišli do salónu a když Olive nalil šampaňské do sklenic. „Ty totiž už několik týdnů mluvíš o tomhle spojení vždycky v narážkách a přitom se tváříš tak strašně tajemně! To jde o obchod s otroky? Tak to ti řeknu hned, že pokud je tohle největší obchod v tvém životě, jsem proti!“

„Ale o to vůbec nejde! Jde o koupi jedné lodi. Raimbaux a Recules de Basmarin neměli dostatečný kapitál, ale přesto mě nechtěli zapojit do své kombinace. Jenže teď jim dal ten, kdo tu loď prodává, nůž na krk, chce, aby mu zaplatili už zítra ráno, tak přišli ke křížku, protože já mám peníze!“

„A co chcete s tou lodí?“

„Zas ji prodat dál! S velkým ziskem. A dokonce víc než s velkým okamžitým ziskem, ale s obrovským ziskem, jaký je možno realizovat, když se člověk pustí nejen do obchodní operace, ale… možná… do operace historické!“

Protože Tulipán zřejmě tomuto jeho výkladu vůbec nerozuměl, zeptal se ho Olive zčista jasna: „Slyšel jsi už o markýzovi de La Fayette? Ne?“

„Já? Ne!“

„Tak si jdi pro šaty!“

„Pro šaty?“

„Jsi přece nahý jako Adam!“

„Pardon!“ omluvil se Tulipán, který si to až dosud neuvědomil. „A proč se mám obléct?“

„Odjedem ještě teď v noci do Španělska! Hoď sebou, čekají na nás!“

♦ ♦ ♦

Dva muži s kápí na hlavách a s mečem po boku je skutečně očekávali na náměstí Louise XV., ozářeném měsíčním světlem. Jejich tváře nebyly k rozeznání. Oba byli vysocí, statní. Olive Battendier jim stručně představil Tulipána a oba Tulipánoví:

„Pan Fanfán Tulipán, kapitán Le Boursier, Sir Silas Dean!“

A potom všichni ihned zamířili k přístavu, kde na ně čekala bárka se dvěma muži na polopalubě. Nastoupili do ní a bárka hnaná vesly přeplula Girondu. Na druhém břehu stál kočár se čtyřspřežím. Nasedli do něho, kočí práskl bičem a vůz se rozjel do tmavé noci – měsíc mezitím zašel.

To je zvláštní! To vypadá, jako by prchali! A k čertu, kam vlastně? Tohle by byl mohl říkat Tulipán, ale musíme přiznat, že nic takového z jeho úst nevyšlo, protože sotva usedl do kočáru, usnul. A tak kdoví, osud mu možná chystá nějaké další překvapení, snad je na cestě k dalšímu setkání se sebou samým, jenže ten ničema spí, protože příliš náruživě oblažoval Auroru! Jestliže šel s Olivem, tak to udělal proto, aby si u něho udělal oko, protože ho mrzelo, že ho Olive přistihl, když mu právě nasazoval parohy. Fanfán však měl až po krk všech dobrodružství a v duchu se už smířil s tím, že se stane bohatým měšťanem v Bordeaux – a bylo mu předem jasné, že ho tento noční výlet unaví.

La Fayette? Tohle jméno mu nic neříkalo. Kdo to je, to se dozvěděl teprve za dva dny po odjezdu z Bordeaux, když dorazili do malého španělského přístavu, bičovaného mořským větrem, který se jmenoval Los Pasajos. Fanfán sice celou cestu neprospal, ale jak v bárce, tak v kočáře, pak v jakémsi člunu s plachtou, který na ně čekal v bůhvíkteré zátoce, nikdo – ani Olive, ani kapitán Le Boursier, ani Silas Dean, ani Tulipán – neřekl ani slovo, jako by se účastnili nějakého záhadného spiknutí, přičemž bylo nutno dodržet příkaz „ani slovo před kočím a námořníky, všude jsou nepřátelské uši, které nás poslouchají!“.

A tak se účastníci této tajemné výpravy cestou vlastně vůbec neseznámili, jejich hlavním poutem bylo společné mlčení. Teprve potom, když se dostali do Los Pasajos a když indiskrétní uši zmizely, Sir Silas Dean smekl svůj třírohý klobouk, pozdravil Tulipána a řekl mu se silným americkým přízvukem:

„Děkuji vám, že jste naším spojencem. Budoucí pokolení vám za to projeví svou vděčnost. Já jsem ten, kdo už několik let po celé Evropě shání lidi a materiál pro americké povstalce.“

A kapitán Le Boursier k tomu dodal: „A já zase budu mít čest velet této lodi!“ Ukázal přitom na krásnou brigu, která kotvila u téměř liduprázdného nábřeží a která tady ve Španělsku měla tak krásné francouzské jméno: La Victoire. Kapitán její jméno doplnil: „Vítězství svobody pro lidstvo na celém světě!“

„Co to znamená?“ obrátil se Tulipán na Oliva Battendiera, který cítil, jak vstupuje do Dějin – soudě podle toho, jak se právě tvářil.

„To se dozvíš na její palubě!“ odpověděl mu Olive.

A tak Tulipán vykročil za důstojným kapitánem Le Boursierem a za vojensky vzpřímeným Silasem Deanem, který už byl na můstku vedoucím na loď. Tulipán byl zvědavý, co ta briga má společného se svobodou celého světa a zač mu jednou budoucí pokolení musí být vděčná.

♦ ♦ ♦

Na palubě brigy byla skupina mužů, většinou pětadvacetiletých až třicetiletých. Všichni vypadali vznešeně. Jeden z nich, který byl starší, rozběhl se vstříc Olivu Battendierovi, zatímco Le Boursier a Silas Dean, které ostatní uctivě zdravili, zmizeli v podpalubí. Muž, který uvítal Battendiera a kterému Battendier říkal pane barone, oslovil Oliva: „Milý pane, jsem rád, že se s vámi zase setkávám. Markýz vás očekává, aby s vámi mohl vyrovnat účet. Zaplatí vám ze své osobní pokladny. Ta cena sto dvaceti tisíc franků stále platí?“

„Obávám se, pane barone, že to nebudu moci dát laciněji! Byl bych to rád udělal pro tak velkou věc, ale nemohli jsme z naší ceny slevit ani jeden sou!“ odpověděl Battendier, který – i když se právě věnoval „historické operaci“ (jak to řekl Tulipánoví) a uznával „velikost této věci“ (které, proboha?), přesto byl stále tím hladovým „žralokem“, jak ho jednou nazvala Aurore, aby Fanfána zbavila výčitek svědomí, že nasazuje Olivoví parohy.

Battendier teď řekl Tulipánoví, aby na něj počkal, a pak zmizel spolu s baronem v podpalubí. Za dvacet minut byl už zase zpátky a podle toho, jak mu zrůžověly tváře a zářily oči, bylo jasné, že teď byl už těžší o 120 000 franků!

„Markýz de La Fayette tě přijme za chvíli!“ oznámil Olive Fanfánovi. „Já jsem mu řekl, že jsi celý žhavý, abys ho poznal!“

„Cože? Já na to zvysoka kašlu!“ vykřikl Fanfán. „Co tohle všechno má znamenat? Vysvětlíš mi konečně, proč se musím s tebou takhle trmácet v kočáře, pak v bárce a v naloďovacím člunu celé dva dny ve společnosti dvou panáků, kteří vypadají, jako kdyby spolkli šavle, povídají mi nesrozumitelné věci, a taky bych rád věděl, proč mi teď říkáš, že jsem celý žhavý, abych se setkal s chlapem, jehož jméno jsem předtím nikdy neslyšel?“

Olive se také rozčilil: „Jestli se tomu člověku, kterému říkáš chlap, podaří, co chce udělat, bude mít v každém americkém městě ulici se svým jménem! A bude-li mít úspěch ve všem, tak bude mít svou sochu i v Paříži! Ty si vůbec neuvědomuješ, že ti nabízím příležitost, aby sis udělal obrovskou známost, která ti v budoucnosti může být strašně užitečná!“

My ovšem víme, co a kolik toho Olive Battendier očekával od Fanfánovy budoucnosti. Battendier však přitom myslel i na to, že tohoto královského bastarda sice čeká záviděníhodná budoucnost, ale že přesto může narazit na různé překážky – a že v tom případě není možno zanedbat příležitost, aby si udělal známost s mocným člověkem! A tak tedy, jestliže se La Fayette neutopí v Atlantiku se svou lodí La Victoire, Olive si oprávněně mohl myslet, že markýz je předurčen k tomu, aby se stal velkou osobností, a že taková osobnost – i když je teď šikanována nynějšími vládci a je prakticky na útěku! – po svém návratu do Francie se bude chtít tak trochu pomstít (i když jako feudál), a vysmát představiteli nynější vlády, totiž králi, tím, že zaštítí svou mocí bastarda tohoto krále!

Tohle byly nádherné úvahy, které bychom sice mohli pokládat za přemrštěně smělé a typicky „komerční“, ale přitom byly plodem láskyplného zájmu, který má dokonalý otec Olive Battendier o svého syna José-Louise.

