Matyáš Sandorf

Jules Verne

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Postavy v knize jsou jasně rozděleny – na jedné straně bídák Sarkany, jeho přisluhovač Zirone, Silas Toronthal, kryjící všechno svými penězi, a zneuznaný nápadník Carpena. Na straně druhé ušlechtilí bojovníci za svobodu národa Matyáš Sandorf, Štěpán Bathory, Ladislav Zathmar, a šlechetný Ondřej Ferrato. Myšlenka maďarského protihabsburského povstání je sice hezká, ale po roce 1866 patří skutečně do říše fantazie. Jako kdyby Verne přestal číst noviny, protože i po 15 letech od událostí hovoří stále o Rakousku a nikoli o Rakousku-Uhersku.

PODIVUHODNÉ CESTY

Svazek 18

MATYÁŠ SANDORF

Nový hrabě Monte Christo

I

JULES VERNE

MATYÁŠ SANDORF

Nový hrabě Monte Christo

I

ALBATROS PRAHA

Ilustroval L. Bennet

Přeložil Zdenek Hobzík

DÍL PRVNÍ

.

KAPITOLA PRVNÍ

POŠTOVNÍ HOLUB

Terst, v době našeho vyprávění hlavní město Istrie, skládal se ze dvou zcela různých částí. Nové a bohaté Tereziino město bylo vystavěno již pravidelně a zcela moderně podél zálivu, kdežto staré a chudobné město, rozkládající se mezi svahy Krasu a promenádní třídou města nového, která je od nového města dělila, bylo stavěno nepravidelně a bez plánu. Jen malebná citadela, tyčící se na vrcholku svahu nad ním, poněkud zkrášlovala jeho vzhled.

Terstský přístav, chráněný zděným molem, u něhož obyčejně kotvívaly obchodní lodi, býval oblíbeným dostaveníčkem lidí bez domova – a bývalo jich zde až příliš –, kteří se mohli směle obejít bez kapes u obleků, neboť nikdy neměli nic, co by stálo za úschovu v nich, a neměli ani naději, že do nich někdy něco vloží.

A přece dne 18. května 1867 pohybovaly se mezi těmito lidmi bez domova dvě osoby, které se od ostatních lišily oděvem i vystupováním. Jejich zjev prozrazoval, že nemají nouzi o zlatky, natož o krejcary. Byli to dva muži, kteří v každém musili vzbudit nejpříznivější dojem.

Jeden z nich se jmenoval Sarkany a byl původem Tripolitán, druhý, Zirone, pocházel ze Sicílie. Oba přešli asi desetkrát po molu, než se zastavili na samém jeho konci. Odtud hleděli na západ směrem na širé moře, jako by se každou chvíli měla na obzoru objevit loď, která jim přiveze štěstí.

„Kolik je hodin?“ ptal se Zirone italsky; tímto jazykem mluvil jeho společník stejně plynně jako jinými řečmi běžnými v oblasti Středozemního moře.

Sarkany neodpověděl.

„Nedivím se ti, že neodpovídáš,“ pokračoval Zirone. „Ptám se jako hlupák, který zapomněl, že je tolik hodin, kolik odbíjí žaludek člověka, jenž zapomněl snídat.“

V Terstu byla i je taková směsice národností, že oba muži nevzbuzovali pozornost, ač bylo na první pohled zjevné, že jsou v městě cizinci. Mimoto nikdo nemohl tušit, že jejich kapsy jsou zoufale prázdné, když tak hrdě kráčeli v dlouhých pláštích, které jim sahaly až na kotníky.

Mladší z obou, Sarkany, prostřední, avšak dobře rostlé postavy a příjemného vzhledu, byl asi pětadvacet let stár. Jmenoval se Sarkany – a nic víc. Křestní jméno neměl, narodil se kdesi v Tripolisu nebo v Tunisu. Jeho pleť byla dosti temná, ale přece jen se celkovým vzhledem podobal spíše Evropanu než Afričanovi.

Může-li někdy tvář klamat, bylo tomu tak u Sarkanyho. Jen velmi dobrý pozorovatel by snad byl dovedl vyčíst ze souměrných rysů tváře, z tmavých a krásných očí, ze souměrného nosu a z pravidelných úst mladíkovu potměšilou povahu. Snad ničí oči nebyly s to, aby v této tváři vypátraly znamení pohrdání a nechuti, které bývá vryto do rysů nepřátel lidské společnosti. Tvrdí-li znalci lidských tváří – a většinou to bývá pravda –, že ani nejobratnější přetvářka nemůže zastřít pravý rys povahy, Sarkany byl tou nepopiratelnou výjimkou. Kdo ho viděl, nemohl tušit, jaké je vlastně jeho nitro, neboť jeho zjev nevzbuzoval odpor, kterým působí přítomnost zločincova, a přece Sarkany byl jedním z nejhorších.

Jaké bylo jeho dětství? Kdo to mohl vědět! Jistě byl opuštěným dítětem, které vyrostlo v nějaké tripolské peleši. Snad se na své dětství nedovedl rozpomenout ani Sarkany sám. Ale ať již bylo jeho mládí jakékoliv, přece jen si získal jakés takés vzdělání; životem byl donucen stýkat se s mnoha lidmi a poznat mnoho krajů a zemí, aby si vydělal na denní chléb. Jeho znalosti a zkušenosti mu umožnily, že již po několik let byl ve spojení s jedním z největších bankovních domů terstských, s bankou Silase Toronthala, jehož jméno je úzce spojeno s tímto příběhem.

Zirone, původem Sicilián, asi třicetiletý, byl stejně ochoten špatné rady přijímat jako je udílet a přijaté uvádět ve skutek. Byl to dobrodruh, který neváhá vykonat jakýkoli čin, dostane-li se mu dobré odměny, člověk, který se nabídne k službám prvému člověku, platí-li dobře, a okamžitě ho zradí, zaplatí-li mu druhý líp. Zirone nikdy nemluvil o tom, kde se narodil, snad to ani sám nevěděl. Se Sarkanym se seznámil náhodou na Sicílii. Oba se společně toulali světem, snažíce se jakýmkoli způsobem polepšit si svůj neblahý životní úděl. Ale Zirone, velký a vousatý muž velmi tmavé pleti, nedovedl skrýt vrozenou zločinnost, kterou prozrazovaly neklidné a stále přimhouřené oči. Nepěkné rysy své povahy se snažil zakrýt nezřízenou povídavostí. Byl nejen výmluvnější, nýbrž i veselejší než jeho nemluvný a stále vážný druh.

Tohoto dne však i Zirone kladl meze své hovornosti. I jeho totiž znepokojovala otázka, čím ukrotit volání hladového žaludku. Předešlého večera přišel Sarkany o poslední peníze v jakési pokoutní herně, kde štěstí bývá pro hráče obvykle velmi skoupé. Oba byli teď bezradní, jak si opatřit prostředky k dalšímu životu. Mohli spoléhat jen na náhodu, a poněvadž je náhoda sama nevyhledávala, rozhodli se poohlédnout se po ní v ulicích nového města.

Na první pohled bylo zjevné, že jsou v městě cizinci

Zde na nábřeží, po obou stranách přístavu i průlivu, jímž je Terst proťat, bývalo vždy dosti lidí, mluvících různými jazyky a zabývajících se různou činností. I když nelze říci, že všichni lidé pohybující se po novém městě byli obdařeni pozemskými statky, přece zde byli i takoví, na kterých mohou lidé typu Sarkanyova a Zironova něco vyzískat.

Prošli novým městem, ale ani zde je nepotkalo štěstí. Jen žaludky se prudčeji bouřily, když oči jejich majitelů zabloudily do bohatě zásobených výkladů nebo když nosy zachytily vůni pokrmů vycházejících z kuchyní přepychových hotelů!

To Zirona posléze přimělo, že odbočil zase do uliček starého města. Sarkany kráčel beze slova za ním.

V starém městě se oba dobrodruhové cítili lépe než v přepychových ulicích. Od svého příchodu do Terstu byli ubytováni v nenáročném hostinci nedaleko kostela Santa Maria Maggiore. Poněvadž však hostinský, jehož účet nebyl dosud ani zčásti uhrazen, stával se den ze dne dotěrnějším, vyhnuli se hostinci velkým obloukem a toulali se chvíli v okolí Arca di Riccardo.

Oba dobrodruhy však nijak nevábilo zkoumání těchto zbytků starověkého stavitelství. A protože ani zde v odlehlých ulicích náhoda nijak nespěchala podat jim pomocnou ruku, stoupali oba po strmých stezkách Krasu směrem k terase katedrály.

„Divný nápad, lézt až tam!“ zabručel Zirone a utáhl si těsněji plášť v pasu.

Ale neopustil mladšího druha. Zdola bylo možno je sledovat, jak vystupují po stupních, které si neprávem přisvojují jméno ulice.

Za deset minut se octli na terase, oba ještě znavenější a ještě hladovější. Odtud se otvírá nádherný pohled na záliv a na širé moře, na průplav i na přístav oživený parníky a obchodními i rybářskými plachetnicemi, odtud mohlo oko přehlédnout celé město i předměstí až k posledním domkům, takřka zavěšeným na svahu, a k letohrádkům rozptýleným po výšinách. Ani tento pohled však nelákal dobrodruhy, kteří viděli již krásnější a nádhernější. Ostatně vždyť je sem zavedla bída a Zirone by byl dal přednost procházce v oživených ulicích města. Ale musili být trpěliví na své cestě za štěstím.

Na konci schodiště vedoucího na terasu je poblíž katedrály San Giusto ohrazený prostor, který dříve býval hřbitovem a teď se stal jakousi sbírkou starožitností. Nejsou zde již pomníky a kříže, nýbrž jen kusy rozbitých náhrobků, rozmetané pod převislými větvemi krásných stromů, sloupy a obelisky z doby římské, památky středověké, triglyfy a metopy z různých dob renesance, i skleněné schrány, v nichž bylo ještě vidět zbytky popela. Vše leželo kolem v malebném neladu.

Dveře vedoucí do tohoto prostoru nebyly uzamčeny a Sarkany je otevřel kopnutím. Vstoupil a za ním vešel i Zirone, který při vstupu pronesl tuto trpkou poznámku:

Usedli na kus zdiva

„Kdybychom chtěli ukončit svůj život, toto místo by se k tomu hodilo nejlíp.“

„A kdyby tě někdo vyzval, abys tak učinil…?“ zeptal se Sarkany posměšně.

„Odmítl bych, příteli! Ať mi někdo zaručí jen jeden šťastný den na deset špatných a nebudu žádat víc.“

„Tvému přání bude vyhověno, ba více než vyhověno!“

„Ať tě slyší a vyslyší všichni svatí z celé Itálie, kterých je na stovky!“

„Pojď tedy dál!“

Šli kruhovitým stromořadím mezi dvojí řadou uren a usedli na kus starobylého zdiva, které zde leželo na zemi.

Zpočátku nemluvili, což se zamlouvalo Sarkanymu, ale nikoli jeho společníkovi. A Zirone se také brzy dal do řeči, těžce potlačuje zívání z nudy:

„U všech čertů, ta šťastná náhoda, s jejímž příchodem tak hloupě počítáme, nějak nespěchá!“

Sarkany neodpověděl.

„A jaký to taky byl nápad, jít ji hledat sem mezi tyto zříceniny,“ pokračoval Zirone. „Tak si myslím, příteli, že jsme zvolili špatnou cestu. Který čert nás jen vedl na tento prastarý hřbitov? Ubohé duše, které opustily již svou tělesnou schránku, jistě sem nepřilákají žádnou šťastnou náhodu. Až budu na tom jako ony, bude mi také málo záležet na opožděném obědě nebo na večeři, která je ještě někde ve vzduchu. Pojďme pryč!“

Sarkany, ponořen v myšlenky, upíral zrak kamsi do neurčita a nedbal řeči svého druha.

Zirone se opět na několik chvil odmlčel, ale pak jeho povídavost zase nabyla vrchu:

„Sarkany, chtěl bys vědět, v jaké podobě bych si přál spatřit tu naši náhodu, která nás dnes nějak zanedbává? V podobě jednoho z poslíčků bankovního domu Toronthalova, který by sem přišel s napěchovanou tobolkou a doručil nám ji s mnoha omluvami, že jsme musili tak dlouho čekat.“

„Poslyš, Zirone,“ odpověděl konečně Sarkany, jehož čelo se přitom zlobně zachmuřilo, „opakuji ti naposled, že od Silase Toronthala nemůžeme už nic čekat!“

„Jsi si tím tak jist?“

„Ano. Všechen můj úvěr u něho je vyčerpán a při poslední žádosti mě odbyl víc než rozhodně.“

„Hm, to je hloupé!“

„Hloupé, to je slabé slovo!“

„Dobře tedy,“ pokračoval Zirone, „je-li tvůj úvěr vyčerpán, znamená to alespoň tolik, že kdysi jsi u něho úvěr měl. A proč jsi jej měl? Poněvadž jsi několikrát propůjčil svou chytrost a obratnost bankovnímu domu Toronthalovu v záležitostech, řekněme, choulostivých… Vždyť ani Toronthal v prvních měsících našeho pobytu v Terstu nebyl nijak odmítavý, pokud šlo o peníze. Proto je nemožné, abys přece jen něčeho nedosáhl, kdybys ho požádal důrazněji, nebo i pohrozil…“

„Kdyby to k něčemu vedlo, byl bych to učinil již dávno,“ odpověděl Sarkany s pokrčením ramen, „a ty by ses teď nemusel honit za vidinou oběda. Ne, nejde to! Říkám ti, že nemám Toronthala v rukou, jak si snad myslíš, ale co není, může ještě být. Pak mi zaplatí to, co teď odpírá, a přidá těžké úroky a ještě těžší úroky z úroků! Tak se mi zdá, že peněžní stav jeho závodu není teď nijak skvělý. Vložil peníze do několika pochybných podniků v cizině a několik úpadků ho asi citelně pocuchalo. Při poslední návštěvě jsem jasně pozoroval, že Toronthal je nějak sklíčen. Musíme tedy počkat, jak se věci vyvinou dál!“

„Budiž!“ zatrpkle souhlasil Zirone. „Ale do té doby nemůžeme být živi pouhou vodou. Měl bys přece jen ještě jednou zaklepat trochu na Toronthalovu pokladnu, zda by nám neposkytl alespoň částku, která by nám umožnila vrátit se na Sicílii.“

„Co bychom dělali na Sicílii?“

„To ponech mně! Znám tu zem dobře a z Malty bych mohl povolat zástup smělých druhů, s kterými by se dalo podniknout ledacos. U všech čertů! Nedá-li se už dělat nic jiného, donuť alespoň Toronthala, aby nám zaplatil cestovné, vždyť je jistě v jeho zájmu, abychom byli co nejdál od Terstu!“

Sarkany sklonil hlavu a neodpověděl.

„Pochop, že to takhle dál nejde, že jsme hotovi,“ naléhal Zirone.

Vstal a zlostně dupl, jako by Sarkany byl jeho živitelem, který neplní své povinnosti.

V té chvíli však byl jeho pohled již upoután ptákem, který úzkostlivě poletoval nad hřbitovem. Byl to holub, zřejmě vysílený. Zvolna se snášel k zemi. Zirone nijak nezkoumal, jakého druhu holub je; viděl v něm jen věc, kterou lze jíst. Ukázal ptáka svému společníkovi, hltaje přitom holuba už zrakem.

Holub byl již u konce se svými silami. Chtěl se zavěsit na římse katedrály, potom na malém výklenku nad sochou svatého Justiniána, ale když se ani tam nedokázal udržet, svezl se až k podstavci sochy.

Sarkany si holuba sotva všiml, Zirone však ho nespouštěl z očí.

Pták přiletěl odkudsi ze severu a byl vyčerpán dlouhou cestou. Jeho cíl byl jistě někde jinde než na tomto starém hřbitově, neboť holub za chvíli vzlétl, ale byl nucen snést se na větve jednoho starého stromu na hřbitově.

Zirone se rozhodl, že se ptáka zmocní, a tiše se plížil ke stromu. Holub člověka nezpozoroval, opět se pokusil vzlétnout, ale padl na zem jen několik kroků od stromu, na kterém dříve seděl.

Skokem se vrhnout vpřed a zmocnit se holuba bylo pro Zirona dílem okamžiku.

Již se chystal ptáka zaškrtit, když tu náhle vzkřikl překvapením a pospíchal s ním k Sarkanymu.

„Podívej se, je to poštovní holub!“ zvolal.

„A co na tom?“ lhostejně odpověděl Sarkany. „Tato cesta byla jeho poslední.“

„To si myslím,“ odpověděl Zirone. „Tím hůře pro ty, jimž je určen lístek, který nese pod křídlem.“

„Lístek?“ zvolal Sarkany a povstal, protože ho věc začala zajímat. „Počkej chviličku, Zirone, to je důvod k odkladu.“

A zachytil druhovu ruku, jejíž prsty již chtěly stisknout ptáčeti krk.

Pak vzal jemný váček, který Zirone sňal holubovi z křídla, otevřel jej a vytáhl z něho papírek.

Rozevřel lístek, ale jeho obsah byl nesrozumitelný, neboť zpráva byla psána tajným písmem. Bylo na něm osmnáct slov, která bylo sestavena do tří sloupců po šesti slovech:

ihnalz zaemen ruiopn

arnuro trvree mtsqssl

odxhnp estlev eeuart

aeeeil ennios noupvg

spesdr erssur ouitse

eedgnc toeedt artuee

Kdo a komu lístek posílá, nebylo nikde vyznačeno. A jak rozluštit smysl tajného písma? K tomu by oba společníci byli potřebovali klíč; bez klíče může podobnou zprávu rozluštit jen velmi dovedný a školený luštitel.

Sarkany byl při pohledu na tajné písmo zprvu zklamán, ale pak se zamyslil.

Holub se pokusil vzlétnout

Obsahoval ten lístek nějakou důležitou zprávu, a to takového druhu, že by mohla přivést do nesnází odesílatele nebo příjemce? Bylo to pravděpodobné vzhledem k zabezpečovacím opatřením, která odesílatel učinil pro případ, že by lístek padl do rukou nepovolaných. A i to, že odesílatel nepoužil obvyklého dopravního prostředku, pošty nebo telegrafu, nýbrž pošty holubí, bylo dostatečným důkazem, že tu jde o věc, která má zůstat tajemstvím.

„Snad právě v těchto řádcích je něco, co nám přinese očekávané štěstí,“ pravil Sarkany k svému druhovi.

„Myslíš tedy, že ten holub je poslem Štěstěny, za kterou se již od rána honíme?“ odpověděl mu Zirone. „A já, hlupák, ho chtěl zaškrtit! Ale ani to by nevadilo. Poselství máme a nic mi tedy nebrání, abych si nepochutnal na poslovi.“

„Jen se neukvapuj, Zirone!“ řekl Sarkany a chopil se druhovy ruky, čímž již podruhé zachránil vzdušnému poslovi život. „Živý holub nás snad dovede k osobě, jíž je lístek určen, ovšem bydlí-li ta osoba v Terstu.“

„A co potom? To nám nijak neosvětlí tajemství lístku.“

„To máš pravdu.“

„A také nám to nepoví, kdo lístek odeslal.“

„I to je pravda, ale přece jen se v jádru mýlíš. Poznám-li jednu osobu, která si dopisuje tímto tajemným způsobem, ta mě může přivést na stopu osoby druhé. Proto nesmíme ptáka zabíjet, nýbrž vynasnažit se, aby co nejdříve nabyl sil a doletěl k cíli.“

„S lístkem?“ zeptal se Zirone.

„Ano, s lístkem, který si však dříve přesně opíšu, abych mohl opisu použít, až přijde vhodná chvíle.“

Po těchto slovech vytáhl Sarkany z kapsy zápisník a tužkou do něho opsal obsah zprávy. Bylo mu známo, že v tajném písmu se musí přesně dodržovat pořádek slov, a proto dbal, aby nijak neporušil jejich sestavení. Když si zprávu opsal, vložil lístek zase do váčku a připjal jej pod holubí křídlo.

Zirone na něho pátravě pohlížel a jeho zrak prozrazoval, že příliš nevěří v štěstí, které jim mělo kynout z této náhody.

„A teď?“ ptal se, když Sarkany dokončil svou práci.

„Teď věnuj okřídlenému poslu všemožnou péči!“ odpověděl Sarkany rozkazem.

Holub byl vyčerpán jistě víc hladem než únavou. Křídla měl nepoškozena, což bylo důkazem, že nebyla zasažena ani brokem lovce, ani spárem nějakého dravce. Holub měl prostě hlad a žízeň.

Zirone nalezl na zemi několik zrnek; holub je hltavě pozřel, když jej Zirone napojil troškou vody, kterou déšť zanechal ve zbytku starobylé nádoby. Za půl hodiny se holub již tak zotavil, že mohl pokračovat v cestě.

„Je-li jeho cíl ještě příliš vzdálen, nezáleží nám na tom, padne-li cestou, neboť nám brzy zmizí z očí a ztratí pro nás význam. Je-li očekáván v některém terstském domě, jeho síly mu stačí, neboť nepoletí jistě déle než nějaké dvě nebo tři minuty.“

Celé město leželo před nimi jako na dlani

„Máš pravdu,“ souhlasil Sicilián. „Je však ještě otázka, zda ho budeme moci sledovat až k domu, do kterého se snese, i když nepoletí mimo Terst.“

„Učiníme vše, co bude v naší moci.“ A učinili to.

Katedrála vznikla ze dvou starobylých románských chrámů, z nichž jeden byl zasvěcen Panně Marii a druhý terstskému patronu svatému Justiniánu. V rohu budovy u hlavního vchodu do chrámu je věž, která ovládá pláň, pod níž se prostírá město. Z této věže bylo snadné sledovat všechny terstské střechy od předhoří až k mořskému břehu. Bude možno sledovat též holuba, kam se snese, bude-li vypuštěn z věže? Stálo to za pokus, k němuž bylo třeba jen pustit ptáka na svobodu.

Za tři minuty byli na galerii přímo pod střechou věže. Dvě okna v této galerii umožňovala rozhled po celém obzoru. Celé město leželo před nimi jako na dlani.

Sarkany se Zironem se postavili každý u jednoho okna. Na starém zámku ze šestnáctého století, který stojí nad městem na krasovém předhoří, bily právě čtyři hodiny. Slunce stálo na bezmračné obloze a jeho šikmé paprsky ozařovaly většinu domů právě na té straně, která byla obrácena ke katedrále.

Vše hrálo dobrodruhům do rukou.

Sarkany vzal Zironovi holuba z ruky a pustil ho.

Pták rozepjal křídla, ale zpočátku klesal velmi rychle k zemi a už se zdálo, že jeho let skončí smrtelným pádem.

Ze rtů Siciliánových se vydrala kletba.

„Jen klid, už se zase vznáší,“ napomínal ho Sarkany.

Holub skutečně nabyl zase rovnováhy a letěl přímo k severozápadní straně města.

Zirone přistoupil k Sarkanymu a oba bok po boku sledovali holubův let.

Pták nebyl ani na okamžik v rozpacích. Bylo vidět, že letí přímo k cíli, ke kterému by byl dospěl již před hodinou, nebýt nucené zastávky na hřbitově.

Sarkany a jeho společník sledovali ptákův let s úzkostlivou pozorností. V duchu obou tkvěly nevyslovené obavy, zda pták nezamíří za obvod města; pak by byly jejich naděje zmařeny.

Ale štěstí jim přálo.

„Vidím ho…! Stále ho vidím!“ volal Zirone, který měl neobyčejně dobrý zrak.

„Všimni si dobře místa, kam se holub snese, abychom je později poznali,“ nabádal Sarkany.

Za několik minut poté sletěl holub na dům, který vynikal nad všechny ostatní svou ostrou střechou. Dům stál mezi skupinou stromů ve čtvrti, kde je veřejný sad a městská nemocnice. Tam holub zmizel ve vikýři zdobeném větrnou korouhvičkou a z věže ještě zřetelně viditelném. Podle směru, zvláštního tvaru střechy a korouhvičky nebude jistě nesnadné vypátrat dům, v kterém bydlí adresát lístku.

„Tamhle je!“ zvolal Zirone

Sarkany a Zirone hned sestoupili s věže a pak po svahu Krasu do úzkých uliček, kterými se dostali na náměstí Piazza della Legna. Odtamtud snadno došli k veřejnému sadu, ale tam se oba dobrodruzi octli na pochybách, pokud šlo o další správný směr. Mají se dát vlevo nebo vpravo? Konečně zvolili bezděčně směr vpravo, majíce v úmyslu prohlédnout pečlivě všechny domy na okrajích parku a pátrat po nápadné větrné korouhvičce.

Kráčeli tak dlouho a marně napínali zrak.

„Tamhle je!“ zvolal konečně Zirone.

Ukazoval na korouhvičku, jíž právě otáčel vítr vanoucí od moře. Pod korouhvičkou byl vikýř, kolem něhož i v této chvíli poletovalo několik holubů. Omyl byl vyloučen. Sem směřoval vzdušný posel.

Došli do sousedství domu a tam v obchůdku si Sarkany snadno získal další zprávy o obyvatelích hledaného domu.

Zvěděl, že dům již po několik let náleží hraběti Ladislavu Zathmarovi, který v něm také bydlí.

„Kdo je ten hrabě Zathmar?“ ptal se Zirone, pro něhož bylo toto jméno prázdným zvukem.

„Nu, je to hrabě…,“ odpověděl polovičatě Sarkany.

„Snad bychom se mohli zeptat…“

„Jen se neukvapovat, zachovat klid, Zirone! Na to je ještě dost času. Teď do našeho útočiště!“

„Hm… je právě tak čas k večeři pro ty, kdo na večeři mají,“ odpověděl Zirone posměšně.

„Nebudeme-li dnes večeřet, snad budeme zítra obědvat, a dobře obědvat!“

„Kde, prosím tě?“

„Kdoví… Snad u hraběte Zathmara.“

Kráčeli zvolna ulicemi, až konečně došli k nevzhledné, ale pro ně ještě příliš drahé hospůdce, neboť ani zde si nemohli zaplatit nocleh.

Tam však je očekávalo překvapení…

Na adresu Sarkanyho totiž došlo psaní, v kterém byly dvě bankovky po stu zlatých. K nim byla připojena krátká zpráva:

„Posílám tyto poslední peníze, které kdy ode mne dostanete. Doufám, že stačí k cestě na Sicílii, kamž se odeberete, abych o Vás již neslyšel.

Silas Toronthal.“

„Sláva, bankéř měl výborný nápad v nejvyšší čas!“ zvolal Zirone. „Jak je vidět, člověk se nemá nikdy vzdávat naděje v pány bankéře…“

„Tentokrát s tebou úplně a bezvýhradně souhlasím,“ odpověděl mu Sarkany.

„Použijeme těch peněz k cestě z Terstu, viď?“

„Ne, naopak. Použijeme jich k pobytu v Terstu.“

KAPITOLA DRUHÁ

MAĎARSKÝ HRABĚ

Uhry společně se Sedmihrady byly karlovickým mírem roku 1699 připojeny k Rakousku a za dvacet let potom byla vyhlášena pragmatickou sankcí nedílnost rakouských zemí. Od té doby zůstávaly Uhry ve svazku rakouské říše, ale všichni Maďaři nebyli, jak se zdá, tímto svazkem vždy nadšeni.

Alespoň v době našeho vyprávění žil v Uhrách maďarský šlechtic, který nenáviděl vše cizí a přál si obnovit ve své zemi samostatnost. V mládí poznal Košuta, a ač byl vychován v jiných názorech, přece jen se obdivoval jeho nadšenému srdci.

Onen šlechtic byl hrabě Matyáš Sandorf, který bydlil v starém zámku v okrese fogarašském v sedmihradské župě. Jeho zámek, vystavěný na severním výběžku Karpat, které oddělují Sedmihrady od Rakouska, byl jako stvořen za útulek spiklenců.

Sousední doly, náležející k zámku Artenaku, byly pro majitele zámku stálým a značným zdrojem příjmů. Panství zaujímalo větší část fogarašského okresu a jeho obyvatelé se nijak netajili tím, že jsou hraběti oddáni tělem i duší a že mu žehnají za vše dobré, co okresu i zemi prokázal. Proto byl zámek Artenak veden v dobré patrnosti i ve vídeňských kruzích, kde byl příčinou mnohých podezření i obav, a snad více zámecký pán než zámek sám.

Matyáši Sandorfovi bylo tehdy pětatřicet let. Byl prostředního vzrůstu, ale jeho postava prozrazovala značnou sílu svalů. Na širokých ramenou spočívala krásná, hrdá hlava. Zdravý, poněkud hranatý obličej byl přímo vzorem maďarského typu.

Vynikající a všeobecně známou vlastností hraběte bylo, že nikdy nikomu neodpustil příkoří nebo urážky, učiněné jeho přátelům, ale zato že se vůbec nestaral, co kdo říká nebo si myslí o něm. Měl neobyčejný smysl pro spravedlnost. Nebyl z těch, kdo přenechávají osudu, aby trestal zlé činy.

Třeba ještě připomenout, že se hraběti dostalo výborného vzdělání. Ze záliby se obíral studiem lékařství a fyziky. Byl by se stal jistě věhlasným lékařem, kdyby mu bylo bývalo určeno osudem, že se musí svými znalostmi živit. Takto pěstoval jen vědu pro vědu a jeho vzdělanost, spojená s přirozenou ušlechtilosti, vytvořila z něho muže v pravém smyslu slova. Za takového jej považovali všichni, kdo ho znali, a zvláště vysokoškolští profesoři, s kterými Sandorf udržoval přátelské styky.

V té době byla ještě živa hraběnka Rena Sandorfová, která bývala duší všech společností na zámku Artenaku. Ale patnáct měsíců před začátkem našeho vyprávění skosila ji smrt v plném mládí a v plné kráse. Hraběti zůstala jen dceruška, které teď byly dva roky.

Hraběte Sandorfa tato rána osudu krutě ranila, ba zdálo se, že se z ní ani nevzpamatuje. Zámek pustl a všechen dřívější život v něm utichl. Hrabě žil v zámku jen vzpomínkám a svému bolu. V myšlenkách se teď obíral pouze blahem dcerky, kterou svěřil Růženě Landekové, choti zámeckého správce. Tato dobrá a ještě mladá žena ujala se dítěte s láskou vpravdě mateřskou.

V prvých měsících svého vdovství hrabě Sandorf neopouštěl zámek vůbec. Vzpomínky na ztrátu byly příliš silné a jen zvolna bledly, až konečně nad osobními city nabyl převahy zájem o blaho vlasti, jejíž postavení v rodině evropských národů nebylo nejrůžovější.

V té době totiž, roku 1859, zasadila moci Rakouska citelnou ránu válka s Francií a s Itálií. Po sedmi letech pak přišla rána ještě hroznější, porážka u Hradce Králové. Nebylo to již všemocné Rakousko, nýbrž Rakousko zbavené italských provincií a vlastně podřízené Německu. K tomuto zeslabenému Rakousku se Maďarsko vidělo připoutáno. Maďaři byli tím vším raněni ve své ctižádostivosti, neboť v jejich očích vítězství u Custozzy a Visu nemohla vyrovnat porážku u Sadové. Toužili po samostatnosti.

Hrabě Sandorf následujícího roku prozkoumal pečlivě politickou situaci a usoudil, že hnutí směřující k rozdvojení rakouské říše mělo by naději na zdar.

Nastala doba činů.

Dne 3. května 1867 opustil hrabě Sandorf zámek Artenak, zanechav dcerušku péči paní Landekové, odebral se do Pešti a jednal tam s přáteli. Pak odjel do Terstu, aby odtamtud sledoval události a řídil všechny podniky.

Zde mělo být vytvořeno středisko spiknutí. V Terstu mohli náčelníci spiknutí jednat volněji a bezpečněji, než kdyby byli zůstali ve vlasti. V Terstu také bydlili dva Sandorfovi nejvěrnější přátelé, kteří byli prodchnuti stejnou touhou a hotovi podporovat ho až do konce. Hrabě Ladislav Zathmar a Štěpán Bathory byli Maďaři ze starého rodu, ale nebyli nadáni statky pozemskými. Byli asi o deset let starší než Sandorf. Prvý měl nevelké příjmy z malého panství a druhý se živil jako profesor fyziky na kterési terstské střední škole.

Ladislavu Zathmarovi náležel dům, který Sarkany se Zironem konečně nalezli, ale ten dům hostil zároveň i Sandorfa. Zathmar mu totiž propůjčil svůj dům k užívání po celou dobu, po kterou bude třeba, aby se hrabě Matyáš zdržoval mimo vlast, to jest do konce povstání, ať již skončí jakkoli. Pětapadesátiletý Maďar Borik nahrazoval v domě celé služebnictvo. Ten byl svému pánu právě tak oddán jako Sandorfovi jeho zámecký správce Landek.

Štěpán Bathory měl ještě skromnější obydlí na konci „korza“, tedy v téže čtvrti, jako byl dům Zathmarův. Bathory žil jen pro svou choť a synáčka Petra, tehdy osmiletého.

Bathory byl spřízněn s rodem, který v šestnáctém století zasedl na maďarský trůn. Od té doby se však rod Bathoryů rozčlenil do mnoha větví. Všem, kdo znali Bathoryův původ, bylo ovšem divné, že potomek tak slavného rodu je prostým středoškolským profesorem. Ale Štěpán Bathory nebyl jen pouhým profesorem. Byl soukromým učencem, jedním z těch, kteří se netlačí do popředí, ale kterým jejich práce přece jen přináší slávu. Donucen politickými poměry, opustil Bathory státní službu, odstěhoval se do Terstu a tam žil jako profesor na soukromé střední škole.

Tito tři přátelé se po Sandorfově příjezdu do Terstu scházeli v domě Ladislava Zathmara. Policie neměla nejmenšího tušení, že dům na okraji parku je středem spiknutí, do něhož je zasvěceno mnoho osob, sídlících v nejrůznějších městech rakouské říše. Ladislav Zathmar a Štěpán Bathory stali se bez váhání Sandorfovými společníky v přípravných pracích. Byli jako on přesvědčeni, že nadešla vhodná doba k podniku, jímž se Maďarsku dostane v Evropě té moci a váhy, o kterých Maďaři ctižádostivě snili. Byli si vědomi, že svou činnost snad zaplatí životem, ale nijak je to nelekalo. V Zathmarově domku se scházely hlavy spiknutí. Přicházeli tam i spiklenci z maďarských krajů a přijímali rozkazy k další práci. Mezi Terstem a různými maďarskými městy bylo za pomoci poštovních holubů zřízeno rychlé a bezpečné spojení pro dopravu zpráv, které nemohly být svěřeny poště a telegrafu. Krátce vše bylo zařízeno tak, že na spiklence nepadal ani stín podezření. Zprávy byly ostatně sepisovány tajným písmem takového druhu, že je nemohl rozluštit nikdo, kdo k němu neměl klíč. To spiklencům zaručovalo úplnou bezpečnost.

Ladislav Zathmar a Štěpán Bathory

Tři dni po příletu holuba nesoucího lístek, jehož obsah si Sarkany opsal bylo to 21. května –, seděli Ladislav Zathmar a Štěpán Bathory asi v osm hodin v pracovně, vyčkávajíce návratu hraběte Sandorfa. Ten se musel před nějakou dobou v soukromých záležitostech odebrat na zámek Artenak. Cesta mu ostatně prospěla; setkal se doma s některými zasvěcenci a vyřídil tak vše, co pro obsáhlost nebylo lze sjednat písemně. Mezi Terstem a Artenakem bylo vyměněno několik depeší, z nichž poslední Ladislav Zathmar mřížkou právě převáděl v srozumitelná slova.

Všechny depeše byly sestavovány na podkladě záměny písmen, ale nikoli jednoduchým způsobem tak, že každé skutečné písmeno bylo nahrazováno týmž písmenem náhradním, nýbrž způsobem složitějším; záměna se dála podle určitého pořadu, daného klíčem, kterým v tomto případě byla mřížka. Mřížkou, kterou hrabě Zathmar právě držel v ruce, byl čtvereček tuhého papíru, rozdělený na šestatřicet polí, z nichž devět bylo vyříznuto na způsob okének. Položí-li se taková mřížka na sloupce šifrované zprávy, lze číst jen ta písmena, která padnou do okének, kdežto ostatní jsou zakryta. Otočí-li se pak mřížka, lze číst jiná písmena; mřížku třeba otočit celkem čtyřikrát, než jsou rozluštěna všechna písmena jednoho sloupce zprávy.