„Tak dobrá!“ řekl Tulipán a zeptal se: „Jak mi ta známost bude užitečná?“

„Sakra, to nám přece řekne budoucnost!“

„Pokud jsem tě dobře pochopil, tak nejdřív musí všechna americká města pojmenovat jeho jménem aspoň jednu ulici?“

„Já předpokládám, že se tam vypravuje právě kvůli tomu!“

„Nepovídej mi, že bude bojovat na straně amerických povstalců proti Anglií, to by spíš bylo něco pro mne!“ řekl Tulipán, kterého to však obměkčilo a zajímalo.

„Tak vidíš, ty hlavo dubová! A protože jsem mu řekl, cos dokázal v Anglii, tak je celý žhavý, aby tě poznal!“

„No ne, teď jsou tady nějak žhaví všichni!“ rozesmál se Tulipán. „Hele, ten tvůj baron nám dává znamení, tak se pojďme podívat na toho ctihodného markýze!“

Ctihodnému markýzi de La Fayette bylo dvacet let – a to bylo první překvapení pro Tulipána, když vstoupil do kapitánovy kabiny a uviděl, jak se zvedá a vstříc mu jde krásný mladík s růžovými tvářemi a s idealistickým pohledem – a podává mu ruku!

Na chlapce, který jednou bude mít ulice se svým jménem a někde dokonce i sochy, nevypadal markýz de La Fayette zrovna nějak hrdě!

Teď máme pocit, že napravujeme opomenutí Historie, když vylíčíme setkání dvou hrdinů Zlaté francouzské legendy, totiž setkání generála markýze de La Fayette a Fanfána Tulipána, kteří se jeden druhému zalíbili a jeden druhého ocenili. To není ostatně nic divného: patřili ke stejné generaci!

La Fayette Tulipánoví vřele poblahopřál za to, co vykonal ve Woody Hillu, a Tulipán mu za to poděkoval a taky mu složil poklonu. A potom po několika zdvořilostních frázích řekl La Fayette s úsměvem:

„Víte, monsieur de la Tulipe, jakmile jsem uslyšel slovo Amerika, už jsem měl Ameriku rád, a jakmile jsem se dozvěděl, že Amerika bojuje za své osvobození, vzplanula ve mně touha prolít pro ni svou krev. Proto jsem na této lodi, kterou mi naštěstí opatřil pan Battendier,“ (Olive se při těchto slovech hluboce uklonil, protože ho ovanula vznešená křídla Dějin) „kterému za to zde vzdávám veškerou svou úctu.“ (Olive se opět uklonil.) „Pan Battendier má přítele,“ (to byl Fanfán!) „jenž je mužem podle mého gusta!“

Nyní se zase uklonil Tulipán, který odpověděl: „Pane markýzi, to vy jste mužem mého gusta!“

La Fayette se pak rozohnil a s veškerou opravdovostí prohlásil: „Američané milují svou vlast a bojují proti anglické tyranii. Nikdy dosud ještě nevzbudila tak krásná věc pozornost lidí! Toto je poslední boj svobody a jeho nezdar by znamenal ztrátu budoucnosti a naděje!“

Tato řeč připomněla Tulipánoví to, co mu už vyložil ubohý Harry Latimore, když spolu kopali štolu ve Woody Hillu, a tak Tulipán ucítil, jak se v něm znovu rozhořívá plamen, který už byl zasut popelem pohodlí, jak se mu vracejí dobrodružné tužby a především touha uvidět, jak se hroutí despotismy a s nimi padá i vévoda de Chartres do katastrofy.

„Odplujete už brzo, pane markýzi?“

„Čím dřív, tím líp, protože za prvé generál Washington mě jmenoval generálem armády Spojených států a za druhé musím doznat, že anglický velvyslanec – a také můj tchán, vévoda ďAyen! – udělali všechno možné, aby pan ministr Maurepas slíbil, že podnikne vše k znemožnění mé cesty! Proti mně byl vydán královský zatykač, a teď stojím jednou nohou na této lodi a druhou v Bastile! Vy jistě víte, jak se věci mají: Francie, když není ve válce proti Anglii, a tak je tomu právě nyní, byť přechodně, obvykle se podřizuje jejím požadavkům. A protože jsem nepřítelem Anglie, tak to je téměř jako bych byl prohlášen nepřítelem své země!“

„Pane generále, já vám závidím!“ prohlásil Tulipán, a protože chytře vystihl, že – i když se k jeho věku a postavení nehodí historické prohlášení – je nicméně nutné tento rozhovor uzavřít dvornou formulací, která by La Fayetta okouzlila, dodal: „Vy kráčíte směrem, jímž se ubírá Historie!“

Z toho vyplývá, že Tulipán měl nejenom nadání pro tvorbu pochodových a válečných písní, ale že se také vyznal v umění říkat demagogické nicotnosti, které odedávna dovedou nosit dříví do lesa (a kterým se sice v duchu chechtal), ale jimž se naslouchá se zcela vážnou tváří – což také udělal i La Fayette! A proto pak generál s pohnutím stiskl Tulipánoví obě ruce najednou.

Potom jim přišlo rozloučit se. Při loučení jim salutovalo třináct mladých oficírů, kteří bloumali po palubě, vyhřívali se na španělském slunci a měli La Fayetta doprovázet na jeho americké odyseji. Loučení bylo velice zdvořilé, velice dvorné, velice vřelé. Olive a Fanfán pak sestoupili na nábřeží tohoto malého přístavu a zamířili k berlině, krytému kočáru, který už na ně čekal.

Ale ne! Ne! To není přece možné! To by bylo směšné! Tulipán se teď jistě náhle obrátí, a sledován vykulenýma očima Olivovýma, vrátí se na brigu La Victoire, která přece má tak případné jméno, protože vystihuje vítězství Tulipána nad sebou samým i nad těmi bídnými démony, kteří ochromili jeho životní elán! Bohužel to tak není! Tulipán nastupuje do krytého kočáru, který se rozjíždí, protože jej uvedli do pohybu dva klidně klusající koně! A co snílek Fanfán? Není neklidný? A když se teď dívá zadním okénkem na brigu La Victoire, která se vzdaluje a zmenšuje tou měrou, jak se od ní vzdaluje odjíždějící Tulipán, neuvědomuje si snad, že se zmenšují, scvrkávají a nakonec zmizí jeho slavné sny, které v něm na chvíli ožily?

Ne!

„Já ti mám takový průjem!“ oznamuje Fanfán Olivovi. „Ta všechna studená kuřata, co jsme museli jíst celou cestu, to mi nedělalo dobře! Já jsem sice během té rozmluvy s panem de La Fayette na to nemyslel, ale přece jen, to víš…“

Tak to je tedy! Ale je to vůbec myslitelné, že by tak triviální důvod Tulipánoví zabránil, aby uposlechl ono vnitřní nutkání, které jsme právě vylíčili a které se v něm ozvalo v kapitánově kabině při rozhovoru s panem de La Fayette? A že by tohleto – spolu s představou, že se zase vrátí do pohodlí domu Battendierových ke své Auroře, ke své předobré Deborah, ke svému milému José-Louisovi, ke svému drahému Matthieuovi (nepočítaje v to jeho milého Oliva), že by ho tohle nadobro a navždycky tak vymiškovalo? Ne, to není myslitelné! To bychom Tulipána ponižovali! To, že by měl následovat La Fayetta a zúčastnit se jeho expedice – nuže, prostě řečeno, tohle ho opravdu, skutečně ani nenapadlo! A abychom řekli vše, musíme dodat, že Tulipánoví ti mladí oficíři na brize La Victoire připadali tak trochu snobští a La Fayette sám tak trochu frázista.

Když však nahlédneme trochu hlouběji do Fanfánova nitra, zjistíme tam možná také toto: Amerika, to by znamenalo nalézt Everetta Poakese a Auroru Jonesovou, ale taky Angelu! A ať už Fanfán cítil k Angele jakkoli vřelý cit, pak Tulipán, který se obává své citové vznětlivosti, chce být věrný jen jediné drahé bytosti na světě: Letizii! A je-li Letizia mrtvá nebo je beznadějně ztracená v širém světě, Tulipán nechce na ni kvůli někomu zapomenout! Neboť tento „rejtar“, tento sukničkář, třebaže se dokáže tolikrát zamilovat a milovat několik žen za sebou a někdy i zároveň, má jenom jedno srdce a záleží mu na tom, aby svému srdci splnil, čeho si žádá!

Mýlili jsme se tedy, jestliže jsme při jeho odjezdu přede dvěma dny z Bordeaux naznačili, že mu osud chystá další překvapení, že ho volá nový život?

Ne! Nemýlili jsme se, neboť život ho brzy zase zavolá!

O tři dny později seděl Tulipán kolem jedenácté u stolku v zahradě domu Battendierových na teplém dubnovém sluníčku a studoval smlouvu, kterou uzavřeli společníci Oliva Battendiera Recules de Basmarin a Raimbaux a spol. Když si promyslel některé klauzule této smlouvy, řekl si, že Olive Battendier je opravdu šikovný člověk. Čas od času zvedl od smlouvy oči, aby dohlédl na to, jak si oba jeho synové hrají – kojná je totiž posadila na pokrývku doprostřed louky. Matthieuovi už šlo na šestý měsíc a José-Louisovi měly být zakrátko tři roky. Ten první se právě krmil hlínou, kterou prstíky vydloubával z louky, a druhý chvílemi prvního bacil pěstičkou do hlavy, protože mu bylo divné, že mu Matthieu neodpovídá na otázky. Jinak bylo všechno v pořádku, protože oba kluci byli docela zdraví a měli optimistické založení.