Mřížek se používalo pro tajné zprávy odedávna a v době našeho vyprávění byly pokládány za způsob nejbezpečnější. Dřívější způsob jednoduché záměny písmen, při které se například za a vždycky kladlo f a podobně, byl v oné době již zavržen jako příliš jednoduchý. Bylo totiž zjištěno, že v každé řeči se některé písmeno vyskytuje nejčastěji, například ve francouzštině e, ve španělštině o, v ruštině a, a toto zjištění bylo podkladem pro chytré hlavy, že dovedly rozluštit každý takový způsob jednoduchých tajných písem.

Protože klíčem byla mřížka, bylo toto tajné písmo daleko bezpečnější. Nevýhoda vězela v tom, že bylo třeba mřížku pečlivě schovávat před nepovolanými; ale u Sandorfa nehrozilo nebezpečí, neboť nebylo nepovolaných a zrádců, kteří by se buď nějak k mřížce dostali, nebo ji prozradili jiným. A kdyby se snad přece jen někdo mřížky zmocnil, nemohlo už spiklencům hrozit nebezpečí, poněvadž všechny zprávy byly po přečtení okamžitě zničeny. Krátce nikde nezůstávaly stopy, které by mohly vést k prozrazení spiknutí, v němž mnoho maďarských vlastenců dávalo v sázku svou hlavu.

Právě když hrabě Zathmar chtěl spálit poslední rozluštěnou zprávu, někdo lehce zaklepal na dveře.

Byl to Borik, který přiváděl z nádraží hraběte Sandorfa.

Ladislav Zathmar spěchal hraběti vstříc.

„Podařilo se, Matyáši?“ ptal se s úsečností a chvatem muže, který chce mít ve všem hned jasno.

„Úplně, Ladislave!“ odpověděl Sandorf. „Nezklamal jsem se v sedmihradských přátelích. Můžeme spoléhat na jejich podporu.“

„Sdělil jsi jim obsah zprávy, kterou jsme dostali z Pešti před třemi dny?“ ujal se pak slova Bathory.

„Naši stoupenci mají většinu,“ odpověděl Sandorf

„Ano, Štěpáne, jsou o všem zpraveni a připraveni povstat na prvé znamení. Ve dvou dnech budeme pány Pešti a za půl dne se zmocníme celého maďarského území. Osm miliónů Maďarů nabude rázem samostatnosti.“

„A sněm?“ ptal se Bathory dál.

„Naši stoupenci v něm mají většinu. Zřídí hned novou vládu, která se ujme správy státu. Vše půjde snadno a hladce, neboť župy nejsou závislé na koruně a jejich náčelníci mají v rukou veškerou policejní moc.“

„Ale místodržitelská rada s palatýnem v čele?“ ozval se Zathmar.

„Postaráme se včas, aby nemohla zakročit.“

„A jak je to s maďarskou kanceláří ve Vídni?“

„I o tu je již postaráno. Vše je připraveno tak, že úspěch je zajištěn.“

„Úspěch!“ zvolal Štěpán Bathory nadšeně.

„Ano, úspěch!“ potvrzoval Matyáš Sandorf. „Ve vojsku jsou nám oddáni všichni, v jejichž žílách proudí maďarská krev. Což může být Maďar, jehož srdce by nezabušilo mocněji při vzpomínce na prapor Košutův?“

Tato slova pronesl Sandorf s vřelým vlasteneckým procítěním a dodal:

„Do té doby nesmíme zapomenout na žádná opatření, abychom zůstali mimo jakékoliv podezření. Čím budeme opatrnější, tím budeme silnější… Neslyšeli jste v Terstu nic podezřelého?“

„Ne,“ odpověděl Ladislav Zathmar. „Vše se zde zajímá jen o práce, které vláda podniká v Pulji a ke kterým potřebuje spousty dělníků.“

Po patnáct let totiž rakouská vláda, obávajíc se možné ztráty Benátska – teď k ní skutečně došlo –, zřizovala v Pulji na nejzazším cípu Přímoří rozsáhlé loděnice a válečný přístav, aby odtud mohla ovládat Jaderské moře. Bez ohledu na protesty terstského obyvatelstva, že tím Terst pozbývá významu, pokračovalo se v pracích se zimniční horlivostí. Matyáš Sandorf a jeho přátelé se proto také právem domnívali, že se terstské obyvatelstvo přidá k nim, kdyby se povstání rozšířilo až sem.

Tajemství spiknutí bylo tedy zajištěno a nic nemohlo vzbudit podezření policie, že v tomto nevelkém domě u parku dlí náčelníci nebezpečného povstání.

Zdálo se, že pro zdar podniku je již vše vykonáno. Zbývalo jen čekat na okamžik činu. Šifrované zprávy, vyměňované mezi Terstem a nejdůležitějšími městy v Maďarsku a v Sedmihradsku, měly teď už být zasílány jen řídce nebo vůbec přestat, kromě nepředvídaných případů.

Opeření poslové neměli již konat vzdušné cesty, neboť vše bylo smluveno. Z opatrnosti byl jejich dočasný útulek v podstřeší Zathmarova domu uzavřen.

Třeba tu připomenout, že hybnou pákou každé války i každého spiknutí jsou peníze. Je důležité, aby povstalcům v rozhodném okamžiku nechyběly. V tomto případě však nebylo takových obav.

Řekli jsme již, že Ladislav Zathmar a Štěpán Bathory mohli přinést v oběť jen život, nikoli jmění, neboť jejich příjmy byly nevelké. Ale hrabě Sandorf byl nesmírně bohat a byl připraven pro věc své vlasti obětovat nejen život, nýbrž i celé jmění. Proto si již před několika měsíci prostřednictvím správce Landeka vypůjčil na své statky velkou částku, dva milióny zlatých. A bylo též třeba, aby tuto částku měl po ruce, aby jí mohl kdykoli použít. Proto uložil tyto peníze na své jméno v terstském bankovním závodě, který byl znám jako bezpečný a poctivý. Byl to bankovní závod Silase Toronthala, o němž mluvili Sarkany a Zirone na terstském hřbitově.

Tato shoda okolností měla nadmíru vážné následky, jak čtenář pozná v dalším průběhu děje.

Právě teď oznámil Sandorf Zathmarovi a Bathorymu, že v nejkratší době navštíví Silase Toronthala a oznámí mu, že brzy hodlá vyzvednout peníze, které si v jeho závodě uložil.

Hraběte Sandorfa totiž nutkala ještě jiná příčina, aby co nejdříve dal smluvené znamení k povstání. Zdálo se mu totiž dnes při příchodu, že Zathmarův dům je střežen.

A když později odcházel v doprovodu Štěpána Bathoryho do svého bytu v hotelu, oba zpozorovali ve stínu stromu dva muže, kteří je sledovali, ale počínali si tak opatrně, že bylo jasné, že nechtějí být zpozorováni.

Matyáš Sandorf a jeho průvodce se chtěli přesvědčit, kdo oni dva podezřelí mužové jsou, a proto se náhle obrátili a šli přímo proti nim. Mužové však rychle zabočili za roh chrámu svatého Antonína a zmizeli, dříve než se Sandorf a Bathory mohli k tomuto rohu dostat.

KAPITOLA TŘETÍ

DŮM SILASE TORONTHALA

V Terstu nebylo v té době téměř společenského života. Rozdíly národnostní i stavovské byly příčinou, že se obyvatelé vzájemně stýkali jen velmi málo. Rakouští úředníci mohli ve společnosti – ovšem podle toho, jaké postavení v úřadě zaujímali – hrát první roli, ale ač to byli lidé vzdělaní a společenští, bránilo jim v tom jejich malé služné, které jim nedovolovalo závodit s místními obchodníky a finančníky. Ti zase, poněvadž společenského života nebylo, byli nuceni ukazovat své bohatství skvostnými povozy na ulicích a drahocennými oděvy a šperky svých žen v divadelních lóžích.

Mezi nejzámožnější terstské rodiny náležela v oné době rodina Silase Toronthala.

Silasi Toronthalovi, jehož bankovní závod požíval důvěry doma i za hranicemi, bylo teprve sedmatřicet let. Se svou chotí, o několik let mladší, bydlel v nádherném domě na třídě Acquedotto.

Silase Toronthala pokládali už dávno za velmi bohatého. Smělé a šťastné obchody na burze, čilé spojení s rakouským Lloydem a jiné velké obchodní podniky, důležité půjčky a majetkové převody, to vše zřejmě zanechalo v pokladnách jeho banky mnoho peněz.

Proto Toronthalovi mohli snadno vést nádherný dům, o němž se mluvilo po celém Terstu.

Ale jak správně řekl Sarkany svému druhovi, Toronthalovy obchody v této chvíli poněkud vázly. Snad to byl ještě následek neblahého vlivu, který měla na burzu a banky rakousko-italská válka. Kromě toho i náhlý pokles cenných papírů, zvláště rakouských, následek to války rakousko-pruské, podrobil jeho závod těžké zkoušce.

K tomu ještě byl v poslední době nucen vyplatit několik velkých vkladů. Ale z této krize se závod již zotavil, a bylo-li pravda to, co řekl Sarkany Zironovi, vězelo v tom ještě něco jiného, snad nebezpečné spekulace na burze, které nutně musily poškodit pověst závodu.

Silas Toronthal se skutečně v posledních měsících velmi změnil. Ač se dovedl dobře ovládat, změnil se výraz jeho obličeje. Toronthal nebyl již jeho svrchovaným pánem jako dříve. Dobrý pozorovatel by si byl jistě všiml, že se nedovede podívat přímo do očí, že oči přivírá a dívá se úkosem. Tato výmluvná změna neušla jeho choti, ženě stále churavějící, která nebyla rázné povahy, muži se trpně podrobovala a podle jeho přání se o jeho obchody nezajímala nebo o nich měla vědomosti velmi povrchní.

Terst před sto lety

Kdyby Silase Toronthala stihla nějaká rána osudu, nemohl by od nikoho očekávat pomoc. Jeho obchod ho sice svedl s mnoha lidmi, ale přátel si získal jen velmi málo. Jeho domýšlivost, s kterou vůči ostatním vystupoval, dávaje jim cítit převahu svého postavení, jeho marnivost a pýcha, to byly vlastnosti, které mu nemohly opatřit jiné přátele kromě obchodních. Terstští v něm kromě toho viděli ještě cizince, neboť pocházel z Dubrovníka a byl tedy Dalmatinec. Neměl ani rodinných svazků v městě, v němž před patnácti lety položil základ k svému štěstí.

V takové situaci byl v této době bankovní dům Toronthalův. Ač Sarkany měl již určité podezření, v Terstu dosud nebylo známo, že Toronthalův podnik je v úzkých. Alespoň veřejně to známo nebylo, a tak Toronthalova banka měla plnou důvěru. Proto také hrabě Sandorf neváhal jí svěřit své peníze s podmínkou, že mu budou vyplaceny kdykoli po jednodenní výpovědi.

Jistě musí vzbuzovat podiv, že podnik tak významný jako Toronthalova banka byl ve spojení s osobou typu Sarkanyho. Divné to opravdu bylo, ale spojení trvalo již tři léta.

Silas Toronthal měl totiž v oné době rozsáhlé obchodní styky s tripolskou vládou a Sarkanymu, jenž byl dobrý obchodník, podařilo se vmísit do těchto obchodů, které nebylo lze nazvat úplně počestnými. Šlo o věci, o kterých je lépe nemluvit a v kterých si terstský bankéř nepřál vystupovat osobně. Proto uvítal vhodného prostředníka, jaký se mu nabízel v osobě Sarkanyho. Sarkany se zhostil svého úkolu se zdarem, zastupoval Toronthala ještě několikrát v jednání pochybného druhu a konečně se dostal až do Terstu. To již nebyl příležitostným zaměstnancem, nýbrž zcela sprostým vyděračem. Mámil na bankéři peníze a dostával je, nikoliv snad proto, že by byl mohl bankéři dokázat účast v pochybných obchodech – takové doklady v ruce neměl –, ale spíše proto, že bankéřova pýcha by nebyla snesla, aby se o něm špatně mluvilo, a Sarkany mohl alespoň mluvit, když ne dokazovat.

A tak Silas Toronthal platil. Sarkany ho stál mnoho peněz, které byly vzápětí promrhány s bezstarostností vlastní všem dobrodruhům, ponejvíce v hernách. Když se Sarkany dostal až do Terstu, stal se drzým a jeho požadavky rostly tak, že Toronthal mu konečně odepřel další pomoc. Sarkany hrozil, ale Toronthal neustoupil. A to odůvodněně, neboť Sarkany si sám musil přiznat, že bez důkazů nemůže proti bankéři nic podniknout.

A tak se Sarkany a jeho neméně ctihodný druh octli v peněžní tísni a neměli ani tolik, aby mohli odejít z Terstu a hledat si štěstí jinde. Víme již, že Silas Toronthal jim posléze poskytl ještě další podporu, aby jim umožnil odjezd a tak se jich konečně zbavil. Ta částka jim měla pomoci dostat se z Terstu na Sicílii. Zirone náležel k tlupě, která všemožným způsobem vykořisťovala kraje ve východní a střední Sicílii. Bankéř pevně doufal, že již nikdy nespatří svého tripolského jednatele, ba že o něm již nikdy ani neuslyší. Klamal se v této věci stejně jako ještě v mnoha jiných.

Terstská burza

Bylo to 18. května, kdy Sarkanymu odevzdali v hostinci psaní, které obsahovalo dvě stě zlatých a k nim připojený lístek.

Za šest dní, dne 24. května, objevil se Sarkany v Toronthalově závodě a přednesl přání mluvit s majitelem. Naléhal tak, že mu bylo konečně vyhověno.

Bankéř byl ve své pracovně. Jakmile tam Sarkany vešel, zavřel za sebou pečlivě dveře.

„To jste ještě tady?“ přivítal ho Toronthal zlostně. „Co tu ještě chcete? Poslal jsem vám přece dost peněz, aby stačily na odjezd. A bylo to naposled. Nedostanete ode mne ani haléř, dělejte co dělejte. Proč jste neodjel? Buďte ujištěn, že dovedu učinit opatření, abych se zbavil vašeho vyděračství. Co zde vlastně chcete?“

Sarkany snesl klidně výbuch bankéřova hněvu, neboť byl na něj připraven. A nebyl také vyzývavě drzý jako dříve, když chodil k bankéři pro peníze. Dovedl se ovládat a byl dostatečně rozumný. Bez vyzvání si přitáhl k bankéři židli a čekal, až bankéřův hněv zchladne. Klidně snášel jeho výčitky.

„Promluvíte také konečně?“ nabručeně se optal Toronthal, když posléze zanechal přecházení po pracovně a také usedl.

„Čekám, až se uklidníte,“ odpověděl Sarkany, „a nezáleží mi na čase.“

„Tak co vám záleží na tom, zda jsem klidný nebo ne? Ptám se vás naposled, co vlastně ještě chcete?“

„Mohu vám nabídnout výnosný obchod, Toronthale.“

„Nebudu s vámi mluvit o žádném obchodě a žádného obchodu se s vámi nezúčastním. Nechci vás již vidět a doufám, že Terst opustíte ještě dnes,“ odpověděl bankéř rozhodně.

„Opustím Terst,“ pravil Sarkany. „Ale ne dříve, dokud vám nesplatím dluh.“

„Vy chcete splatit dluh?… Vy? Vy mi chcete vrátit peníze?…“

„Ano, splatím vám kapitál i s úroky, nemluvě ani o podílu na zisku…“

Silas Toronthal při tom neočekávaném návrhu Sarkanyho pokrčil rameny.

„Částky, které jsem vám dal, zapsal jsem již na účet ztrát,“ pravil. „Jsme vyrovnáni a nežádám už nic.“

„Já jsem se rozhodl, že nechci být vaším dlužníkem.“

„Ale třeba já chci zůstat vaším věřitelem.“

Po těchto slovech oba mužové na sebe pohlédli a Sarkany za chvíli řekl:

„Pouhé fráze, nic než fráze. Opakuji vám, že chci s vámi mluvit o velmi vážném obchodě.“

„Asi stejně hanebném jako vážném, že ano?“ zeptal se bankéř.

„Však by to nebylo poprvé, kdy byste hledal mou pomoc pro…“

„Slova, pouhá slova!“ odmítal bankéř drzou poznámku Sarkanyho.

„Jen mě vyslechněte, budu mluvit stručně.“

„Učiníte jen dobře.“

„A nebudete-li souhlasit s mou nabídkou, nebudu o tom již mluvit a odejdu.“

„Jen odtud, nebo i z Terstu?“

„Odtud i z Terstu.“

„A již zítra?“

„Ještě dnes.“

„Mluvte tedy!“

„Poslouchejte, oč jde,“ pravil Sarkany. „Ale jste si jist, že nás nikdo nemůže slyšet?“ dodal a obrátil se ke dveřím.

„Záleží vám tolik na tom, aby naše smlouva zůstala tajemstvím?“ ptal se bankéř posměšně.

„Ano, Toronthale, neboť v našich rukou jsou životy vznešených osob.“

„Snad ve vašich, ale nikoli v mých.“

„Suďte sám. Přišel jsem na stopu spiknutí. Nevím ještě, kam míří, ale od událostí z posledních válek má na Rakousko spadeno každý, kdo není Rakušan. Domnívám se, a to právem, že se připravuje jakési spiknutí ve prospěch Maďarů, které by pro nás mohlo znamenat zisk.“

Silas Toronthal se uštěpačně usmál a řekl:

„Mně nepomůže žádné spiknutí…“

„Snad přece!“

„Jak?“

„Tím, že je vyzradíte.“

„Mluvte tedy jasněji!“

Sarkany vyprávěl, co se událo na starém terstském hřbitově, jak chytili poštovního holuba a zmocnili se šifrovaného lístku, který si opsali. Vyprávěl o tom, jak se mu podařilo najít dům, jehož majiteli byl lístek zaslán, a dodal, že v pěti dnech on a Zirone vypátrali vše, co se v domě dálo.

Zjistili, že se tam schází několik osob, a to osoby stále stejné, které přicházejí do domu nejvýš opatrně. Několik holubů z domu odletělo a jiní přiletěli. Odlétající mířili k severu a přilétající zas od severu přicházeli. Vchod do domu střeží starý sluha, který jen nerad otvírá a příliš si všímá každého, kdo se k domu přiblíží. Proto Sarkany a Zirone musili být velice opatrní, aby k sobě neobrátili pozornost onoho muže. Z několika okolností však usoudili, že přece jen jsou obyvatelům domu podezřelí.

Silas Toronthal teď poslouchal vyprávění pozorněji. V duchu uvažoval, kolik asi je v tom pravdy a jaký zisk chce Sarkany ze všeho mít.

Když Sarkany skončil ujištěním, že jde o spiknutí proti státu a že prozrazení tajemství přinese zrádcům jistě odměnu, odhodlal se bankéř k několika otázkám.

„Kde je ten dům?“

„Je to číslo osmdesát devět v ulici Acquedotto.“

„Komu náleží?“

„Jakémusi maďarskému šlechtici.“

„Jeho jméno neznáte?“

„Je to hrabě Ladislav Zathmar.“

„A kdo jsou ty osoby, které ho navštěvují?“

„Jsou dva a oba Maďaři.“

„A jména?“

„Prvý je zdejší profesor Štěpán Bathory.“

„A druhý?“

„Hrabě Matyáš Sandorf.“

Při tomto jménu Silas Toronthal sebou překvapeně trhl, což neušlo Sarkanymu.

Sarkanymu nedalo mnoho práce zjistit ona tři jména. Stopoval totiž Štěpána Bathoryho, když se ubíral do svého bytu, a Matyáše Sandorfa při jeho návratu do hotelu.

„Jak vidíte, Toronthale, neváhal jsem vám udat jména a z toho můžete poznat, že si s vámi nechci jen zahrávat.“

„Ano, ale to vše není ještě nic určitého,“ odpověděl bankéř, neboť chtěl mít přesné zprávy, než se k něčemu zaváže.

„Nic určitého?“ ptal se Sarkany.

„Ovšem, vždyť nemáte ani nejmenší přímý důkaz.“

„A toto zde?“

Opis lístku se octl v rukou Silase Toronthala. Bankéř jej zvědavě prohlížel.

Ta tajemná slova neměla pro něho význam a nic nedokazovalo, že by byla tak důležitá, jak tvrdil Sarkany. Příběh ho však zajímal, protože hrabě Sandorf byl jeho klientem, a on se obával, že brzy bude žádat okamžitou výplatu peněz.

„Nuže,“ řekl bankéř posléze, „domnívám se, že to vše přece jen nejsou dostatečné důkazy.“

„Podařilo se vám rozluštit zprávu?“

„Mně se naopak zdá, že nemůže být nic jasnějšího,“ odsekl Sarkany.

„Podařilo se vám rozluštit zprávu?“

„Ještě ne, Toronthale, ale dokáži to, jakmile se k tomu naskytne čas.“

„A jak?“

„Podobnými věcmi jsem se již zabýval,“ vysvětloval Sarkany. „Měl jsem v rukou již hodně šifrovaných zpráv. Když jsem prozkoumal tuhle, zjistil jsem, že nejde o smluvenou abecedu, která by zaměňovala jednotlivá písmena, nýbrž že v tomto lístku každé písmeno má svůj původní význam a že písmena jsou přeházena v určitém pořadu. Zjistit tento pořad lze však jen mřížkou.“

Jak víme, Sarkany se nemýlil. K sepsání bylo skutečně použito mřížky. Rovněž již víme, že rozluštění bylo proto tím těžší.

„Budiž,“ řekl bankéř, „nepopírám, že máte pravdu, ale jak přečtete lístek, když vám chybí mřížka?“

„Musím si mřížku opatřit,“ doznal Sarkany.

„A jak si ji opatříte?“

„Nevím dosud jak, ale buďte jist, že si ji opatřím.“

„Opravdu? Já na vašem místě bych se tolik nenamáhal.“

„Budu se namáhat jen tolik, kolik bude třeba.“

„A k čemu to všechno bude? Já bych prostě oznámil policii své podezření a odevzdal bych jí tento lístek.“

„Učiníme tak, Toronthale, ale až později, až budeme mít v ruce něco více než pouhé domněnky,“ odpověděl Sarkany chladně. „Než promluvím, musím mít jasné a nepopiratelné důkazy. Chci se dostat na kloub toho spiknutí, chci se ho zmocnit, abych ho mohl využitkovat ve svůj prospěch. A o kořist se chci rozdělit s vámi. Kdo ostatně může dnes říci, zda nebude výhodnější jít se spiklenci než stavět se proti nim?“

Tato slova Silase Toronthala nepřekvapovala, neboť věděl, čeho je schopen vtipný, ale bezcharakterní Sarkany. Sarkany mluvil bez obalu jistě jen proto, že dobře věděl, že pružné svědomí Silase Toronthala bude souhlasit s jakýmkoli návrhem, půjde-li o dobrý obchod. Řekli jsme již, že Sarkany bankéře už dlouho znal. Kromě toho se domníval, že peněžní poměry bankovního domu nejsou právě nejlepší. Což by odměna za prozrazeni spiknutí nemohla bankéři pomoci, aby svůj obchod zase povznesl? S tím Sarkany počítal, a proto učinil Toronthalovi takový návrh.

Silas Toronthal se naopak zase snažil tvářit se vůči svému bývalému jednateli nepřístupně. Jestliže se skutečně připravovalo proti Rakousku nějaké spiknutí, jehož původce Sarkany objevil, pak Toronthal nebyl z těch, kdož by na přípravy ke vzpouře hleděli klidně. Dům Ladislava Zathmara s tajnými schůzkami, výměna šifrovaných zpráv holubí poštou a konečně velká částka, kterou hrabě Sandorf u něho uložil a kterou chtěl mít stále po ruce, to vše bylo bankéři podezřelé. Sarkany jistě soudil správně, ale bankéř se chtěl dovědět mnohem víc, chtěl prohlédnout jeho záměry, a proto odpověděl naoko docela lhostejně:

„A i když se vám podaří skutečně rozluštit tuto zprávu – předpokládám totiž, že vám bude přát štěstí –, třeba se přesvědčíte, že jde jen o věc soukromou, zcela nedůležitou, takže z ní nebudete mít nic ani vy, ani já.“

„Ne,“ zvolal Sarkany s přízvukem pevného přesvědčení. „Ne, jsem na stopě velmi nebezpečného spiknutí, řízeného vynikajícími osobami, a jsem přesvědčen, že o tom nepochybujete ani vy.“

„Co tedy ode mne chcete?“ zeptal se teď bankéř přímo a jasně.

Sarkany vstal a pravil tiše bankéři, hledě mu pevně do očí:

„Co chci? To je docela prosté. Chci se dostat pod jakoukoli záminkou do domu hraběte Zathmara, abych si získal jeho důvěru. Jakmile se tam dostanu – nikdo mě tam přece nezná –, najdu jistě příležitost, abych se zmocnil mřížky a rozluštil tuto zprávu, které pak použiji k prospěchu nás obou.“

„K prospěchu nás obou?“ tázavě opakoval Silas Toronthal. „Proč vlastně chcete, abych se touto věcí zabýval i já?“

„Poněvadž se vám to dobře vyplatí.“

„Proč se tedy do toho nepustíte sám?“

„Potřebuji vaši podporu.“

„Mluvte jasněji!“

„Abych dosáhl cíle, potřebuji čas, ale čas stojí peníze a ty já nemám…“

„Váš úvěr u mne je již vyčerpán, jak víte.“

„Vím, ale můžete mi poskytnout úvěr nový.“

„A co tím získáte?“

„Toto: Z tří lidí, které jsem vám jmenoval, jsou dva chudí, totiž Ladislav Zathmar a Štěpán Bathory, ale hrabě Sandorf je nesmírně bohat. Má v Sedmihradech rozsáhlé statky. Snad je vám známo, že jeho statky budou zabrány, bude-li odsouzen jako spiklenec, a že připadnou z většího dílu tomu, kdo spiknutí objeví a udá… To jsme my dva, já a vy – a my se pak rozdělíme.“

Sarkany se odmlčel.

Bankéř hned neodpověděl. Uvažoval, co dobrodruh vlastně zamýšlí. Nebyl jistě ochoten vmísit se do této věci osobně a zjevně, ale zase dobře věděl, že Sarkany dokáže jednat za oba. Kdyby se rozhodl pro účast, musí Sarkanyho zavázat smlouvou, podle níž by mu připadl náležitý podíl, ale on sám by zůstal skryt… Ještě však váhal… Ale co mohl ztratit? Sám v této hnusné věci nevystoupí a shrábne velkou odměnu, která přivede jeho bankovní závod k novému rozkvětu…

„Tak co?“ naléhal Sarkany.

„Nuže – nechci,“ odpověděl Silas Toronthal v poslední chvíli, obávaje se takového společníka v této věci.

„Vy odmítáte?“

„Ano, odmítám… Nevěřím totiž v úspěch vašich záměrů.“

„Mějte se na pozoru, Toronthale,“ zvolal teď Sarkany hrozivě, odhodiv masku.

„Proč bych se měl mít na pozoru?“

„Poněvadž vím o některých vašich obchodech…“

„Odejděte, Sarkany!“ zvolal bankéř.

„Mohu vás donutit.“

„Ven!“

V tom okamžiku kdosi lehce zaklepal na dveře. Zatímco se Sarkany obrátil k oknu, otevřely se dveře a sluha hlásil:

„Hrabě Sandorf si přeje mluvit s panem Toronthalem.“

Sluha odešel.

„Hrabě Sandorf?!“ zvolal Sarkany.

Bankéři nebylo příjemné, že se Sarkany dověděl o jejich stycích, a kromě toho tušil, že mu z této nevhodné návštěvy vzniknou další nesnáze.

„Co tu chce hrabě Sandorf?“ zeptal se Sarkany ironicky. „Vidím již, že jste v nějakých dobrých stycích se spiklenci z domu Zathmarova. Obrátil jsem se asi na jednoho z nich.“

„Jděte už!“

„Nepůjdu, Toronthale, musím se dovědět, proč vás hrabě Sandorf navštívil.“

Po těchto slovech Sarkany chvatně vstoupil do sousední místnosti a spustil za sebou záclonu, která oddělovala obě místnosti místo dveří.

Silas Toronthal chtěl již zavolat sluhu, aby Sarkanyho vyhodil, ale pak se rozhodl jinak.

Snad bude líp, řekl si, bude-li slyšet vše, co zde budeme mluvit.

Potom zazvonil bankéř na sluhu a dal mu příkaz, aby hraběte Sandorfa uvedl. Matyáš Sandorf vstoupil do místnosti a chladně odpověděl, jak to již bylo v jeho povaze, na přeuctivé uvítání bankéřovo. Pak usedl do křesla, které mu sluha přistavil.

„Nečekal jsem vás, pane hrabě,“ pravil bankéř, „nevěděl jsem ani, že dlíte v Terstu, ale Toronthalův dům je, jak víte, vždy poctěn vaší návštěvou.“

Bankéř ho doprovodil do předsíně

„Jsem jistě jedním z vašich nejmenších zákazníků, pane Toronthale,“ odpověděl Matyáš Sandorf, „neboť nespekulujete s penězi. Musím vám však být vděčen za ochotu, s kterou jste přijal můj majetek do úschovy.“

„Neračte zapomínat, pane hrabě, že ona částka byla zapsána na běžný účet, takže vám nese úrok.“

„Vím o tom, pane bankéři, ale opakuji, že jsem peníze u vás neuložil nadlouho, nýbrž jen na krátký čas.“

„I za těchto okolností, pane hrabě, je záhodno, aby kapitál nezůstal mrtvý, neboť peníze mají dnes velkou cenu,“ pravil Silas Toronthal. „Vždyť je obava, že finanční krize se rozšíří na celou zemi. Vnitřní situace je stále nejistá a obchody váznou. Několik úpadků velkých podniků otřáslo veřejným úvěrem, takže mnoho jiných obchodníků se musí obávat…“

„Ale váš dům je pevný, pane Toronthale,“ pravil hrabě Sandorf, „vím dobře, že jeho se ty cizí úpadky nedotkly.“

„I také,“ odpověděl Toronthal zcela klidně, „ale jen velmi málo. Lodní doprava na Jaderském moři nám zajišťuje řadu obchodů, ke kterým vídeňské a pešťské podniky nemají přístup. Proto se nás úpadky dotkly jen velmi málo. Nemusíte nás litovat, pane hrabě, opravdu si nemáme proč naříkat.“

„Mohu vám jen blahopřát, pane Toronthale. Nemluvilo se však při této krizi též o vnitřních zápletkách?“

Ač hrabě Sandorf pronesl tuto otázku tak lhostejně, jako by jí nepřikládal váhy, Silas Toronthal si jí všiml velmi pozorně. Snad s ní souviselo to, co mu prozradil Sarkany…

„Nic takového jsem neslyšel,“ odpověděl bankéř, „ba neslyšel jsem ani, že vláda by v tom směru měla nějaké obavy. Soudíte snad vy, pane hrabě, že nějaká blížící se událost…?“

„Nikoliv,“ odpověděl Matyáš Sandorf, „ale finanční kruhy bývají často zpraveny předem o událostech, o kterých se veřejnost dovídá mnohem později. Proto jsem se vás ptal, ponechávaje vám na vůli, zda hodláte odpovědět nebo ne.“

„Neslyšel jsem skutečně nic podobného,“ potvrdil opět Silas Toronthal, „a mohu říci, že před zákazníkem, jako jste vy, bych nikdy nemlčel, neboť tím bych mohl poškodit vaše zájmy.“

„Děkuji vám, pane Toronthale. Sdílím vaše mínění, že není čeho se obávat. Brzy již opustím Terst a vrátím se do Sedmihradska, kam mě volají naléhavé záležitosti.“

„Hodláte již odjet, pane hrabě?“ živě se ptal Silas Toronthal.

„Ano, nejpozději za čtrnáct dní…“

„A do Terstu se pravděpodobně vrátíte později?“

„Pochybuji,“ odpověděl Matyáš Sandorf. „Než však odjedu, rád bych urovnal všechny účty svého panství, které jsou poněkud v nepořádku. Můj správce mi zaslal spoustu účetních dokladů, které nebudu moci sám zpracovat. Mohl byste mi doporučit nějakého účetního nebo mi propůjčit některého ze svých úředníků, který by provedl tuto práci za mne?“

„Nic snazšího, pane hrabě.“

„Budu vám velmi vděčen.“

„A kdy byste potřeboval toho úředníka?“

„Co nejdříve.“

„Kde se vám má představit?“

„V domě mého přítele hraběte Zathmara. Je to číslo osmdesát devět v ulici Acquedotto.“

„Vše zařídím.“

„Jeho práce bude trvat asi osm dní. Jakmile budou účty zpracovány, vrátím se domů. Proto vás prosím, abyste zatím připravil částku, kterou jsem u vás uložil.“

Silas Toronthal nedokázal při této žádosti potlačit úlek, ale hrabě Sandorf si toho nevšiml.

„Kdy vám má být částka dodána?“

„Osmého příštího měsíce.“

„Bude připravena.“

Po těchto slovech hrabě povstal a bankéř ho doprovodil až do předsíně. Když se Toronthal vrátil do své pracovny, spatřil tam již Sarkanyho, který ho přivítal slovy:

„Do dvou dnů musím být uveden do domu hraběte Zathmara jako Sandorfův účetní.“

„Ano, musí se tak stát,“ odpověděl mu Silas Toronthal.

KAPITOLA ČTVRTÁ

TAJNÁ ZPRÁVA

Za dva dny poté byl Sarkany uveden do domu Ladislava Zathmara. Byl představen Silasem Toronthalem, a proto ho hrabě Sandorf bez váhání přijal. Takovým způsobem se Sarkany i bankéř stali na sobě závislými spoluviníky v úkladu, kterého se oba zúčastnili stejnou měrou. Jejich cílem bylo vniknout do spiknutí, které mohlo původce stát život. Konečným cílem pak byla odměna za udání, obrovské jmění, jehož část měla vplynout do kapes dobrodruha, který byl ochoten podniknout vše, aby si je naplnil, a druhá část do pokladen bankéře, který se octl v takových nesnázích, že nemohl dostát svým závazkům.

Snad ani není třeba se zmiňovat, že podle smlouvy mezi Toronthalem a Sarkanym měla být odměna za zradu rozdělena na dva stejné díly. Kromě toho měl bankéř zatím vybavit Sarkanyho dostatečným množstvím peněz, aby mohl v Terstu i se Zironem slušně žít a platit všechny výlohy za jednání, kterých bude třeba v jejich záležitosti. Sarkany zase musil bankéři vydat opis lístku, který byl důkazem spiknutí…

Mohl někdo vinit hraběte Matyáše Sandorfa z neopatrnosti, že uvedl do domu cizince ve chvíli, kdy šlo o tak vážné věci, takřka v předvečer povstání, k němuž každé chvíle mělo být dáno smluvené znamení?

Hrabě k tomu měl své důvody. Jednak mu šlo o to, aby jeho soukromé záležitosti byly uspořádány. Chystal se k účasti na nebezpečném dobrodružství, v kterém mohl ztratit hrdlo nebo alespoň svobodu, anebo v kterém mu hrozilo vyhnanství, kdyby se mu podařilo uprchnout. Hraběti se také zdálo vhodné uvést cizince do domu Zathmarova, aby tím odvrátil jakékoli podezření. Domníval se totiž – a jak víme, nemýlil se –, že v sousedství domu zahlédl slídily. Byli to Sarkany a Zirone, které hrabě neznal. Domníval se, že jsou to členové terstské policie. Jestliže bylo podezřelé, že se několik osob schází na uzavřeném místě, pak bylo jistě nejlepším obranným prostředkem k odvrácení podezření přijmout do domu i člověka cizího, třeba by šlo o pouhého účetního. Mohla snad přítomnost takového člověka být spiklencům nebezpečná? Ne, neboť tajné zprávy mezi Terstem a maďarskými městy se již nevyměňovaly a všechny listiny týkající se povstání byly zničeny. Nikde nebylo ani jediné písmeno, které by někoho mohlo přivést na stopu spiknutí. Veškerá zabezpečovací opatření byla provedena a dalších nebylo třeba. Hraběti Sandorfovi zbývalo jen dát smluvené znamení, jakmile nadejde vhodná doba. Uvedení cizího člověka do domu Zathmarova mohlo tedy jen rozptýlit podezření policie, jestliže byla již někým varována.

Domníval se, že zahlédl slídily

Důvody byly jistě správné a nebylo by se nic stalo, kdyby do domu byl býval uveden jiný muž než Sarkany a doporučen někým jiným než Silasem Toronthalem.

Sarkany byl mistr v přetvářce a tato jeho vlastnost, jakož i příjemný zjev mu byly jen na prospěch. Hrabě Sandorf a jeho přátelé se tím dali oklamat a upadli do léčky. Mladý účetní byl horlivý, svědomitý, ochotný a vyznal se velmi dobře v účtech, které měl zpracovat. Ostatně nic by v něm nebylo vzbudilo podezření, kdyby už dříve nebyl věděl o tom, že má před sebou náčelníky povstání. Matyáš Sandorf, Štěpán Bathory a Ladislav Zathmar se při svých schůzkách zabývali jen vědou a uměním. Ale Sarkany věděl, na čem je. Však se jednou příležitost naskytne! A proto čekal. Vždyť vstoupil do domu Zathmarova jen proto, aby se dopídil mřížky, kterou by mohl rozluštit tajnou zprávu. Teď když zjistil, že se již žádné zprávy neposílají, obával se, že snad byla zničena i mřížka. Tato obava ho stále soužila, neboť mřížka byla jeho jedinou nadějí, že mu opsaný lístek přinese bohatství.

Při práci si všímal bedlivě všeho, co se dělo kolem něho, a střežil spiklence takřka na každém kroku. Vstup do místnosti, kde se přátelé scházeli, nebyl mu zakázán. Často tam pracoval docela sám. A tu se jeho oči a prsty zabývaly vším jiným než výpočty a srovnáváním dokladů. Prohrabával se v různých papírech a otvíral vše paklíči, které mu zhotovil Zirone, pravý mistr v tomto oboru. Jen před Borikem se musel mít Sarkany na pozoru, neboť jeho přízeň si nedokázal získat.

Po pět prvních dnů bylo pátrání Sarkanyho marné. Každého dne přicházel s nadějí, že mu konečně Štěstěna bude příznivá, ale večer se vracel do hostince zklamán. Obával se již, že nedojde cíle. Povstání – nepochyboval, že o ně jde – mohlo vypuknout každého dne, a to dříve, než se mu podaří spiklence usvědčit a udat.

„Snad bys učinil líp, kdybys oznámil vše policii bez odkladů a dodal jí opis lístku,“ radil Zirone. „Tak by sis snad zajistil alespoň nějakou odměnu.“

„Ano,“ souhlasil Sarkany, „učiním tak, ale teprve až to bude nutné.“

Netřeba podotýkat, že Sarkany uvědomoval Silase Toronthala o všem, co se dálo. Bankéřovu netrpělivost tím ovšem nemohl uspokojit.

Náhoda mu však konečně přispěla na pomoc. Poprvé mu pomohla, když mu vydala do rukou tajnou zprávu, a teď mu pomohla rozluštit její obsah. Bylo to ve čtyři hodiny odpoledne posledního května. Jako obyčejně měl Sarkany opustit Zathmarův dům v pět hodin. Byl sklíčen tím, že se k cíli nepřiblížil o nic více než v prvý den služby, a zvláště proto, že práce, kterou mu svěřili, blížila se ke konci. Jakmile svůj úkol vykoná, bude jistě s bohatou odměnou a s díky propuštěn, ale ztratí tím záminku pro vstup do domu.

Zasunul mřížku pod papíry

Právě před chvílí Ladislav Zathmar s oběma přáteli odešel. V domě zůstal jen sluha Borik, který byl zaměstnán kdesi v přízemí. Sarkany, nejsa nikým střežen, mohl jednat úplně volně a rozhodl se vstoupit do ložnice hraběte Zathmara, kam se dosud nedostal.

Dveře byly zamčeny na klíč. Sarkany je otevřel paklíčem a vstoupil.

Mezi dvěma okny vedoucími na ulici stál psací stůl, jehož tvar by byl okouzlil každého milovníka starožitností. Sarkanymu se poprvé naskytla příležitost prohledat i tento stůl a hned toho využil. Bylo však nutno otevřít stůl paklíčem. Dokázal to, aniž zanechal jedinou stopu.

Konečně ve čtvrté zásuvce nalezl Sarkany čtvereček tuhého papíru, v němž byly vyřezány otvory. Čtvereček upoutal hned jeho pozornost.

„Mřížka!“ zvolal a nemýlil se.

Nejprve ho napadlo zmocnit se onoho papíru, ale když vše uvážil, pochopil, že zmizení mřížky by vzbudilo podezření.

Nuže, pomyslil si Sarkany, jako jsem si opsal lístek, tak si mohu obkreslit i mřížku.

Mřížkou byl čtverec papíru, jehož každá strana měřila šest centimetrů. Čtverec byl rozdělen v šestatřicet centimetrových polí. Z těchto šestatřiceti polí bylo sedmadvacet plných a devět prázdných; na devíti místech byla totiž pole vystřižena.

Sarkanymu šlo především o to, aby znal rozměr mřížky a polohu prázdných polí. Obkreslil si to vše tak, že mřížku položil na kus bílého papíru a obtáhl ji jak po jejích okrajích, tak i ve vyříznutých políčkách. Při tom neopominul vyznačit dobře místo, kde byl na okraji mřížky drobný křížek, značící zřejmě její hořejší stranu. Přiložením nákresu na mřížku zjistil, že je zhotoven přesně. Mřížka vypadala takto:

Nepochyboval, že mřížka, kterou si doma mohl snadno zhotovit ze silného papíru, rozluští opis lístku, který teď byl v rukou Toronthalových.

Zasunul mřížku opět pod papíry, kde ležela dříve, zamkl stůl, zamkl i ložnici a spěchal do svého hostince. Za čtvrt hodiny již vstupoval do světnice v hostinci s pohledem tak vítězoslavným, že ho Zirone přivítal hlasitým voláním.

„Co je, příteli? Dej si pozor, dovedeš lépe skrývat zklamání než radost! A i radostí se můžeš prozradit.“

„Nech si své poznámky, Zirone,“ odsekl Sarkany. „Teď musíme pracovat. Nesmíme ztratit ani minutu.“

„Pracovat…? Teď, před večeří?“

„Ano, ještě před večeří.“

Po těchto slovech vzal Sarkany kus tvrdého papíru, který si již přinesl, a začal z něho vystřihovat podle nákresu mřížku. Nezapomněl také nakreslit křížek na příslušné straně.

Zirone ho pozoroval se zájmem, neboť pochopil už, oč jde.

„Výborně,“ stále jen opakoval. „Když si pomyslím, že každé to vystřižené políčko značí milión…“

„Snad víc,“ odpověděl Sarkany.

Když byl Sarkany hotov, uložil mřížku do tobolky a povstal. „Hned ráno jdu k Toronthalovi,“ pravil.

„Dej si na něj pozor!“

„Má-li on lístek, mám já k němu klíč, jaký tedy pozor?“

„To se bude musit vzdát.“

„Vzdá se jistě.“

„Teď snad již můžeme na večeři.“

„Ano, pojďme!“

Zirone byl stále při chuti a nezanechal mnoho z bohaté večeře.

Druhého dne o osmé hodině ranní čekal již Sarkany v Toronthalově bance a bankéř nařídil, aby ho k němu ihned uvedli.

„Tady je mřížka,“ řekl Sarkany a vyňal svůj včerejší výrobek.

Bankéř jej vzal do ruky, obracel jej sem a tam a vrtěl hlavou, jako by nesdílel víru svého spojence.

„Pokus snad můžeme učinit?“ řekl Sarkany nakvašen.

„Učiňme jej!“

Silas Toronthal vyňal opis lístku a položil jej na stůl.

Jak se snad čtenář pamatuje, na lístku bylo napsáno osmnáct úplně nesrozumitelných slov, z nichž každé mělo šest písmen. Sarkany a Toronthal si mohli být předem jisti, že jim tato slova prozradí svůj smysl, jakmile použijí mřížky. Vždyť bylo na první pohled jasné, že prázdné čtverečky v mřížce byly voleny tak, že při jejím čtverém otočení se v nich objeví střídavě všechna písmena z každého sloupce zprávy.

Vysvětlíme hned, oč vlastně šlo. Položíme-li například mřížku na bílý papír a vpíšeme do otvoru čísla 1 – 9, pak otočíme o jednu stranu a napíšeme 10 – 18, po opětném otočení 19 – 27 a konečně při posledním otočení čísla 28 – 36, spatříme na papíře vepsaná všechna čísla od jedné do třiceti šesti. Jenže čísla nebudou v přirozeném pořádku, nýbrž zpřeházená.

Sarkany hned poznal, že se musí nejdříve zabývat prvními šesti slovy lístku a postupovat dále, až vyčerpá všech osmnáct slov, z nichž byla zpráva sestavena. Poučil o svém postupu Toronthala a ten uznal správnost jeho názoru.

Jen osvědčí-li se tento názor i v praxi. To měl dokázat pokus.

Je záhodno připomenout čtenáři znova oněch osmnáct slov zprávy.

Slova zněla takto:

ihnalz zaemen ruiopn

arnuro trvree mtqssl

odxhnp estlev eeuart

aeeeil ennios noupvg

spesdr erssur ouitse

eedgnc toeedt artuee

Řekli jsme již, že nejdříve měla být rozluštěna slova z prvého sloupce. Aby toho Sarkany docílil, opsal je na papír, ponechávaje mezi nimi mezery tak, aby se jejich vzájemný odstup rovnal odstupu políček mřížky. Písmena vypadala takto:

i h n a l z

a r n u r o

o d x h n p

a e e e i l

s p e s d r

e e d g n c

Pak vložil Sarkany mřížku na tuto skupinu písmen tak, že kraj označený křížkem byl nahoře. A tu se objevila v otvorech mřížky tato písmena:

Ostatních sedmadvacet písmen zůstalo zakryto plnými poli mřížky.

Sarkany potom natočil mřížku o devadesát stupňů směrem vpravo, takže se kraj označený křížkem octl po jeho pravé ruce.

Nyní bylo vidět tato písmena:

Po třetím otočení, při němž okraj s křížkem byl dole, objevila se v otvorech tato písmena:

Sarkanymu i Silasi Toronthalovi bylo divné, že písmena v otvorech nedávají žádný smysl, když je přepsali na papír do řádky.

Oba očekávali, že smysl se objeví hned, a hle, slova byla stejně nesrozumitelná jako dřív. Byla snad mřížka nesprávná, anebo byla zpráva vůbec nerozluštitelná?

Při čtvrtém otočení mřížky, po němž se křížek octl vlevo, objevila se tato písmena:

Opět žádný výsledek, stejná nejasnost a záhada jako dříve. Slova, která objevili Sarkany a bankéř po čtvrtém otočení mřížky, zněla totiž takto:

hazrxeirg

nohaledec

nadnepedn

ilruopess

Tato slova dávala stejně málo smyslu jako slova získaná při dalších pokusech, které dovedly oba muže k těmto nesrozumitelným sloupcům:

amnetnore uonsuoveu

velessuot qlangisre

etseirted imerpuate

zerrevnes rptsetuot

Sarkany, všecek rozčilen a pobouřen, chopil se lístku s nesrozumitelnými řadami písmen, sestavených za pomoci mřížky, a chtěl jej roztrhnout.

Silas Toronthal ho zadržel:

„Jen klid, klid.“

„Eh, co je nám platná tahle nerozluštitelná hádanka?“ vzkřikl Sarkany.

„Napište tato slova souvisle jedno za druhým,“ radil bankéř.

„K čemu?“

„To uvidíme.“

Sarkany poslechl a výsledkem byla tato řada písmen:

hazrxeirgnohaledecnadnepednilruopessamnetnorevelessuotetseirtedzerrevnesuonsuoveuqlangisreimerpuaterptsetuot

Sotva byla ta slova napsána, Silas Toronthal vytrhl papír Sarkanymu z ruky, přečetl jej a překvapeně vykřikl. Teď i jeho opustil klid. Sarkanymu se zdálo, že bankéř zešílel.

„Čtěte!“ pobízel Silas Toronthal, podávaje papír Sarkanymu.

„Co mám číst?“

„Což nevidíte, že odesílatel přeložil zprávu do francouzštiny a psal ji pak obráceně, to jest odzadu kupředu?“

Sarkany vzal papír a četl podle bankéřova návodu:

„Tout est prêt. Au premier signal que vous nous enverrez de Trieste, tous se lèveront en masse pour l’dépendance de la Hongrie. Xrzah.“

„Vše je hotovo. Na první znamení, které nám dáte z Terstu, všichni hromadně povstanou pro nezávislost Maďarska. Xrzah,“ opakoval bankéř.

„A co těch posledních pět písmen?“ ptal se Sarkany.

„Asi smluvené heslo.“

„Konečně je tedy mám!“

„Ale nemá je dosud policie.“

„To už je má věc.“

„Jednejte však opatrně a pokud možno tajně.“

„To je samozřejmé. Jen terstský guvernér se doví jména obou přátel říše, kteří zmařili v zárodku povstání proti ní.“

A bídník při těchto slovech jak přízvukem, tak i posunky dával najevo, že je míní uštěpačně.

„Nemusím se tedy starat o nic?“

„O nic – leda o podíl na zisku.“

„A kdy to bude?“

„Až padnou tři hlavy, z nichž každá má pro nás větší cenu než milión.“

Pak se Silas Toronthal a Sarkany rozešli. Jestliže chtěli využitkovat tajemství, které jim vložila do rukou náhoda, a udat spiklence, dříve než vypukne vzpoura, musili jednat rychle.

Prozatím se Sarkany vrátil jako obyčejně do domu Ladislava Zathmara. Pokračoval tam v konečných pracích. Hrabě Sandorf mu přece řekl, děkuje mu za jeho ochotu, že bude potřebovat jeho služeb nejdéle osm dnů.

Tím prozradil Sarkanymu, že asi v té době bude dáno znamení k povstání.

Pozoroval však dále co nejbedlivěji, co se děje v Zathmarově domě, a snažil se, aby přitom nevzbudil podezření. Ba dával dokonce najevo i tolik odporu proti Rakousku, že hrabě Sandorf pojal úmysl zajistit si jeho služby pro chvíli, kdy se Maďarsko osamostatní. Jen Borik se nedal přesvědčit o dokonalosti mladého muže a byl proti němu zaujat.

Sarkany dosáhl svého cíle.

Osmého června měl hrabě Sandorf podle úmluvy se svými přáteli dát povel k povstání a tento den se blížil.

Ale zatím bylo již dokonáno i dílo udavačské.

Večer toho dne terstská policie náhle obklopila dům Ladislava Zathmara.

Každý odpor byl marný.

Byli zatčeni

Byli zatčeni Hrabě Sandorf, hrabě Zathmar, profesor Bathory a Sarkany, který byl náhodou přítomen, byli zatčeni, aniž si toho kdo všiml. A zatčen byl i Borik.

KAPITOLA PÁTÁ

PŘED SOUDEM, PŘI NĚM A PO NĚM

Istrie, která byla připojena k Rakousku smlouvou z roku 1815, tvoří trojhranný poloostrov, který se prostírá od Terstského zálivu až ke Kvarnerskému. Na pobřeží jsou četné přístavy a nejdůležitější z nich je Pulje, který vláda přeměnila na přístav válečný.

Na západních březích Istrie sídlilo obyvatelstvo italské, kdežto na východě bylo již více živlu slovanského. Na pobřeží a ve vnitrozemí bylo jen několik málo význačných měst, jako Poreč, Rovinj a Pula. Žádné z těchto měst však nebylo hlavním městem kraje. Tímto názvem se honosilo město Pazin, ležící téměř ve středu poloostrova. A právě tam měli být dopraveni mužové zatčení v domě hraběte Ladislava Zathmara.

Před domem již čekal uzavřený vůz. Všichni čtyři museli do něho vstoupit a dva četníci usedli po jejich boku. Zajatcům nebylo po celou cestu dovoleno rozmlouvat, aby se snad nedohodli o výpovědi, dříve než budou předvedeni před soudce.

Četa dvanácti četníků na koních, které velel poručík, jela dílem před povozem, dílem vedle něho a za ním.

Sluha Borik nebyl ve voze. Byl odveden do terstského vězení a byla na něho uvalena samovazba.

Kam měli být zajatci dopraveni? Která pevnost mohla být bezpečnější než terstský hrad? Hraběti Zathmarovi a jeho přátelům záleželo velice na tom, aby se to dověděli, ale marně se namáhali.

Byla temná noc. Svítilny vozu osvětlovaly cestu až k prvé řadě jezdců jedoucích před povozem. Jeli rychle. Matyáš Sandorf, Štěpán Bathory a Ladislav Zathmar seděli bez hnutí a mlčky v povoze. Ani Sarkany se nepokusil přerušit ticho, buď aby proti zatčení protestoval, nebo se tázal, proč k němu došlo.

Když vůz opustil Terst, jel podél pobřeží. Hraběti Sandorfovi se zdálo, že je slyšet vzdálený hukot, který mohl způsobit jen mořský příboj. Na okamžik se do noci zableskla světla a hned uhasla. Byla to vesnička Muggia, kterou vůz projel, ale nezastavil v ní. Potom se Sandorfovi zdálo, že se vůz vzdaluje od pobřeží.

O jedenácté hodině zastavili, ale jen proto, aby vyměnili přípřež. Bylo to u jakési osamělé budovy, kde byli již připraveni náhradní koně. Nebyla to však poštovní stanice. Bylo zřejmé, že průvodci zatčených vědomě nechtěli měnit koně na poštovní stanici v Koperu.

Vůz vyrazil znovu tryskem

Pak se povoz zase hnul dále. Jel cestou vedoucí vinicemi, v nichž se pruty révy pjaly po kmenech a větvích moruší. Povoz se pohyboval pořád v rovině, takže koně mohli běžet cvalem. Temnota byla stále hlubší a neproniknutelnější, neboť obloha se zatáhla mraky, které přihnal teplý vítr, jemuž se zde říká sirocco. Chvílemi jim sice spouštěli okna u vozu, aby mohl dovnitř vnikat čerstvý vzduch, ale venku nebylo lze nic rozeznat. Hrabě Sandorf, Ladislav Zathmar a Štěpán Bathory bedlivě pozorovali vše, z čeho by mohli usoudit, kam je vezou, avšak marně. Úřadům šlo zjevně o to, aby soud nad spiklenci zasedal tajně a na místě, které mělo zůstat veřejnosti neznámo.

Asi ve dvě hodiny ráno vůz opět zastavil, ale zastávka trvala jen pět minut.

Hraběti Sandorfovi se zdálo, že v temnotě zahlédl u silnice několik stavení, která snad byla koncem nějakého předměstí.

Bylo to městečko Buje, vzdálené asi třicet kilometrů od Muggie. Když opět vyměnili koně, četnický poručík řekl něco tiše kočímu a vůz vyrazil znovu tryskem.

V půl čtvrté ráno začalo svítat. Za hodinu potom by byli zajatci snadno mohli poznat směr cesty podle polohy slunce, ale četníci spustili záclony, takže vnitřek vozu se opět zahalil v temnotu.

Za těchto okolností nemohl hrabě Sandorf a jeho přátelé zjistit nic určitého. Na přímou otázku by se jim jistě nebylo dostalo odpovědi, a proto raději mlčeli.

Za další dvě hodiny – přesnou dobu nemohli zatčení určit – zastavil vůz naposled. Bylo to v obci Vižinada, kde ještě jednou vyměnili přípřež.

Od toho okamžiku pozorovali jen to, že cesta je stále namáhavější. Kočí se snažil pobízením i bičem udržet koně v rychlém chodu. Jejich podkovy zvonily o tvrdou, skalnatou půdu.

Několik pahorků pokrytých lesy a zahalených v šedavou mlhu uzavíralo obzor. Asi dvakrát nebo třikrát uslyšeli zatčení zvuk flétny. Byli to pastýři, kteří zde hlídali četná stáda koz. Podle toho však nemohli poznat, v které části země jsou.

Bylo asi devět hodin ráno, když se chod povozu zřejmě změnil. Nebylo pochyby, že sjíždí s vrchu; předtím dosáhl nejvyššího bodu silnice, která dlouho stoupala. Jízda byla neobyčejně rychlá a několikrát ostře zaskřípala brzda. Cesta tedy nebyla prosta nebezpečí.

Silnice se zde skutečně svažovala směrem k Pazinu, když dříve vystoupila na horský hřeben, nad nímž se vypíná hora Orljak. Město leží sice dosti vysoko nad hladinou moře, ale vzhledem k okolním vrcholům vypadá, jako by leželo poměrně nízko. Svou polohou se stalo významným městem trhovým a tím také hlavním městem. Je to město prastaré, jak ukazuje jeho starobylý ráz. Je to vidět hlavně v starém hradě, který má též několik novějších budov. Tam bylo sídlo úřadů.

Byli odvedeni do cel

Dne 9. června v deset hodin dopoledne, po patnáctihodinové cestě, zastavil na dvoře tohoto hradu vůz se zatčenými.

Hrabě Sandorf, oba jeho přátelé i Sarkany musili vystoupit a byli odvedeni každý zvlášť do klenutých cel, k nimž vedlo asi padesát schodů.

To tedy znamenalo samovazbu v celé její hrůze.

Hrabě Matyáš Sandorf, Ladislav Zathmar a Štěpán Bathory, ač se nemohli mezi sebou dorozumět, zabývali se přece stejnou otázkou: Jak jen mohlo být spiknutí prozrazeno?

Uvedla jen náhoda policii na jejich stopu? Ale vždyť do veřejnosti nemohlo nic proniknout, zvláště když výměna zpráv mezi Terstem a maďarskými městy v poslední době přestala.

Nebo to byla zrada? Ale kdo mohl být zrádcem? Tajemství nebylo svěřeno nikomu, kdo by nebyl úplně spolehlivý. Do rukou vyzvědače nemohla padnout ani žádná listina, neboť všechny byly zničeny. I při nejpodrobnější prohlídce Zathmarova domu nemohl být nalezen ani jeden usvědčující předmět…

A přece! Policejní úředník sice nenašel nic kromě mřížky, ale právě tato mřížka měla být hlavním důkazem proti spiklencům, kteří nemohli její existenci vysvětlit jinak než doznáním tajného dopisování…

Ve skutečnosti však – to vězňové ovšem nevěděli – záleželo vše na opisu lístku, který Sarkany podle úmluvy s Toronthalem doručil terstskému guvernérovi, když byl na jiný lístek napsal smysl šifrované zprávy.

A ten lístek stačil, aby na zatčené mohla být vznesena obžaloba pro zločin proti bezpečnosti státu. To dostačilo, aby hrabě Sandorf a jeho společníci byli postaveni před zvláštní vojenský soud. Vše bylo činem zrádce, který nebyl daleko, ale který dovedl odvrátit všechno podezření od sebe tím, ze se dal zatknout, soudit a odsoudit, aniž pronesl jediné slovo. Sarkany i tento svůj úkol provedl po dobré rozvaze, jak bylo jeho zvykem.

Hrabě Sandorf byl jednáním padoucha tak oklamán, že byl odhodlán nasadit vše, aby ho zbavil i stínu nějaké viny. A kdo ostatně by nebyl oklamán?

Hrabě Sandorf se rozhodl dovolávat se třeba i svědectví bankéře Toronthala, aby dokázal nevinu svého dočasného zaměstnance. Nepochyboval, že Sarkany bude zproštěn obžaloby, bude-li obžaloba vůbec vznesena, což se hraběti nezdálo dosud tak zcela jisté.

Rakouská vláda přece neměla zpráv o spiknutí a znala jen ty, které zatkla v Terstu. A ti byli odhodláni popřít vše, pokud jim nebude předložen nepopiratelný důkaz.

Nezáleželo jim na životě, věděli, že jiní se ujmou jejich díla. Věc vlasti najde jistě nové obhájce a nové zastánce. Bude-li jim vina dokázána, nebudou se tím tajit ani před soudem. Jasně ukáží na cíl, ke kterému směřovali a kterého bude jednou přece jen dosaženo. Nehodlali se příliš hájit a byli připraveni životem zaplatit ztracenou hru.

Hrabě Sandorf a oba jeho přátelé soudili plným právem, že zásluha policie v jejich případě byla jistě docela nepatrná. V Pešti a v ostatních městech, v kterých mělo povstání vypuknout, policie marně pátrala po nějakých spiklencích. Proto bylo zatčení spiklenců v Terstu provedeno s takovou tajností. A proto také byli zatčení uvězněni v pazinském hradě, aby se o případu nikdo nedověděl, dokud nebude známo více. Policie totiž stále ještě doufala, že zjistí i odesílatele zprávy, o němž se ani nevědělo, kde sídlí.

Tato její naděje se však ukázala klamnou. Očekávané znamení nebylo dáno a nemělo snad být dáno vůbec. Proto celé hnutí rázem usnulo, alespoň na čas. Vládě nezbývalo než obžalovat pro velezradu pouze ty, kteří byli zatčeni v Zathmarově domě.

Předběžné vyšetřování si vyžádalo několik dní, takže teprve 20. června byli zatčení poprvé předvedeni k výslechu. Až do té chvíle nebyli také konfrontováni, takže se spatřili teprve před soudcem.

Vláda odevzdala případ vojenskému soudu. A je známo, jak rychlý je to soud, jak rychlé je jednání i rozsudek. Tak tomu bylo i v tomto případě.

Vojenský soud se sešel 25. června v jedné síni pazinského hradu. Líčení nemohlo být dlouhé ani pohnuté, neboť nebylo lze očekávat nic nového.

Soud začal o deváté hodině ranní.

Hrabě Sandorf, hrabě Zathmar a profesor Štěpán Bathory ze strany jedné a Sarkany ze strany druhé zaujali místo před soudem. Stisk ruky, který přátelé spolu vyměnili na lavici obžalovaných, byl potvrzením, že myšlenky všech jsou shodné.

Ladislav Zathmar a Štěpán Bathory nenápadným posunkem hraběti pokynuli, aby on se ujal obhajoby, do které ani jeden z nich nebude zasahovat. Věděli, že hrabě Sandorf konal dosud dobře vše, co mu bylo svěřeno. Proto bude dobře řečeno i to, co teď řekne svým soudcům.

Přelíčení bylo veřejné, což znamenalo, že dveře do síně byly otevřeny. Bylo přítomno jen málo lidí, protože o soudu nikdo nevěděl. Byli to vesměs obyvatelé hradu.

Nejdříve byla zjišťována totožnost souzených. Pak se hrabě Sandorf před celým soudem otázal, v kterém místě se soud koná, ale nedostalo se mu odpovědi. Byla zjišťována i totožnost Sarkanyho a ten se nehájil, že není spojencem spiklenců.

Pak byl všem předložen opis lístku vydaného policii. Když se předseda tázal, zda doznávají příjem tohoto lístku, odpověděl hrabě Sandorf, že je věcí soudu, aby něco takového dokázal.

Potom jim byla předložena mřížka nalezená v bytě Ladislava Zathmara.

Hrabě Sandorf a jeho přátelé nemohli popřít, že mřížka jest jejich vlastnictvím. Ani se o to nepokoušeli. Tento důkaz byl až příliš zjevný. Poněvadž pak mřížkou bylo lze číst lístek, bylo jasné, že lístek byl skutečně určen obžalovaným.

Spiklenci teď pochopili, jak asi bylo jejich tajemství odhaleno a oč se opírá žaloba.

Od té chvíle byly otázky i odpovědi velmi stručné.

Hrabě Sandorf nemohl již popírat. Proto doznal jménem svým i svých přátel, že připravovali povstání, jehož cílem bylo odtrhnout Maďarsko od Rakouska. Prohlásil, že v této chvíli by bylo Maďarsko již samostatné, kdyby nebylo jejich zatčení.

Matyáš Sandorf se v obhajobě vydával za hlavu spiknutí a činnost svých přátel líčil tak, jako by byli jen letmo do něho zasvěceni. Ti však protestovali proti slovům hraběte, neboť si pokládali za čest být stejnou měrou účastni jeho osudu.

Líčení netrvalo dlouho. Když se předseda tázal obžalovaných na jejich spoluviníky, neobdržel odpověď. Nebylo vysloveno ani jediné jméno, a také nemělo být vysloveno.

„Naše hlavy patří vám,“ odpověděl hrabě Matyáš Sandorf, „a ty tři hlavy vám musí stačit.“

Jen tři hlavy, neboť hrabě Sandorf se všemožně snažil dokázat nevinu Sarkanyho; podle pravdy ho vylíčil jako náhodného účetního, kterého přijal na doporučení bankéře Toronthala.

Sarkany byl nucen výpověď hraběte potvrdit. Vypověděl, že mu o spiknutí nebylo nic známo. Je prý velmi překvapen, když se dovídá, že se v onom domě připravovalo povstání proti státu. Zpočátku prý proti zatčení nic nenamítal, neboť nevěděl, oč vlastně jde.

Jak hraběti Sandorfovi, tak Sarkanymu nebylo zatěžko vše vylíčit tak věrohodně, že vojenský soud hned žalobu proti němu odvolal. Sandorf ovšem nemohl vědět, že vojenský soud byl o nevině Sarkanyho přesvědčen již dříve. Ve dvě hodiny odpoledne bylo líčení skončeno a po krátké poradě vynesen rozsudek.

Hrabě Matyáš Sandorf, hrabě Ladislav Zathmar a profesor Štěpán Bathory byli usvědčeni z velezrady a odsuzují se k trestu smrti.

„Naše hlavy patří vám,“ odpověděl Matyáš Sandorf

Rozsudek budiž vykonán do osmačtyřiceti hodin, a to zastřelením na dvoře hradu.

Sarkany byl obžaloby zproštěn, ale měl zůstat ve vazbě až do vykonání rozsudku.

Týmž rozsudkem bylo též vysloveno, že jmění odsouzených připadá státu. Pak byl vydán rozkaz, aby zatčení byli odvedeni.

Sarkany byl odveden do samostatné kobky, ležící na konci chodby v druhém poschodí strážní věže. Hrabě Sandorf a jeho přátelé byli na těch několik posledních hodin života uzavřeni společně do cely, která byla sice v témže poschodí, ale právě na opačném konci chodby.

Odsouzenci měli setrvat pospolu až do chvíle popravy.

Tato výhoda byla pro ně útěchou, neboť mohli spolu mluvit. Jestliže se před soudem chovali rozhodně, zde povolili výbuchu citu. Beze slova se objali.

„Přátelé,“ pravil hrabě Sandorf, „já jsem příčinou vaší smrti, ale neprosím vás za odpuštění, neboť šlo o nezávislost Maďarska. Naše věc byla spravedlivá a hájit ji bylo naší povinností. Zemřeme-li pro ni, je to jen čest.“

„Matyáši,“ odpověděl Štěpán Bathory, „my ti naopak děkujeme, že jsi nás učinil účastníky této věci, která byla tvým jediným životním cílem…“

„A jsme šťastni, že budeme s tebou i ve smrti,“ dodal hrabě Ladislav Zathmar statečně.

Pak si všichni prohlíželi temnou celu, v které měli strávit poslední hodiny života.

Úzké okno v silné zdi ve výši asi tří metrů nad podlahou žaláře propouštělo dovnitř jen málo světla. V cele byla tři železná lůžka, stůl s několika židlemi a na zdech připevněné poličky, na nichž leželo několik nejpotřebnějších předmětů.

Zathmar a Bathory usedli a oddali se myšlenkám, kdežto hrabě Sandorf přecházel sem a tam.

Hrabě Ladislav Zathmar neměl rodinu a příbuzné a nemusil tedy myslit na nikoho. Bude-li ho někdo oplakávat, bude to jen sluha Borik.

Jinak však tomu bylo u Štěpána Bathoryho. Smrt se netýkala jen jeho. Tato rána stihne krutě jeho choť a syna a snad bude i příčinou jejich smrti. Vždyť jaký život je očekává? Jaká budoucnost pro ženu a osmileté dítě, které jsou zůstaveny bez prostředků? Ostatně i kdyby Štěpán Bathory měl nějaké jmění, co by jim zbylo, když jmění odsouzenců propadne ve prospěch státu?

Hraběti Sandorfovi se v té chvíli vybavila v myšlenkách celá minulost. Viděl zesnulou ženu i dvouletou dcerušku, která byla v péči správcově. A své přátele strhl v náruč smrti. Tázal se sám sebe, zda nezašel dále, než mu kázala povinnost k vlasti, poněvadž trest nestihl pouze jeho, nýbrž i nevinné.

„Ne… ne… konal jsem jen svou povinnost,“ opakoval si. „Vlast je nade vše jiné.“

Asi v pět hodin večer vstoupil do cely strážce, postavil na stůl jídlo a beze slova odešel. Matyáš Sandorf by se byl rád dověděl, v které pevnosti jsou vězněni. Neodpověděl-li mu však na tuto otázku předseda soudu, bylo jisté, že nesmí odpovědět ani strážce.

Odsouzenci se jídla sotva dotkli. Zbytek dne strávili v rozmluvě o různých věcech a hlavně o naději, že jednoho dne bude obnoveno hnutí, které jejich zatčením bylo zmařeno.

Pak se vraceli k událostem přelíčení.

„Teď již víme,“ pravil hrabě Ladislav Zathmar, „jak se o nás policie dověděla. Všechno zavinil jen ten lístek…“

„Máš pravdu, Ladislave,“ přerušil ho hrabě Sandorf, „ale kdo se to zmocnil onoho lístku, který byl jedním z posledních, které jsme dostali? A kdo jej opsal?“

„A i když se mu dostal do rukou.“ dodal Štěpán Bathory, „jak se mu podařilo rozluštit zprávu?“

„Jistě musila být odcizena i mřížka, byť jen na malou chvíli,“ usoudil hrabě Sandorf.

„Odcizena… ale kým?“ odpověděl Ladislav Zathmar. „Vždyť byla v mém psacím stole ještě ve chvíli, kdy jsme byli zatčeni.“

To byla opravdu záhada. Bylo snadno vysvětlit, že někdo nalezl lístek na těle holuba, že si jej opsal a konec konců nalezl i dům, kam byl určen. Ale jak vysvětlil, že tajné písmo mohlo být rozluštěno ještě dříve, než byla nalezena mřížka při zatčení spiklenců v domě Zathmarově? To bylo opravdu nepochopitelné.

„A přece není pochybnosti o tom, že lístek byl čten i přečten a že mohl být přečten jen za pomoci mřížky. Vždyť jen ten lístek uvedl policii na naši stopu a byl základním kamenem celé obžaloby.“

„Konec konců ani na tom nezáleží,“ ozval se Štěpán Bathory.

„Záleží, velice na tom záleží!“ zvolal Matyáš Sandorf. „Znamená to, že jsme byli zrazeni. A třeba vědět, kdo…“

Hrabě Sandorf se odmlčel. Vzpomněl si náhle na Sarkanyho, ale hned tu myšlenku zapudil a ani ji před svými druhy nepronesl.

Matyáš Sandorf a oba jeho přátelé hovořili až do noci o všem, co se jim zdálo tak nepochopitelné v jejich zatčení. Pak ulehli. Teprve příchod stráže je druhého dne probudil.

Nastal předposlední den jejich života. Za čtyřiadvacet hodin měla být vykonána poprava. Štěpán Bathory se ptal strážce, zda mu bude dovoleno před smrtí spatřit rodinu.

Strážce odpověděl, že v té věci nedostal žádné rozkazy. Ostatně nebylo pravděpodobné, že by vláda chtěla poskytnout odsouzencům tuto poslední útěchu.

Celý případ byl zřejmě zachováván v nejpřísnější tajnosti; o tom svědčilo už to, že po celou dobu líčení nebylo proneseno jméno místa, kde se soud konal.

„Můžeme tedy alespoň psát a dojde psaní na místo určení?“ ptal se hrabě Sandorf.

„Hned vám přinesu papír, pera a inkoust,“ odvětil strážce, „a slibuji vám, že vaše dopisy dodám guvernérovi.“

„Děkujeme vám, příteli,“ odpověděl hrabě Sandorf. „Děláte pro nás, co je vám možno. Z vděčnosti za vaši ochotu…“

„Dík mi stačí, pánové,“ odpověděl strážce, který nijak neskrýval své dojetí.

Ten dobrý muž neváhal a za chvíli přinesl vše potřebné k psaní. Další část dne strávili odsouzenci tím, že činili poslední opatření o svých soukromých věcech.

Hrabě Sandorf s otcovskou pečlivostí udílel rady malé dcerušce, která teď měla úplně osiřet. Štěpán Bathory vložil do psaní všechnu lásku, kterou může do posledního listu vložit manžel a otec. Ladislav Zathmar pak pověděl v dopise vše, co může pán říci starému sluhovi a věrnému příteli.