Kojná – byla to krásná vesničanka – právě přišla, aby nakojila Matthieua, a José-Louis se kvůli tomu vztekle rozbrečel, protože mu odmítla dát druhé ňadro.

„Podívej, na to jsi už dost velký!“ řekl mu Tulipán. „Já ti dojdu pro mléko do kuchyně!“

„Pro kravské mléko?“ zeptal se José-Louis.

„Ano!“

„Já kravské nemám rád!“

„Já ho budu taky pít, abych ti ukázal, jak je dobré,“ řekl mu trpělivě dobrý otec Tulipán, ačkoliv nebyl jeho oficiálním otcem – oba kluky měl totiž stejně rád.

Když Tulipán přišel k mramorovému schodišti paláce, zvedl hlavu. Olive Battendier stál u okna svého pokoje a Tulipán na něj kývl hlavou, aby dal najevo cosi jako „co se dá dělat!“. „Nakonec to stejně vzdá!“ pomyslel si, když vešel do kuchyně – v níž bohudík nikdo nebyl. Ano, Tulipán si byl jist, že se Olive vzdá, protože už dál nesnese, aby byl zavřen ve svém pokoji. Byl tam totiž od rána toho dne, kdy se vrátili z cesty. Na jedné straně to sice bylo k popukání, ale na druhé straně to bylo zas na pováženou, protože v domě teď bylo ďábelsky napjaté ovzduší. Už to nebyl ten pokojný, uklidňující život, o jakém Tulipán snil!

Tulipán se chystal odejít z kuchyně s mlékem, když se za ním otevřely dveře. Zastavil se – ne proto, že ty dveře vrzly, ale že se po jejich otevření za ním rozhostilo dusné ticho. Tulipán se přikrčil, protože očekával, že zase vypukne bouře, a litoval, že se včas nestačil uchýlit pod ochranu kojné, před kterou se nikdo neodvažoval dělat scény.

„Kdopak to je?“ zeptal se, aniž se otočil – jako by si chtěl hrát na slepou bábu a tím předem odzbrojit toho, kdo právě ty dveře otevřel – Auroru nebo Deborah, obou se bál teď stejně! Byla to Deborah a Tulipán si rezignovaně sedl a čekal, až Deborah zase vybuchne – už skoro po dvacáté od jejich návratu ze Španělska! A Deborah skutečně vybuchla:

„Tak co? Pořád mi to nehodláš vysvětlit? Řekneš mi konečně, kde jste se celé čtyři dny toulali a proč jste nám o tom nic neřekli?“

„To byla obchodní cesta a Olive má naprosto oprávněné důvody o tom mlčet. Já jsem mu musel přísahat, že si to tajemství nechám pro sebe! Kolikrát ti to mám říkat! Zeptej se Oliva! Jestliže ti to někdo může povědět, tak je to on a ne já!“ A pak po chvíli dodal: „Byla to opravdu obchodní cesta… a taky historická!“ zvedl přitom do výše významně prst.

„Jo, obchodní a historická cesta, z které jste se vrátili namol a přitom jste byli navonění, až běda! Mlč! Aurora naprosto jasně poznala voňavku Mimi Percheronové z bordelu U husara. Tak se konečně přiznej, že jste byli za běhnami u Husara!“

„Ale jen dvě hodiny, protože, když jsme se vrátili do Bordeaux, bylo už dávno po půlnoci a my jsme vás nechtěli budit. A proto jsme si zašli na skleničku, no ne?“

Ve skutečnosti těch skleniček byl celý tucet – a nejen skleniček! Olive totiž chtěl oslavit úspěch své obchodní a historické cesty ve svém oblíbeném podniku a on i Tulipán se opravdu vrátili nalití jako husaři a po čtyřech a přitom hulákali sprosté písničky! A když se vrátili domů, vypukla bouře: to úzkostné čtyřdenní čekání a jejich skandální návrat dopálily obě sestry na nejvyšší míru. Oba domácí pánové se sice po návratu položili sami, ale slízli facek nepočítané! Aurore byla celá navztekaná, protože žárlila na Tulipána, kterého fackovala s takovou vervou, že ji Deborah musela zarazit: „Tak toho ne, Auroro! Ten je můj, milá sestřičko! Starej se o svého!“

Aurore, celá vzteklá, však pořád vedla svou – i když tím riskovala, že rozbije vztahy mezi oběma domácnostmi tím, že upozorní na své intimní styky s Tulipánem: „Copak to necítíš, že se válel s Mimi Percheronovou?“

„Ale ano, taky to cítím, ale na to nepotřebuju tvůj nos!“

Auroře, protože neměla oficiální právo Tulipána fackovat a vylít si na něm všechnu svou zlost, kterou v ní probudila oprávněná žárlivost, odtáhla potom Oliva do jejich pokoje, a protože to byla Olivova vina, že se Tulipán takhle prostopášně spustil bez ní, hodila Olivoví na hlavu velký hrnec a potom ho zavřela do pokoje, v němž byl teď už tři dny o pouhém chlebu a vodě!

To, co nakonec Auroru nejvíc navztekalo, bylo chování její sestry po Tulipánově skandálním návratu: Deborah se totiž vrátila do manželského lože, aby na Tulipána mohla dohlížet ve dne i v noci a aby na něm mohla vymáhat to, čím by prokázal účinnou lítost. Aurore, která spala sama vedle ve svém pokoji, když v noci slyšela sestřino milostné tokání, dostávala chuť Tulipána zavraždit! Neměla k tomu ovšem ve skutečnosti žádný důvod, protože Deborah, která během svého těhotenství obrovsky zmohutněla, zůstala tlustou a Tulipán jí teď už prokazoval jen zcela maloměšťácké pocty, které nijak neopravňovaly její kočičí koncerty!

A tak teď Tulipán sedí v kuchyni a čeká, až přejde bouře, a přitom zatím rezignované upíjí mléko určené José-Louisovi, zatímco Deborah nad ním stojí v celé své mohutnosti a káže: „Já jsem chtěla být k tobě milá a nechovat se k tobě tak, jako má sestra ke svému muži! Já jsem ti poskytla své lože, ale teď tě varuju: jestliže se dnes večer nedovím všechno o tom, kde jste byli, tak půjdeš spát do mansardy, kde jsi spával před třemi roky!“

„To je správné! Opravdu!“ schválila to rychle Aurore, která právě taky přišla do kuchyně a teď pochopila, že konečně bude mít příležitost, aby si všechno mohla s Tulipánem vášnivě vysvětlit. „Takhle se na něj musí, sestřičko! Ty prostopášníky vyženem z našich ložnic!“

„A nemusím ti ani říkat, Tulipáne, že se teď už nebudu starat o naši budoucnost!“

„Jak to myslíš?“

„O náš sňatek!“

Na tento nápad, že se vezmou, přišla Deborah už v Anglii, ale pak to odložila kvůli administrativním potížím, které s tím byly spojeny – a proto se tím zabývala čím dále tím míň. Jenže teď se ukázalo, že to tak vůbec nebylo! Deborah kvůli tomu oběhla kdeco a kdekoho, notáře, advokáty, úředníky! Proto nyní Tulipán zbledl, když uslyšel, jak Deborah prohlašuje: „A to jsou přitom všechny potíže už téměř překonány!“

„Ale tys mi o tom nic neřekla!“ odpověděl na to Tulipán a statečně přemohl svůj strach.

„Já jsem tě chtěla příjemně překvapit! To Aurore mi v tom tolik pomohla!“

„Přirozeně!“ řekla Aurore, které se docela zalíbil ten nápad, protože sňatek její sestry s Tulipánem přece Tulipána upoutá na místo a tím ho zachrání i pro ni, pro Auroru!

„Samozřejmě!“ dosazovala si přísné pompézní matrona Deborah. „Já si přece nikdy nevezmu člověka, který mi nechce ospravedlnit to nestydaté sprosťáctví a nechce se k němu přiznat! Já to ovšem dokážu pochopit, ale jen tehdy, jestliže se ukáže, že ti dva blbí chlípníci chtěli oslavit úspěch své obchodní historické expedice! Ale my chceme vědět, jaká expedice to vlastně byla!“

„Tak já požádám Oliva, aby mě zprostil přísahy, že o tom nesmím nic povědět!“ navrhl Tulipán. Když obě fúrie odešly do zahrady za svými dětmi, utíkal o poschodí výš, aby Oliva skrze klíčovou dírku poprosil, aby ho ani nenapadlo zprostit ho přísahy – protože, jak Olivoví vysvětlil, chtěl v očích Deborah zůstat tím provinilcem, kterého si nikdy nevezme za muže!

„Ale já už to nevydržím, Tulipáne!“ – tohle byla žalostná odpověď, kterou Tulipán od Oliva dostal. „Já mám chuť na kuře s brambůrkami na másle a na láhev médocu a potom nebo možná předtím taky na vařené raky, pěkně zalité lahvičkou barsacu!“

„Já se pokusím hodit ti tam oknem jelito!“

„Ne a ne a ne! Já chci šunčičku s provensálskými rajčaty a lahvičku cháteauneuf!“ sténal Olive.