Ač byli cele zaujati psaním, poslouchali bedlivě všechny zvuky kolem sebe. Často se jim zdálo, že se dveře cely otvírají a mezi nimi že se objevují postavy jejich milých. To by bylo pro ně útěchou, ale konec konců přece jen bylo lépe, že je nelítostný rozkaz zbavuje bolesti rozloučení. Dveře se neotvíraly. Vždyť milí odsouzenců jistě nevěděli, co se stalo. A stejně nemohl přijít Borik, který dosud seděl v terstském vězení. Odsouzenci se musili smířit s tím, že před rozsudkem nespatří své drahé.

Tak jim minuly první denní hodiny. Chvílemi hovořili a chvílemi seděli ponořeni v myšlenky. V takových okamžicích se z podvědomí vynořuje celá minulost s jasností téměř nadpřirozenou. Člověku se zdá, jako by se ani nezabýval minulostí, neboť vzpomínky se prolínají do přítomnosti.

Myšlenky Štěpána Bathoryho a Ladislava Zathmara přeskakovaly z předmětu na předmět, ale mysl Matyáše Sandorfa zaujímala cele jediná myšlenka. Nepochyboval již, že se stali obětí zrady. A pro muže jeho typu byla smrt smrtí dvojnásobnou, nemohl-li se pomstít zrádci, ať již to byl kdokoli.

Kdo jen vydal policii lístek, kdo ten lístek zachytil a kdo si opatřil mřížku, aby jej mohl přečíst? Tato nerozřešitelná záhada přiváděla mozek hraběte Sandorfa, v poslední době tak napínaný, v zimničně rozechvění, proti kterému nebylo léku, neboť nebylo naděje, že najde rozřešení.

Proto chodil rozčileně po cele, zatímco jeho přátelé psali nebo seděli mlčky.

Zvláštní zjev, zákonem akustiky ostatně již dávno vysvětlený, odhalil mu konečně tajemství, v jehož rozluštění už nedoufal.

Již několikrát se hrabě Sandorf zastavil v koutě, který tvořila příčná zeď se zdí vnější. Zdálo se mu, že v onom rohu slyší halas jakýchsi vzdálených, sotva srozumitelných hlasů. Zpočátku tomu nevěnoval pozornost, ale pak zachytil jméno, své jméno, a to ho přimělo, aby poslouchal pozorněji.

Odehrával se tu zvukový jev, který lze pozorovat v chrámech nebo pod klenbami, které mají tvar elipsy. Zvuk hlasu vycházející z jednoho ohniska elipsy je slyšet i v ohnisku druhém, ale není ho slyšet v žádném místě ležícím mezi oběma ohnisky. Ten úkaz je znám z pařížského Pantheonu, z chrámu svatého Petra v Římě, jakož i z galerie zvuků u svatého Pavla v Londýně. V jednom ohnisku elipsy lze slyšet slovo i šeptem pronesené v ohnisku druhém.

Nebylo pochyby, že dvě osoby hovoří na chodbě nebo v protilehlém cípu chodby, která měla také tvar elipsy.

Matyáš Sandorf pokynem přivolal své druhy k sobě. Poslouchali společně.

Dosti jasně k nim zaléhaly úryvky vět, které byly úplně jasné, když ti muži hovořili přímo v druhém ohnisku elipsovité chodby, ale jakmile se mluvící osoby vzdálily od ohniska jen na krok, hned se rozplývaly.

Vězňové slyšeli tyto úryvky:

„Zítra po popravě budete propuštěn na svobodu…“

„A pak budou statky hraběte Sandorfa rozděleny stejným dílem…“

„Beze mne byste ten lístek nerozluštil…“

„A beze mne by se nikdy nedostal do vašich rukou…“

„Ostatně nikdo nás nemůže podezírat, že my jsme policii dodali…“

„I kdyby nás odsouzenci měli třeba v podezření…“

„Nikdo s nimi již nebude mluvit…“

„Na shledanou zítra, Sarkany!“

„Na shledanou zítra, Toronthale!“

Potom se hlasy vzdalovaly, až utichly. Záhy pak bylo slyšet, jak se zavírají dveře…

„Sarkany… a Silas Toronthal!“ zvolal hrabě Sandorf. „To jsou tedy ti zrádci.“

Zbledl a pohlédl na přátele. Jeho zraky plály, jeho tvář zrudla, vše svědčilo o tom, že se ho zmocňuje bezměrná zlost.

„Oni to tedy byli, ti bídníci!“ opakoval hněvivě. Konečně se uklidnil, ale nepřestal přecházet mezi zdmi cely.

„Prchnout…! Prchnout…!“ opakoval. „Musíme utéct.“

A tento muž, který ještě před několika okamžiky odhodlaně hleděl v tvář smrti a nechtěl zápasit o život, měl teď jen jedinou myšlenku: žít a žít! Musí žít, aby ztrestal oba zrádce, Sarkanyho a Toronthala.

„Ano, musíme se pomstít,“ souhlasili Bathory a Zathmar.

„Pomstít se, to není to pravé slovo… Pouze vykonat spravedlnost!“

V těchto slovech se projevovala celá povaha hraběte.

KAPITOLA ŠESTÁ

ŽALÁŘ NAD PROPASTÍ

Pazinský hrad je jedna z nejpozoruhodnějších staveb středověkých. Jeho vnějšek je stejně malebný jako vnitřek. V dlouhých klenutých síních se kdysi scházeli rytíři a z gotických oken se dívaly na nádvoří dámy v brokátu a v krajkových čepcích. Na věžích, na cimbuří a za padacím mostem stávali lučištníci a střelci. Kamenná stavba zůstala stejná jako ve středověku, ale pestré kroje tehdejší doby vystřídala střízlivá modř rakouské vojenské uniformy.

Ze strážní věže tohoto hradu hodlal hrabě Matyáš Sandorf uprchnout s přáteli v poslední chvíli před popravou. Byl to pokus odvážný, skoro šílený, neboť odsouzenci ani nevěděli, kde jsou.

A snad bylo dobře, že to nevěděli. Kdyby byli polohu hradu lépe znali, snad by je byly odstrašily obtíže, nebo lépe řečeno nemožnost útěku z věže, kde byli uvězněni. Nechceme tím říci, že země neposkytovala příznivé podmínky k útěku, neboť uprchlík musil brzy dostihnout pobřeží, ať už se dal kterýmkoliv směrem. Rovněž ulice pazinské nebyly střeženy tak přísně, že by se vězeň nemohl dostat městem. Ale útěk z věže, v které byl Matyáš Sandorf vězněn, pokládal se až dosud za holou nemožnost a nikoho ani nenapadlo, že by vězeň mohl uniknout.

Jaká byla vlastně poloha věže?

Hrad je vystavěn na ostrohu, který v těchto místech náhle mizí. Odtud by náš zrak zalétl do hluboké propasti, jejíž stěny jsou úplně svislé a pokryté popínavými rostlinami. Sráznost stěn nic nepřerušuje. Není zde vidět stupně, na kterých by si mohla odpočinout noha, ani trhliny, v kterých by se mohla zachytit ruka. Krátce je to propast, která vzbuzuje závrať a která slibuje nevydat to, co jednou pohltila.

Tato propast – místní lid jí říká Buco – je jakousi nádržkou vod pro potok, který se jmenuje Foiba. Potok odtud teče podzemním tunelem, který si voda vyhloubila ve skále. Nikdo neví, kterým směrem se bere jeho tok pod městem. Stejně se dosud nikdo nedověděl, kde ten potok zase vyvěrá na denní světlo. Nikomu není známa délka ani výška toho průplavu, který si vody prorazily ve skále prací jistě tisíciletou. Nikdo neví, zda se vlny potoka nelámou o tisíce podzemních pilířů, jež nesou ostroh a na něm celé město. Kdysi dávno pokusili se smělí mužové sledovat tok potoka v malé loďce. Ale klenba se snížila tak, že bránila další cestě. Zanechali proto pokusů a nikdo se nedověděl, zda se snad potok nevlévá do moře na místě neviditelném, ležícím hluboko pod mořskou hladinou.

Taková propast se tedy rozvírala pod hradní věží – a hrabě Sandorf o tom neměl tušení. Poněvadž však mohl uprchnout jen okénkem vedoucím směrem k propasti, znamenal útěk pro odsouzence stejně jistou smrt, jako kdyby se postavili před pušky vojínů, kteří je měli zítra popravit.

Hrabě Ladislav Zathmar a Štěpán Bathory vyčkávali již jen vhodné chvíle k činu. Byli ochotni zůstat v žaláři, kdyby tím Sandorfovi usnadnili jeho útěk, ale bylo určeno, že půjdou s ním, neboť jejich útěk nemohl hraběti překážet.

„Prchneme společně,“ rozhodl hrabě Matyáš Sandorf, „ale odloučíme se hned, jakmile se dostaneme ven.“

Z města bylo slyšet údery osmé hodiny. Odsouzenci tedy měli žít již jen dvanáct hodin.

Temnota se snesla na kraj, a byla to skutečná temnota. Těžké a temné, nehybné mraky kryly oblohu. Schylovalo se k prudké bouři. Blesky se dosud nekřižovaly, ale temný rachot hromu se již ozýval kdesi za horami.

Za těchto okolností bylo lze doufat, že by se útěk zdařil, jen kdyby na odsouzence nečekal jícen zející propasti. Za temné noci nikdo nemohl uprchlíky vidět a v rachotu bouře je nemohl nikdo slyšet.

Hrabě Sandorf hned poznal, že útěk je možný jen oknem žalářní cely. Nemohl pomýšlet na to, že by dokázal vyvrátit těžké dubové dveře. Ostatně za nimi byla stráž, jejíž kroky vězňové stále slyšeli. Leč i kdyby tyto překážky zdolali, jak by se mohli vězňové dostat ven z budovy, která jim byla úplně neznámá? A jak by se dostali ven z hradu mezi strážemi? Na straně propasti nebyly stráže, neboť propast bránila v útěku lépe než řada vojínů. To vše hrabě Sandorf nevěděl, když zkoumal, kudy bude možno prchnout.

Okno bylo vysoké devadesát a široké šedesát centimetrů. Na vnější straně zdi, která byla velmi silná, poněkud se rozšiřovalo. Uzavírala je pevná železná mříž, zapuštěná do zdi. Okno nemělo dřevěné pažení. Takového pažení nebylo ani třeba; okno bylo proraženo tak, že nebylo vidět propast ležící pod ním. Kdyby se tedy podařilo vylomit železné tyče, bylo by snadné provléci se otvorem, který se podobal spíše střílně než oknu.

A jak by mohli vězňové sestoupit po příkré zdi, kdyby se to podařilo? Neměli nic, z čeho by si sestrojili provazový žebřík. Útěk se zdál nemožný, ale tu si hrabě všiml železného lana, které se táhlo po zdi v sousedství okna. Byl to drát hromosvodu zřízeného právě na oné straně věže, která se tyčila nad propastí.

Pazinský hrad a potok Foiba

„Podívejte se na to lano,“ pravil hrabě přátelům. „Stačí jen odvaha a pomůže nám k útěku.“

„Odvahu máme,“ odpověděl hrabě Zathmar, „ale budeme mít dost síly?“

„Co na tom záleží?“ ozval se Bathory. „Opustí-li nás síly, zemřeme prostě o několik hodin dříve. Nic horšího nás nemůže potkat.“

„Nemusíme zemřít,“ odpověděl hrabě Sandorf. „Poslyšte, jak si to představuji. Kdybychom měli provaz, jistě bychom neváhali připevnit jej k oknu a spustit se po něm dolů. Ten drát však je lepší než provaz, neboť se nekroutí a nekymácí. Po něm se dostaneme dolů snadno, protože je ke zdi jistě připevněn železnými skobami, které poskytnou oporu našim nohám. Nemusíme se také obávat závrati, neboť je noc a neuzříme nic pod sebou. Toto okno nás zve k útěku, tedy jen chladnokrevnost a odvahu a dostaneme se na svobodu. Nepopírám, že hrajeme o život, ale nemůžeme jednat jinak, vždyť naše smrt je jistá.“

„Budiž,“ řekl hrabě Zathmar.

„Ale kde končí ten drát?“ ptal se Štěpán Bathory.

„Asi v nějaké studni, ale jistě mimo věž, a jiného si nežádáme,“ odpověděl hrabě Sandorf. „Prozatím vím jen to, že na konci onoho lana nás čeká svoboda.“

Hrabě Matyáš Sandorf se nemýlil, že drát je připevněn ke zdi skobami, což útěk usnadňovalo, ale vězňové nevěděli, že od kraje propasti lano již není upevněno a že se klátí volně podle srázu. Také jim nebylo známo, že jeho konec se noří do dravých vln Foiby, která je rozvodněna posledními lijáky. Nevěděli, že naleznou dravý proud a víry tam, kde doufali, že najdou pevnou zem, a že se ten proud s divokou zuřivostí noří do podzemí. Byli by upustili od pokusu o útěk, kdyby jim to vše bylo bývalo známo a kdyby byli věděli, jak nepatrné procento naděje na úspěch jim zbývá? Nikoliv!

„Zemřít jako zemřít,“ řekl hrabě Matyáš Sandorf, „zemřeme tedy, ale napřed se pokusíme nabýt svobody.“

Nejdříve si ovšem musili opatřit volný průchod oknem. Musili vytrhnout tyče mříže. Avšak jak to provést bez dláta, páky nebo jiného nástroje?

„Snad to ani nedokážeme,“ pravil hrabě Matyáš Sandorf, „ale pokusme se o to, ostatní už bude snadné.“

Po těchto slovech se Sandorf vysoukal k oknu a chopil se tyčí. Hned poznal, že nebude třeba ani velké námahy, aby tyče vytrhl, neboť pruty tyčí byly ve zdi uvolněny, snad účinkem času nebo proto, že do mříže sjel z hromosvodného drátu elektrický výboj.

Jistě by dostačilo uvolnit konce tyčí vydlabáním houbovitého zdiva kolem nich, protože pak by mohli mříž prostě vytlačit a shodit dolů. Její pád by jistě nebylo slyšet v rachocení hromu, které se teď ozývalo takřka bez přestávky.

„Ale rukama to nedokážeme,“ namítl hrabě Zathmar.

„Ne,“ odpověděl Sandorf. „Musíme si opatřit kus železa, dláto nebo něco podobného.“

Skutečně, prsty by na vylámání zdiva nestačily. Snad by byl stačil pouhý hřebík, ale musil by to být alespoň kus železa.

Hrabě Matyáš Sandorf hmatal po zdech vězení, zda někde není zaražen nějaký hřebík. Nenalezl nic.

Tu ho napadlo, že se mu snad podaří ulomit nohu některého železného lůžka. Všichni začali prohlížet postele a brzy je Štěpán Bathory volal k sobě.

U jeho lůžka povolila totiž spojka kovových tyčí. Stačilo uchopit tyč na konci a viklat jí sem a tam, až by se zlomila.

Vykonali to v malé chvíli a hrabě Sandorf měl pěkný kus železa, dlouhý asi patnáct centimetrů a široký asi tři. Ovinul jej šátkem na onom místě, které chtěl držet v ruce, pak se vyšvihl na okno a koncem tyče počal drobit a lámat zdivo.

Působilo to značný hřmot, ale ten byl přehlušován rachotem hromu. V přestávkách mezi burácením hrabě Sandorf ustával v práci a pak pokračoval ještě horlivěji.

Štěpán Bathory a Ladislav Zathmar poslouchali u dveří, aby upozornili, kdyby se k nim blížila stráž.

„Pst!“ ozvalo se náhle z úst Zathmarových.

Hrabě Sandorf přerušil hned práci.

„Co je?“ ptal se Štěpán Bathory.

„Slyšte!“ pobízel Ladislav Zathmar.

Přiblížil se totiž k známému již ohnisku klenby, kde se znova opakoval úkaz, který vězně před časem přivedl na stopu zrady. Zaslechli opět zlomky vět:

„Zítra… propuštěn… na svobodu…“

„Ano… jakmile…“

„Pak se setkám s Zironem na Sicílii, kde má na mě čekat…“

„Nepobyl jste tady dlouho…“

Jak se dalo soudit, Sarkany s někým mluvil, asi s policejním úředníkem. Pronesl jméno Zirone; bylo to také jméno jednoho ze zrádců. Proto si je hrabě Sandorf dobře zapamatoval.

Bohužel další slova, bezpochyby jméno města, kde se oba dobrodruzi měli setkat, nedolehla k uším vězňů. Ke konci poslední věty zarachotil totiž hrom ohlušujícím třeskem a elektrický proud sjel po hromosvodu.

Vězňové také nezaslechli jméno místa, kde byli vězněni. To by jim bylo jen prospělo, protože by byli věděli, kterým krajem se budou brát, a mohli se těšit, že se jim útěk podaří.

Hrabě Sandorf se dal znova do práce. Zdivo již bylo vylámáno na třech místech tak, že se tyče daly vytrhnout. Hrabě pracoval u čtvrtého konce za svitu křižujících se blesků.

V půl jedenácté byla práce dokonána. Mříž bylo možno vysunout oknem. Stačilo jen strčit do ní, aby vypadla ven. Učinili tak, jakmile hrabě Zathmar ohlásil, že se stráž vzdaluje na druhý konec chodby.

Strčili do mříže a ta padala do hloubky.

V té chvíli ustalo rachocení hromu. Hrabě Sandorf pozorně poslouchal, zda uslyší pád mříže na zem, ale nezaslechl nic.

„Věž je asi vystavěna na vysoké skále, která se tyčí nad údolím,“ usoudil Štěpán Bathory.

„Na výšce nezáleží,“ odpověděl hrabě Matyáš Sandorf, „vždyť hromosvod musí dosahovat až k zemi, má-li splnit svůj úkol. Tak i my se dostaneme až k zemi, nemusíme se bát pádu.“

Tento úsudek byl v jádru správný, ale v tomto případě planý, poněvadž drát hromosvodu končil ve vlnách Foiby.

Okno bylo volné, nastal okamžik útěku.

„Přátelé, budeme postupovat takto,“ rozhodl hrabě Sandorf. „Já jsem z vás nejmladší a myslím také nejsilnější. Proto půjdu napřed. Kdybych snad narazil na nezdolatelnou překážku a nemohl sestoupit až k zemi, vylezl bych zpátky, vystačí-li mi síly. Za dvě minuty půjde za mnou Štěpán a za další dvě minuty půjdeš ty, Ladislave. Na úpatí věže se sejdeme a tam se rozhodneme, jak postupovat dále.“

„Učiníme, Matyáši, jak jsi rozhodl, ale nechceme, abys přijal úkol nejnebezpečnější,“ namítal Štěpán Bathory.

„Můj život nemá takovou cenu jako váš,“ nabízel se Ladislav Zathmar.

„Všechny naše životy mají stejnou cenu vzhledem k spravedlivému úkolu, který nás čeká,“ odpověděl Matyáš Sandorf.

„Kdo z nás zůstane naživu, ten vykoná spravedlnost na zrádci. Obejměte mě, přátelé.“

Mužové se objali a objetím jako by posílili svou odvahu. Hrabě Zathmar se postavil ke dveřím a Sandorf se zatím provlekl oknem.

Pak již visel nad propastí. Sevřel pevně kolena, přidržel se drátu a nohou hledal skobu, aby si na ní chvíli odpočinul.

Bouře se zatím rozzuřila plnou silou. Nepršelo, ale vál prudký vítr a blesk za bleskem protínal temnotu. Blesky se křižovaly nejvíce nad věží, která je přitahovala svou osamělou výškou. Hrot hromosvodu zářil bledým světlem a drát se chvěl pod nárazy vichru.

Můžeme si představit, jak bylo nebezpečné zavěsit se na drát, kterým stále procházel elektrický proud. Byl-li hromosvod v dobrém stavu, pak nebylo obav, že blesk zabije člověka, neboť mnohem větší vodivost kovu proti vodivosti lidského těla musila člověka ochránit před smrtící ranou. Neměl-li však drát dobré spojení se zemí, hrozilo odvážlivci nebezpečí, že bude usmrcen i tehdy, neudeří-li do hromosvodu blesk přímo. Stačilo elektrické napětí nahromaděné v drátu.

Hrabě Sandorf znal dobře nebezpečí, které mu hrozilo. Ale touha po pomstě byla mocnější než snaha zachovat si život. Sestupoval opatrně a zvolna. Noha pečlivě hledala oporu skob, a když blesk ozářil propast, hrabě se marně snažil poznat její hloubku.

Když sestoupil asi osmnáct metrů, ucítil náhle pod nohou pevnější oporu. Byl to jakýsi výstupek, který o několik centimetrů přesahoval základy zdi.

Železné lano však zde nekončilo, vedlo dále a nebylo od tohoto místa – což hrabě Sandorf nevěděl – připevněno ke stěně, nýbrž klátilo se volně podle ní, přiléhajíc jen tu a tam k některému výstupku skalní propasti.

Hrabě Sandorf se na výstupku na chvíli zastavil, aby si oddechl. Opřel se oběma nohama a rukama se nepouštěl lana. Poznal již, že se octl u základu věžní stavby. Nemohl ovšem určit, do jaké výše se stavba zdvihá nad údolím.

Je to asi značně vysoko, pomyslil si.

Velcí ptáci, vyplašení září blesků, poletovali kolem něho, ale nestoupali do vzduchu, nýbrž spíše se snášeli kamsi do hlubiny pod ním. Z toho hrabě usoudil, že se pod jeho nohama rozvírá hluboká propast.

V té chvíli se kdesi v horní části lana ozval slabý lomoz. Při záblesku hrabě Sandorf uviděl, že se vedle okna objevila temná hmota.

Byl to Štěpán Bathory, který se teď vydal také na nebezpečnou cestu. Chopil se lana a zvolna se spouštěl za hrabětem Sandorfem. Ten ho již očekával, maje nohy pevně opřeny o výstupek. Zde se musil Štěpán Bathory zastavit, až se jeho předchůdce dá na cestu do hlubiny.

Za několik minut byli oba přátelé již vedle sebe.

Sandorf se provlekl oknem

Když dozněl rachot hromu, mohli promluvit.

„A Ladislav?“ ptal se stručně Sandorf.

„Za minutu tady bude také,“ odpověděl Štěpán Bathory.

„Nehrozí nahoře nebezpečí?“

„Ne, žádné!“

„Uprázdním tady místo Ladislavovi a ty, Štěpáne, počkáš zde na něho.“

„Dobře, souhlasím.“

V tom okamžiku udeřil zase blesk…

V tom okamžiku udeřil zase blesk. Cítili, jako by jim elektrický proud pronikl až do morku kostí.

„Matyáši! Matyáši!“ zvolal Štěpán Bathory, neboť nedovedl ovládnout zděšení.

„Jen chladnou krev… Já sestoupím a ty mě za chvíli následuj!“

Matyáš Sandorf se chopil pevněji drátu, hodlaje se spustit k nejbližší skobě a tam vyčkat příchodu Zathmarova.

Tu k nim zalehly shora hlasy. Přicházely z okna cely, kterou právě opustili. A pak slyšeli zcela jasně:

„Zachraňte se!“

Byl to hlas Zathmarův.

Zároveň prolétl kolem zdi ohnivý pruh, po němž následoval ostrý třesk bez ozvěny.

Tentokrát to nebyla klikatá čára blesku a nebyl to rachot hromu. Kdosi vystřelil z okna věže. Ať už to bylo jen znamení, že uprchli vězňové, nebo rána za prchajícími, bylo jisté, že útěk je prozrazen.

Stráž na chodbě slyšela totiž v cele podezřelý šramot, způsobila poplach a pět nebo šest osob vniklo do vězení. Zpozorovali hned, že dva vězňové chybějí. Okno ukazovalo, kudy se ztratili. A tu Ladislav Zathmar rychle, dříve než mu mohli zabránit, nahnul se z okna a zavolal přátelům výstrahu.

„Nešťastník!“ zvolal Štěpán Bathory. „Máme ho opustit? Matyáši… Opustit?“

Nahoře se ozvala další rána a její rachot se tentokrát smísil s burácením hromu.

„Snad už je mrtev!“ řekl hrabě Sandorf. „My musíme prchnout… Už jen proto, abychom ho pomstili… Za mnou, Štěpáne, za mnou!“

Byl už nejvyšší čas. I v dolejších poschodích věže se otvírala okna a burácely nové výstřely. Bylo slyšet i četné lidské hlasy. Snad to byly stráže, které sem běžely po úpatí, aby uprchlíky chytily. Uprchlíci mohli být zasaženi výstřely z dolejších oken.

„Za mnou!“ zvolal naposled Matyáš Sandorf.

Pak se rychle spouštěl po železném laně. Bathory ho následoval. Teď teprve oba zpozorovali, že lano visí volně v prostoru. Nebylo tam již skob, které by je přidržovaly ke stěně a dovolovaly uprchlíkům, aby si na chvíli odpočinuli. Oba viseli na kymácejícím se drátě, který jim rozdíral ruce. Sestupovali s pevně sevřenými koleny, ale nemohli se ani na chvíli zastavit. A kolem hlav jim zatím fičely kulky.

Tak se v jedné minutě dostali skoro o pětadvacet metrů níže. Propast se zdála bezedná, ale slyšeli již hukot vody, která se tam dole rozbíjela o skaliska. Pochopili, že drát končí v dravém proudu. Co však měli dělat? I kdyby se chtěli vrátit, neměli dostatek sil, aby se vyšplhali na úpatí věže. Stejně by byli šli vstříc smrti.

Právě v té chvíli zahřmělo s ohlušujícím rachotem. Na několik vteřin je oslepila ohnivá záplava. Ani tentokrát nebyl zasažen hrot hromosvodu, ale elektrické napětí bylo tak velké, že drát po celé délce zazářil bílým světlem, jako by byl rozžhaven. Štěpán Bathory vykřikl bolestí a pustil se drátu.

Hrabě Matyáš Sandorf ho viděl, jak se kolem něho řítí s rozpjatými pažemi.

Ale i on se musil pustit drátu, který mu spaloval ruce, a řítil se z výše dobrých dvanácti metrů do jícnu dosud neprozkoumané propasti, kamsi do víru Foiby.

KAPITOLA SEDMÁ

VE VLNÁCH PODZEMNÍCH VOD

Bylo jedenáct hodin večer. Z mraků se spustil prudký liják. Byl promíšen kroupami, které se odrážely od skalisk a bičovaly vlny Foiby. Výstřely z věže ustaly. K čemu také mařit prach? Vydají-li je vlny, pak jistě jen jako mrtvoly.

Sotva se hrabě Sandorf ponořil do vody, hned cítil, jak je prudce unášen proudem. Za chvíli ho zahalila úplná temnota, neosvětlovaná již září blesků. Hukot vod přerušil burácení hromu.

Voda ho zanesla do neznámé jeskyně, kam nemohlo zvenčí nic proniknout.

„Sem…!“ ozval se slabý hlas. To volal Štěpán Bathory. Chladná voda ho přivedla k vědomí, ale nedokázal se udržet na jejím povrchu. Vlny by ho byly jistě pohltily, kdyby ho nebylo podepřelo silné rámě, když do nich znova klesal.

„Jsem zde, Štěpáne… neboj se!“

Hrabě Sandorf ho jednou paží přitiskl k sobě a druhou se snažil plovat.

Jejich postavení bylo beznadějné. Štěpán Bathory byl téměř bezvládný, jsa dosud ochromen úderem elektrického výboje. Ač rány na rukou již tolik nepálily, přece jen neměl dost sil, aby mohl plovat. Hrabě Sandorf ho proto nesměl pustit ani na okamžik, nechtěl-li ho vydat smrti v dravých vlnách. A měl dost práce se sebou samým, aby se zachránil.

Kromě toho byl pln obav, kam je asi zanese podzemní proud, kde končí nebo kde se ztrácí. I kdyby hrabě Sandorf věděl, že se tento tok nazývá Foiba, bylo by jeho postavení stejně zoufalé, neboť nikdo netušil, kam spějí dravé vlny této říčky. Uzavřené láhve, které kdysi byly do jejího proudu vrženy, neobjevily se ani v moři, ani v žádné řece. Snad se roztříštily o skaliska nebo uvázly v nějaké rozsedlině.

Uprchlíci byli unášeni dravou rychlostí. To mělo tu výhodu, že se mohli udržet snáze nad vodou.

Štěpán Bathory byl již úplně v bezvědomí a jeho tělo v náručí Sandorfově znehybnělo. Proto se musil Sandorf namáhat a zápasit za oba, ale cítil již, že bude brzy se silami u konce.

K nebezpečí, že budou vrženi na některé skalisko nebo na nějaký výstupek klenby, pojilo se nebezpečí další a větší, že budou pohlceni vírem, který se tvořil všude, kde voda narážela na skaliska. Kdyby byli strženi takovým vírem, nedokázali by se vyprostit a byli by bezmocně otloukáni o skálu.

Konečně se mu podařilo nalézt tělo svého druha

Uplynulo už půl hodiny při této plavbě, jejíž každá minula nebo i vteřina hrozila smrtí.

Matyáš Sandorf dosud neochaboval, neboť jeho vůle a vytrvalost byly takřka nadlidské. Vlastně byl rád, že jeho společník je bez vlády. Kdyby byl při vědomí, jistě by se bránil a zmítal. On pak by s ním musel svést boj, aby ho podřídil své vůli. A snad by došlo i k tomu, že by ho musil zanechat napospas dravým vlnám. Ale ani tento stav nemohl trvat dlouho. I síly hraběte Sandorfa ochabovaly. V některých chvílích, když nadzvedl Bathoryovu hlavu nad hladinu, ponořila se do vln jeho hlava, že mu až docházel dech a dusil se. Několikrát musil pustit svého druha a ten se hned potápěl. Vždy se mu však podařilo zase jeho tělo uchopit. A to vše se dělo v divokém jekotu vod, které se rozbíjely o skaliska, jimiž byly tísněny. Hrabě Sandorf již pokládal boj za marný. Tělo Bathoryovo se mu vymklo a úplně zmizelo. V posledním úsilí se snažil je najít… Ale nenašel je a sám klesal ke dnu.

V té chvíli ho přivedl k vědomí prudký náraz do ramene. Maně vztáhl ruku na obranu a jeho prsty se sevřely na jakémsi kořání, které tu splývalo do vody.

Byly to kořeny nějakého stromu unášeného proudem. Matyáš Sandorf se zachytil kmene a dostal se tak na povrch. Potom drže se jednou rukou kmene, hledal druhou ve vlnách tělo svého druha.

Konečně se mu podařilo nalézt je a vytáhnout k sobě na kmen.

Tak jako zázrakem unikli smrti utonutím, ale tím nebyli ještě zachráněni, protože jejich osud byl spojen s osudem plovoucího kmene. Byli vydání napospas dravosti podzemního proudu. Hrabě Sandorf znova na chvíli pozbyl vědomí. Jakmile se opět vzchopil, bylo jeho prvou starostí zabezpečit tělo Bathoryovo, aby se nesvezlo se stromu.

Z opatrnosti je položil tak, aby je mohl lépe držet. Pak zíral upřeně před sebe, zda do podzemí nepronikne zásvit denního světla. Nic však nenasvědčovalo, že jsou blízko východu z tohoto podzemního bludiště.

Ale jejich postavení se přece jen trochu zlepšilo. Kmen byl skoro čtyři metry dlouhý a jeho husté kořeny mu bránily v otáčení. Plul pevně a dosti rychle.

Po chvíli hrabě Matyáš Sandorf nabyl opět své chladnokrevnosti. Nejdříve se snažil přivést k vědomí druha, jehož hlava mu spočívala na kolenou. Zjistil, že jeho srdce dosud bije, ale dech je velmi slabý.

Naklonil se k bezvládnému tělu a třel Bathorymu spánky a šíji. Tělo se zanedlouho skutečně zachvělo a prsa se zvedala mocnějším oddechováním.

Konečně ze zsinalých rtů splynulo i několik slov:

„Má žena…! Dítě…! Matyáši…!“

V těchto několika slovech byl obsažen celý nešťastníkův život, pro který žil.

„Štěpáne! Slyšíš mě…? Slyšíš mě?“ ptal se hrabě Sandorf. Musil křičet, aby přehlušil hukot vod.

„Ano… Ano… Slyším… Jen mluv… Podej mi ruku…“

„Štěpáne, dostali jsme se z nejhoršího,“ vysvětloval mu hrabě Sandorf. „Jsme unášeni na jakémsi kmeni… Kam?… To nemohu říci, ale jistě nespadneme.“

„A věž, Matyáši?“

„Jsme od ní už daleko. Naši věznitelé se jistě domnívají, že jsme zahynuli v podzemí, a nebudou nás pronásledovat. Ale ať se tento proud vlévá kamkoli, dostaneme se tam živi. Buď odvážný, Štěpáne. Bdím na tebou. Odpočiň si, abys načerpal sil, které ještě budeš potřebovat. Za několik hodin budeme zachráněni, budeme svobodni!“

„A Ladislav?“ zašeptal Štěpán Bathory.

Hrabě Sandorf neodpověděl. Co také mohl říci? Zathmarovi byl jistě znemožněn útěk, když vykřikl varovná slova. Teď, kdy bude jistě tím pečlivěji střežen, nemohou pro něj nic učinit, i kdyby se o to pokusili.

Hlava Štěpána Bathoryho zatím zase bezvládně klesla. Nedostávalo se mu síly ani vůle, aby přemohl mdloby.

Ale hrabě Sandorf nad ním bděl, jsa připraven ke všemu, třeba i seskočit s kmene, kdyby se roztříštil o některou z překážek, kterým se v temnotách nemohli vyhnout.

Byly asi dvě hodiny ráno, když se rychlost proudu začala znatelně zmírňovat. Bylo zřejmé, že podzemní průplav se rozšiřuje a že vody mají teď v podzemí volnější tok. Z toho bylo lze soudit, že východ z podzemních jeskyň není daleko.

Ale zatímco se stěny jeskyně od sebe vzdalovaly, nížila se její klenba. Když zdvihl hrabě Sandorf ruku, dotkl se břidlicové vrstvy, která tu tvořila strop. Časem též slyšel skřípavý zvuk, jak se o strop třely kořeny stromu. Kmen se zachvíval při častých nárazech, zastavoval se a otáčel kolem osy, takže uprchlíci trnuli, že s něho spadnou.

I když se tomuto nebezpečí vyhnuli, zbývalo ještě další, které hrabě Sandorf jasně uvážil. Strop průplavu se totiž stále nížil. Hrabě se již několikrát vyhnul nárazu v poslední chvíli jen tím, že se naklonil rychle vzad.

Což budou nuceni seskočit opět do vln? On to ještě mohl dokázat, ale zbudou mu síly na záchranu Štěpánovu? A jak unikne i on, jestliže se strop sníží tak, že bude nucen delší dobu plout pod vodou? Ne, pak neunikne, pak to bude znamenat smrt, které tak dlouho unikali.

Ač Matyáš Sandorf byl neobyčejně odvážný, při této myšlence se mu svíralo srdce úzkostí. Tušil, že spěje vstříc rozhodujícím chvílím svého života. Kořeny stromu se třely víc a víc o strop a někdy byl kmen tak tlačen do vody, že jej vlny přelévaly.

„A přece východ z podzemí už nemůže být daleko,“ pravil hrabě Sandorf sám k sobě.

Znova napínal zrak, zda paprsek světla nevniká někde do podzemních temnot. Den musel již značně pokročit, takže venku nemohla být úplná tma. A pak by musilo do průplavu vnikat světlo.

Ale po světle nikde stopy. Jen stále stejná tma a stejný hukot vod, jejichž pěna byla také černá.

Náhle došlo k prudkému nárazu. Kmen narazil předkem o skalní výstupek klenby, který sahal hluboko do vody. Při nárazu se strom převrátil úplně. Ale hrabě Sandorf se ho chytil. Jednou rukou se držel křečovitě kořenů a druhou zachytil Bathoryho ve chvíli, kdy ho vlny již odnášely.

Pak se pustil stromu a dal se unášet proudem. Byl nucen ponořit se do vod, které se tříštily o strop jeskyně.

Tak to trvalo asi minutu. Hrabě Sandorf cítil, že je ztracen. Zatajil dech, aby si co nejlépe uchoval trochu toho vzduchu, který měl v plicích. A náhle se mu zdálo i za zavřenými víčky, že do vod vnikla jasná záře. Zablesklo se a za bleskem následoval rachot hromu.

Konečně světlo!

Potok skutečně již opustil podzemí a plynul dále volným krajem. Ale ke kterému pobřeží směřoval, do kterého moře ústil?

To byla nerozřešené otázka, otázka života nebo smrti.

Kmen se vynořil na povrch nedaleko Sandorfa. Ten dosud držel tělo Bathoryovo a po velkém úsilí se mu podařilo dostat se i s ním na kmen.

Pak se rozhlédl kolem sebe i nad sebe.

Za ním se tyčila vysoká, temná hmota. Byla to obrovská skála, z které potok vytékal. Slabé červánky na obloze věštily, že se již blíží ráno. Ale jejich jas byl přerušován blesky, za kterými rachot hromu následoval stále opožděněji. Bouře se vzdalovala, když nad krajem vylila svůj vztek, jako by prchala před blížícím se dnem.

Hrabě Sandorf se rozhlížel na obě strany s opravdovou obavou. Všiml si už, že potok se v hlubokém skalním korytě řítí stále velkou prudkostí.

Voda unášela opět uprchlíky kolem vírů a mezi skalisky, i když nad jejich hlavami již nebyla stále se nížící klenba, která by jim hrozila rozdrtit lebku. Nikde kolem však nebylo místo, kde by s kmenem mohli snadno přirazit ke břehu.

Vysoké skalní stěny tísnily vody potoka

Vysoké skalní stěny, podobající se průplavu, tísnily stále ještě vody potoka.

Štěpán Bathory byl přiveden k vědomí účinkem chladných vod, do kterých se ponořil při vyplutí z podzemí.

Nahmatal ruku hraběte Sandorfa. Ten se nad ním sklonil a zašeptal:

„Jsme zachráněni!“

Měl právo pronést toto slovo již teď? Byli zachráněni, když nevěděli, kam je vlny unášejí a kdy budou moci opustit kmen? Ale jeho důvěra i pevná vůle nabyly zase převahy nade vším ostatním. Vztyčil se na kmeni a třikrát jasným hlasem zvolal:

„Zachráněni! Zachráněni! Zachráněni!“

Kdo mohl tento výkřik slyšet? Na skálách, kde není ani tolik prsti, aby se tu mohla zachytil křoviska, nebyla jistě živá duše. A krajina, která se rozkládala pod skalisky, také nevábila lidi k pobytu.

Je to smutný kus země, jímž zde protéká potok uzavřený v žulové stěny. Nenapájí jej žádný přítok a žádný pták nepoletuje nad jeho vlnami, které jsou tak divoké, že se sem neodvažují ani ryby. Bylo vidět jen tu a tam balvany, jejichž vrcholky se vynořily z vln a oschly. To dokazovalo, že říčka nabyla nynější dravosti po prudkých lijácích, které ji rozvodnily. Jindy tímto hlubokým řečištěm plynul jen obyčejný horský potok.

Uprchlíci poznali, že se nemusí bát, že strom narazí na nějaké skalisko. Míjel je sám, jak sledoval dráhu proudu.

Ale stejně tak nebylo možno dostat kmen z proudu nebo zmírnit jeho rychlost, aby se oba muži mohli dostat na břeh.

Za tohoto stavu uplynula ještě hodina, aniž uprchlíci hnuli prstem. V dáli na obzoru se kmitaly poslední blesky a čas od času ještě zadunělo v mracích. Den se blížil a rozjasňoval oblohu, vyčištěnou od mraků bouřkou. Byly asi čtyři hodiny ráno.

Štěpán Bathory spal v náručí hraběte Sandorfa, který bděl za oba.

V té chvíli k nim zalehl zvuk vzdálené rány.

„Co je to?“ ptal se hrabě sám sebe. „Je to snad výstřel, který oznamuje otevření některého přístavu? A co je to za přístav? Snad Terst? Ne, rána přišla odněkud z jihozápadu. Snad tedy Pula na nejjižnějším konci Istrie? Ale pak?…“ Ozval se druhý výstřel a za ním vzápětí třeli.

„Tři rány z děla,“ řekl si hrabě Sandorf. „To spíše znamená uzavření přístavu a zákaz lodím, aby vyplouvaly. Souvisí to snad s naším útěkem?“

Toho se hrabě Matyáš Sandorf obával právem. Úřady se jistě budou namáhat, aby zadržely uprchlíky, kteří bezpochyby budou směrovat k pobřeží. Strmé stěny, do kterých byl potok vklíněn, začaly se snižovat a vzájemně vzdalovat. Ale okolí ještě nebylo možno rozeznat. Dosti vysoké kopce uzavíraly obzor a dovolovaly rozhled jen na několik set kroků.

Řečiště potoka se rozšiřovalo a tím se proud vod zvolňoval. Unášel několik kmenů a pařezů, které urval někde ve svém horním toku.

Červnové jitro bylo velmi chladné. Uprchlíci se v mokrých šatech chvěli zimou. Bylo již záhodno, aby našli nějaký úkryt, kde by se alespoň osušili.

Asi v pět hodin jim poslední kopce zmizely z očí a kolem se táhla pustá rovina. Foiba se zde rozlévala do takové šíře, že její tok se podobal jezeru. Na západě se objevilo několik plachet. Bylo vidět, že jezero je vlastně mořský záliv, který vniká hluboko do země. Moře tedy nebylo daleko. Nezbývalo jim než se pokusit dostihnout ho co nejdříve. Nebudou však moci požádat rybáře o útulek. Jestliže rybáři již vědí o jejich útěku, znamená to, že budou vydáni rakouským četníkům, kteří po nich jistě pátrají.

Matyáš Sandorf váhal, co má dělat. Tu se kmen zachytil kdesi pod vodní hladinou a zastavil se. Znehybněl jako zakotvená loď.

Hrabě Sandorf vystoupil opatrně na břeh. Chtěl se předem přesvědčit, zda je nikdo nepozoruje.

Kam až dohlédl, neviděl živou duši. A přece ve vzdálenosti sotva dvou set kroků byl člověk, který mohl uprchlíky, sám neviděn, pozorovat, neboť ležel na písku.

Hrabě Sandorf, nevida nebezpečí, vrátil se ke kmeni a přenesl druha na břeh. Nevěděl, kde je a kterým směrem by se měl brát dále.

Tato rozsáhlá vodní nádrž, do níž se potok vléval, byla ve skutečnosti mořským zálivem, který se naplňoval při přílivu. Potoku, který se tu na západním istrijském pobřeží vléval do moře mezi Vrsarem a Rovinjí, bylo dáno jméno Limský průplav, protože nikdo nevěděl, že je to Foiba, která nedaleko odtud mizela v zemi.

Několik kroku od místa, kde uprchlíci přistali, stála rybářská chýše. K ní zamířil hrabě Matyáš Sandorf, když se ujistil, že v ní nikdo není. Štěpán Bathory se už poněkud zotavil a šel s ním. U chýše svlekli oděvy, sušili je na slunci a čekali.

Z Limského průplavu již pluly bárky. Až kam oko dohlédlo, byla země pustá.

Tu povstal muž, který byl svědkem jejich přistání, přiblížil se k chýši, jako by se chtěl přesvědčit, a pak zmizel jižním směrem za mírným návrším.

Za tři hodiny potom Matyáš Sandorf a Štěpán Bathory oblekli oděvy, které byly ještě trochu vlhké. Musili se však dát na další cestu.

„V té chýši nemůžeme zůstat,“ řekl Štěpán Bathory.

„A jsi dost silný, abys mohl jít?“ ptal se ho Matyáš Sandorf.

„Jsem téměř vysílen hladem, ale půjde to.“

„Musíme jít dále k pobřeží, snad se nám tam naskytne příležitost opatřit si něco k jídlu, nebo dokonce odplout. Pojďme, Štěpáne!“

Opustili chýši, zesláblí spíše hladem než únavou.

KAPITOLA OSMÁ

PRONÁSLEDOVÁNÍ

Hrabě Sandorf měl v úmyslu jít podél zálivu a dostat se až k mořskému břehu. Kraj byl sice pustý, ale byl prorýván koryty mnoha potoků, které se vlévaly do zálivu.

Tato vodní síť měnila krajinu téměř v jediný močál bez pevných míst. Uprchlíci se tedy pustili směrem k jihu. Směr si stanovili podle slunce stoupajícího na obzoru.

Dvě hodiny kráčeli Matyáš Sandorf a Štěpán Bathory, aniž potkali jedinou bytost. Byli polomrtví hladem.

Konečně se octli v krajině méně pusté. Přišli k cestě, která protínala krajinu od východu k západu, a na ní spatřili milník, z něhož však nemohli poznat, kterou krajinou procházejí. Ale několik řad morušových keřů i prosná pole dovolily jim alespoň na čas oklamat žaludek, když už ne se nasytit.

Takto mohli dojít dříve k pobřeží a nemusili se bát, že klesnou vyhladověním. Pole však nasvědčovalo tomu, že procházejí zemí obydlenou. Musili se proto připravit na to, že se setkají s lidmi.

Stalo se tak v poledne. Na cestě se objevilo asi pět nebo šest chodců. Hrabě Sandorf se jim chtěl vyhnout. Naštěstí spatřili nedaleko cesty polozbořený dvorec. Tam se uprchlíci uchýlili, dříve než byli zpozorováni, a ukryli se v jakémsi sklepení. Ale musili tu setrvat až do noci.

Ti chodci byli rolníci a dělníci ze solivaren. Rolníci hnali hejno hus bezpochyby někam na trh do města, které asi nebylo příliš vzdáleno. Ženy i muži měli istrijský kroj se šperky, penízky a ozdobnými návěsky. Dělníci byli oděni mnohem prostěji, na zádech nesli pytle a v ruce měli hole.

Někteří se zastavovali nedaleko opuštěného dvorce a dva si dokonce přišli sednout až na práh ke dveřím. Hovořili hlasitě, ale jen o věcech svého zaměstnání.

Oba uprchlíci poslouchali pozorně, skrčeni v koutě.

Snad tito lidé vědí již o jejich útěku a budou o něm mluvit. Nebo snad budou mluvit o něčem, z čeho hrabě Sandorf pozná, v kterém koutě Istrie jsou.

Ale nic takového se nestalo a uprchlíkům zbyly jen domněnky.

„Ti venkované nemluvili o našem útěku, a tedy o něm asi ještě nevědí,“ usoudil hrabě Matyáš Sandorf.

„To je důkaz, že jsme již daleko od pevnosti,“ odpověděl Štěpán Bathory. „Nepřekvapuje mě to, vzpomenu-li na rychlost proudu, který nás unášel.“

„Ano, tak tomu asi bude,“ souhlasil hrabě Sandorf.

Ale za dvě hodiny zaslechli nějaké mimojdoucí dělníky. Mluvili o četnickém oddílu, který spatřili před městskou bránou.

Avšak před bránou kterého města?

Dělníci je nejmenovali.

Leč to, co zaslechli, uprchlíkům stačilo. Procházejí-li četníci v oddílech krajem, pak je stíhají.

„A přece mohli usoudit z okolností, za kterých jsme uprchli, že jsme zahynuli,“ řekl Štěpán Bathory. „Je tedy divné, že nás pronásledují.“

„Za mrtvé nás nebudou pokládat dříve, dokud nenaleznou naše těla,“ odpověděl mu hrabě Sandorf.

Ale ať tomu bylo jakkoli, nebylo pochyb, že policie vyvíjí usilovnou činnost a že pátrá po uprchlících. Proto se rozhodli zůstat ve dvorci až do noci. Hlad je mučil, ale přece se neodvážili opustit skrýši – a dobře učinili.

Asi v pět hodin odpoledne zazněl na cestě dusot koní a k dvorci se blížila četa jezdců.

Hrabě Sandorf, který se doplížil až k vratům dvora, vrátil se rychle do úkrytu a vtáhl druha do nejtemnějšího kouta sklepení. Tam se ukryli pod hromadou suchého lupení a byli úplně tiše. Po cestě směrem k východu jelo šest četníků vedených strážmistrem. Zastaví se ve dvorci? ptal se hrabě Sandorf sám sebe s nemalou obavou. Jestliže četníci prohledají dům, jistě je naleznou.

Četa se skutečně zastavila. Strážmistr a dva četníci sestoupili s koní, ostatní zůstali v sedle.

Těm byl dán rozkaz, aby projeli okolím a pak se vrátili ke dvorci; budou očekáváni do sedmi hodin večer.

Čtyři četníci odjeli. Strážmistr a druzí dva přivázali koně k plotu, kterým byl dvorec obehnán. Potom usedli venku a dali se do hovoru. Uprchlíci slyšeli všechno, co četníci mluví.

„Dnes večer se vrátíme do města a tam dostaneme další zprávy,“ odpověděl strážmistr na dotaz jednoho z četníků. „Z Terstu snad zatím dojdou nové rozkazy.“

Ono blízké město tedy nebyl Terst. To si hrabě Sandorf dobře zapamatoval.

„A nemohlo se stát,“ ozval se jiný četník, „že se uprchlíci dali snad právě opačným směrem a došli ke Kvarnerskému zálivu?“

„To je možné,“ odpověděl první, „neboť ono pobřeží by poskytlo uprchlíkům větší bezpečnost než tyto břehy.“

„Jestli tam došli,“ dodal strážmistr, „budou stejně vypátráni, poněvadž je střeženo celé pobřeží.“

Hrabě Sandorf se tak dověděl, že jsou dosud na západním pobřeží Istrie.

„Po uprchlících se bude pátrat jistě i v solivarnách piranských a kopelských,“ pokračoval strážmistr, „protože tam se mohou snadno ukrýt, zmocnit se nějaké bárky a přeplavit se do Benátek nebo do Rimini.“

„Byli by učinili líp, kdyby byli zůstali v žaláři,“ usoudil jeden z četníků.

„Ovšem, protože dříve nebo později budou přece vypátráni, nebudou-li nalezeny jejich mrtvoly. Kéž by se tak stalo, abychom se už nemusili za nimi honit v tomhle vedru.“

„Kdo ví, zda skutečně už nejsou mrtví,“ odpověděl strážmistr. „Snad propast sama vykonala popravu. Odsouzenci nemohli volit horší cestu k útěku, Foiba byla rozvodněná.“

Hrabě Sandorf se tak dověděl, jak se jmenuje potok, který je unášel pod zemí. Byli tedy po zatčení dopraveni do pazinské pevnosti a tam odsouzeni. Z její věže unikli. Tam také by byli bývali popraveni. Hrabě Sandorf znal Pazin dobře. Věděl již, v kterém kraji jsou, a nemusil prchat Istrií nazdařbůh, byl-li útěk vůbec možný.

Četníci dále nemluvili, ale uprchlíci se dověděli všechno, co potřebovali, kromě toho, jak se jmenuje nejbližší město.

Strážmistr povstal. Procházel se kolem zahrady a díval se, zda se již nevracejí jeho četníci. Dvakrát nebo třikrát vstoupil do pobořené budovy a prohlédl její místnosti. Jednal spíše ze zvyku než z podezření, že by tu mohli být uprchlíci ukryti. Tak přišel až ke sklepení, v němž uprchlíci byli, vstoupil do něho a bodákem se dokonce dotkl hromady lupení, pod kterou byli ukryti Sandorf s Bathorym.

Té chvíle oba uprchlíci trnuli strachem a úzkostí. Byli však odhodláni draze prodat svůj život, budou-li objeveni.

Zamýšleli se vrhnout na strážmistra, využít jeho překvapení, vyrvat mu zbraň a zabít jeho i oba četníky, dříve než by je oni mohli zabít.

Ale v tom okamžiku volali strážmistra ven, a tak opustil sklepení, aniž zpozoroval něco podezřelého. Vraceli se totiž četníci vyslaní na hlídku. V celém kraji nenalezli po uprchlících ani stopy.

Nevraceli se však sami. Provázel je jakýsi muž.

Byl to Španěl, který pracoval v nedalekých solivarnách. Vracel se právě z města, když ho četníci potkali. Poněvadž jim vyprávěl, že prošel mezi městem a solivarnami, četníci se rozhodli přivést ho strážmistrovi k výslechu. Muž se nevzpíral.

Když se octl před strážmistrem, odpověděl na dotaz, zda někdo v solivarnách nezahlédl dva podezřelé cizince:

„Ne, ale když jsem dneska ráno odešel z města, viděl jsem dva muže vystupovat na břeh na konci průplavu.“

„Říkáš dva muže?“ ptal se strážmistr.

„Ano, příliš jsem si jich nevšímal, protože o útěku vězňů nikdo nevěděl a všichni jsme se domnívali, že už byli popraveni. Teď teprve vím, oč mohlo jít. Nedivil bych se, kdyby to byli ti dva.“

Hrabě Sandorf a Štěpán Bathory slyšeli v úkrytu každé slovo z tohoto rozhovoru, pro ně tak důležitého. Byli tedy přece zpozorování, když vystupovali na břeh.

„Jak se jmenuješ?“ pokračoval strážmistr ve výslechu.

„Carpena a jsem dělníkem v solivarnách.“

„Poznal bys ty muže, které jsi spatřil u průlivu?“

„Ano… Snad.“

„Půjdeš teď do města, oznámíš tam, cos viděl, a budeš policii pomáhat.“

„Učiním podle rozkazu.“

„Víš, že je vypsána odměna pěti tisíc zlatých pro toho, kdo přivede policii na stopu uprchlíků?“

„Pět tisíc zlatých?“

„A že čeká káznice toho, kdo by je skrýval?“

„Slyším to poprvé od vás.“

„Tak jdi!“ propustil ho strážmistr.

Španělova výpověď měla za následek, že četníci opustili dvorec. Strážmistr poručil lidem nasednout a pozorněji prohlédnout pobřeží průplavu, třeba již nastávala noc.

Carpena se vydal na cesiu v naději, že získá odměnu pěti tisíc zlatých.

Hrabě Matyáš Sandorf a Štěpán Bathory zůstali ještě chvíli skryti ve sklepení. Věděli, že četníci jsou jim na stopě, že byli zpozorováni a že mohou být poznáni, krátce že istrijská půda není pro ně nijak bezpečná. Musili tedy opustit co nejrychleji její břehy a prchnout.

„Viděl jsem dva muže vystupovat na břeh.“

První směr poskytoval více naděje na úspěch, ale jen tehdy, když se jim podaří zmocnit se nějaké bárky nebo přimět některého rybáře, aby je převezl na druhý břeh Jaderského moře.

O půl deváté, když již nastala tma, vydali se hrabě Sandorf a jeho společník na cestu směrem na západ, aby dostihli mořského břehu.

Cestu opustit nesměli, nechtěli-li zapadnout do močálu. Budou-li však sledovat tuto cestu, jistě dojdou do města, které tato cesta spojuje se zázemím. Znamenalo to zvýšené nebezpečí, ale jinak jednat nemohli.

Asi v půl deváté spatřili na obzoru obrysy města. Nemohli však rozeznat podrobnosti. Bylo vidět jen skupinu domů na mohutném skalisku. Skála zde totiž ovládá moře a pod ní se prostírá přístav. Nad městem se tyčí vysoká zvonice, která se v temnotě zdála ještě vyšší.

Matyáš Sandorf nehodlal vstoupit do města, kde by byla přítomnost cizinců jistě zpozorována a hlášena. Musili obejít město a tak se dostat k moři.

Uprchlíci to učinili, ale již hezkou chvíli byli sledováni, a to týmž mužem, který je spatřil ráno. Byl to Carpena, jehož výpověď před strážmistrem uprchlíci slyšeli.

Když se totiž Španěl vracel domů, ukryl se u cesty a pozoroval, kdo po ní půjde. Náhoda ho tak opět zavedla na stopu uprchlíků.

Skoro v téže chvíli četa policistů, která opouštěla městskou bránu, hrozila jim zatarasit cestu. Byl nejvyšší čas, aby se dali stranou a sešli s cesty.

Došli tak k břehu, kde stál malý rybářský domek. Jeho okna byla osvětlena a dveře pootevřeny. Nedostane-li se tam uprchlíkům útulku, budou ztraceni.

Hledat tam však úkryt znamenalo dát vše v sázku. Ale nemohli váhat.

Hrabě Sandorf a jeho druh spěchali k domku a zastavili se na jeho prahu.

Ve světnici jakýsi muž spravoval síť při světle svítilny.

„Příteli, jak se jmenuje toto město?“ ptal se hrabě Sandorf.

„Rovinj.“

„A s kým mluvím?“

„Jsem Ondřej Ferrato, rybář.“

„Poskytl byste nám útulek přes noc?“

Ondřej Ferrato pohlédl na oba muže, přistoupil ke dveřím a spatřil četu strážníků. Uhodl asi, kdo žádá o jeho pohostinství, a věděl, že uprchlíci jsou ztraceni, jestliže jim nevyhoví.

„Vstupte,“ řekl.

Uprchlíci váhali.

„Příteli,“ řekl hrabě Sandorf, „je vypsána odměna pěti tisíc zlatých pro toho, kdo vydá uprchlé vězně. A to jsme my.“

„To vím.“

„A káznice hrozí tomu, kdo je u sebe ukryje.“

„I to vím.“

„Můžete nás vydat…“

„Řekl jsem, abyste vstoupili, tedy vstupte!“ odpověděl rybář.

A Ondřej Ferrato zavřel za uprchlíky dveře právě ve chvíli, kdy četa strážníků docházela k domku.

KAPITOLA DEVÁTÁ

V RYBÁŘOVĚ DOMKU

Ondřej Ferrato byl rodem ze Santa Manza, malého přístavu v sartenském okrese, který se rozkládá v jižní části ostrova Korsika.

Tento přístav je vedle Bastie a Portavecchie jediným přístavem na východním pobřeží Korsiky, jež v dávných dobách bylo velmi členité, ale teď se účinkem mořských proudů stále více vyrovnává.

V Santa Manza, na úzkém pruhu moře mezi Korsikou a Sardinií, lovil Ondřej Ferrato ryby. Před dvaceti lety si vzal za ženu mladou dívku ze Sartene. Po dvou letech mu dala dcerušku, jež byla pokřtěna jménem Marie.

Rybářská práce je práce těžká, zvláště když je spojena s lovem korálů, pro které je třeba potápět se do velkých hloubek v nejnebezpečnějším místě průlivu. Ondřej Ferrato byl vždy muž odvážný, silný, neúnavný a obratný. Jeho blahobyt vzrůstal. Jeho rozumná a pracovitá žena plnila řádně úkol hospodyně v malém domku. Oba byli poměrně dost vzdělaní. Uměli totiž číst a psát. V té době ze čtvrt miliónu Korsičanů dovedlo psát jen sto padesát tisíc lidí.

Ondřej Ferrato, ač Vlach, byl jako téměř všichni Korsičané smýšlení francouzského. Pro toto své smýšlení nebyl zde příliš oblíben.

Tento kraj, který leží v nejjižnější části ostrova, a tedy daleko od Bastie a Ajaccia, daleko od úřadů, brání se všemu, co není italské nebo sardinské. Proto se obyvatelé okresu nechovali k Ferratovi přátelsky. Na Korsice pak není daleko od nepřátelství k zášti, a od zášti k násilí bývá ještě blíže. Znesvářili se s ním a jednoho dne Ondřej Ferrato v sebeobraně zabil člověka a musil utéci. Nebyl však takové povahy, jakou se vyznačují Korsičané, a neprchl do divokých lesů, aby tam žil životem bandity, než ho sklátí kulka nějakého četníka nebo mstitele.

Opustil ostrov a odplul na Sardinii. Jeho žena prodala domek, bárku, sítě i nábytek a odebrala se brzy za ním. Ondřej Ferrato byl odhodlán nikdy se už do domoviny nevrátit.

Že zabil člověka, to ho ve svědomí velmi tížilo, i když šlo jen o sebeobranu. Protože byl poněkud pověrčivý, chtěl za svůj čin pykat a tak usmířit uraženou spravedlnost. Soudil, že zavraždění člověka mu bude odpuštěno teprve tenkrát, až zachrání jiného, i když pro jeho záchranu nasadí svůj život.

Ondřej Ferrato se v Sardinii dlouho nezdržel. Věděl, že by tam byl brzy vypátrán. Neobával se tak o sebe jako o svou ženu a dcerku, které mohly být zasaženy pomstou krevního mstitele.

Čekal jen na vhodný okamžik a odplul do Itálie, odkud se odebral až do rakouské Istrie.

Z těch důvodů se tedy Korsičan usadil v přístavu rovinjském. Byl dobrý rybář, a proto se mu i zde dařilo dobře. Za devět let po jeho příchodu do Istrie narodil se mu synáček, který dostal jméno Ludvík. Bohužel však jeho narození zaplatila matka smrtí.

Od té chvíle, co ovdověl, žil Ferrato jen pro svou dceru a syna. Marii bylo teď osmnáct let a byla osmiletému bratříčkovi sestrou i matkou zároveň. Nebýt ztráty manželky, byl by býval Ferrato šťasten, neboť byl ve svém okolí milován i vážen.

Ale rybář ze Santa Manza nezapomněl na slib, kterým se zavázal, totiž na slib život za život. Zničil život jednoho člověka a chtěl zachránit život člověku druhému.

Proto neváhal přijmout do svého domu uprchlíky, ač věděl, kdo jsou…

Četa strážníků přešla kolem domku, aniž se zastavila. Hrabě Sandorf a Štěpán Bathory byli tedy na několik hodin v bezpečí.

Domek stál opodál města a nedaleko moře, kde kotvila Ferratova lodice. Lodice byla asi devět metrů dlouhá, měla vysoký stěžeň a hodila se dobře pro rybolov. Nebyla-li v činnosti, byla naplněna vodou a ukryta mezi skalisky. Dostat se k ní bylo lze jen malým člunkem, který byl vytažen na břeh nedaleko domku. Za domkem byla zahrádka, která byla živým plotem oddělena od potůčku širokého jen něco přes metr.

Takový byl onen skromný příbytek, do něhož se uprchlíci uchýlili. Jeho majitel se vydával v nebezpečí, když je chtěl zachránit.

Sotva zavřeli dveře, Sandorf a Bathory se rozhlédli po světnici, do níž je rybář uvedl.

Byla to největší místnost v domku a byla udržována ve vzorné čistotě, což svědčilo o pečlivosti hospodyně.

„A nejdříve snad něco sníte?“ ptal se Ondřej Ferrato.

„Ano, umíráme hlady,“ odpověděl hrabě Sandorf. „Již dvanáct hodin jsme nejedli.“

„Slyšela jsi, Marie?“ zvolal rybář.

Za chvíli již prostírala dívka na stůl bílý ubrus, přinesla jim uzené, sušenou rybu, chléb, láhev domácího vína, talíře a dvě sklenky. Olejová lampa osvětlovala místnost.

Hrabě Sandorf a Štěpán Bathory usedli bez pobídky ke stolu, protože už sotva stáli na nohou.

„A vy?“ ptali se rybáře.

„My jsme již večeřeli,“ odpověděl Ondřej Ferrato.

Vyhladovělí v pravém slova smyslu hltali jídlo, které jim bylo tak přátelsky nabídnuto.

Při jídle však nepřestávali pozorovat rybáře i jeho děti; všichni usedli v koutku místnosti a dívali se na ně beze slova.

Ondřeji Ferratovi mohlo být asi dvaačtyřicet let. Byl to vážný muž, poněkud smutného pohledu, výrazných rysů, opálené tváře a živého zraku. Byl oblečen jako všichni zdejší rybáři, ale i tento oblek prozrazoval statnost jeho těla.

Marie byla spíše po matce a byla to dívka opravdu krásná. Její planoucí oči, temné vlasy a její pleť svědčily, že v jejích žílách koluje ohnivá krev. Povinnosti, které jí osud od raného mládí určil, učinily z ní vážnou bytost. Každý její pohyb prozrazoval klid a rozvahu.

Vše nasvědčovalo tomu, že si dovede poradit se vším, co ji kdy potká, a že bude vždy paní svého života, a nikoli jeho otrokyní.

Mladí rybáři ze sousedství již několikrát požádali o její ruku, ale byli odmítnuti. Věnovala se jen otci a bratříčkovi.

Ludvík byl hoch rovněž statečný, pečlivý a pracovitý. Vyznal se již dobře v rybářských pracích. Provázel otce při rybolovu i tehdy, když jeho otec sloužil jako lodivod na cizí lodi. Naučil se vzdorovat nepohodám a bylo zřejmé, že se z něho stane statný a odvážný muž, který nebezpečí spíše vyhledává, než by se mu vyhýbal.

Otce miloval a sestru zbožňoval.

Hrabě Sandorf pozoroval tyto tři bytosti, které tak silně pojila dojemná láska rodinná. Nepochyboval již, že se octli mezi dobrými lidmi, kterým se mohou svěřit.

Když se uprchlíci najedli, přistoupil k nim Ondřej Ferrato a řekl prostě:

„Jděte spat, pánové. Nikdo netuší, že jste zde. Zítra uvidíme, co se dá dělat dále.“

„Ne, Ondřeji Ferrato,“ odpověděl hrabě Sandorf. „Najedli jsme se a posilnili. Opustíme tento dům, v němž by naše přítomnost znamenala nebezpečí jak pro vás, tak i pro vaši rodinu.“

Ondřej Ferrato k nim přistoupil

„Ano, pojďme,“ souhlasil Štěpán Bathory.

„Jen jděte spat, pánové, nemůže být jinak,“ odpověděl rybář, „celé pobřeží je střeženo a přístav je přes noc uzavřen. Dnes v noci se nedá nic dělat.“

„Budiž tedy, chcete-li,“ odpověděl hrabě Sandorf.

„Ano, přeji si to.“

„Jen ještě slovo. Jak dlouho je náš útěk již znám?“

„Od dnešního rána,“ odpověděl Ferrato. „Ale v pazinské věži jste byli čtyři… a teď jste dva. Říká se, že třetí vězeň byl propuštěn…“

„Ano, Sarkany!“ zvolal Matyáš Sandorf, stěží přemáhaje hněv při vzpomínce na bídného zrádce.

„A čtvrtý?“ zeptal se Bathory, neodvažuje se dokončit větu.

„Čtvrtý vězeň ještě žije,“ odpověděl Ferrato, „poprava byla odložena.“

„Žije?“ zvolal Štěpán Bathory.

„Ano, a vím proč,“ odpověděl hrabě Sandorf posměšně i trpce zároveň. „Čekají, až nás dostanou, abychom zemřeli společně.“

„Marie,“ řekl rybář, „doveď hosty do zadní světnice, ale nerozsvěcuj. Není třeba, aby se tam dnes svítilo. Pak můžeš jít spat. Já a Ludvík budeme vzhůru.“

„Ano, otče,“ souhlasil hoch.

„Pojďte, pánové,“ vyzvala je dívka.

Hrabě Matyáš Sandorf a jeho druh stiskli srdečně rybářovu pravici. Pak se odebrali do pokoje, kde na ně čekaly dvě žíněnky, na které mohli konečně po tolika námahách ulehnout.

Ondřej Ferrato opustil se synem domek, aby se přesvědčil, že nikdo není nablízku a nestřeží okolí. Nikoho nespatřili a uprchlíci mohli tedy odpočívat klidně až do rána.

Noc uplynula bez jakékoli příhody. Rybář několikrát vyšel z domu a nikde nenalezl nic podezřelého.

Druhého dne, 18. června, odebral se Ondřej Ferrato časně ráno do města a do přístavu, aby se dověděl novinky. Na mnoha místech spatřil hloučky hovořících.

Plakáty vylepené od včerejška oznamovaly útěk vězňů a zmiňovaly se o odměně i trestu, jež hrozí osobám, které by uprchlíky přechovávaly. Právě o těchto plakátech všichni hovořili. Lidé si sdělovali domněnky a vypravovali pověsti, na nichž však nebylo nic nového ani zajímavého. Nic nenasvědčovalo, že hrabě Sandorf a jeho společník byli v kraji zpozorováni nebo že někdo ví o jejich přítomnosti.

Avšak v devět hodin, kdy do Rovinje přibyli četníci se strážmistrem, rozšířila se pověst, že před čtyřiadvaceti hodinami byli na břehu průplavu zpozorováni dva cizinci. Četníci prý po nich marně pátrali.

Žádná stopa neprozrazovala, kterým směrem se dali. Podařilo se jim snad dostihnout pobřeží, zmocnit se některé bárky a uprchnout do jiného kraje nebo snad dokonce mimo dosah rakouské říše? Leccos svědčilo, že se tak již stalo.

„Stát alespoň ušetří pět tisíc zlatých,“ říkali jiní.

„A těch peněz se může použít líp než jako odměny udavači,“ dodávali druzí.

„Jistě! Jistě se jim už podařilo uprchnout.“

Podle těchto projevů dělníků i měšťanů klonilo se veřejné mínění spíše na stranu odsouzenců než veřejné moci. Alespoň tomu tak bylo mezi těmi obyvateli, kteří byli původu slovanského nebo italského.

Rakouské úřady tedy nemohly čekat, že jim někdo z občanů podá zprávu o uprchlících. Nezanedbaly však nic, aby je vypátraly. Všichni policisté a všichni četníci stále pročesávali kraj.

Když se Ondřej Ferrato v jedenáct hodin vrátil do svého domku, přinesl tyto zprávy, které uprchlíky jen potěšily.

Hrabě Matyáš a Štěpán Bathory, jimž Marie donesla do pokoje opožděnou snídani, právě jedli. Několik hodin spánku, dobré jídlo a přátelská péče zaplašily již všechny stopy únavy.

„Nuže, příteli?“ ptal se Matyáš Sandorf, jakmile Ondřej Ferrato za sebou zavřel.

„Soudím, pánové, že prozatím se nemusíte ničeho obávat.“

„Co se mluví v městě?“ ptal se Štěpán Bathory.

„Mluví se o tom, že včera byli zpozorováni na břehu Limského průplavu dva cizinci… Byli jste to vy, pánové?“

„Ano, byli,“ dodal Štěpán Bathory. „Jakýsi muž, dělník ze solivaren, nás spatřil a prozradil.“

Uprchlíci vyprávěli vše, co zaslechli v polorozbořeném dvorci.

„A nevíte, kdo je ten udavač?“ ptal se rybář.

„Jen jsme ho slyšeli, ale nespatřili jsme ho,“ odpověděl hrabě Sandorf.

„To je velice nemilé,“ soudil Ondřej Ferrato. „Důležité je, že pronásledovatelé ztratili vaši stopu. Ostatně i kdyby někdo měl podezření, že jste v mém domku, nemusíte se obávat, že by se našel udavač, který by vás zradil. Lid v kraji je vám nakloněn.“

„To mě nijak nepřekvapuje,“ odpověděl hrabě Sandorf. „Lid je zde dobrý, ale musíme počítat s úřady, které neopominou nic, aby nás zase dostaly do své moci.“

„I v tom směru můžete být klidní. Všichni soudí, že jste již na druhé straně Jaderského moře,“ řekl rybář.

„Kéž by tomu tak bylo!“ dodala Marie.

„Jistě se tak stane, milé dítě,“ řekl hrabě dojatě.

„Já vám k tomu, pane hrabě, dopomohu,“ dodal Ondřej Ferrato. „Teď půjdu jako obvykle po své práci. Lidé nás ráno vídají, jak se obíráme sítěmi nebo lodí, a není radno, abychom své zvyky měnili právě dnes. Stejně se musím rozhlédnout, jak asi bude, než se rozhodnu k dalšímu kroku. Jen zůstaňte v domě. Neodcházejte z něho v žádném případě a pod žádnou záminkou. Abyste spíše odvrátili podezření, otevřte okno do zahrádky, ale držte se v pozadí světnice. Vrátím se za hodinu nebo za dvě.“

Po těchto slovech Ondřej Ferrato se synkem odešli. Marie venku vykonávala obvyklé práce.

Na břehu se objevilo několik rybářů. Ondřej Ferrato si s nimi chtěl z opatrnosti promluvit.

„Bude pěkně, vane východní vítr,“ prohodil jeden z rybářů.

„Ano,“ odpověděl Ondřej Ferrato, „ta předvčerejší bouře vyčistila řádně vzduch.“

„Hm, tak jisté to zrovna není,“ ozval se jiný starostlivě. „Vítr se může snadno změnit v bouři, jestliže se dostaví bóra.“

„Nu, pak to bude jen pozemní vítr, který ani nerozbouří moře.“

„To se teprve uvidí.“

„Chceš si vyjet v noci na lov?“

„Samozřejmě, bude-li k tomu čas.“

„Ale přístavy jsou přece uzavřeny.“

„To platí jen pro velké lodi, a ne pro bárky, které se nemohou příliš vzdálit od břehů.“

„Tím líp, poněvadž došla zpráva, že od jihu se blíží množství tuňáků. Musíme si připravit sítě.“

„No, však jste nic nezmeškali,“ zdržoval je Ondřej Ferrato.