„Ach jo! Já jsem věděl, že to vzdáš!“ zařval Tulipán, protože měl vztek, že Olive, jak se zdálo, nechce pochopit jeho dramatický problém.

A tak se stalo, že o dvě hodiny později seděl Tulipán u bohatě prostřeného stolu před mísami s kuřaty, šunkou, raky, smaženými brambůrkami, lahvemi barsacu a cháteauneuf-du-Pape (médoc neměli) a že se ke své hrůze stal pro Deborah zcela přijatelným ženichem, protože Olive předtím vylíčil jejich výlet v barvách Dějin tak živě, že mu bylo možno zcela odpustit, že z něho po celé dva dny bylo cítit Mimi Percheronovou.

Přísaha mlčení, kterou si Olive vymohl na obou ženách, to, že poslal z domu všechno služebnictvo (jídlo si pak brali na talíře sami), to všechno svědčilo o tom, že jeho vyprávění bylo do posledního puntíku pravdivé!

„A jestliže jsme se rozhodli nic vám neříkat,“ dodal Olive a přitom se dál cpal vším možným, „tak je to proto, že na našem mlčení závisela i bezpečnost markýze de La Fayette. Na markýze je totiž vydán královský zatykač! Maurepasovi pochopi ho hledají po všech přístavech a není si před nimi jistý ani ve Španělsku! Ostatně, mé dámy,“ řekl nakonec, když hladově zhltl tři raky a čtvrtku kuřete, „šlo taky o naši bezpečnost! Protože, co jsme udělali? Pomohli rebelovi‘ jdoucímu na pomoc dalším ‚rebelům‘! Jenže později, jestliže se to podaří, budeme patřit mezi první, kdo pomohli hrdinovi! Ale co zatím jsme? Komplici chlapíka, který je na útěku!“

„Tobě se to mluví! To je jediná věc, co umíš!“ vyčetl mu Tulipán, který ztratil chuť k jídlu už v okamžiku, kdy se musel zase dívat na Deborah Tushingamovou, kterou viděl jakoby skrze síť, do níž byl znovu chycen, ačkoliv předtím už téměř zapomněl, co zamýšlí! A protože ho to strašně mrzelo, vztekle dodal: „Bylo ti řečeno, že to máš držet v tajnosti a ty to vykecáš – a proto možná právě teď tvůj lokaj, který poslouchal za dveřmi, už běží k profousovi, aby mu všechno vyzvonil!“

Olive Battendier se podíval na hodinky: „To nic nevadí! Právě teď briga La Victoire je už pravděpodobně na širém moři!“

„Jenomže my ne!“ opověděl Tulipán, který zuřil, že kvůli rakům, šunce a dalším pochoutkám se z něho stal zase ženich! „Já už vidím, jak se otevírají dveře téhle jídelny a jak nás okamžitě obstupuje tucet četníků!“

Tento tragický výpad, inspirovaný city, které už známe, byl ihned odražen: „To nepřichází v úvahu!“ prohlásil Olive Battendier, který právě dopil láhev cháteauneuf. „Kdybys věděl, kolik jsem dal policii, tak by ses kvůli tomuhle vůbec neznepokojoval!“

Olive byl skutečný génius! A skromný, to je nutno říci, protože k této informaci připojil něco, co vypadalo jako nic, něco, co byla také pouhá informace, ale co se mělo stát mezníkem v životě některých těchto osob, sedících kolem bohatě prostřeného stolu. Olive Battendier totiž, aby zpečetil usmíření a náležitě je oslavil, nalil všem šampaňského a řekl to, o čem nemohl vůbec tušit, že to bude mít nepředvídatelné následky:

„Já jsem ostatně policii nepodmazal jen sám, udělal to taky ten chlapík, o kterém jsi řekl, že vypadá, jako by spolkl svou šavli. Ten si kvůli tomu sáhl pěkně hluboko do kapsy! Jistě víš, koho myslím!“

„Já už jsem zapomněl, jak se jmenuje!“

„Je to přece ten chlápek, co shání po celé Evropě peníze, zbraně a dobrovolníky pro americké povstání!“

„Á, tak to jo? Silas Deane?“

„Silas Deane!“

Potom se v jídelně rozhostilo ticho, které za chvíli přerušila Deborah: „Silas Deane! Silas Deane! To jméno mi něco říká! Á! Ó! Už vím, já jsem se s ním seznámila před dvěma roky v Londýně! Ale to jsem samozřejmě nevěděla o té jeho tajné činnosti. Vydával se tam za obchodníka! Bylo to na svatební hostině důstojníka, který byl kolegou mého zemřelého plukovníka Tushingama! Ó, ano, já si na něj docela dobře pamatuju, on říkal, že ženich má z pekla štěstí! Ten ženich, to byl kapitán Dickens, Archibald, jestli se nemýlím! A to musím potvrdit, že pan Dean měl pravdu. Ta mladá nevěsta byla taková krasavice, že všechny ostatní dámy bledly závistí! Ta nevěsta vypadala úplně jinak než všechny ženy, které tam byly. Byla to Korsičanka a měla takové divné jméno, které jsem si právě proto dobře zapamatovala. Jmenovala se Letizia Ormelliová!“

♦ ♦ ♦

Toto jméno dopadlo doprostřed stolu jako blesk z čistého nebe! A všechno se rozbilo – skla v oknech a ve dveřích, porcelánové nádobí z Limoges! A ze všech kolem stolu – z Oliva, z Aurory, z Deborah – ten náhlý blesk udělal průhledné neurčité siluety! Tak to alespoň v tom okamžiku cítil a viděl Fanfán Tulipán, i když se nic ani nepohnulo a každá věc a každá osoba v místnosti zůstaly na svém místě – a i když přitom bylo slyšet, jak Battendier hladově ohlodává kosti! Přesto se všechno změnilo, vybledlý všední svět zase dostal svou barvu a svůj význam. Žije! Letizia žije!

„Novomanželé druhý den potom odpluli do Ameriky,“ rozpovídala se Deborah, aniž tušila, jakou smršť tím přivolala do jedné hlavy. „Kapitán Dickens, který předtím měl dlouhou zdravotní dovolenou kvůli těžkému zranění, vracel se do štábu generála Cornwallise na své místo do kartografie.“

„Vdaná – ale živá! Živá – ale v Americe!“

Mluvila Deborah už dlouho? V každém případě teď právě Deborah mluvila na něj: „Tulipáne!“

„Ano?“ odpověděl Tulipán s pocitem člověka, který se vynořil odkudsi z hlubin. „Ano?“

„Ty jsi ale bledý!“ říkala mu Deborah.

„Mně není dobře!“ odpověděl Tulipán bezbarvým hlasem. „Já jsem příliš pil!“

„Ale ty jsi vůbec nepil! Já jsem si dobře všímala, že vůbec nepiješ!“

„Tak to bude asi kvůli tomu!“ řekl Tulipán a nevýrazně se usmál. Pak vstal: „Omluvte mě, já si musím odskočit!“

Když odcházel, všichni se za ním udiveně dívali a Tulipán měl dojem, že jde jako automat, že nastal konec světa a že se nikdy nezastaví, že půjde takhle dál tak dlouho, až se dostane do Ameriky. A my teď musíme prozradit, že tento šílený nápad, i když ještě nevíme, zdali a jak jej uskuteční, vyvolal v domě Battendierových, jakmile se o něm dozvěděli, takový poprask, že vedle něho ten, který jsme před chvílí poznali, není nic než tichá výměna názorů!

Olive Battendier, který se téhož dne večer k desáté hodině vrátil domů, když předtím marně hledal Tulipána po celém městě, uslyšel doma děsný nářek a řekl si zděšeně: „Aha! Tak ho někde našli mrtvého! To jsem si myslel!“

„Ale ne, není mrtvý!“ odpověděly mu obě sestry, které syčely stejně vztekle. Deborah zamávala Olivoví před nosem dopisem a Aurore přitom zároveň vykřikla: „To je tvoje vina, ty hlupáku! Kdybys ho byl nevzal s sebou do Španělska kvůli tomu La Fayettovi, tak by byl nikdy nedostal nápad, že by se tam měl vrátit!“

Deborah se rozplakala: „Takhle opustit ženu a dítě! Ženu a dítě! A jistě kvůli nějakým Indiánkám!“

Zděšený Olive začal polohlasně číst Tulipánův dopis: „Milá Deborah, já dobře vím, že se chovám jako chlap bez kouska cti v těle. Prosím tě, abys mi odpustila, že ti způsobím takovou bolest, ale jako voják, který chce sloužit své vlasti, myslím, že povinnost mě volá k La Fayettovi, jehož zásluhy a ušlechtilá předsevzetí vám tak krásně vylíčil Olive. Musím být po boku La Fayetta v boji za svobodu, která – až bude dobyta v Americe – jistě jednoho dne zazáří v celém světě a především ve Francii!…“

„To je tvoje vina, ty hlupáku!“ opakovala Aurora. „Tvoje vina, to tys mu nasadil tyhle šílené nápady do hlavy!“

„Ale vůbec ne!“ namítal nešťastník Olive. „To jsem nebyl já. A to nejsou moje nápady!“

„A čí teda?“

Olive to už chtěl říci, ale Deborah vykřikla: „Francie! Svět! A co já?“

„Tak můžu číst dál?“

„Čti! Ach, já už znám tenhle sprostý dopis nazpaměť! Když si pomyslím, že jsem mu zachránila život! A on mi takhle poděkuje! Já jsem teď vdova! Vdova!“

„Tak čti!“ řekla Olivoví Aurore, která se také rozplakala, protože se také cítila být vdovou.