„Kdo ví.“

„Buď přesvědčen, že ne. Do noci je ještě hodně času, já také nespěchám, i když chci lovit až u porečských břehů.“

„Pravda, my se chystáme jen kousek za pobřežní skaliska.“ Ferrato a Ludvík přinesli pak sítě, složené nedaleko v kůlně, a rozprostřeli je na písek, aby vyschly.

Za dvě hodiny se rybář vrátil domů a synkovi uložil, aby všechno zchystal k lovu. Usadil se na práh domku, vykouřil tam dýmku a pak teprve vstoupil k hostům. Marie zůstala venku u své práce.

Na břehu se objevilo několik rybářů

„Pane hrabě,“ řekl rybář, „vítr vane od země, a proto nemyslím, že by v noci moře příliš bouřilo. Nejlépe bude, když odplujete se mnou. Tak nezanecháte žádné stopy. Rozhodnete-li se, vyplujeme v deset hodin. V té době se snadno doplížíte mezi skálami až k pobřeží. Nikdo vás nespatří. Dopravím vás člunem na bárku a pak hned odplujeme. Nebude to nápadné, protože jsem rozhlásil, že večer pojedu na lov. Bude-li vítr příliš silný, popluji na jih podél pobřeží a dopravím vás na území kotorské.“

„A nebude-li tak silný?“ ptal se hrabě Sandorf.

„Pak vyplujeme na širé moře,“ odpověděl Ondřej Ferrato, „a přeplujeme Jaderské moře až k Rimini nebo k ústí Pádu.“

„Stačí vaše bárka na tak dalekou plavbu?“ ptal se Štěpán Bathory.

„Ano. Je to pevná, polokrytá loď, o jejíž bezpečnosti jsme se přesvědčili již při mnoha krutých bouřích. Bez nebezpečí to ovšem nebude…“

„Nám na tom nezáleží, jsme tak jako tak ztraceni; ale vy, příteli, dáváte v sázku život…“

„To je již má věc, pánové,“ odpověděl Ondřej Ferrato. „Ostatně konám jen svou povinnost, chci-li vás zachránit.“

„Povinnost?“

„Ano.“

A Ondřej Ferrato vyprávěl o oné události, která měla za následek, že musil opustit domov. Přiznal se, že zamýšlený čin pokládá za pokání za svůj hřích.

„Šlechetné srdce!“ zvolal hrabě Sandorf, hluboce dojat těmito slovy. Pak pokračoval:

„Ať již poplujeme do Kotoru nebo přes Jaderské moře, budete dlouho z domu a vaše nepřítomnost může být lidem nápadná. Nechci, abyste byl zatčen, až se vrátíte…“

„Jen se ničeho neobávejte, pánové,“ odpověděl Ondřej Ferrato. „V době velkých lovů bývám na moři až šest dní. Ostatně jsem už řekl, že to pokládám za svou věc. Je to třeba vykonat, a já to vykonám.“

Proti rybářovu rozhodnutí nemohli nic namítat. Takový způsob útěku byl jistě nejlepší a mohl se také podařit, byla-li bárka opravdu pevná.

Jen při odplutí bylo třeba největší opatrnosti. Očekávali právem, že noc bude velmi temná. Měsíc nesvítil a kromě toho se na pobřeží večer snášela hustá mlha; nesahala však daleko od břehu. V stanovenou hodinu nebude na břehu jistě nikdo, leda pár celníků. Ostatní rybáři v té době budou již zaměstnáni jinde. Spatří-li přece bárku, bude již daleko na širém moři.

„Jak daleko je odtud k nejbližšímu bodu italského břehu?“ ptal se Štěpán Bathory.

„Asi sto kilometrů.“

„Za jakou dobu lze přeplout tuto vzdálenost?“

„Bude-li vítr příznivý, můžeme se dostat do Itálie za dvanáct hodin. Ale vy nemáte peníze. Přijměte tento opasek – je v něm tři sta zlatých – a přivažte si jej k tělu.“

„Příteli!“ vzpíral se hrabě Sandorf.

„Však mi to vrátíte později,“ odpověděl rybář, „až budete v úplném bezpečí. Teď vyčkejte, až pro vás přijdu.“

Ondřej Ferrato pak odešel po svém zaměstnání. Pracoval chvíli venku, chvíli na břehu.

Ludvík zatím nepozorovaně donesl do bárky zásoby na několik dní; zabalil je do nepromokavé náhradní plachty. Toto jednání nemohlo vzbudit podezření. Ondřej Ferrato byl dokonce tak opatrný, že se rozhodl po celý den se s hosty nesetkat. Matyáš Sandorf a Štěpán Bathory zůstali skryti v pozadí malého pokojíku, jehož okno bylo stále otevřeno.

Odpoledne přišlo do příbytku několik rybářových sousedů, aby si přátelsky pohovořili o tahu tuňáků a lovu na ně. Ondřej Ferrato přijímal hosty, jak zde bývá zvykem, v síni a podle místního zvyku je počastoval nápoji.

Tak uplynula větší část dne. Samozřejmě mluvili sousedé i o uprchlících z pazinské pevnosti. Jednu dobu dokonce kolovala pověst, že byli zadrženi na břehu Kvarnerského zálivu, tedy na druhé straně Istrie, ale tato pověst byla brzy vyvrácena.

Vše se zdálo uprchlíkům příznivé. Bylo sice jisté, že pobřeží je střeženo přísněji než jindy, ale až nastane noc, nebude nesnadné stráže oklamat. Jak jsme už řekli, pouze velké lodi měly zakázáno opouštět přístavy, nikoliv však rybářské bárky, které se daleko od břehů nevzdalují, a ani nemohou. Ferratova bárka bude proto moci odplout, aniž vzbudí pozornost nebo podezření stráží. Ondřej Ferrato ovšem do svých výpočtů nepojal návštěvu, kterou byl nucen přijmout pozdě večer. Ta návštěva ho zpočátku pouze znepokojila, ale pak vzrušila. O jejím nebezpečném významu se však dověděl teprve tehdy, když se host vzdálil.

Bylo právě osm hodin a Marie chystala již večeři, když někdo dvakrát zaklepal na domovní dveře.

Ondřej Ferrato neváhal a otevřel dveře. Octl se tváří v tvář Španělu Carpenovi.

Carpena byl původem z Almaye, malého to města nedaleko Malagy. Jako Ondřej Ferrato opustil Korsiku, tak i on odešel ze Španělska, aby unikl následkům nějakého svého činu, a dostal se do Istrie. Tam našel práci v solivarnách, práci nevděčnou, která mu poskytovala jen tolik, že stěží uhájil živobytí. Byl to mladý, asi pětadvacetiletý, silný muž. Byl malé, ale statné postavy. Jeho velkou hlavu kryly černé ježaté vlasy a jeho tvář měla výraz spíše zvířecký než lidský. Carpena neměl rád společnost; nebyl v kraji oblíben pro svou závistivost a mstivost.

Nikdo nevěděl, proč vlastně odešel z vlasti. Hádky se spoludělníky v solivarně, vyhrůžky a rvačky jeho pověst jen zhoršily. Každý se mu rád vyhnul.

Carpena sám však nesoudil o své osobě a povaze nepříznivě. Spíše naopak. Právě proto vyhledával styky s Ondřejem Ferratem.

Rybář ho nikdy nepřijímal přívětivě. A tak i tentokrát, sotva Carpena vstoupil, Ferrato mu vyšel vstříc a ptal se:

„Co zde chcete?“

„Šel jsem kolem, spatřil jsem světlo a vstoupil jsem.“

„A proč?“

„Abych vás navštívil, sousede.“

„Víte přece, že se mi vaše návštěvy nelíbí.“

„To snad bylo dřív,“ odpověděl Španěl, „ale teď tomu bude asi jinak.“

Ondřej Ferrato neporozuměl, co mají znamenat tato záhadná slova. Nemohl však přemoci lehké zachvění, které neušlo jeho hostu. Carpena zavřel za sebou dveře.

„Musím si s vámi totiž o něčem promluvit,“ řekl.

„Myslím, že spolu nemáme o čem mluvit…“

„Já zase myslím, že ano, a to důvěrně,“ řekl Španěl a ztlumil hlas.

„Tak tedy pojďte,“ odpověděl rybář, který toho dne z dobré příčiny nechtěl nikomu bránit ve vstupu do svého domu.

Carpena prošel síní a vstoupil do velké světnice. Ta byla oddělena jen tenkou příčkou od pokojíku, v němž prodlévali Matyáš Sandorf a Štěpán Bathory. Okna této světnice vedla na cestu, kdežto okna pokojíku na zahrádku.

Když osaměli, rybář se zeptal:

„Nuže, co mi chcete?“

„Přicházím se odvolat na vaše přátelství, sousede,“ odpověděl Carpena. „Z jakého důvodu?“

„Důvodem je – vaše dcera.“

„Tak již dost, ani slova!“

„Jen poslyšte… Víte, že miluji Marii a že bych si ji chtěl vzít.“

Tak tohle byla Carpenova žádost!

Pronásledoval dívku již několik měsíců dotěrnými návrhy. Pudila ho k ní spíše zištnost než láska. Ondřej Ferrato byl poměrně zámožný a proti Carpenovi byl hotový boháč. Nic tedy nebylo přirozenější, než že Carpena se chtěl stát jeho zetěm. Stejně přirozené však bylo, že Ferrato nápadníka odbyl, poněvadž se mu vůbec nelíbil.

„Co zde chcete?“

„Carpeno,“ odpověděl chladně Ondřej Ferrato, „předložil jste takový návrh již přímo mé dceři a ona vás odmítla. Mluvil jste o něm také se mnou a já stejně řekl ne. Dnes vám říkám ne zase a naposled.“

Španěl se zamračil. Jeho rty se rozechvěly, až se mezi nimi blýskaly zuby. Zrak mu zaplál hrozivým bleskem. Jizba však byla slabě osvětlena, a tak si Ferrato ničeho z toho nevšiml.

„Je to vaše poslední slovo?“ ptal se Carpena.

„Ano, poslední, protože doufám, že s takovou žádostí přicházíte naposled. Jinak řeknu vždy zase ne.“

„Přijdu ještě jindy,“ odvětil Carpena, „přijdu, až mě k tomu vyzve Marie.“

„Marie?“ zvolal Ondřej Ferrato. „Vždyť víte, že mé dceři se nelíbíte.“

„Její názor se změní, až si s ní promluvím.“

„Vy si s ní chcete promluvit?“

„Ano, chci.“

„A kdy?“

„Hned teď… Ještě dnes večer…“

„Odmítám tuto žádost za ni.“

„Mějte se na pozoru, nevíte, co činíte,“ pravil Carpena hněvivě a drze.

„Proč bych se měl mít na pozoru?“

„Pomstím se!“

„Jen se pomstěte, odvážíte-li se toho, Carpeno,“ odpověděl Ondřej Ferrato, který byl již také rozčilen. „Jak dobře víte, vašich hrozeb se nelekám. A teď pryč, než vás vyhodím.“

Ve Španělovi se zpěnila krev. Chtěl se už vrhnout na rybáře, ale ovládl se a beze slova odešel.

Sotva se vzdálil, otevřely se dveře pokojíku a hrabě Sandorf, který vyslechl celý rozhovor, řekl šeptem Ondřeji Ferratovi:

„To je ten muž, který nás prozradil četníkům. Ten nás viděl, když jsme vystupovali z průplavu. A bezpochyby nás sledoval až sem. Jistě ví, že jste nám poskytl útulek ve svém domě. Musíme prchnout… A vy též… Nebo jsme ztraceni!“

KAPITOLA DESÁTÁ

POSLEDNÍ ZÁPAS

Ondřej Ferrato neodpověděl. Rozbouřila se v něm korsická krev. V té chvíli zapomněl na oba uprchlíky, pro které se již tolik odvážil. Myslil jen na Španěla, viděl před sebou jen Carpenu.

„Bídák! Bídák!“ zvolal konečně. „Jistě ví o všem. Jsme v jeho moci. Měl jsem to pochopit!“

Matyáš Sandorf a Štěpán Bathory s úzkostí hleděli na rybáře. Čekali, co řekne dál a co učiní.

Jestliže se měli zachránit, nesměli čekat ani chviličku, protože zatím mohlo být dílo udavače dokonáno.

„Pane hrabě,“ řekl konečně Ondřej Ferrato, „policie tu může být v krátké chvíli. Ten bídák jistě ví, nebo alespoň tuší, že jste zde. Proto mi neváhal nabídnout obchod – mou dceru za své mlčení. Zničí vás, aby se pomstil mně. Přijde-li policie, pak neuniknete, najdou vás! Musíte prchnout…“

„Máte pravdu, Ferrato,“ řekl hrabě Sandorf. „Ale dříve přijměte díky za vše, co jste pro nás učinil a co jste učinit chtěl…“

„Co jsem chtěl udělat, to ještě udělám,“ řekl Ferrato rozhodně.

„My však tuto oběť odmítáme,“ ozval se Štěpán Bathory.

„Ano, odmítáme ji,“ potvrzoval hrabě Sandorf. „Pro nás jste se vydal již v dost velké nebezpečí. Nalezne-li nás policie zde, čeká vás káznice. Pojď, Štěpáne, odejdeme z domu, dříve než na něj uvalíme neštěstí a zkázu. Prchneme, ale prchneme sami.“

Ondřej Ferrato uchopil hraběte za ruku.

„Kam chcete jít?“ pravil. „Celá země je střežena. Na pobřeží není jediné místo, odkud byste mohli odplout. Odejít odtud znamená jít vstříc jisté smrti.“

„Poslechněte otce, pánové,“ vmísila se do rozhovoru Marie. „Vykoná jen svou povinnost, zachrání-li vás, ať se stane cokoliv.“

„Dobře jsi promluvila, dcero,“ řekl Ondřej Ferrato. „Konám jen svou povinnost. Ať nás Ludvík čeká u loďky. Noc je temná, budeme na moři, dříve než nás kdo spatří. Obejmi mě, Marie, a teď pojďme!“

Hrabě Sandorf a jeho druh však nechtěli jít, protože nechtěli přijmout takovou oběť. Hodlali jen opustit dům. Ale odplout v jeho bárce a vydat jej tím káznici, to nechtěli.

„Pojď,“ řekl hrabě Matyáš Štěpánovi. „Jakmile budeme venku, budeme se musit obávat jen o sebe.“

Oba spěchali k otevřenému oknu pokojíku, aby jím unikli do zahrádky a přes plot se dostali k moři nebo do nitra země.

Vtom vběhl do světnice Ludvík.

„Policie!“ zvolal.

„Žijte blaze!“ zašeptal Matyáš Sandorf a vyskočil oknem. Štěpán Bathory jej následoval.

V té chvíli vstoupila do domku četa strážníků.

Vedl je Carpena.

„Bídáku!“ přivítal ho Ondřej Ferrato.

„To je má odpověď na vaše zdráhání,“ jizlivě odpověděl Španěl.

Rybář byl spoután. Policisté v malé chvíli obsadili všechny místnosti v domku. Otevřené okno v pokojíku jasně ukazovalo, kudy hledané osoby prchly. Pustili se za nimi.

Hrabě Sandorf a Štěpán Bathory zatím doběhli k živému plotu a jedním skokem se přenesli přes něj. Tu však se zablýsklo a do noci třeskl výstřel, který rozechvěl ozvěnou ticho kraje.

Štěpán Bathory byl zasažen kulí. Byl sice raněn jen do ramene, ale měl ochromenou paži a nemohl počítat, s tím, že postačí svému společníku.

„Prchni, Matyáši, prchni!“ zvolal.

„Nikoli, Štěpáne, zemřeme spolu,“ odpověděl hrabě Sandorf, pokoušeje se naložit si druha na ramena.

„Prchni, Matyáši,“ opakoval Štěpán Bathory, „abys mohl na zrádcích vykonat spravedlivou pomstu!“

Tato slova udeřila do sluchu hraběte Sandorfa jako rozkaz. On musil teď dokončit dílo tří. Musil prchnout, aby se mohl vrátit jako mstitel.

Policisté již přibíhali. Hrabě Sandorf by byl býval málem ztracen, kdyby byl váhal jen okamžik.

„Sbohem, Štěpáne!“ zvolal a zmizel v temnotě.

Policisté za ním několikrát vystřelili, ale kule naštěstí nezasáhly prchajícího, který spěchal k mořskému břehu.

Policisté nelenili. Protože neviděli, kudy prchá, neběželi přímo za ním; rozptýlili se tak, aby mu zabránili v návratu nebo v úniku na některou stranu.

„Prchni, Matyáši, prchni!“ zvolal

Zatím jim přispěl na pomoc oddíl četníků, který vytvořil řetěz, takže hrabě Sandorf mohl prchat jen směrem k moři. Ale jak se měl na moři zachránit? Podaří se mu zmocnit se některé lodice? Teď by neměl ani čas, aby ji odvázal. Než by se mu to podařilo, některá kulka by ho zasáhla. Věděl však, že návrat není možný. Prozradil mu to křik stihatelů, který se ozýval na všech stranách.

Musil tedy prchat jen k moři a přes moře. Běžel tak jisté smrti vstříc, ale lépe zemřít ve vlnách než být popraven.

Utíkal dále. Několika skoky doběhl ke kalužím, které na břehu zanechal příliv. Věděl, že stihatelé nejsou daleko, protože kule mu již několikrát hvízdly kolem hlavy.

Za vlastním břehem, jak je tomu všude na istrijském pobřeží, zvedá se řada úskalí mezi břehem a volným mořem. Tam se tvoří četné kaluže, z nichž některé jsou mělké, jiné značně hluboké.

Ale byla to jediná cesta, která hraběti zbývala. Ač nepochyboval, že tam čeká smrt, běžel dále. Brodil se kalužemi a skákal z útesu na útes. Teď se jeho postava jasněji odrážela od temného obzoru. Výkřiky ho poučily, že stihatelé ho už spatřili.

Hrabě Sandorf se rozhodl, že ho živého nesmějí dostat. Vydá-li ho moře, vydá jen jeho mrtvolu.

Tato nebezpečná honba přes kluzké kameny, kde uprchlík při každém kroku mohl upadnout, trvala asi čtvrt hodiny. Hrabě Sandorf měl sice značný náskok, ale brzy již nebude mít pevnou půdu pod nohama. Octl se na posledním skalisku. Dva nebo tři pronásledovatelé byli sotva deset kroků za ním, kdežto ostatní byli ještě vzdáleni.

Obrátil se a v té chvíli opět několik kulí hvízdlo kolem něho. Neváhal již, skočil do moře.

Policisté doběhli až ke kraji skalisk a spatřili hlavu uprchlíkovu jako černý bod, který se vzdaloval k širému moři.

Nový hromadný výstřel rozčeřil vodu kolem Matyáše Sandorfa. Některá z kulí ho jistě zasáhla, protože se potopil a už se neobjevil.

Až do rána střežili policisté a četníci celé pobřeží, ale marně. Nic nenasvědčovalo, že se hrabě Sandorf dostal zpátky na břeh. Bylo jisté, že utonul, nebyl-li usmrcen některou kulí.

Ale ani jeho tělo nebylo nalezeno přes všecko úsilí, které bylo věnováno pátrání na břehu v délce čtyř kilometrů. Poněvadž však vítr vál od země, usoudilo se, že tělo bylo zaneseno na širé moře.

Hrabě Sandorf tedy nalezl smrt ve vlnách Jaderského moře. Po důkladném vyšetřování přijala rakouská vláda tuto domněnku za skutečnost. A pak byl vykonán akt úřední spravedlnosti.

Štěpán Bathory byl dopraven ještě téže noci do pazinského hradu a na několik hodin uvězněn zase ve společné cele s Ladislavem Zathmarem.

Nový hromadný výstřel rozčeřil hladinu

Poprava byla stanovena na druhý den. Štěpánu Bathorymu mělo být přece dopřáno spatřit naposledy ženu a dítě, a také Ladislav Zathmar by se byl mohl rozloučit s Borikem. Úřady totiž konečně dovolily, aby odsouzence směli navštívit jejich přátelé. Ale paní Bathoryová se synáčkem a Borikem opustili Terst. Nevěděli totiž, kam byli vězňové dopraveni, a odjeli je hledat po Maďarsku. Proto nemohli být vypátráni, když jejich návštěva byla konečně vězňům povolena.

A tak se Štěpánu Bathorymu nedostalo útěchy, aby spatřil naposled svou choť a své dítě. Nemohl jim sdělit jméno zrádce, kterého teď také už nestihne pomsta hraběte Sandorfa.

Štěpán Bathory a Ladislav Zathmar byli zastřeleni 30. června v pět hodin ráno. Zemřeli hrdě jako muži, kteří obětovali život za vlast.

Silas Toronthal a Sarkany byli bezpečni před jakoukoliv pomstou. Tajemství jejich zrady bylo známo jen jim a terstskému guvernérovi. A jejich zrada byla odměněna polovinou statků Matyáše Sandorfa. Druhá polovice byla totiž z milosti ponechána dědičce, které měla být odevzdána, až jí bude osmnáct let.

Silas Toronthal a Sarkany, jejichž svědomí neznalo výčitek, mohli v klidu užívat bohatství, kterého nabyli hnusnou zradou.

Ani další zrádce, Španěl Carpena, který dostal pět tisíc zlatých, nemusil se obávat pomsty.

Mohl-li však Toronthal se Sarkanym zůstat v Terstu a zaujímat ve společnosti dále své postavení, poněvadž lidé o jejich zradě nevěděli, byl Carpena nucen pod tíhou veřejného mínění opustit Rovinj. Nikdo nevěděl, kam se odebral. A co ostatně komu na něm záleželo?

Ondřej Ferrato byl uvězněn, souzen a odsouzen k doživotní nucené práci.

Marii, která osaměla s malým Ludvíkem, čekala jen nouze v domku, z něhož byl navždy vyrván otec živitel.

Tak byl dokonán čin zrady tří bídáků, kteří zradili z vypočítavosti, aniž některý z nich – snad kromě Carpeny – své oběti nenáviděl. Jeden chtěl zabránit úpadku svého obchodu a druhý toužil po rychlém zbohatnutí.

Měla tato nešlechetnost zůstat nepotrestána? Hrabě Sandorf, hrabě Zathmar, profesor Bathory, tito tři nadšení vlastenci, a Ondřej Ferrato, skromný a ušlechtilý muž, nebudou snad pomstěni?

Budoucnost nám na tuto otázku dá odpověď.

DÍL DRUHÝ

.

KAPITOLA PRVNÍ

PESCADE A MATIFOU

Za patnáct let po událostech, jimiž končil předcházející díl tohoto vyprávění, a to dne 24. května 1882, konala se slavnost v Dubrovníku, v jednom z největších dalmatských měst.

Dalmácie je pouhý pruh země, vsunutý mezi severní část Alp Dinarských, Jaderské moře a Hercegovinu. Je v něm právě tak místo pro čtyři až pět set tisíc obyvatel, kteří již v té době žili dosti hustě pospolu.

Dalmatinci jsou krásný lid, který žije skromně v této neúrodné zemi, kde plodná půda je vzácná. Dalmatský lid si zachoval hrdost při všech politických změnách, jejichž předmětem byla Dalmácie, roku 1815 připojená k Rakousku mírem v Campu Formiu. Jsou to poctiví lidé a dveře v této zemi opravdu nemají zámek.

Dalmácie se dělila ve čtyři kraje, které byly dále rozděleny na okresy. Hlavním městem země byl v té době Zadar, kde sídlil guvernér.

Dubrovník byl dlouhá léta samostatným městem, či spíše samostatným státem, jakým byly Benátky. Jeho samostatnost sahala zpět až do devátého století. Teprve roku 1808 připojil jej Napoleon ke království Illyrskému.

Již v devátém století dubrovničtí plavci, jejichž lodi se objevovaly ve všech východních přístavech, měli výsadní právo, udělené jim papežskou stolicí, vést obchod s nevěřícími, a to bylo pramenem bohatství dubrovnického lidu. Ale Dubrovník vynikal i svými učenci a spisovateli, takže se mu právem říkalo slovanské Atény.

K námořnímu obchodu je třeba dobrého a hlubokého přístavu, v kterém by mohly kotvit i velké lodi. Takový přístav však Dubrovník nemá. Zdejší přístav je úzký a četná skaliska dovolují přístup jen menším bárkám.

Naštěstí ve vzdálenosti asi jednoho kilometru na sever stvořil rozmar přírody jeden z nejvýbornějších přístavů, jaký si může přát i nejrozsáhlejší lodní doprava.

Je to přístav Gruž, snad nejlepší z celé Dalmácie. Je tak hluboký, že do něho mohou vplout i válečné lodi, a má v okolí dost místa pro loděnice, dílny a skladiště.

Vzhledem k této důležitosti vedla již v době našeho vyprávění z Dubrovníka do Gruže krásná třída, po jejíchž obou stranách byly vystavěny rozkošné letohrádky. Tato třída bývala oblíbeným místem procházek dubrovnických občanů.

Dubrovník byl dlouhá léta samostatným městem

Zmíněného dne, asi v devět hodin dopoledne, bylo vidět, že do Gruže proudí dubrovnické obyvatelstvo ve zvýšeném počtu. Konala se tam totiž místní slavnost, při níž bylo mnoho zábavních podniků. Byli tu různí herci a umělci, jejichž vábení, hudba a písně naplňovaly hlukem celé okolí přístavu.

Cizinec tam mohl studovat různé slovanské typy, mezi něž se mísili tuláci všech národů a ras. Byli tam nejen místní obyvatelé, ale i potulní umělci, kteří přišli kořistit ze zvědavosti lidu. Vypravilo se tam také hojně venkovanů a horalů.

Zvláště četně byly zastoupeny ženy, a to jak měštky v oděvu podle tehdejší západní módy, tak i venkovanky v nádherných místních krojích.

Radovánky dosáhly vrcholu. Krámky a budky byly stále obléhány. Ale návštěvníkům byla připravena ještě jiná bezplatná podívaná. Měla totiž být na moře spuštěna loď o dvou stěžních, jaké lze na Jaderském moři často spatřit. Jsou známy pod jménem trabacolo.

Spuštění na vodu se mělo konat v šest hodin večer a kýl lodi byl již zproštěn všech opor kromě jediné, aby po jejím odstranění mohl sjet do vody.

Do té doby zatím se snažili přilákat pozornost různí takzvaní „umělci“.

Největší pozornosti obecenstva se těšili guslaři, kteří zpívali písně své vlasti a doprovázeli se na podivných nástrojích.

Jeden z těchto hudebníků, mladý muž snědé pleti a černých vlasů, zpíval tuto píseň za doprovodu guslí, které tiskl mezi koleny:

„Když vábně ve sluch tvůj zní cikánky píseň tklivá, tu pozor dej si, hochu můj, ve střehu buď a pozoruj, jak se dívá, když ti zpívá.

Když černý její zrak je upřen kamsi do dálavy, či vklíněn bílých do oblak, ji slyšet můžeš bez obavy.

Když vábně ve sluch tvůj zní cikánky píseň tklivá, tu pozor dej si, hochu můj, buď ve střehu a pozoruj, jak se dívá, když ti zpívá.“

Po prvních slokách obcházel zpěvák s guslemi v rukou od diváka k diváku, aby vybral odměnu za svůj zpěv. Odměnili ho drobnými mincemi.

Příjem se mu asi zdál příliš nepatrný. Vrátil se na své místo a snažil se zvýšit uznání posluchačů dalšími slokami:

„Když pohled její však v tvé oči hloub se noří, tu zastři sluch a odvrať zrak, sic – srdce rázem hoří.

Když vábně ve sluch tvůj zní cikánky píseň tklivá, tu pozor dej si, hochu můj, ve střehu buď a pozoruj, jak se dívá, když ti zpívá.“

Muž ve stáří asi padesáti až pětapadesáti let poslouchal klidně zpěvákovu píseň, ale byl asi málo citlivý pro poezii toho druhu, protože se jeho peněženka neotevřela. Nezpívala tu přece cikánka, která by na něho pohlédla černým okem, nýbrž pouhý chudák, který si chtěl něco vydělat. Muž chtěl už opustit své místo bez zaplacení, když ho mladá dívka, která ho provázela, zadržela a řekla:

„Otče, nemám u sebe peněz, prosím vás, dejte něco tomu člověku!“

A tak se stalo, že guslar dostal na dívčinu přímluvu tři nebo čtyři krejcary. Její bohatý otec by jinak chudákovi nebyl dal nic, ne snad z lakomství, ale spíše proto, že nebyl z těch, které dojímá lidská bída.

Potom se oba dva prodírali zástupem k dalším hlučícím boudám, guslar však zmizel kamsi do nedalekého hostince, aby tam svůj výdělek prolil hrdlem. Za těch několik vybraných krejcarů si bezpochyby koupil silnou kořalku rakiji.

Ale všichni ti potulní umělci neměli u obecenstva stejný úspěch. A nejzanedbávanější byli dva akrobaté, kteří marně chtěli přivábit pozornost na pódium, před nímž nebylo diváků.

Nad pódiem viselo křiklavě pomalované plátno, dosti již ošumělé, a na něm byly vodovými barvami zobrazeny fantastické postavy zvířat. Byli tam lvi, šakali, hyeny, tygři a mohutní hadi, prohánějící se nebo svíjející se v neskutečných krajinách.

V pozadí za plátnem, které tu nahrazovalo oponu, bylo malé jeviště, zakryté kolem dokola starými plachtami. Plachty byly na mnoha místech děravé, takže lidé mohli nahlížet dovnitř bez vstupného, a akrobaté jim to trpěli.

Vpředu na dvou slabých tyčích bylo přibito hrubé prkno a na něm byla uhlem napsána tato slova:

PESCADE A MATIFOU

francouzští akrobaté

Oba tito mužové se lišili svým vzhledem a pravděpodobně i povahami, jak jen se dva lidé mohou od sebe lišit.

Snad jen jejich stejný původ je spojil tak těsně, že se rozhodli společně se pustit do světa za skývou chleba.

Oba byli z Provence.

Jejich jména byla stejně dost podivná. Pravděpodobně k nim daly podnět dva zeměpisné názvy, a to mys Matifou a předhoří Pescade, které ohraničují Alžírský záliv. Tato jména se skutečně shodovala s jejich zjevem.

Mys Matifou je totiž mohutná výšina, která se tyčí na severovýchod od alžírského přístavu.

Stejně mohutný byl i Matifou, pravý to Porthos. Byl to silák. Člověk by tomu ani nevěřil, kdyby ho neviděl. Měřil skoro dva metry a statný byl přiměřeně k té výšce. Byl to vzor lidské síly v celé její mohutnosti, a přece ten, kdo by se ho byl otázal na jeho věk, byl by býval překvapen odpovědí, že je mu teprve dvaadvacet.

Tento obr, nepříliš vzdělaný, měl srdce ze zlata. Zášť a hněv mu byly úplně neznámé. Nikomu by nedokázal ublížit. Když někomu podával ruku, bylo vidět, že tak činí nesmírně opatrně, aby mu vřelejším stiskem nezpůsobil bolest nebo dokonce zranění.

V jeho povaze nebylo ani stopy po zuřivosti tygra, jehož sílu měl. Snad také proto poslouchal na slovo svého druha, jako by byl obrovským synem onoho druhého, postavou zcela nepatrného človíčka.

Na druhé straně Alžírského zálivu, právě naproti mysu Matifou, je výběžek Pescade, úzký a kamenitý pruh země, který vybíhá hluboko do moře.

Pescade měl jméno tohoto výběžku a skutečně byl malý, drobný a hubený, ač mu bylo dvacet let. Jeho tělo vážilo sotva osminu toho, co tělo jeho druha.

Byl to však člověk vtipný, pružného a čilého těla a stále výborné nálady, která ho neopouštěla ani v nejhorších dobách. Byl svérázný mudrc, vynalézavý a praktický, hbitý jako opice, ale bez její zlomyslnosti. Byl nerozlučným společníkem dobromyslného a těžkopádného Matifoua, kterého neopouštěl a nemínil opustit na trudné cestě akrobata.

Oba byli potulní akrobaté a chodili po slavnostech a trzích. Matifou sváděl v arénách zápasy a předváděl různé důkazy své síly. Při představeních si se svým mladším druhem pohrával, jako by to byla pouhá kulečníková koule. Pescade pak zpíval, recitoval, prováděl různé žerty, bavil obecenstvo všelijakými šprýmy a budil mnohdy úžas odvážnými výkony na napjatém laně. Překvapoval také uměleckými kousky s kartami. Vyrovnal se nejobratnějším kejklířům, neboť dovedl oklamat i nejlepšího pozorovatele.

„V tomto umění jsem již dávno složil maturitu,“ říkával často.

Ale řekněte mi – toto rčení bylo u Pescada velmi časté –, proč právě dnes oba akrobaté nedovedli vzbudit pozornost obecenstva, které se tak hojně obdivovalo ostatním umělcům? Proč dnes neměli mít ani ten skrovný příjem, na který byli zvyklí?

Bylo to prostě nevysvětlitelné.

Jejich řeč – jakási smíšenina italštiny s provensálskou franštinou – byla jistě srozumitelná všemu dalmatskému obyvatelstvu alespoň potud, pokud toho bylo třeba při výkonu jejich umění.

Oba akrobaté nikdy nepoznali své rodiče. Od mládí se těžce protloukali světem a žili spíše bídně než špatně. Nesnídali-li každého dne, večeřeli aspoň téměř každého večera, což jim dostačovalo, protože – jak říkával Pescade – člověk nesmí žádat nemožnosti.

Toho dne se ten ubohý hoch snažil přilákat alespoň několik diváků do chudičkého divadélka, aby sehnal na večeři. Ale ani jeho výmluvnost, jeho vtip a žertovné úšklebky, které jindy každého rozesmály, nedovedly přilákat obecenstvo. A přece oba akrobaté žili již několik měsíců mezi slovanským obyvatelstvem.

Když se rozhodli opustit Provensálsko, vydali se přes přímořské Alpy, Milán a Lombardii do Benátek. Odtamtud je nouze hnala do Terstu a do Přímoří. Z Terstu putovali dál podél dalmatského pobřeží až do Dubrovníka. Zjistili totiž, že jejich příjmům svědčí líp brát se stále vpřed než se vracet. Kde už jednou byli, tam zevšedněli, kdežto při stálé pouti vpřed přinášeli alespoň stále svěží a nový program, který tu a tam přece jen přinesl nějaký výtěžek.

Oba byli potulní akrobaté

Dnes poprvé zpozorovali, že jejich pramálo skvělý život může se stát přímo krušným. Ti chudáci měli vřelé přání, aby se mohli vrátit domů, ale nevěděli, jak to uskutečnit. Vláčeli na nohou těžkou olověnou kouli, kouli bídy, s kterou nelze ujít tisíce kilometrů pěšky.

Teď se nezabývali myšlenkami na budoucnost, protože je volala přítomnost, totiž hlad v žaludcích, na jehož ukojení neměli dosud ani špetku naděje.

V pokladně – totiž v uzlu kapesníku, kam Pescade obyčejně ukládal nevelkou peněžní hotovost obou – nebyl ani jediný krejcar. Marně se človíček namáhal přilákat diváky, marně jim zoufale líčil, co vše u nich uvidí. Stejně nadarmo ukazoval Matifou mimojdoucím své mocné svaly. Nikoho nenapadlo vstoupit do malého prostoru za plátnem.

„Tihle Dalmatinci jsou strašně tvrdí a nepřístupní,“ stěžoval si Pescade.

„Ano, tvrdí jako dlažební kámen,“ souhlasil Matifou.

„Pochybuji, že i pro nás bude dnes svátek. Budeme se musit asi stěhovat,“ pokračoval Pescade.

„A kam půjdeme?“ ptal se Matifou.

„Jsi příliš zvědav.“

„To mi to nemůžeš říci?“

„Nuže, co bys říkal zemi, kde bychom měli jistotu, že budeme jíst alespoň jednou denně?“

„Kde je ta země?“

„Leží daleko, strašně daleko, ba více než daleko.“

„Snad až na konci země?“

„Země přece je bez konce,“ odpověděl Pescade vážně. „Kdyby měla konec, nemohla by být kulatá. Kdyby nebyla kulatá, neotáčela by se. Kdyby se neotáčela, pak by stála, nu, pak by stála… stála by…“

„A co by se stalo?“ přerušil ho Matifou netrpělivě.

„Hm… snad by spadla na slunce.“

„A potom?“

„Potom by se stalo to, co se stává neobratnému kejklíři, když se mu jeho dvě koule setkají ve vzduchu. Bác, vše se roztříští, obecenstvo píská, chce nazpět peníze, musí je dostat – zkrátka nevečeří se.“

„Když tedy země spadne na slunce, nebudeme večeřet?“ ptal se Matifou.

A Matifou se úplně ponořil v přemýšlení o hrozných následcích, které by taková katastrofa mohla mít. Usedl do kouta, zkřížil ruce na prsou a kýval hlavou jako porcelánový Číňan. Neviděl, neslyšel a nemluvil. V jeho mozku se rodily mnohé a mnohé myšlenky, které se mísily v hroznou spleť… Zdálo se mu, že letí kamsi vysoko… Ještě víc než vysoko a náhle že padá, že padá do svého vlastního žaludku… totiž do prázdna.

Byla to skutečná můra. Ubožák se zvedl a tápal jako slepý s rozpjatýma rukama. Nechybělo mnoho a byl by spadl z lešení.

„Matifoue, co to provádíš?“ zvolal Pescade, který zachytil přítele za paži, a nikoli bez námahy ho strhl zpátky.

„Já…? Já… co já?“

„Ty… kdo jiný!“

„Já…,“ ozval se konečně Matifou, který začínal zase vnímat svět kolem sebe, „musím něco udělat, a proto s tebou musím mluvit, Pescade.“

„Tak tedy mluv a neboj se, že tě někdo uslyší. Pryč, diváci, co byste tu dělali, když tu nejste!“

Matifou opět usedl a velmi pozorně, jako by se obával, aby svého drobného přítele nerozmáčkl, přitáhl Pescada k sobě.

KAPITOLA DRUHÁ

SPUŠTĚNÍ LODI

„Jak je vidět, nejde to,“ promluvil Matifou. „Co nejde?“ ptal se Pescade. „No naše obchody…“

„Pravda, ty by mohly jít líp, to je nesporné, ale mohly by jít také hůř.“

„Pescade?“

„Co je, Matifoue?“

„Nebudeš se na mne hněvat, když ti něco řeknu?“

„Samozřejmě že se budu hněvat, když to bude k zlosti.“

„Tedy… musíš mě opustit.“

„Jak to myslíš…? Chceš vystupovat sám?“ ptal se Pescade. „Ano.“

„To jsem opravdu zvědav jak. Jen pokračuj!“

„Jsem přesvědčen, že by se ti vedlo líp, kdybys byl sám. Já ti jen překážím, beze mne bys našel dost prostředků, abys…“

„Heleď,“ přerušil ho Pescade, „jsi silný, ne?“

„To jsem.“

„A velký.“

„To taky.“

„Tak si pamatuj, že jsi tak hloupý, jak jsi silný a velký.“

„A proč, prosím tě?“

„Poněvadž mluvíš ještě hloupěji, než vypadáš. Já mám opustit přítele? S kým potom budeš vystupovat?“

„Hm…“

„Kdo bude dělat salto mortale s tvých ramenou?“

„To nevím…“

„A kdo veletoč na tvé napjaté paži?“

„Pravda…,“ ozval se Matifou, pro kterého tolik otázek bylo přece jen příliš.

„Ano, takový veletoč před obecenstvem, které zuřivě tleská… když náhodou nějaké to obecenstvo je.“

„To obecenstvo,“ vzdychl si Matifou.

„Tak už toho nechme,“ rozhodl Pescade, „a přemýšlej jenom, jak si dnes opatříme večeři.“

„Já nemám hlad.“

„Nepovídej, ty máš hlad vždycky, a zvláště teď,“ odpověděl Pescade a položil ruku na ohromná ústa svého druha. „Je to znát na tvých zubech, které jsou ostřejší než špičáky nějakého vlčáka. Máš hlad, to ti říkám já, a najíš se, jakmile jen vyděláme půlzlatník nebo třeba čtvrtzlatník.“

„A ty, maličký?“

„Což o mne… Mně stačí zrnko prosa, já nepotřebuji, abych byl silný, kdežto ty… jen se řiď mou radou! Čím více jíš, tím více tloustneš, a čím více tloustneš, tím se stáváš větší zvláštností…“

„Zvláštností…? Hm, snad ano.“

„Já naopak tím více hubnu, čím méně jím, a stávám se tím větší zvláštností, čím více hubnu. Není to snad pravda?“

„Pravda to je,“ prostoduše přisvědčil Matifou. „Je tedy v mém zájmu, Pescade, abych hodně jedl, že ano?“

„Zrovna jak jsi řekl, můj obře, a v mém zase je, abych nejedl.“

„Takže když zbude jen pro jednoho…?“

„Bude to pro tebe.“

„A bude-li dost pro oba?“

„Pak to bude zase pro tebe. Matifou vydá přece za dva, ne?“

„Za čtyři… za šest… za deset…!“ zvolal Herkules, kterého by opravdu nezmohlo deset lidí.

Ponecháme-li stranou nadsázky, kterými všichni siláci ještě zveličují svou sílu, bylo pravda, že Matifou dosud přemohl každého člověka, který byl ochoten se s ním měřit.

Vyprávěly se o něm dva úžasné příběhy, které skutečně zněly jako zázrak.

Kdysi v cirkuse postaveném ze dřeva povolil trám, který podpíral celou kostru. Praskot děsil diváky; hrozilo jim, že budou rozdrceni. Nastala panika a všichni spěchali do chodeb. Ale byl zde silák Matifou. Skokem se doslal k sloupu již povolujícímu a podepřel jej mohutnými rameny na tak dlouho, pokud se poslední divák nedostal z cirkusu. Pak se jedním skokem dostal ven sám a hned za ním se zřítila kostra stanu.

To je důkazem, jakou měl sílu v ramenou. A jakou měl sílu v pažích, o tom svědčí tato příhoda:

Jednoho dne se na loukách v Camargue splašil býk, utekl z ohrady a zranil několik lidí. Byl by jistě způsobil mnohem větší neštěstí, kdyby nebyl zasáhl Matifou. Obr skočil před zvíře a vyčkával jeho útok s klidnou rozvahou. Ve chvíli pak, kdy býk sklonil hlavu, aby ho nabral na rohy, uchopil ho Matifou za ně a držel ho tak dlouho, až býka svázali a zneškodnili.

O jeho nadlidské síle by se dalo ještě leccos vyprávět. A popsali bychom přitom též jeho odvahu a obětavost. Nikdy neváhal nasadit život, šlo-li o záchranu bližních. Byla to krátce bytost stejně dobrá jako silná. Ale neměl-li sílu ztratit, musil se dobře živit, a proto ho Pescade nutil jíst; nebylo-li dost pro dva, přenechával mu i svůj díl. Tentokrát však nebyla naděje na jídlo ani pro jednoho.

„To je k zbláznění,“ opakoval Pescade.

A aby zlepšil náladu svou i svého druha, začal se svými žerty, šprýmy a grimasami. Poskakoval na lešení, kroutil se a chodil po rukou. Říkal totiž, že nemá takový hlad, když je hlavou dolů.

A obrácen k pomyslnému obecenstvu, opakoval stále nesmysly, jakých je slyšet dost všude, kde se vyskytne šašek nebo klaun a kde je i dost hloupých lidí, aby ho poslouchali.

„Jen vstupte, dámy, jen vstupte, pánové,“ volal, „platí se teprve při odchodu… pouhý krejcar za osobu.“

Ale má-li někdo odejít, musí nejdříve přijít, a nikdo se k tomu neměl. Pět nebo šest osob se sice zastavilo před pomalovaným plátnem, avšak nikdo se neodhodlal vstoupit dovnitř.

Pescade ukazoval hůlkou na zvířata namalovaná na plátně. Neměli sice zvěřinec, plátno po někom podědili, ale Pescadovi to nevadilo. Vysvětloval, jak by Matifou všechna tato zvířata hladce přemohl, kdyby se s nimi setkal v jejich domovině, a jak bohaté hody by si připravil z jejich masa.

A Matifou s dobráckým úsměvem přerušoval chvílemi křik svého druha mocnými údery do bubnu, který hřměl jako nějaké dělo.

„Zde vizte, pánové,“ ukazoval Pescade na plátně, „šerednou hyenu, která houfně žije v Africe. Je to zvíře rychlé, ale strašně krvelačné. Často přeleze i zdi hřbitovů a vyhrabává mrtvoly, aby je požrala.“

Pak ukázal na jiné místo plátna, kde byla namalována žlutavá voda s modrými květy. Vykládal:

„A zde se podívejte, dámy a pánové, na tohoto zajímavého nosorožce. Je mu teprve patnáct měsíců a byl chycen na Sumatře. Při přeplavbě by byl málem svým rohem probodl bok lodi.“

Hůlka se svezla opět na jiné místo plátna, kde na svěžím trávníku ležely rozmetané lidské kosti.

„Jen vstupte, dámy, jen vstupte, pánové!“

„A tady, dámy a pánové, vizte věci nejstrašnější. To jsou stopy po hrozném lvu z Atlasu. Obývá Saharu a po žhavém písku běhá dolů a nahoru. Když slunce příliš pálí, pak někde v jeskyni se válí. Nebojí se ani vody, naopak hledá ji, když měl takovéhle hody.“

Ale všechno marno. Pescade zbytečně namáhal hlas i obraznost. A stejně zbytečně Matifou bušil do bubnu.

Jen několik Dalmatinců statných postav se zastavilo před obrem a prohlíželo si ho znaleckým okem.

Pescade toho hned využil a vybízel je, aby změřili síly s Matifouem.

„Jen dále, pánové, jen dále. Chvíle je nad jiné vhodná. Tady máte příležitost, která se vám už po celý život nenaskytne. Velký zápas velkých mužů. Čí ramena se dříve dotknou země? Matifou je si jist, že porazí každého, kdo mu prokáže čest, že s ním bude zápasit. Vítěz dostane papírový řád… Budete vy ti vítězové, pánové?“ obrátil se Pescade přímo na tři statné horaly, kteří Matifoua skoro hltali zrakem.

Ale mládenci nepokládali za vhodné, aby zkusili svou statečnost s tímto obrem. A tu Pescade konečně prohlásil, že bude nucen sám podstoupit zápas se svým druhem, když nikdo nemá odvahy. „Ano, síla se bude měřit s obratností,“ zvolal. „Jen dále, pánové, jen dále, uvidíte, co jste ještě nikdy neviděli. Obr Matifou v křížku s maličkým Pescadem. Zápas dvou provensálskýeh dvojčat. Ano, jsme dvojčata… Ač ne ze stejné matky a ač také nejsme stejného věku. Ale to nevadí, jen se podívejte, jak jsme si podobni.“

Jakýsi mladík se zastavil a pozorně poslouchal otřepané kejklířovy vtipy.

Byl to jinoch asi dvaadvacetiletý, dosti vysoké postavy a příjemných rysů obličeje, v němž však bylo vidět stopy práce, častého hloubání i utrpení. Jeho černé oči, krátký černý vous a pečlivě upravený knír dávaly tušit, že v jeho žílách koluje maďarská krev.

Byl oděn prostě v oblek sice úpravný, ale ne zrovna podle poslední módy. Jeho chování dokazovalo, že tento mladík již vnitřně dospěl v muže. S útrpností pozoroval Pescadovu marnou snahu o přilákání diváků. Poněvadž sám bídu znal, nebyla mu lhostejná bída jiných.

Jsou to dva Francouzi, řekl si. A jsou to ubožáci, kteří dnes ještě nevydělali ani krejcar.

Napadlo ho, aby jim sám dělal obecenstvo, samozřejmě platící. Věděl, že vstupné, které jim zaplatí, bude pouhá almužna, i když ne almužna zřejmá, a oběma ubožákům přijde jistě vhod.

Proto přistoupil ke vchodu, který byl zahrazen plátnem. „Jen vstupte, pánové, vstupte,“ volal Pescade. „Představení právě začíná.“

„Ale jak vidím… jsem sám,“ upozornil ho vlídně mladík.

„Praví umělci, pane,“ odpověděl Pescade hrdě, „nehledí tolik na počet obecenstva, jako na jeho jakost.“

„Pak tedy dovolíte…,“ řekl mladík a vyňal z kapsy peněženku.

Vzal z ní dvě zlatky a položil je na cínový talíř, který stál na stolku u vchodu.

Šlechetné srdce, řekl si Pescade v duchu.

Potom se obrátil na svého přítele:

„Na zápasiště, Matifoue, na zápasiště! Ať pán za své peníze něco uvidí.“

Ale ve chvíli, kdy chtěl vstoupit do stanu, tento jediný návštěvník se prudce obrátil a odkvapil. Spatřil totiž onu dívku s mužem, kteří před chvílí naslouchali písni guslara. Mladík i dívka vykonali skoro zároveň skutek milosrdenství. Dívka pomohla k almužně guslarovi a mladík zachránil provensálské umělce.

A jakmile mladík zahlédl dívku, zapomněl na vstupné i na divadlo, které měl spatřit, a spěchal tím směrem, kde mu dívka zmizela v zástupu.

„Ale pane, to nejde,“ volal Pescade za ním. „Nezasloužili jsme si ještě vaše vstupné. Kde je? Kam zmizel?… Poslyšte, pane!“

Pescade marně volal na své obecenstvo. Zmizelo. Pohlédl na svého druha, který byl neméně překvapen, a zůstal stát s otevřenými ústy.

„Nemáme štěstí,“ vzdychl si obr. „Právě když jsme chtěli začít.“

„Tak tedy začněme,“ rozhodl Pescade a sestupoval po schůdcích do stanu.

Tam prováděli své umění před prázdnými lavicemi, které ostatně ve stanu ani nebyly, aby si nějak zasloužili peníze, které dostali od neznámého.

V té chvíli se ozval na nábřeží hluk a křik. Husté davy se hrnuly jedním směrem, k moři, a z jejich úst se ozývaly výkřiky:

„Loď…! Loď…! Trabacolo!“

Nastal totiž okamžik, kdy měla být lodice spuštěna na moře. Toto divadlo silně vábilo zvědavost. Ulice s boudami a budkami byla rázem opuštěna a vše se hrnulo k loděnici.

Pescade a Matifou poznali, že se zatím nedočkají diváků. Odešli tedy ze stanu, vedeni nejen zvědavostí, ale i touhou najít onoho muže, který jižjiž chtěl přihlížet jejich představení.

Ubírali se také k loděnici.

Ta byla poněkud stranou od přístavu, na konci výběžku vyčnívajícího do moře. Protlačili se, užívajíce pádně svých loktů, až do prvých řad zvědavců. Ani jejich nejslavnější představení nepřilákalo tolik diváků, kolik se jich tísnilo zde. Ó, jak nevděční jsou lidé, kteří nedovedou ocenit pravé umění, ač se dají vzrušit divadlem tak prostým, jakým je pouhé spuštění lodi na vodu!

Loď byla již zbavena podpor a všechno bylo hotovo, aby mohla být spuštěna na moře. Na palubě byla již připravena kotva, aby zarazila její běh, jakmile se kýl dostane do vody. Lodice měla sice nosnost jen padesát tun, ale byla přece dost velká. Proto byla před jejím spuštěním vykonána všechna bezpečnostní opatření.

Na palubě lodi stáli u zadního stěžně dva lodníci a dva jiní stáli na přídi; ti měli na starosti kotvu.

Jako vždy byla loď obrácena k moři zádí a tak měla být spuštěna. Její kýl, spočívající na dřevěné a dobře namydlené podložce, držela jen jediná vzpěra. Jakmile bude vzpěra odtržena, loď se dá v pohyb, který se bude zrychlovat její tíží. Asi půl tuctu tesařů již uvolňovalo vzpěru a poklepávalo železnými kladivy na klíny umístěné pod kýlem lodi, aby ji poněkud nadzvedly. Davy tiše a se zájmem sledovaly jejich práci.

V tu chvíli se za záhybem předhoří, které chrání přístav na jihu, objevila zábavní jachta. Mohla mít nosnost asi tři sta padesát tun. Za chvíli musila plout kolem výběžku, z něhož měla být lodice spuštěna. Jakmile ji tesaři spatřili, přestali uvolňovat kýl, aby snad nedošlo ke srážce. Chtěli počkat, až se jachta dostane za čáru, kterou bude v moři sledovat spuštěná lodice.

Takové opatření bylo jistě nutné, protože srážka obou plavidel by způsobila velkou spoušť na palubě jachty a lodice sama by se po nárazu na mnohem větší družku asi potopila.

Dělníci čekali. Šlo o odklad jen několika minut.

Jachta se blížila stále více k loděnici. Bylo již vidět prostým okem, že lodníci na palubě připravují kotvu.

Zraky všech se obrátily k pěkné lodi, jejíž bílé plachty byly pozlaceny paprsky večerního slunce. Námořníci na palubě byli oděni v kroj maltézských námořníků a na hlavě měli červené čapky. Kapitán na ně klidně volal rozkazy z velitelského můstku.

Loď se již octla před loděnicí, když tu se z mnohých hrdel ozval výkřik zděšení.

Kýl nové lodice se totiž začal pohybovat. Klíny byly asi už příliš uvolněny a loď se svou váhou dala v pohyb právě ve chvíli, kdy jachta plula těsně kolem loděnice.

Srážka obou lodí se zdála neodvratná. Nebylo lze jí zabránit, každý pokus byl marný. Na pokřik diváků odpověděl zděšený výkřik námořníků z jachty.

Pomalu klouzalo lano po hlavni

Kapitán jachty si zachoval chladnou krev a dal ihned obrátit kormidlo, ale nebylo již možno, aby jachta včas unikla.

Kýl nové lodice rychle sjížděl po dřevěném podkladě. Třením kýlu po podložce vznikal hustý dým a záď se jižjiž nořila do vln.

Tu z řad diváků vyskočil muž a chopil se lana, které viselo z boku lodice. Marně však svíral provaz a opíral se nohama o zem. Sám se jen vydával v nebezpečí, že bude stržen do moře.

Tu zpozoroval nedaleko dělovou hlaveň, pevně zaraženou v zemi. K této hlavni byly obyčejně přivazovány lodi. Jediný skok a již se lano zadrhlo kolem hlavně, zatímco odvážlivec nepřestával svírat jeho druhý konec. Ale ani teď jeho síla ještě nestačila. Pomalu klouzalo lano po hlavni děla. A pomalu byl muž k ní přitahován. Přijde chvíle, kdy bude nucen provaz pustit, nemá-li být rozmačkán.

Ale nedošlo k tomu. Po několikavteřinovém úsilí se provaz náhle přetrhl. Lodice se hluboko ponořila do rozčeřených vln a zase se z nich vynořila.

Odvážlivec zdržel lodici jen o několik vteřin, ale ta chvíle stačila. Lodice sjela do moře ve vzdálenosti několika metrů za jachtou a letěla vlnami zálivu.

Jachta byla zachráněna.

Muž, který vykonal toto odvážné dílo, na něž by nestačil nikdo jiný, byl Matifou. Vše se odehrálo tak rychle, že mu nikdo nedokázal přispěchat na pomoc.

„Výborně, výborně!“ volal Pescade a spěchal k druhovi, aby ho objal. A již se ozval na všech stranách potlesk a bouře pochvaly. Každý se chtěl protlačil k obru, ale ten byl tak skromný, že nadšení zástupu nechápal.

Za pět minut poté zakotvila jachta v přístavu. Pěkná šestiveslice přivážela jejího majitele na břeh.

Byl to vysoký, asi padesátiletý muž. Vlasy měl již skoro úplně bílé a vousy měl přistřiženy po arabském způsobu. Velké tmavé oči oživovaly opálenou tvář pravidelných a dosud krásných rysů. Každému byla jistě hned nápadná vznešenost, kterou prozrazoval postoj jeho těla.

Byl oděn jako námořník. Tmavomodrý kabát se zlatými knoflíky, stažený černým pásem, a lehký klobouk z hnědého sukna výborně mu slušely. Na první pohled bylo zřejmé, že šaty kryjí tělo dosud statné, které stáří ještě nedokázalo oslabit.

Sotva ten muž vystoupil na břeh, zamířil k akrobatovi, kterého obklopovali diváci.

Lid ustupoval cizinci uctivě z cesty.

Když přistoupil k obru, nevytáhl z kapsy peněženku a nenabízel zachránci peníze, jak by byl učinil jiný na jeho místě. Podal mu jen ruku a řekl prostě: „Děkuji vám za to, co jste pro nás učinil,“

Matifou se přímo styděl za všechny pocty a díky, protože podle něho to byla pouhá maličkost.

„Děuji vám za to, co jste pro nás učinil.“

„Výborně jsi to provedl, příteli,“ opakoval Pescade s neúnavnou výmluvností.

„Vy jste Francouzi?“ zeptal se cizinec.

„Jsme víc než Francouzi,“ odpověděl Pescade hrdě. „Jsme Francouzi z Provence.“

Cizinec si je prohlížel s opravdovým zájmem i soucitem. Jejich zbědovanost byla příliš zjevná, aby se dal klamat slovy. Měl před sebou – to poznal hned – dva ubohé akrobaty, z nichž jeden mu svým zákrokem prokázal velkou službu, protože srážka by byla způsobila mnoho škod.

„Navštivte mě na lodi,“ zval je.

„A kdy, milý kníže?“ ptal se Pescade s roztomilou úklonou.

„Zítra ráno.“

„Přijdeme,“ slíbil ochotně Pescade. Matifou jen přikývl svou obrovskou hlavou.

Množství lidí se stále ještě tlačilo k hrdinovi této příhody. Byli by ho jistě odnesli na ramenou, kdyby jeho váha nebyla odstrašila i nejsmělejší a nejsilnější muže od provedení tohoto záměru.

Pescade, který se dovedl chopit příležitosti, usoudil, že teď je vhodná chvíle, aby využitkoval změny ve smýšlení obecenstva. Když se cizinec vzdálil, pokynuv oběma akrobatům rukou, zvolal Pescade pronikavě: „Za chvíli dojde k boji mezi Matifouem a Pescadem, pánové, jen směle za mnou na zápasiště. Platí se teprve po představení… Ale kdo chce, ten může zaplatit napřed.“

Tentokrát mnoho lidí uposlechlo pozvání. Stan byl pro ně příliš malý. Mnozí musili být odmítnuti.

Zatím cizinec, který se ubíral k nábřeží, potkal mladou dívku s jejím otcem, které jsme již poznali. Byli rovněž svědky celé příhody.

Mladík, který zaplatil vstupné a odešel, kráčel za nimi v malé vzdálenosti. Pozdravil, ale otec dívky poděkoval na pozdrav jen zběžně a hrdě, čehož si cizinec dobře všiml.

Podivné bylo, že cizincovým tělem projel záchvěv jakéhosi odporu a v jeho zraku zaplál blesk, když spatřil muže provázejícího dívku.

Ten však přistoupil již k němu a pravil:

„Pane, dík tomuto akrobatovi unikl jste opravdu velkému nebezpečí.“

„Opravdu, pane,“ odpověděl cizinec a hlas se mu zachvěl nepotlačitelným vzrušením.

Potom se otázal:

„S kým mám čest, prosím?“

„Jsem Silas Toronthal z Dubrovníka,“ odpověděl terstský bankéř. „A mohu se zase já dovědět, kdo je majetníkem té nádherné jachty?“

„Doktor Antekirt,“ odpověděl cizinec.

Oba se rozloučili pozdravem. Ze stanu akrobatů k nim zaléhalo nadšené volání a potlesk.

Tohoto večera se nejen Matifou najedl dosyta, to jest za čtyři, ale zůstalo i pro pátého. Bylo toho více než dost na večeři pro jeho malého společníka Pescada.

KAPITOLA TŘETÍ

DOKTOR ANTEKIRT

Jsou lidé, kteří až příliš zaměstnávají pověst, tu stoústou dámu, jejíž fanfáry hlásají jejich jména do všech čtyř světových stran.

A to byl též případ slavného doktora Antekirta, který právě přibyl do gružského přístavu. Kromě toho byl jeho příjezd provázen příhodou, která by sama dostačila, aby obrátila pozornost lidu i na nejobyčejnějšího cestovatele. Doktor Antekirt však nebyl obyčejný cestovatel.

Už před lety se kolem doktora Antekirta utvořil kruh bájí, jaké tak často vznikají na Východě. V Malé Asii od Dardanel až k Suezu, v Africe od Suezu až k hranicím Tunisu a v celém arabském světě často opakovali jeho jméno jako jméno výjimečného člověka, kterému není nic tajno z přírodních věd, ba který ovládá i všechny síly přírody. V době biblické by byl býval vyhlášen za proroka a v kraji kolem Eufratu by ho byli ctili jako potomka starých mágů.

Odkud pramenila tato pověst? Bylo něco pravdy na tom, že doktor Antekirt je kouzelník nebo vládne nadpřirozenými silami? Pravda bylo, že doktor Antekirt byl pouhý člověk, ale velmi vzdělaný, bystrého a přímého ducha, jasného úsudku a podivuhodné logiky, která mu posloužila v mnohých okolnostech. Skutečně ve vnitřních krajích Malé Asie dokázal kdysi zbavit obyvatelstvo hrozné a velmi nakažlivé choroby, jejíhož původce objevil.

Odtud ta pověst.

K tomu ještě přistupovalo to, že jeho osobnost byla neproniknutelným tajemstvím. Nikdo nevěděl, odkud pochází, tím méně jakou má minulost. Nikdo nevěděl a nemohl říci, odkud se náhle objevil. Vědělo se jen tolik, že je přímo, zbožňován v krajích Malé Asie a východní Afriky, kde platí za zázračného lékaře, a že pověst o jeho umění pronikla až do Evropy. Vědělo se také, že pomáhá stejně bohatým jako chudým. V západních zemích ho však dosud nikdo nespatřil, ba neznali tam ani jeho bydliště. Proto není divu, že vznikly pověsti, které ho prohlásily za zázračného indického mudrce, který léčí nadpřirozenou mocí.

Jestliže doktor Antekirt dosud nevykonával lékařskou praxi ve velkých státech evropských, jeho pověst ho tam už předešla. Ač přibyl do Dubrovníka jako obyčejný cestovatel, bohatý turista, který na své jachtě navštěvoval rozličné přístavy ve Středomoří, jeho jméno letělo městem. Komu se nepodařilo spatřit přímo doktora, ten chtěl alespoň znát jeho loď, a tak se jachta stala předmětem neustálé pozornosti.

Jachta by ostatně byla bývala ke cti i nejbohatšímu milovníku vodního sportu. Byla stavěna tak, aby mohla plout co nejrychleji za každého počasí. Byla dlouhá a štíhlá, ale ponor měla hluboký, že se nemusila obávat bouří a hodila se i pro zámořské plavby. Při silném a příznivém větru ujela za hodinu čtyřiadvacet kilometrů. Mnohé známé závodní lodi by jí sotva byly stačily.

Čistota a krása lodi byla taková, že by jí ani nejpečlivější námořník nemohl nic vytknout. Paluba ze santalového dřeva se leskla zářivou bělostí, stěny kajut byly pečlivě hlazeny, uspořádání stěžňů, plachet a lanoví, jakož i tvar záchranných člunů, které visely na nosnících, to vše svědčilo nejen o vybraném vkusu majitele, ale i o jeho praktičnosti.

Je třeba, abychom poznali jachtu i uvnitř. Vždyť byla domovem tajemné osoby, která se má stát čelnou postavou tohoto příběhu. Jachta sice nebyla přístupna veřejnosti, ale spisovatel má dar, že dovede vypátrat a popsat vše i tehdy, když to okem nespatřil.

Vnitřek lodi závodil mezi nádherou a pohodlím. Sály i kajuty byly ozdobeny malbami a bohatými okrasami. Koberce a čalouny byly nejdražších druhů. Všechen tento přepych a pohodlí bylo pozorovat nejen v kajutě kapitána a důstojníků, nýbrž i v kuchyňských místnostech, kde stříbrné a porcelánové nádobí bylo vhodně chráněno proti nárazům při kolísání lodi. Vzorná čistota a nejvyšší pohodlí bylo také znakem všech místností pro mužstvo.

Mužstvo na lodi mělo dvacet zaměstnanců, oděných ve stejnokroj maltézských námořníků: krátké spodky, nízké střevíce, pruhovanou košili, hnědý pás a námořnickou halenu, na níž byl bíle vyšit název lodi i jméno jejího majitele.

Ale jaký měla ta jachta domovský přístav? V kterých seznamech byla zapsána? Kde obyčejně přezimovala a k jaké národnosti se hlásilo její mužstvo?

Na tyto otázky nedovedl nikdo odpovědět, stejně jako na otázky o osobě vlastníka lodi. Ze stožáru vlála zelená vlajka s červeným křížem. Tuto vlajku bychom asi marně hledali v seznamu vlajek, s kterými se tenkrát bylo možno setkat na různých mořích.

Lodní papíry byly ovšem doručeny přístavnímu kapitánu ještě dříve, než na břeh vystoupil doktor Antekirt. Byly jistě v pořádku, protože po zdravotní prohlídce na palubě nikdo majiteli a jeho mužstvu nebránil vystoupit na pevnou půdu.

Jméno lodi bylo zlatě napsáno na zádi, ale nebylo udáno jméno domovského přístavu. Jachta se jmenovala Savarena.

Taková to byla tedy loď, která vzbuzovala všeobecný obdiv v gružském přístavu. Pescade a Matifou, kteří se příštího dne měli dostavit na palubu, prohlíželi si ji stejně zvědavě jako ostatní, jen snad s větším rozechvěním. Protože pocházeli z francouzského pobřeží, dovedli posoudit krásu a důkladnost stavby této lodi. Po představení bylo zahálčivé pozorování lodi jejich jediným zaměstnáním.

„Ach!“ vzdychl Matifou při pohledu na loď.

„Ó!“ doplnil jeho vzdech Pescade.

„Podívej se, příteli!“

„Vždyť se dívám!“

Tyto krátké výkřiky obdivu znamenaly u obou akrobatů více než dlouhá řeč u někoho jiného.

Práce na palubě Savareny, kterých bylo třeba k přistání, byly již skončeny. Plachty byly svinuty, lanoví uspořádáno a střecha chránící palubu stažena. Jachta zakotvila v rohu přístavu, což bylo důkazem, že se zdrží delší dobu.

Doktor Antekirt si ještě téhož večera vyšel na procházku do okolí. Silas Toronthal s dcerou se vrátili do Dubrovníka v povoze, který je očekával. Mladík nám již známý nevyčkal ani konce slavnosti a odešel také k městu. Doktor Antekirt se zatím při procházce namáhal ovládnout své pohnutí.

Přístav Gruž je jeden z nejlepších na celém pobřeží, a proto je v něm stále plno lidí různých národností.

Když doktor opustil Gruž, ubíral se podél zálivu a teprve k desáté hodině večerní se vrátil do přístavu; byl tam svědkem příjezdu velkého parníku z Indie. Pak se dal dopravit na palubu své lodi a sešel do kajuty.

To byl jeho pravidelný zvyk a kapitán Savareny, muž asi čtyřicetiletý, jménem Narsos, dostal rozkaz, aby doktora v této době ničím nevyrušoval.

Jako obecenstvu nebylo o doktorově osobnosti nic známo, tak ani námořníci jeho lodi nevěděli o něm více, ač mu byli oddáni tělem i duší.

Doktor Antekirt netrpěl sice na své lodi ani nejmenší porušení kázně, ale na druhé straně byl štědrý a staral se pečlivě o všechny. Proto přáním každého námořníka bylo, aby mohl sloužit na Savareně.

Za tohoto stavu věcí na palubě nemusil být nikdo trestán nebo snad dokonce z posádky vyloučen. Všichni byli jako členové jedné rodiny.

Pescade a Matifou si prohlíželi loď

Když se doktor vrátil na loď, byla vykonána všechna opatření na noc. Na přídi i na zádi jachty byly rozžaty svítilny a stráž zaujala své místo. Pak nastalo na lodi úplné ticho.

Doktor Antekirt usedl na širokou pohovku, umístěnou v rohu pokoje. Na stole leželo několik nejnovějších čísel novin, které jeho sluha koupil v Gruži.

Doktor prohlédl noviny jen zběžně a roztržitě. Přeskočil politické zprávy a zastavil se teprve u různých zpráv o příjezdech a odjezdech lodí a u zpráv osobních. Pak noviny odložil. Zmocnilo se ho jakési omámení. A v jedenáct hodin ulehl, aniž zavolal sluhu. Dlouho však nemohl usnout.

Kdyby byl někdo mohl číst myšlenky, které tolik zaměstnávaly jeho mozek, byl by býval překvapen, že všechny vrcholily v této větě:

„Co to jen bylo za mladíka, který stopoval Silase Toronthala na gružském pobřeží…?“

Příštího dne v osm hodin doktor Antekirt vystoupil na palubu. Počasí slibovalo nádherný den. Slunce již ozařovalo vrcholky hor, které tvoří pozadí zátoky. Stín se začal vzdalovat od přístavu. Brzy se octla i Savarena v plném světle.

Kapitán Narsos přistoupil k doktorovi, popřál mu dobrého jitra a požádal ho o rozkazy.

Za okamžik poté se oddělil od lodi člun s třemi veslaři a kormidelníkem. Zamířil k nábřeží, kde podle úmluvy měli čekat Pescade a Matifou. Pro oba ubožáky, kteří se vzdálili tak daleko od vlasti, na niž nezapomínali, byl to slavný a památný den.

Oba již čekali na nábřeží. Svlékli šat, který nosívali při představení, a byli teď oděni v prostý, ale čistý oděv. Obdivovali se jachtě stejně jako včera a byli ve výtečné náladě. Vždyť oba nejen včera večeřeli, ale dokonce dnes i snídali. Byla to sice z jejich stanoviska lehkomyslnost, ale omluvitelná neobvykle velkým příjmem. Vždyť vybrali dvaačtyřicet zlatých. Nesmíme si však myslit, že vše utratili. Pescade byl příliš opatrný, aby něco takového dovolil. Vypočítal si, že mají po starosti o živobytí na celých deset dní.

„Za to vše mohu děkovat jen tobě, Matifoue.“

„Ale jdi, Pescade!“

„Ano, tobě, můj velikáne!“

„Nuže… když jinak nedáš, pak tedy mně,“ poddal se Matifou nezbytnosti.

V té chvíli přirazil člun Savareny k nábřeží. Kormidelník se vztyčil, zdvořile smekl a hlásil, že je oběma pánům k službám.

„Pánům?“ divil se Pescade. „Jakým pánům?“

„Vám, pane. Doktor Antekirt vás očekává na palubě.“

„Podívej, už jsme se stali dokonce pány,“ upozorňoval Pescade Matifoua. Matifou jen vykulil oči a rozpačitě mačkal v rukou klobouk.

„Prosím, pánové,“ zval kormidelník.

„Ale ovšem… ovšem,“ odpověděl Pescade s přátelským gestem.

Člun přirazil na pravé straně lodi

Za chvíli již byli oba přátelé pohodlně usazeni na černém koberci s rudým okrajem, který pokrýval lavičku v člunu.

Není snad třeba říkat, že pod váhou obra se člun ponořil o několik centimetrů nad svůj obvyklý ponor. Proto také musil být na stranách člunu poněkud vytažen koberec, neboť jinak by se byl máčel ve vodě.

Na hvizd píšťalky se šest vesel zároveň ponořilo do vody a člun rychle plul k Savareně.

Přiznejme, že oba naši přátelé byli poněkud v rozpacích, nechceme-li již říci, že se styděli. Tolik poct pro dva komedianty! Matifou se neodvažoval ani pohnout. Pescade však i při své rozpačitosti si zachoval veselý úsměv, který prosvětloval jeho inteligentní tvář.

Člun obeplul záď lodi a přirazil na pravé neboli čestné straně.

Po spouštěcím můstku, jehož spoje sténaly pod Matifouovou váhou, vstoupili oba na palubu a byli hned předvedeni před doktora, který na ně čekal na zádi.

Po přátelském pozdravu došlo k zdráhání, než si Pescade a Matifou dali říci, aby usedli. Konečně se přece jen posadili.

Doktor je chvíli pozoroval a nemluvil. Jeho chladný, ale krásný obličej učinil na ně mocný dojem. Nemohli se mýlit. I když neměl úsměv na rtech, úsměv se mu chvěl v srdci.