„Obávám se,“ četl Olive, „že se na mne budete oprávněně hněvat…“

„On se obává! Oprávněně! Ten uvidí, až ho zas uvidím, jak se umím hněvat, já mu to ukážu!“

„A já taky!“ přisadila si Aurore, a když se na ni její sestra udiveně podívala, rychle svou hrozbu doplnila: „To mu přece nemůžu odpustit, že ti tohle provedl!“

„Ale,“ četl teď Olive už nahlas, aby ho obě ženy nemohly přerušovat, „byl bych tě hoden, Deborah, a byl bych hoden toho, co si o mně myslíš, kdybych to neudělal?“

„On, protože je synem Louise XV., nemusí přece lézt i k Irokézkám!“ sténala Deborah, která se tak trochu pomátla ze všeho toho hněvu, údivu a bolesti, ale která se teď zděšeně vrhla k benátskému zrcadlu visícímu nad krbem a vykřikla: „To udělal kvůli tomu, že jsem tlustá! Proto to udělal! Můj Bože, můj Bože!“

„Ale já se vrátím, Deborah!“ (Olive teď řval Tulipánovu prózu ze všech sil.) „Vrátím se pokryt slávou a ty budeš na mne pyšná!“

„My eye! Krásné oči, které to uvidí!“ řekla hořce Deborah, ale pak se podívala na svou sestru, protože v jejích očích uviděla jiskřičku naděje: „Ty si myslíš, že se opravdu vrátí?“ zeptala se jí přerývaným hlasem.

Aurore, která si upřímně myslela, že Fanfán uprchl kvůli obrovským vnadám její sestry a která – stejně jako my – pokládala Fanfánův dopis za monumentální pokrytectví, rozhodila rozpačitě rukama a potom začala znovu vzlykat, protože si uvědomila, že sama nestačila kompenzovat sestřiny nadbytečné nedostatky, a proto se domnívala, že je sama také ošklivá. Deborah se rozplakala spolu s ní znovu.

„Klid!“ vyzval je Olive, když se obě sestry ve vzájemném objetí vyplakaly a potom se hlasitě vysmrkaly do svých hedvábných kapesníčků. „Jen klid! Do této rány, která nás tak postihla a udivila,“ (Oliva totiž také citelně postihla a udivila představa, že bude muset – jak dlouho? – snášet hněv a bolest obou žen) – „do tohoto neštěstí zasvítilo světélko naděje!“

Po tomto nadneseném, ale prospěšném úvodu řekl několik vět, které byly vyslechnuty s napjatou pozorností:

„Za prvé: dnes odpoledne jsem potkal svého společníka Reculesa de Basmarin. Na rozdíl od toho, co jsem si myslel, La Fayettova La Victoire ještě nevyplula z přístavu, jak mi sdělil Recules de Basmarin! Za druhé: my se k té lodi můžeme dostat ještě dřív, než vypluje, a můžeme proto našeho dobrodruha chytit pěkně za límec! Za třetí: Fanfán se nemůže dostat do přístavu Los Pasajos rychle, protože nemá peníze!“

„Ó, ty jsi ale opravdu chytrý! Ty jsi můj chytrý miláček!“ zvolala Aurore a zahrnula jej polibky. „A co teď uděláme?“

„Za hodinu se vydáme na cestu!“ řekl stručně Olive, kterého popudilo i to, že není oplakávaným hrdinou této scény a který by se byl rád nějak zbavil obdivu k Tulipánoví – protože sám nikdy neměl odvahu opustit Auroru kvůli Mimi Percheronové! A když odcházel z místnosti, ještě dodal:

„On nemá peníze a já – já jich mám spousty!“

Toto pyšné prohlášení bylo o tři minuty později, když se Olive dostal do své kanceláře, doplněno hromovým zaklením: „Do prdele!“ a tohle zvolání zvedlo obě sestry v salónu z křesel. Olive k nim přiběhl celý vyděšený a mával dopisem, který právě našel ve své pokladně! A pak ten dopis začal číst:

„Olive, snažně tě prosím, abys mi prominul! Já ti je jednoho dne vrátím, čestné slovo! A navíc dvě stě procent úroků!“

„On mi sebral v mé vlastní pokladně těch 120 000 franků, které mi zaplatil La Fayette za brigu La Victoire!“ oznámil Olive oběma ženám. Olive, který své bohatství nashromáždil všemi možnými ničemnostmi, darebáctvím a podvody, byl teď tak rozhořčen, že zařval: „A odjíždí se ihned!“

Musel totiž dohnat a dopadnout těch svých 120 000 franků!

♦ ♦ ♦

O čtvrt hodiny později všichni tři – Olive, Aurore a Deborah – utíkali po schodišti do zahrady a pak ke stájím náležitě ustrojeni na dalekou cestu. Teď už jim nezáleželo na tom, kdy Tulipán odjel z města a jakou cestou se dal. Důležité bylo dostat se do Los Pasajos před ním a čapnout ho tam pěkně za límec!

„A my to dokážem, my ho čapnem!“ řekl Olive. „Náš Alcide je ten nejlepší a nejodvážnější kočí v městě!“

Kočí Alcide byl vysoký pořízek, vypadal jako pirát a už stál ve stáji s lucernou, připraven k odjezdu. Po tomto komplimentu se uklonil a prohlásil, že vše je připraveno. Dámy usedly do berliny, Olive skočil na kozlík s šikovností, kterou v něm vyvolala netrpělivost, a plácl několikrát do dlaní, aby si kočí pospíšil. O vteřinu později seděl už Alcide vedle něho, práskl bičem – a už se jelo! Čtyřspřeží zabralo tak mohutně, že Deborah a Aurore uvnitř berliny vykřikly a Olive div nespadl s kozlíku. Bylo jedenáct hodin. Noc byla velmi jasná. V mžiku byli za městem. Olive, když Alcidovi poroučel zapřáhnout, slíbil mu sto liber odměny, jestliže překoná všechny své dosavadní rekordy, a nebojácný, mlčenlivý korzár Alcide ty rekordy už překonával! Ještě nikdy zděšeným cestujícím neubíhala cesta tak rychle – stromy podle silnice nebylo možné ani počítat, protože splývaly v souvislou stěnu. Berlina drnčela jako buben a uvnitř se obě ženy držely jedna druhé, aby si nenatloukly o stěny kočáru a nenadělaly si modřin – zatímco Olive se na kozlíku potil strachy, protože už ztratil klobouk a teď se zalykal větrem a držel se zábradlí kozlíku. Proklínal Tulipána i sám sebe, že dal takový rozkaz Alcidovi, ale přitom neměl dost odvahy přikázat mu, aby zpomalil, protože ustavičně myslel na svých 120 000 franků. Ostatně ani nemohl nic říkat, protože, než vyjeli, řekl kočímu Alcidovi: „Kdybych vám teď někdy rozkázal, abyste jel pomaleji, tak mě nesmíte poslechnout, jinak nedostanete těch sto liber!“

A tak byl teď v úzkých!

Ve formance v Bulezacu vyměnili kolem páté hodiny spřežení, protože jejich koně byli u konce svých sil – stejně jako Aurore a Deborah. Jediný Alcide to vydržel a byl šíleně pyšný na to, co právě dokázal. Potom všechny strčil do kočáru a znovu začal štvát své nové oře: „Sto liber!“ jásal – ale nejen kvůli této částce!

Jásal také kvůli deseti tisícům franků, které dostal od pana Tulipána. Jásal, to je silné slovo, ve skutečnosti ten kočí tolik nejásal.

♦ ♦ ♦

Tulipán totiž večer předtím, když odešel od oběda v onom duševním stavu, který už známe, rozběhl se ke stájím páně Battendierovým. Měl v úmyslu vybrat si tam nejlepšího koně a pak ujíždět do Španělska. Kočí Alcide ho však přistihl, když právě s provinilým výrazem člověka, který se bojí, že bude přistižen, odvazoval jednoho koně.

„Pane!“

„Ó… sakra… já… Alcide…“

Dialog mezi nimi začal právě takhle. Můžeme předpokládat, že pokračoval méně lakonicky a že pak oba muži uzavřeli dohodu. Jakou? Vůbec ne takovou, že by Alcide nechal Tulipána odejet na koni, protože žádný ve stáji nechyběl! Alcide totiž poukázal Tulipánoví na to, že by byl propuštěn, kdyby mu nějaký kůň chyběl, ale přesto teď měl v kapse 10 000 franků. Ta částka, to byl první výdaj, o nějž se snížila částka vypůjčená Tulipánem z Olivovy pokladny – za ni si totiž pronajal kočího, berlinu a koně!