„Přátelé,“ promluvil konečně, „včera jste zachránili mne a mou posádku od velkého nebezpečí. Chtěl jsem vám ještě jednou poděkovat, a proto jsem vás pozval na loď.“

„Pane doktore,“ odpověděl Pescade, který již poněkud nabyl sebedůvěry, „jste příliš laskav; ta naše zásluha nestojí ani za řeč. Můj druh nevykonal nic víc, než co by učinil každý, kdo by měl jeho sílu. Není-liž pravda, Matifoue?“ Matifou přikývl svou velkou hlavou.

„Budiž,“ pokračoval doktor, „ale nikdo jiný kromě vašeho druha se neodvážil nasadit život, a proto jsem mu zavázán.“

„Ale pane doktore,“ ozval se zase Pescade, „vy ještě donutíte Matifoua, aby se červenal, a takovým krevnatým lidem jako on hrozí nebezpečí, že se jim vrazí krev do hlavy…“

„Dobře, přátelé,“ přerušil ho doktor Antekirt, „vidím již, že si nepotrpíte na poklony. Nebudu tedy naléhat. Poněvadž však každá práce zasluhuje…“

„Pane doktore,“ vpadl mu Pescade do řeči, „prosím za prominutí, že vás přerušuji, ale každý dobrý čin nese již odměnu v sobě, jak alespoň učí morálka. Jsme vlastně již odměněni.“

„A jak?“ ptal se doktor, obávaje se, že ho někdo předešel.

„Ale dostatečně,“ odpověděl Pescade. „Po té příhodě tam na nábřeží by nás bylo publikum umačkalo. Náš stan praskal. Matifou porazil půl tuctu nejsilnějších horalů a nejmohutnějších gružských nosičů. Měli jsme ohromný příjem.“

„Ohromný?“

„Ano… Takový jsme ještě nezažili.“

„A kolik to bylo?“

„Dvaačtyřicet zlatých.“

„Opravdu…? To jsem nevěděl,“ odvětil doktor Antekirt vesele. „Kdybych byl věděl, že dáváte představení, byl bych si pokládal za čest i povinnost zúčastnit se ho. Dovolíte mi tedy, abych zaplatil své místo…“

„Až dnes večer, pane doktore, poctíte-li návštěvou náš stan,“ odpověděl pohotově Pescade. Matifou se jen neohrabaně uklonil, nakláněje ramena, která se nikdy nedotkla země, jak tvrdil Pescade při vábení diváků.

Doktor Antekirt poznal, že pod žádnou záminkou nedokáže vnutit oběma akrobatům peníze. Proto se rozhodl k jinému postupu. Ostatně měl už plán hotový. Z několika zpráv, kterých se mu dostalo večer, poznal, že oba kočovníci jsou poctiví lidé, hodní veškeré důvěry.

„Jak se jmenujete?“ ptal se jich.

„Pokud se pamatuji, pane doktore, mám jen jedno jméno, které zní Pescade.“

„A vy?“

„Matifou,“ odpověděl obr.

„Tím je asi myšlen mys Matifou a výběžek Pescade,“ vysvětloval Pescade, který přitom nemohl zdusit pýchu.

„Ale to jsou jenom přezdívky,“ namítl doktor.

„Jiná jména nemáme,“ odpověděl Pescade, „a jestliže jsme někdy nějaká měli, ztratili jsme je cestou, což je docela dobře možné, protože máme děravé kapsy.“

„A co příbuzní?“

„Příbuzní, pane doktore? Prostředky nám dosud nedostačují na takový přepych. Zbohatneme-li jednou, pak si snadno opatříme dědice.“

„Z které části Francie vlastně pocházíte?“

„Z Provence,“ odpověděl Pescade, „takže jsme vlastně dvakrát Francouzi.“

„Veselost a vtip vám nechybějí, Pescade, viďte?“

„To jsou věci, které vyžaduje naše zaměstnání. Představte si, pane doktore, že u vchodu do našeho stanu stojí obrovský, stydlivý nemotora, jinak však dobrák, který dovede jen věšet hlavu. Za hodinu by mu obecenstvo naházelo na tu jeho hlavu víc jablek, než by jich dokázal sníst za celý život. Proto alespoň já musím mít veselou náladu a nějaký ten vhodný vtip po ruce.“

„A Matifou?“

„Matifou je příliš vážný, žije spíše myšlenkami,“ odpověděl Pescade, poklepávaje příteli na hřbet, jako se to dělá koni, kterému chceme zalichotit. „Jeho zaměstnání to však žádá. Hraje-li si někdo stále s břemeny těžké váhy, stane se nutně vážným. Kromě toho se při zápasech nedá zápasit jen rukama, nýbrž i hlavou. A Matifou mimoto zápasil vždy ještě – s bídou. A přece ani ta ho dosud nesrazila na kolena.“

Doktor Antekirt poslouchal se zájmem slova drobného mužíka, kterému osud nebyl přízniv a který přesto osud neobviňoval. Doktor poznal, že je stejně dobrosrdečný jako důvtipný, a v duchu se ptal, k jakému cíli by tento ubožák asi dospěl, kdyby mu od nejútlejšího mládí nechyběly hmotné prostředky.

„A kam hodláte jít teď?“ ptal se.

„Stále vpřed, kam nás oči povedou,“ odpověděl Pescade. „Náhoda není zrovna nejhorší průvodce, protože se obyčejně dobře vyzná v cestách. Jen se obávám, že tentokrát nás odlákala přece jen trochu daleko od vlasti. Ale tím jsme sami vinni. Měli jsme se jí dříve otázat, kam nás vlastně míní dovést.“

Doktor Antekirt opět chvíli pozoroval mlčky oba akrobaty, než jim položil další otázku.

„A co tedy mohu pro vás učinit?“ otázal se.

„Nic, pane doktore, zhola nic,“ odpověděl Pescade.

„Nepřáli byste si vrátit se do Francie a uzřít opět svůj rodný kraj?“

Oči obou rázem zaplály.

„Mohl bych vás tam dopravit,“ pokračoval doktor Antekirt.

„To by bylo výborné, nádherné,“ zvolal Pescade, který se nijak nesnažil zatajit radost.

Pak se obrátil k svému druhovi a zeptal se:

„Hochu, chtěl by ses také vrátit domů?“

„Ano, Pescade, kdyby ses vrátil i ty…“

„Ale co tam budeme dělat…? Jak se uživíme?“

Matifou položil ruku na čelo, což činil vždy, kdykoliv se octl v rozpacích.

„Čím se uživíme…? Budeme… musíme…,“ mumlal sotva srozumitelně.

„Nevíš si rady stejně jako já, jen to řekni! Ale co na tom záleží? Budeme konečně doma. Není to podivné, pane doktore, že dva ubožáci jako my mají také vlast a domov, že se přece jen někde zrodili, i když neznají rodiče? To mi bylo vždycky nevysvětlitelné.“

„Všechno by šlo zařídit tak, že zůstanete u mne.“

„Tedy o tom nepřemýšlejte a nepřemýšlejte ani o budoucnosti,“ odpověděl doktor. „Všechno by šlo zařídit tak, že zůstanete u mne. Co tomu říkáte?“

Při tomto nenadálém návrhu Pescade rychle povstal a Matifou se na něho díval nerozhodně, zda má také vstát, nebo zůstat sedět.

„Zůstat u vás, pane doktore?“ ozval se konečně Pescade. „Ale k čemu bychom vám byli? Naše kejkle jistě nepotřebujete, ledaže byste chtěl mít nějaké rozptýlení buď při dlouhých plavbách, nebo ve vašem kraji.“

„Napřed mě vyslechněte,“ odpověděl doktor Antekirt. „Potřebuji odvážné, oddané, upřímné a schopné lidi, kteří by mi pomohli při mém úkolu. Nikde vás nic nevolá a nic nezdržuje? Chcete tedy vstoupit do mých služeb?“

„Ale až svůj úkol vykonáme…?“ namítl Pescade.

„Neopustíte mě tak dlouho, dokud se vám bude u mne líbit,“ odpověděl doktor s úsměvem. „Budete cvičit řekněme například mou posádku v obratném šplhání po laně. Chcete-li se opravdu vrátit do vlasti, nebudu vám v tom bránit a postarám se, abyste i tam mohli být živi bez starostí.“

„Och pane doktore!“ zvolal Pescade, zmaten tolika laskavostmi. „Doufám však, že si nepřejete, abychom u vás zaháleli. Nebýt k ničemu, to by se nám rovněž nelíbilo.“

„Slibuji vám dost práce, takže i po této stránce budete spokojeni,“ odpověděl doktor Antekirt.

„Vaše nabídka je velmi vábná,“ řekl Pescade, stále ještě nerozhodný.

„Máte proti ní ještě nějaké námitky?“

„Jen jednu. Jak vidíte, jsme dva, Matifou a já. Jsme z téhož kraje a snad bychom byli i z téže rodiny, kdybychom nějakou měli. Jsme však bratry srdcem a duší. Matifou by nemohl žít beze mne a já zase bez Matifoua.“

Při těchto slovech Pescade podal Matifouovi ruku a ten si ji přitiskl k hrudi.

„Neměl jsem v úmyslu rozloučit vás, přátelé,“ řekl doktor Antekirt. „Okamžitě jsem pochopil, že jste nerozluční.“

„Pak tedy přijímáme, pane doktore, když…“

„Jaképak když?“

„Když svolí Matifou.“

„Jen řekni ano, Pescade, budeš mi mluvit ze srdce.“

„Tak je tedy vše v pořádku,“ řekl doktor Antekirt. „Doufám, že nebudete svého rozhodnutí litovat. Od dnešního dne již nebudete musit žít životem komediantů.“

„Jen dbejte také na svůj prospěch, pane doktore,“ ozval se Pescade. „Snad na sebe berete větší břemeno, než tušíte.“

„Co tím míníte?“

„Budeme pro vás velkým břemenem, zvláště Matifou, který je velký jedlík, a jistě si nebudete přát, aby jeho sil ve vaší službě ubývalo.“

„Doufám naopak, že jeho síla se zdvojnásobí.“

„Pak přijdete na mizinu, pane doktore.“

Pescade si nechal svou křídlovku a Matifou trombón

„Jak to?“

„Poznáte to, až bude Matifou jíst dvakrát nebo dokonce třikrát denně.“

„Může jíst třeba sedmkrát, bude-li mít chuť,“ usmál se doktor Antekirt. „Slyšíš to, Matifoue?“ zvolal Pescade radostně. „Budeš se moci najíst každý den dosyta.“

„A vy též, Pescade.“

„Což o mne! Já se spokojím s málem. Smím se však otázat, zda vyplujeme také na širé moře?“

„A dokonce velmi často. Mám mnoho lékařské práce na všech stranách Středozemního moře. Zavolá-li mě některý můj nemocný v Tangeru nebo na Baleárách v době, kdy jsem v Suezu, mám mu snad odepřít pomoc? Jako lékař v městě chodí léčit z jedné čtvrti do druhé, tak já pluji od Gibraltaru až do Řecka, od Jadranu až k Lyonu a od moře Jónského až k zálivu Gábeskému. Mám mnohem rychlejší lodi, než je tato, a na mnohé z nich se budete plavit.“

„To bude nádherné, pane doktore,“ řekl radostně Pescade.

„A nebojíte se moře?“ ptal se doktor Antekirt.

„My, děti Provence, a bát se moře? Už jako kluci jsme se vozili na člunech. A mořské nemoci se nemusíme bát, vždyť jsme zvyklí chodit vzhůru nohama. Kdyby se v tom každý před nastoupením cesty po moři trochu pocvičil, nebyl by nucen bědovat a naříkat na mořskou nemoc. Jen dále, pánové, vstupte do naší společnosti, která léčí mořskou nemoc, dříve než vypukla.“

Pescade bezděky vpadl do způsobu, jako by dosud stál před svým divadélkem a lákal obecenstvo.

„Líbíte se mi, Pescade,“ řekl doktor Antekirt. „Mezi námi nebudou jistě žádné spory, zvláště když si zachováte humor. Jen se smějte, přátelé, smějte a zpívejte! Budoucnost mi slibuje mnoho smutného, a proto mi vaše veselost bude tím vzácnější.“

Při těchto slovech doktor Antekirt zvážněl. Pescade jako dobrý pozorovatel vytušil, že ho v jeho dřívějším životě stihla velká bolest, která snad v budoucnu ještě vzroste.

„Pane doktore,“ chvatně ho vyrušil z trudných myšlenek, „ode dneška vám náležíme tělem i duší.“

„Tak se tedy na lodi hned zařiďte podomácku. Zůstaneme zde sice snad ještě několik dní, ale bude lépe, ubytujete-li se na lodi.“

„To uděláme a budeme se těšit na chvíli, až nás uvedete do svého domova,“ zdvořile odpověděl Pescade.

„Jsem bez domova,“ opět smutně odpověděl doktor, „ale přece jen jsem si vytvořil jakousi náhražku, která mi cele náleží a kterou budete sdílet i vy, bude-li vám vhod.“

„Tak jdeme, Matifoue,“ pobídl náhle Pescade přítele, „musíme zlikvidovat svou firmu. Jen žádné strachy! Nejsme nikomu nic dlužni a nehrozí nám tedy úpadek.“

Odporoučeli se doktoru Antekirtovi a odpluli v člunu na gružské nábřeží.

Asi za dvě hodiny prodal Pescade šťastně stan jakémusi druhu v povolání, a to i s příslušenstvím a s velkým bubnem. Vždyť to byl celý jejich majetek. Kupní jednání netrvalo dlouho a těch několik zlatek, které obdrželi, nezatížilo rovněž příliš jejich kapsy.

Všeho se však přece nezbavili. Pescade si nechal svou křídlovku a Matifou zase trombón a kroj, v kterém vystupoval při zápasech. Nemohli se odloučit od těchto památek na uměleckou slávu. Uložili je na dno vaku, který snadno pojal celý jejich majetek.

Kvečeru se Pescade a Matifou vrátili zpět na palubu Savaremy. Byla jim vykázána velká kajuta v přední části lodi, pohodlně zařízená a opatřená vším potřebným.

Mužstvo na lodi přijalo nové druhy přátelsky. Všichni věděli, že jsou jim povinováni díky za své zachránění.

Sotva Pescade a Matifou přibyli na jachtu, přesvědčili se, že její kuchyně je tak bohatá, že si to ani nedovedli představit.

„Vidíš, Matifoue,“ řekl Pescade, vyprazdňuje sklenici vína Asti, „člověka nemine štěstí, když jedná poctivě. Ale musí být rozumný.“

Matifou projevil svůj souhlas jen přikývnutím. S labužnickou rozkoší zaťal právě zuby do velkého kusu uzeného masa a ten se rychle ztrácel v jeho obrovských ústech. Předtím mu do nich už zapadlo několik vajec uvařených natvrdo.

„Obecenstvo by nás zasypalo penězi jen za to, kdyby tě vidělo jíst,“ vtipkoval Pescade.

KAPITOLA ČTVRTÁ

VDOVA PO ŠTĚPÁNU BATHORYM

Příjezd doktora Antekirta vzbudil pozornost nejen v Dubrovníku, ale v celé Dalmácii. Noviny se rozepsaly o příhodě při příjezdu jachty do Gruže a svou zprávu rozvíjely stále dál a dál. Tak se stalo, že přešly i na jejího majitele a ten se pak nemohl vyhnout poctám i nepříjemnostem, které mívají stejnou měrou za následek sláva a proslulost. Všichni o něm hovořili. Počal se kolem něho tvořit nový kruh bájí a pověstí. Nikdo nevěděl, kdo doktor Antekirt vlastně je, odkud přišel a kam se ubírá. To byla záhada a záhada budí stále větší a větší pozornost. Je známo, že domněnkám je doširoka otevřeno pole tam, kde nikdo nic neví, a že skutečnost je nahrazována bájí.

Novináři, povzbuzováni přáním čtenářů, odebrali se do Gruže, ba někteří z nich navštívili i jachtu. Nebylo jim však dopřáno uzřít osobu, o kterou se zajímalo veřejné mínění. Doktor si zakázal návštěvy a rozkazy byly přísné. Vysvětlení, která podával kapitán Narsos dotěravcům, byla stejně záhadná jako kusá.

„Odkud přichází doktor?“

„To bohužel nevím.“

„A kam pluje?“

„Ještě mi nedal rozkazy.“

„Ale kdo to vlastně je?“

„To neví nikdo, a snad to neví ani on sám.“

Po takových vysvětleních a zprávách zvědavost obecenstva ovšem jen rostla. Obraznost měla volné pole a zabíhala až do nemožností. Doktor Antekirt byl dnes tím a zítra oním. Někteří ho pokládali za náčelníka mořských loupežníků a jiní zase za krále rozsáhlé africké říše, který na zapřenou cestuje světem, aby poznal poměry v jiných státech. Mnozí pak tvrdili, že je to psanec, který musil utéci ze své vlasti a teď cestuje z místa na místo. Kterou domněnku si kdo vymyslil, to záleželo na hloubce jeho fantazie.

Mínění se různilo, i pokud šlo o doktorův akademický titul. Někteří ho pokládali za skutečného vědce, kdežto jiní za krále šarlatánů, který by se octl ve velkých nesnázích, kdyby na něm někdo žádal, aby předložil svůj doktorský diplom.

Gružským a dubrovnickým lékařům se však nedostalo příležitosti, aby mohli tajemného muže žalovat pro neoprávněné vykonávání lékařské praxe. Doktor Antekirt se vždy vymluvil, když ho někdo žádal o lékařskou radu.

Ostatně majitel Savareny se vůbec neubytoval na pevnině. Neusídlil se v žádném městském hotelu. Po prvních dvou dnech gružského pobytu již vůbec nevstoupil do Dubrovníka. Spokojil se tím, že se vydával na procházky do okolí a dvakrát nebo třikrát vzal s sebou Pescada, jehož vrozené bystrosti se obdivoval.

Sám do Dubrovníka nešel, ale jednoho dne se tam odebral Pescade na jeho příkaz. Byl mu svěřen důvěrný úkol, aby doktorovi opatřil zprávy o některých osobách. Když se Pescade vrátil, odpovídal na dané otázky takto:

„On tedy bydlí v ulici Stradone?“

„Ano, pane doktore, tam, v nejkrásnější čtvrti města. Jeho dům je nedaleko místa, kde cizincům ukazují palác dubrovnického dóžete. Je to nádherný dům, přeplněný sluhy, a několik krásných povozů je stále připraveno pro majitele. Krátce skutečná domácnost milionáře.“

„A druzí?“

„Ti druzí,“ vysvětloval Pescade, „bydlí sice v téže čtvrti, ale jejich domek je ztracen mezi úzkými a křivolakými uličkami, které se podobají spíše schodům. Krátce bydlí tam, kde je život nejtěžší.“

„A jejich domek?“

„Je malý a nízký, nijak zvlášť hezký, ač myslím, že uvnitř vládne čistota a pořádek. Je vidět, že v něm bydlí chudí, ale řádní lidé.“

„A ta paní, která v něm žije?“

„Neviděl jsem ji, jen jsem se dověděl, že vychází málokdy.“

„A její syn?“

„Syna jsem viděl, pane doktore, právě když se vracel domů.“

„Jakým dojmem na tebe působil?“

„Jeho tvář měla smutný výraz, řekl bych starostlivý. Je na něm znát, že mnoho vytrpěl.“

„Tys také mnoho vytrpěl, Pescade, a přece to není na tobě vidět.“

„Utrpení hmotné a utrpení duševní, to je velký rozdíl. Zakrýt nedostatek, to jsem dovedl vždy, a byl jsem přitom i veselý.“

Jak je vidět, doktor Antekirt již Pescadovi tykal, což bylo pro bývalého akrobata zvláštním důkazem přízně. Téže cti se mělo ostatně dostat záhy i jeho druhovi. Obr však působil tak mohutným dojmem, že tykat mu hned si každý nedovolil.

Když se doktor dověděl od Pescada vše, ustal i v procházkách do okolí Gruže. Zdálo se, že na něco čeká a že nechce předbíhat události. Proto neopouštěl loď až do chvíle, kdy se událo to, co očekával.

Dne 29. května v jedenáct hodin, když předtím dlouho pozoroval nábřeží kukátkem, dal doktor Antekirt rozkaz, aby byl připraven člun. Vstoupil do něho a dal se dovézt na nábřeží. Čekal tam na něho nějaký člověk.

„Je to on,“ řekl si doktor Antekirt. „Nemýlím se. Poznávám ho, ač se velice změnil.“

Člověk, kterého měl na mysli, byl asi sedmdesátiletý stařec. Jeho postava byla ohnutá a vlasy bílé. Tvář měl vážnou a smutnou a jen oči ji poněkud oživovaly. Stařec stál nehnutě na nábřeží a pozoroval člun od té chvíle, kdy odrazil od jachty.

Doktor Antekirt si umínil, že se bude chovat tak, jako by toho muže nejen neznal, ale dokonce ani nepozoroval. Avšak sotva učinil několik kroků, stařec k němu přistoupil, uctivě pozdravil a zeptal se:

„Doktor Antekirt?“

„Ano, jsem doktor Antekirt. Kdo jste, příteli, a co si přejete?“

„Jmenuji se Borik,“ odpověděl stařec, „jsem ve službách paní Bathoryové a mám vás požádat o rozmluvu.“

„S paní Bathoryovou?“ ptal se doktor Antekirt. „Není to ta vdova po maďarském vlastenci, který byl odsouzen k smrti?“

„Ano, je to ona,“ odpověděl stařec. „Nedivím se, že ji znáte, i když jste ji nikdy neviděl; vždyť jste přece doktor Antekirt.“

Doktor se na starého sluhu pozorně zadíval a v duchu se tázal, zda jeho poslední slova nemají tajný smysl.

Potom se ho zeptal:

„A co mi chce vaše paní?“

„Přála by si s vámi mluvit z důvodu, který prý znáte nebo alespoň tušíte.“

„Přijdu k ní.“

„Bylo by jí milejší, kdyby vás směla navštívit na palubě.“

„Proč?“

„Poněvadž jí záleží velice na tom, aby tato rozmluva zůstala tajemstvím.“

„Tajemstvím…? A před kým má být utajena?“

„Před jejím synem. Petr se nemá dovědět, že s vámi mluvila.“

Tato odpověď doktora překvapila, ale nedal to na sobě znát.

Hlavní náměstí v Dubrovníku

„Já přece jen raději navštívím paní Bathoryovou,“ řekl. „Vždyť tak mohu učinit v nepřítomnosti jejího syna.“

„To by bylo také možné, pane doktore, a to zítra. Dnes večer odjede Petr do Zadaru a vrátí se až zítra kvečeru.“

„A čím je Petr Bathory?“

„Je inženýrem, ale dosud bez místa. Život jeho i jeho matky je velmi krušný.“

„Krušný…?“ opakoval doktor Antekirt zamyšleně. „Což paní Bathoryová nemá žádné příjmy?“

Stařec neodpověděl. Jen schýlil hlavu a prsa se mu mocně dmula.

„Pane doktore,“ řekl konečně, „více vám říci nemohu. Budete-li chtít, paní Bathoryová vám jistě řekne všechno.“

Doktor Antekirt se namáhal, aby zakryl pohnutí. Raději se rychle zeptal:

„Kde bydlí paní Bathoryová?“

„V Dubrovníku v ulici Marinella sedmnáct.“

„Mohu ji tedy navštívit zítra před druhou hodinou odpoledne?“

„Ano, pane doktore, budu vás očekávat a uvedu vás k ní.“

„Řekněte paní Bathoryové, aby mě zítra tou dobou očekávala.“

„Děkuji vám jejím jménem,“ odpověděl stařec a dodal: „Snad se domníváte, že na vás bude něco chtít…“

„A kdyby tomu tak bylo?“

„Není tomu tak.“

Pak se zdvořile uklonil a vzdálil se po cestě, která vedla z Gruže do Dubrovníka.

Poslední starcova slova doktora Antekirta zřejmě překvapila. Zůstal ještě chvíli nehybně stát na nábřeží a pozoroval odcházejícího Borika. Když se vrátil na palubu, poslal Pescada s Matifouem, aby se šli trochu projít do města. Po jejich odchodu se zavřel do kajuty a oznámil kapitánovi, že si nepřeje být vyrušován.

Pescade a Matifou se zatím snažili užít co nejlépe nečekané dovolené. Dopřáli si dokonce potěšení, že byli přítomni představení několika akrobatů.

Pescade hořel touhou poučit nebo napomenout některého neobratného provazolezec a Matifou by se byl zase rád přihlásil k zápasu. Oba se však včas upamatovali, že teď jsou členy posádky Savareny. Zůstali tedy jen diváky a neskrblili pochvalou, když si výkon pochvalu zasloužil.

Druhého dne se dal doktor Antekirt dopravit na nábřeží již před polednem. Člun poslal zpět a sám se zvolna ubíral k Dubrovníku. Jít alejí stinných stromů, to byla rozkošná procházka.

Na cestě dlouhé asi dva kilometry nebylo v tu dobu ještě tak živo, jak bývá později, když tu projíždí povoz za povozem a prochází se spousta lidí.

Zahloubán v myšlenky došel doktor až k bráně města, které bylo v té době ještě obehnáno trojitou hradbou. Brána byla otevřena. Doktor prošel opevněním a vstoupil do města.

Zahloubán v myšlenky došel doktor k bráně města

Od brány vedla do města nádherná třída Stradun, která celé město prolínala. Na konci třídy je starý dóžecí palác, krásná stavba z patnáctého století s renesančním sloupořadím, jehož štíhlé sloupky připomínají dobu rozkvětu toskánského stavitelství.

Ale doktor Antekirt tam nedošel. Ulice Marinella totiž odbočovala vlevo z třídy Stradun asi v její polovici. Doktor zvolnil krok, když kráčel kolem výstavného paláce, v jehož průjezdě spatřil nádherný povoz s bujným spřežením. Kočí seděl na kozlíku a opodál pod vkusnou verandou čekal sloužící.

Tu vstoupil do povozu muž, koně se rozběhli a vrata se za nimi zavřela.

Byl to onen muž, který před třemi dny oslovil doktora na nábřeží – bývalý terstský bankéř Silas Toronthal.

Doktor Antekirt, který si nepřál, aby ho Toronthal zase spatřil, vstoupil rychle do nejbližšího domu a zůstal tam tak dlouho, dokud vůz nezmizel.

Oba bydlí v témže městě, řekl si. Je tím vinna náhoda, a ne já.

Uličky, které odbočují z třídy Stradun vlevo, jsou úzké, křivolaké, špatně dlážděné a chudičké. Hlavní třídu lze přirovnat k mohutné řece, do které z jednoho břehu ústí nepatrné potůčky. Domy se tu tísní jeden na druhém, jako by zápasily o místo na slunci. Hledí si navzájem zblízka do očí, lze-li očima nazvat okna vedoucí do ulice.

Vůz do těchto uliček nevyjede. V době dešťů se proměňují v pravé bystřiny, ale jindy se svým příkrým spádem podobají roklím. Na mnoha místech bylo tam nutno zřídit stupně a schůdky. Jak jsou tyto skromné příbytky odlišné od nádherných paláců v ulici Stradun.

Doktor Antekirt vešel do hledané ulice a stoupal po jejích nekonečných schodech. Když přešel asi šedesát schodů, zastavil se před číslem sedmnáct.

Dveře domku se hned otevřely. Starý Borik doktora podle slibu očekával. Beze slova ho uvedl do čisté, ale chudě zařízené světnice.

Doktor Antekirt usedl. Nedal na sobě znát dojetí ani tehdy, když vstoupila paní Bathoryová.

„Pan doktor Antekirt?“

„Ano, já jsem to, milostivá paní,“ odpověděl doktor a povstal.

„Chtěla jsem vám ušetřit tak dlouhou cestu,“ omlouvala se paní.

„Já naopak si přál navštívit vás,“ odpověděl doktor, „a prosím vás, abyste byla ujištěna, že jsem cele k vašim službám.“

„Teprve včera jsem se dověděla, pane doktore, že jste přijel do Gruže, a hned jsem poslala Borika, aby vás poprosil o rozmluvu.“

„Jsem ochoten vás vyslechnout.“

„Já odejdu,“ řekl Borik.

„Jen zůstaňte,“ odpověděla paní Bathoryová. „Jste jediný přítel rodiny a znáte všechno, co hodlám panu doktorovi říci.“

Zastavil se před číslem sedmnáct

Paní Bathoryová usedla vedle doktora Antekirta, stařec zůstal stát u okna.

Paní Bathoryové bylo asi šedesát let. Stáří dosud neschýlilo její postavu k zemi, ale její bílé vlasy a vrásčitá tvář prozrazovaly, jak trpce zápasí s nouzí a se zármutkem, i když je stále tak statečná jako dříve. Bylo vidět, že byla kdysi neohroženou družkou a přítelkyní muže, který za své přesvědčení obětoval i život.

„Pane,“ řekla chvějícím se hlasem a marně se snažila potlačit pohnutí, „poněvadž jste doktor Antekirt, který mi z neznámé příčiny již dříve projevil svůj soucit, hodlám vám vyprávět o událostech, které se zběhly před patnácti lety v Terstu…“

„Milostivá paní, ušetřte si bolestné vzpomínky. Vím vše, poněvadž jsem doktor Antekirt, a vím též, jaký byl váš osud od 30. června 1867.“

„Řekněte mi tedy, pane doktore, jakým zájmem jste poután k osudu mému a k osudu mého syna?“

„Je to jen projev úcty, kterou musí mít každý k vdově po muži, který položil život na oltář vlasti.“

„Znal jste mého manžela?“ ptala se vdova chvějícím se hlasem. „Nejenže jsem ho znal, ale měl jsem ho rád a vážím si všech, kdož mají jeho jméno.“

„Jste snad též synem země, pro kterou on prolil krev?“

„Nemám vlasti.“

„Kdo tedy jste?“

„Jsem mrtvý, který dosud nebyl pohřben,“ odpověděl doktor Antekirt chladně.

Při této neočekávané odpovědi se paní Bathoryová i Borik zachvěli, ale doktor Antekirt pokračoval: „Zprávy, které jste mi chtěla sdělit, mohu ještě doplnit, poněvadž vy nevíte o mnoha důležitých věcech.“

„Vypravujte, poslouchám,“ odpověděla paní Bathoryová. „Před patnácti lety,“ začal doktor Antekirt, „tři maďarští vlastenci připravili spiknutí, které mělo získat Maďarsku nezávislost. Byli to hrabě Matyáš Sandorf, profesor Štěpán Bathory a hrabě Ladislav Zathmar, tři přátelé, které pojila jedna myšlenka i jedno srdce.

Dne 8. června 1867, den předtím, než měla vypuknout vzpoura, vnikla rakouská policie do domu hraběte Zathmara v Terstu, kde se v té době zdržovali všichni tři náčelníci spiknutí. Byli zatčeni, hned v noci dopraveni do pazinského hradu a uvězněni. Tam také byli odsouzeni k smrti.

Mladý účetní hraběte Sandorfa, který v době zatčení dlel v Zathmarově domě, byl také zatčen, ač nebyl do spiknutí zasvěcen. Později byl zproštěn obžaloby a propuštěn na svobodu.

Druhého dne po rozsudku pokusili se odsouzenci o útěk. Hrabě Sandorf a profesor Bathory se dostali z vězení po hromosvodu, ale spadli do dravého potoka proudícího pod věží. Hraběti Zathmarovi zabránily v útěku stráže.

Uprchlíci neměli naděje, že uniknou smrti, protože potok se ztrácel v podzemí pod hradem. Ale štěstí jim přálo. Dostali se až do průplavu a později do města Rovinje, kde je ukryl rybář Ondřej Ferrato.

Onen šlechetný muž připravil všechno, aby uprchlíky příštího dne dopravil na druhou stranu Jaderského moře. Tu vpadla do rybářova domku policie. Španěl Carpena, který věděl o úkrytu uprchlíků, prozradil jej policii z osobní msty. Hrabě Matyáš Sandorf a Štěpán Bathory vyskočili oknem, ale Bathory byl raněn a chycen. Matyáš Sandorf doběhl až k moři a vrhl se do něho v dešti kulí. Jeho mrtvola nebyla nalezena.

Třetího dne byli Štěpán Bathory a Ludvík Zathmar zastřeleni v nádvoří pazinského hradu. Rybář Ondřej Ferrato byl odsouzen na doživotí a dopraven do trestnice v Steinu.“

Paní Bathoryová sklonila hlavu. Srdce se jí svíralo bolestí, ale nepřestávala doktora poslouchat.

„Jsou vám známy všechny tyto podrobnosti, paní?“ zeptal se jí doktor. „Domnívám se, že alespoň mnohé z nich.“

„Ano, dověděla jsem se je z novin asi jako vy.“

„Ano, z novin,“ přisvědčil doktor Antekirt. „Ale vím ještě to, co noviny nemohly prozradit, protože to mělo zůstat tajemstvím. Prozradil mi to vězeňský strážce a já nehodlám tuto zprávu před vámi tajit.“

„Mluvte, pane,“ vybídla ho paní Bathoryová.

„Štěpán Carpena byl vinen, že hrabě Sandorf a profesor Bathory byli vypátráni v domku Ferratově. Ale zrada byla také v tom, že spiklenci byli vypátráni v domě Zathmarově.“

„Zrada?“ překvapeně se ozvala paní Bathoryová.

„Ano, a důkazy zrady byly spiklencům předloženy při trestním líčení. Zrádcové nejdříve nalezli u poštovního holuba šifrovaný lístek a opsali si ho. Pak se v domě hraběte Zathmara zmocnili mřížky, kterou jedině bylo možno zprávu přečíst. Když se seznámili s obsahem lístku, dodali jej terstskému guvernérovi. Část statků hraběte Sandorfa byla odměnou za jejich zradu.“

„A je známo, kdo byli ti zrádci?“ ptala se paní Bathoryová rozechvěně.

„Ne, milostivá paní,“ odpověděl doktor. „Snad znali jména zrádců ti tři odsouzenci, ale těm nebylo dopřáno setkat se před smrtí s jejich milými, a tak jména zrádců zůstala tajemstvím.“

Paní Bathoryová ani Borik nebyli tehdy v Terstu, a nemohli se s profesorem Bathorym rozloučit.

„Což zůstanou jména těch bídáků navždy tajemstvím?“ ptala se paní Bathoryová.

„Zrádci se obyčejně prozradí sami,“ odvětil doktor Antekirt. „Ale musím doplnit své vyprávění.

Vy jste ovdověla s osmiletým synkem a byla jste téměř bez jmění. Borik, sluha hraběte Zathmara, vás po smrti svého pána neopustil, ovšem sám byl chudý, a tak vám mohl věnovat jen svou oddanost.

Odešla jste z Terstu a usadila jste se v Dubrovníku, kde jste těžce pracovala, abyste zajistila živobytí sobě i dítěti. Chtěla jste, aby si váš syn zvolil touž životní dráhu, na kterou vstoupil jeho otec. Ale jak jste o to musila zápasit, jakou nouzi prožívat! Činila jste to vše s odvahou a vytrvalostí, před kterou musím s úctou sklonit hlavu.“

Při těchto slovech doktor Antekirt povstal a do jeho zdánlivého klidu pronikly známky pohnutí.

Paní Bathoryová neodpověděla. Vyčkávala, nevědouc, zda doktor již skončil nebo zda bude vyprávět ještě dále o věcech, které se jí týkaly a pro které se ucházela o rozmluvu s ním.

„Ale milostivá paní,“ ujal se opět slova doktor Antekirt, „lidská síla má své hranice, vyčerpá se. Onemocněla jste a byla byste podlehla těžké životní zkoušce, kdyby neznámý muž – řekněme raději přítel vašeho chotě – nebyl vám přišel na pomoc. Nikdy by se o tom nebyl zmínil, kdyby mu váš sluha nebyl oznámil, že si s ním přejete mluvit…“

„Jen o vděčnosti, pane,“ odvětila paní Bathoryová, „chtěla jsem poděkovat doktoru Antekirtovi za jeho laskavost a přízeň…“

„Není zač, paní. Snad za to, že vám před několika lety poslal sto tisíc zlatých jako vzpomínku na zvěčnělého přítele a proto, aby vám přispěl ve vašem boji? Vždyť pro něho bylo štěstím, že vám může pomoci. Ne, milostivá paní, já vám musím poděkovat, že jste přijala s důvěrou maličkost, která měla ulehčit život ženě a synovi mého přítele.“

Vdova odpověděla s úklonou:

„Ať byl důvod jakýkoli, pane, jsem vám povinna poděkovat. To byl první důvod, proč jsem s vámi chtěla mluvit. Je tu však ještě důvod jiný…“

„A to, milostivá paní?“

„Chtěla jsem vám… vrátit onu částku.“