Byl to jednoduchý plán: Tulipán se schoval až do setmění ve stájích, protože se s Alcidem domluvil, že až v domě všichni usnou, Alcide vyvede koně jednoho po druhém na ulici, pak tam odtáhne berlinu (už jsme řekli, že to byl pořízek!), potom potichu zapřáhne a nato, protože znal zajímavé zkratky, poveze Tulipána asi tři čtyři míle až na stanici, kterou znal.

„Ale na to přece nepotřebuju berlinu a čtyřspřeží! Mně stačí jeden kůň!“

„Takového si musíte najít ve městě, pane! Tyhle koně jsou tažní a jsou zvyklí jezdit spolu! Na první přepřažní stanici si vyberete koně pro samotného jezdce a já se vrátím, aniž to někdo uslyší a uvidí, jak doufám!“

Zdali tu o těch koních bylo nebo nebylo pravda, v tom se Tulipán nevyznal, aby to mohl rozhodnout, a tak se podrobil. Ať už to, co říkal Alcide, bylo pravda nebo ne, ve skutečnosti měl tenhle kriminálník za lubem něco zlověstného! Když mu Tulipán dával 10 000 franků, Alcide uviděl ten obrovský balík bankovek, který Tulipán měl u sebe. A tak se Alcide rozhodl, že až budou někde uprostřed polí, Tulipána zabije! Ano! A že se pak vrátí, aniž o tom kdo bude vědět – s plnými kapsami peněz!

Nenadálý vpád Oliva Battendiera v půl jedenácté v noci a jeho příkaz zapřáhnout a připravit všechno k odjezdu, to zhatilo tento Alcidův plán a tedy – až na další – zachránilo to Tulipánoví život! Tulipán měl právě tolik času, aby někde zmizel – a proto Alcide, jehož zločinný úmysl byl zmařen, nejásal tak úplně v této chvíli! A proto se také Tulipán ukrýval v kufru berliny a byl tak spěšně odvážen ke Španělsku právě těmi, kdo mu chtěli zabránit, aby se do Španělska dostal!

♦ ♦ ♦

A teď Tulipán uslyšel nedaleko hovor. Bylo to španělsky a byl už skutečně ve Španělsku! Za tu dobu, co byl v kufru otloukán, natřásán, pohazován sem a tam, mohl být docela dobře třeba na měsíci! Tulipán proto počkal, až se ty hlasy vzdálily, a pak pomalu, opatrně nazvedl víko kufru. Ach, jak se mu udělalo dobře, když mohl zase dýchat něco jiného než pach svého potu! Všude byla tma. Před hodinou se zastavili právě tady, a tak si Tulipán řekl, že tu pravděpodobně zůstanou celou noc. Ano, jistě: koně byli vypřaženi a viděl je ve tmě vedle na louce, jak se pasou! Berlina stála pod kůlnou vedle jiného kočáru. Tulipán se protáhl, pak udělal několik kroků a vyšel z kůlny. Asi dvacet metrů opodál uviděl dlouhý, nízký obílený dům – jistě to byla přepřažní stanice! – svítila v něm dvě okna, z nichž bylo chvílemi slyšet hlasy. Hlavním problémem, který zatlačoval do pozadí všechny ostatní, dokonce i ten, že by se mohl náhle ocitnout tváří v tvář Deborah, bylo najít něco na zub!

To, co pak ucítil, byla opravdu lákavá vůně výborné paelly – nebo to byl jen přelud? Ach, božínku, ten kapoun, ta šunka, ta paštika, které odmítl jíst před dvěma dny! Teď by za ně upsal svou duši ďáblu, jen aby je měl před sebou! Jenže, bohužel, ďábel přece neexistuje – a ostatně, když člověka tak strašně bolí zadek, záda, celé tělo a přitom mu kručí v břiše, má ještě takový člověk vůbec duši?

Tulipán popošel ještě několik kroků a zapomněl na svůj hlad, protože z hostince náhle k němu dolehl hlasitý a prudký hovor – jako kdyby tam právě vypukla hádka! A potom náhle strnul, v zádech ho zamrazilo a dech se mu zatajil: na ramenou ucítil něčí ruku!

Stál takto vteřinu bez hnutí, ale s napjatými svaly a s napětím v hlavě, připraven udeřit – a potom se otočil: před ním stál kočí Alcide!

„Čertu čertu!“ řekl Tulipán, když popadl dech, „já vám mám takový hlad a žízeň, že jsem vás za sebou ani neuslyšel!“

„To já mám takové nadání!“ řekl mu na to kočí Alcide. „Já dovedu chodit bezhlučně!“ Usmíval se na Tulipána a Tulipán v tom nejasném světle, které se sem linulo z hostince, zpozoroval, že tento obrovský chlapík s dlouhými zuby, které svítily z jeho nedovírajících se úst, se tváří jako kriminálník! Tento názor však ihned změnil: Alcide, stále s úsměvem, mu totiž podával obrovský krajíc chleba s uzenkou a olivami!

„Ó, vy jste na mne tak hodný, jako vlastní matka!“ řekl mu vděčně.

„Já jsem váš přítel, pane!“ odpověděl mu ten chlapík, když se vrátili do ochranné tmy pod kůlnou. Tulipán hltal černý chléb s uzenicí a říkal si, že předčí i šunku a kapouna a všechny ostatní dobroty na světě! A kočí se svým úsměvem zubícího se kostlivce dodal: „… přítel, který vám přeje to nejlepší!“

„Tisíceré díky!“ odpovědi mu Tulipán, který už nějakou chvíli napjatě poslouchal, co se děje v hospodě. „Řekněte mi, proč tam tak křičí?“

„Tady ve Španělsku se vždycky hodně křičí!“ odpověděl mu kočí.

„Aha! To jsme už ve Španělsku?“

„Ano, nedaleko Los Pasajos. To je asi tři nebo čtyři míle odtud na jih. Battendier chtěl jet dál, ale koně už dál nemohli a dámy taky ne!“

„Já taky ne! Říkáte, že jsme tři nebo čtyři míle od Los Pasajos?“ zeptal se Tulipán, který právě dojedl svůj krajíc a podíval se pozorně na kočího, protože se mu zdálo, že se divně chová.

„Vy víte, že tam chci?“ (Tulipán mu ve stáji nic přesného neřekl.).

„Ano, chcete se tam přece přidat ke generálovi La Fayettovi a odplout s ním do Ameriky! V hostinci ti pánové a dámy nemluvili o ničem jiném než o tom. Já bych na vašem místě ihned odtud zmizel.“

„Pěšky?“

„Tamhle na konci louky je lesík. Já vás tam doprovodím a dovedu vás pak na cestu do Los Pasajos. Já jsem tady v tomhle kraji asi před deseti lety žil!“

„A proč mám ihned zmizet? Já jsem úplně utrmácený! Battendier a dámy, jak předpokládám, neodjedou dřív než za svítání!“

„To jistě! Ale policisté ano!“

„Policisté? Jací policisté?“

„Ti, kterým patří ta druhá berlina vedle naší a ti tři bělouši na louce! Jsou to policisté, kteří mají zatknout La Fayetta a… a jeho přátele! To oni křičí v hospodě. Právě tam ne právě jemně vyslýchají Battendiera a jeho dámy, protože je jim divné, že tady potkávají Francouze, kteří nedovedou vysvětlit, proč jsou ve Španělsku. Já mám dojem, že je podezřívají, že se taky chtějí přidat k La Fayettovi!“

„Tak to tedy jdem pryč!“ řekl Tulipán. „Jim se nemůže nic stát, ale mně ano!“

Kočí Alcide vykročil napřed a pak šli spolu mlčky až do lesíka. Kočí Alcide měl v úmyslu Tulipána ne snad zabít, ale omráčit. Věděl totiž, že Tulipán má u sebe přes sto tisíc franků, a Alcide mu chtěl ty peníze vzít, potom se vrátit do hostince a tam oznámit policistům, kde Tulipána najdou, a zároveň jim prozradit, že La Fayette chce odplout z přístavu Los Pasajos. Jméno přístavu Battendier sice Alcidovi až dosud vůbec neřekl, ale ten je teď znal – a tak ten lump radostně myslel na to, že ke stovce tisíců franků dostane krásnou odměnu za udání!

♦ ♦ ♦

V lese byla naprostá tma – a taky ticho, byly tu slyšet jen jejich kroky, protože jim pod nohama šustilo suché jehličí. Kočí Alcide si počkal, až se dostali na silnici, o níž Tulipánoví řekl – mohl tam na Tulipána líp vidět a taky líp uskutečnit to, co měl za lubem. Potom se svižně otočil a vymrštil svou obrovskou pěst proti Tulipánovu žaludku!

Kdyby všechno bývalo, jak mělo být, tak by tato rána Tulipána zlomila vedví, potom by ho Alcide praštil kolenem do tváře, nato předloktím do šíje a Tulipán by měl dost! Jenže takhle jednoduše to neproběhlo! Tulipán už od dob, kdy byl na vojně, měl opasek s kapsou vpředu a do té ukryl před odjezdem Olivovy peníze. A tak tedy nyní Alcide udeřil právě do této kapsy vycpané Olivovými bankovkami! A proto Tulipán neupadl obličejem dopředu, ale byl jenom odhozen o metr dozadu, kde zakopl o pařez a svalil se na záda – takže v rozporu se vší morálkou byl zachráněn právě těmi penězi, které si „vypůjčil“! Tulipán pak oběma nohama zároveň kopl do brady toho surovce, který se na něho vrhl. Kopanec tomu pořízkovi nestačil, jen zaklel bolestí a pak padl celou svou vahou na Tulipána, aby ho uškrtil! Tulipán se zkroutil jako žížala, chytil kočího za uši a trhl jimi tak, jako by mu je chtěl urvat. Kočí zařval a pustil ho. Oba soupeři pak současně vyskočili na nohy, kočí mávl pěstí po Tulipánově hlavě, ale minul ji, a Tulipán toho okamžitě využil, přiskočil k útočníkovi a zaryl mu své prsty mezi žebra. Z toho, jak kočí povyskočil a hekl, pochopil, že na něj šel správně! Ten pořízek byl lechtivý! Pokoušel se sice Tulipánoví uniknout, ale lechtání na něj působilo jako elektrický proud na žábu, takže byl bezbranný. Vyrážel krátké hysterické výkřiky, které se silně podobaly nepřekonatelnému šílenému smíchu – a tak se nakonec ten kriminálník chytil za břicho, dostal od Tulipána kopanec kolenem do kebule a potom předloktím do šíje – tak, jak to původně chtěl Tulipánoví udělat sám. To toho pořízka vyřídilo tak, že boj byl u konce!

♦ ♦ ♦

Když asi o hodinu později tři tajní francouzští agenti zapřahali koně do své berliny, uviděli, jak k nim od louky míří kočí Alcide, který si držel oběma rukama krk, měl oteklé rty, zakrvácený nos a natrženou tvář, což svědčilo o tom, že právě něco zažil. Alcide byl šílený vztekem. Policisté, kteří si právě mezi sebou hlasitě vyměňovali názory, zmlkli, když se k nim přiblížil takto zřízený kočí.

„Tak co? Dostali jste něco z mých pánů?“ vykoktal kočí namáhavě.

„Vůbec nic!“ odpověděl ten, který byl jistě jejich velitel, malý chlapík s okuláry. „Oni jsou na obchodní cestě do Madridu! Proč? Není to snad pravda?“

„Oni pronásledují manžela té tlusté, ale neodvážili se vám to přiznat, protože ten manžel právě jede k La Fayettovi! Něco jiného je, když ho dohoní oni, a něco úplně jiného zase, když ho dopadnete vy! Proto vám nic neřekli, tak je to!“

„To jim přijde draho!“ řekl jeden z těch drábů, dlouhán vypadající jako duchovní.

„Pročpak?“ namítl velitel. „Jestliže chtějí tomu prchajícímu manželovi zabránit, aby se připojil k La Fayettovi, tak to znamená, že nejsou na straně toho povstaleckého generála!“

„Jenže když doufají, že ho dostihnou u La Fayetta, tak to znamená, že vědí, kde La Fayette právě je!“ řekl nato dlouhán. „Ne?“ obrátil se na kočího.

„Řekl vám to?“

„Ne!“

„Aha! Tak tohle by jim mohlo přijít draho!“ prohlásil velitel a pak se obrátil k Alcidovi: „A kde to je?“

„Los Pasajos, asi tři nebo čtyři míle odtud. Já vás tam dovezu, já tu znám každou cestu, já jsem nejlepší kočí v Bordeaux!“ řekl udýchaně Alcide, protože se už chvěl nedočkavostí při pomyšlení, že se brzy bude moci pomstít, a protože mu znovu přišlo na mysl, že – pokud to bude jen trochu možné – konečně dostane do ruky ty Tulipánovy tisíce franků!

Vyskočil na kozlík, chytil bič a s marnivostí, která byla zdvojnásobená jeho zuřivým vztekem, prohlásil: „Teď uvidíte, co dokážu!“

♦ ♦ ♦

Tulipán šel už dobrou hodinu rychlým krokem po prašné silnici, na kterou mu svítil měsíc, a už začínal na své zpocené tváři cítit první závany mořské brízy, když najednou uslyšel cval koní a zuřivé práskání bičem. To slovo zuřivý bylo jistě přiléhavé, protože sotva se otočil, aby se ohlédl, uviděl, jak se asi sto metrů za ním řítí kočár! Že by to byli Battendierovi? Ale ne, tohle byli bělouši! Byli to tedy policisté se svými třemi bělouši! Tulipán uskočil stranou do příkopu a o minutu později už kolem něho proletěla s pekelným rámusem rachotící berlina, jejíž pera, příliš namáhaná, skřípala a sténala. Na okamžik jen letmo zahlédl na kozlíku chlapíka, který stál a ustavičně práskal bičem koně – byl to kočí Alcide, který štval bělouše do kopce! Berlina vyjela téměř stejnou rychlostí nahoru na vršek a začala sjíždět na opačnou stranu. Šlo to tak rychle, že to vypadalo, jako by povoz spadl do propasti se vším všudy.

„Ajajaj!“ řekl si Tulipán a šlechetně dodal: „Pánové, dovolte, abych odporučil vaše duše Pánubohu!“

A tohle právě dělali v berlině ti tři drábové. Drželi se přitom jeden druhého a řvali, jako by přišel konec světa. Jeden z nich se už pomočil do kalhot. „Ježíš, Marjá, Józef!“ modlil se dlouhán vypadající jako duchovní. „Odpusťte mi mé hříchy! Já už nikdy nepodvedu svou ženu, to slibuju!“

A mužíček s okuláry – velitel! – řval hlasem, který však byl už ochraptělý: „Zastavit! Nařizuji vám, abyste zastavil!“

Ten dráb, který se počural do kalhot a který tak úpěnlivě řval na Alcida, nemohl docílit, aby ho Alcide uposlechl. Zuřivý kočí stále pobízel koně proto, že sám byl štván vztekem i touhou získat těch sto tisíc franků a také tím, že tak rád lámal rekordy! A všechno bylo tím horší, že tomu zuřivci začala krvácet rána nad obočím a že teď viděl už jen na jedno oko! Neuplynulo ani třicet vteřin od okamžiku, kdy Tulipán spatřil, jak kolem něho proletěla berlina jako dělová koule, když uslyšel obrovskou ránu!

♦ ♦ ♦

Tulipán nejdřív uslyšel, jak praská dřevo, to se roztříštily na kousky dveře berliny, pak slyšel, jak uvolněná kola poskakují po silnici a končí svou samostatnou pouť nárazem na stromy, a jak splašení bělouši ržou a řičí – a pak už neslyšel nic. Když doběhl k místu nehody, vládlo nad krajinou velké ticho. Malý tlouštík, který ztratil své okuláry, seděl uprostřed silnice a plakal. „Buenas noches, seňor,“ řekl Tulipánoví s výrazem člověka, který nemá všech pět pohromadě.

„Buenas noches!“ odpověděl mu Tulipán a pak pokračoval španělsky. „Můžu vám nějak pomoci?“

„Já nevím,“ řekl mu nato velitel těch drábů. „Kde to jsem?“

„Tady!“ ujistil ho Tulipán a to toho policistu zřejmě uklidnilo.

Nikdo z nich nebyl vážně raněn, měli jen přeražené nosy, vykloubené nohy a ruce a v troskách našel Tulipán kufřík první pomoci, takže je mohl ošetřit. Jediný, kdo byl v bezvědomí, byl kočí Alcide, ale ani on nebyl na umření. Tulipán mu zalepil velkou náplastí nos a pak si z jeho kapsy vzal těch deset tisíc franků, které mu dal v Bordeaux. Místo nich mu nechal lístek s tímto vzkazem: „Milý Alcide, děkuju vám za prokázané služby, ty peníze jsem si vzal pro své chudé!“ Pak řekl policistům, že dojde do nejbližší vesnice pro pomoc, sedl na koně, který byl na tom nejlíp, a zmizel, doprovázen blahořečením.

♦ ♦ ♦

Je teď, tohoto dubnového rána roku 1777, Tulipán skutečně na brize La Victoire, patřící markýzi de La Fayette?

Tuto otázku si kladli Olive, Aurore a Deborah, když v sedm hodin ráno dorazili do Los Pasajos a když se zklamaně zahleděli na moře, kde v dálce mizely bílé plachty brigy La Victoire. Potom k nim přistoupil jakýsi vyhublý kluk, oblečený v hadrech jako strašák, a ten lhostejně podal seňorovi tlustou obálku. Uvnitř Olive našel 50.000 franků a tento vzkaz: „Cesta mě stála míň, než jsem očekával. Zbytek si ponechávám, abych měl čím zahnat žízeň. Slíbené úroky zaplatím.“ A pod tím stálo ještě toto postskriptum: „José-Louis nemá rád kravské mléko! Opatřte si kozy! Srdečně vás zdraví váš milující Fanfán Tulipán.“

Co měli Deborah, Aurore a Olive dělat? Nic, protože jim tohle vyrazilo dech! Po takové šílené, únavné honičce přišli pozdě! Jejich bezmocnost je úplně zdrtila, a tak se zaraženě dívali na moře, do jehož nekonečna mizely bílé plachty.

„No, tak mám teď alespoň těchhle padesát tisíc!“ řekl Olive a natáhl ruku směrem k mizejícím bílým plachtám.

„By Jove!“ zaklela Deborah, který v sobě dlouho mlčky přežvykovala své zklamání. „Ale ať si ten rošťák nemyslí, že má vyhráno! Já jsem přísahala, že se se mnou ožení! A jestliže to bude zapotřebí, tak se kvůli tomu vydám až do Ameriky!“

Potom sebou Olive a Deborah překvapeně trhli, protože Aurore, která vztekle mávala Tulipánovým lístkem, zčista jasná výsměšně zaječela: „To si myslíte, že je na té lodi? To je přece lež! Tenhle dopis je samá lež! Já vám říkám, že Tulipán na té lodi není!“ A vztekle roztrhala Tulipánův lístek na malé kousíčky.

Nikdo jí na to nic neřekl, ostatně nebylo možné na to něco říkat. Je ovšem pravda, že Tulipán, který je tolikrát obelstil, na té lodi nemusel být!

♦ ♦ ♦

Ale ano, je na ní, ale docela dole v podpalubí v úplné tmě, jako černý pasažér! Sedí tam na bedně plné uzenáčů ukryt za jinou bednou s uzenáči, nalevo od sebe má sud s masem naloženým v solném nálevu. Námořník, kterého podplatil a který ho tady ukryl, slíbil, že mu obden přinese jídlo a pití. A tak tu Tulipán sedí a přitom se mu zdá, že čas se vleče, a proto se nudí. Je možné připustit, že tohle právě nevypadá jako nějaké slavné dobrodružství. Proč k čertu nenabídl La Fayettovi své služby? Jenže kdoví, přijal by je La Fayette? A za druhé: co je Tulipánoví do La Fayetta a jeho výpravy! Tulipán se přece vypravil za Letizií! Teď, uprostřed první noci své plavby si říká, zdali se nezbláznil: „Jak dlouho vlastně už tady jsem? Ta cesta potrvá tři týdny! Jak to vydržím v tomhle skladišti v tom smradu?“ Tulipán sice předtím uzenáče měl rád, ale teď ví, že už je na talíři nebude moci ani vidět!

A pak se ještě v noci zvedly vlny a ty ve skladišti roztřásly a rozházely náklad, takže Tulipán má strach, že se na něj převalí nějaký sud – a to právě nepodporuje jeho odhodlání vydržet tady! Říká si: „Co když mě tu najdou? Jakpak zacházejí s černými pasažéry? Normálně je dávají do želez – a to není právě radostná perspektiva! A co když mě ten můj markýz bude pokládat za špióna? Pak se mnou udělá krátký proces a hodí mě do moře! Od takového nadšence, jako je tenhle generál, je možné čekat všechno!“ Takovéhle myšlenky létají Tulipánoví v hlavě! A když se pak moře rozběsnilo ještě víc, začal si myslet: „Já se do té Ameriky nedostanu, protože se tahle loď potopí!“

Potom se to ještě zhoršilo, protože na tváři ucítil cosi, co mu připomnělo, že by ho mohly taky sežrat krysy! To šustění, syčení, pištění, které už nějakou dobu slyšel, to jsou přece krysy! Teď teprve Tulipán chápe, co to znamená, když se říká, že někomu vstaly vlasy na hlavě hrůzou! Teď to je skutečnost i pro něho!

Tulipán vyskočil, odstrčil bedny s uzenáči na stranu a zděšeně se kolem sebe rozhlédl. Teď si teprve uvědomil, že Deborah, Aurore a Olive jsou vlastně pomstěni – a že by musel být víc než optimista, aby uvěřil, že o něm ti tři ještě uslyší! Teď ty tři, kteří jsou už jistě v Bordeaux, pomstí vzteklé moře a taky krysy s uzenáči!

Ve skutečnosti se to stalo jinak: pomstil je sud s masem v solném nálevu! Ten sud spadl Tulipánoví na hlavu a Tulipán spadl do jakési černé díry, v níž byl později nalezen v bezvědomí. Byl tak promáčen solným nálevem, že se ho štítily i krysy!

Když otevřel zase oči, ležel na jakémsi lůžku, hlavu měl patřičně ovázanou a vedle něho seděl markýz de La Fayette, který si ho se zájmem prohlížel.

„Tak co, monsieur de la Tulipe!“ oslovil ho tak trochu s veselou ironií. „Vy jste se vydal nějak divně na cestu do Ameriky. Jestliže to dobře chápu, tak vy jste se taky rozhodl jít stejným směrem, jakým jde Historie?“

„Pane generále!“ odpověděl Tulipán hlasem ještě zesláblým. „To sice není vyloučeno, ale já nevím, zdali ve skutečnosti nejdu právě tím směrem, kterým jde jen moje vlastní historie.“

A potom, aby generálu markýzi de La Fayette nemusel dát další vysvětlení své osobní historie a aby si ho heroický markýz mohl dál vážit, rozhodl se Tulipán, že zase raději usne a ještě se prospí.

♦ ♦ ♦

V téže noci se konala malá slavnost v Jamestownu ve štábu lorda Cornwallise, zástupce velitele anglických armád, které se už šest let pokoušely rozdrtit americké povstání. Zatímco v severním Atlantiku tancovaly plachetnice podle toho, jak s nimi točily běsnící vlny a divoce hvízdající vichry, tak v Jamestownu v tiché noci na plese bylo slyšet jenom housle.

U jednoho stolku seděla sama Letizie Dickensová a dívala se, jak se mezi tanečníky v rudých kabátcích a tanečnicemi v bílých róbách proplétá její manžel směrem ke stolu. Srdce se jí sevřelo jako obvykle, když uviděla, jak manžel namáhavě chodí, jak mu to jde tak těžko a jak se přesto snaží vypadat co nejdůstojněji – a jak přitom tak zoufale kulhá a klopýtá mezi hosty lorda Cornwallise! Panebože, proč jen nezůstal v Anglii? Ale on udělal všechno možné, aby nebyl vyřazen z armády, a tak byl nakonec povýšen do hodnosti plukovníka a po osmi měsících se zase s ní vrátil do Ameriky!

„Dobrý večer, můj anděli! Omluvte mě, že jdu tak pozdě, prosím! jak se bavíte?“

„Stýskalo se mi po vás, můj milý! Stalo se vám snad něco?“

„Když jsem odešel z kartografie, stavil jsem se ve zpravodajském oddělení a tam jsem se setkal s jednou známou, s kterou jsme jednou obědvali v Londýně – už je tomu asi rok, jistě se na ni pamatujete, je to Cynthia Ellisová!“

„Ach, ta…“

„Ne, neříkejte špiónka!“ zarazil ji plukovník Dickens. „Je to agent Jeho Veličenstva!“ opravil ji s tichým úsměvem. „Řekla mi zajímavou novinu, která se týká markýze de La Fayette. Vzpomínáte si, jak se o něm minulý rok v Londýně mluvilo, že velice aktivně a skandálně sympatizuje se zdejšími povstalci?“

„Ano?“

„Markýz de La Fayette vyplul asi před měsícem z jednoho španělského přístavu a míří do Virginie, kam se bezpochyby už právě dostal. Cynthia Ellisová se bohudík velice stará o to, aby ten požírač žab byl zneškodněn!“

Plukovník Dickens se zarazil, protože najednou mu přišlo líto, že se tak nechal unést: „Omluvte mě, Letizie, prosím. Já jsem neměl takhle hovořit o jednom z vašich občanů a tak urážet vaši vlast!“

„Ale já jsem Angličanka!“ řekla Letizia tiše a položila svou ruku na jeho. „Já jsem přece Angličanka, Elmere! Francie nikdy nebyla mou vlastí! Ta mou vlast stále jen ničila!“

„Ach, ano, máte pravdu! Vaše vlast je přece Korsika!“

Housle na tomto plese zněly obdivuhodně, ale i bolestně a melancholicky do americké noci a Letizia Ormelliová, provdaná Dickensová, si pomyslela, že její vlast není nějaká země, ale jedině mladý muž, na kterého ona nikdy nezapomněla, protože na něj nebylo možné zapomenout, byl nezapomenutelný, protože pro ni objevil lásku! Tohle ovšem Letizia nemohla přiznat Elmeru Dickensovi, který byl tak dobrý, tak obdivuhodný manžel – a který ji kdysi zachránil!

„Vlast, tu mám v srdci!“ řekla Letizia polohlasně a Elmer Dickens si pomyslel, že Letizia má v srdci Anglii, ale nevěděl, že je to stále Fanfán Tulipán!

Z francouzského originálu Les mille et une folies de Fanfan la Tulipe, vyšlého

roku 1979 v Éditions Robert Laffont, Paris, přeložil Vladimír Brett.

Přebal a vazbu navrhla a graficky upravila Hana Blažejova.

Vydalo nakladatelství Melantrich, Praha 1986.

Odpovědná redaktorka Dana Bryndová.

Technická redaktorka Vlasta Machová.

Fotosazbou Tempora-Digiset z n. p. Svoboda, Praha

vytiskl Tisk, knižní výroba, n. p., Brno, závod Český Těšín.

26,6 AA; 27,51 VA. Náklad 40 000 výtisků. První vydání.

13/34 32-037-86

brož. Kčs 25,-váz. Kčs 30, –

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai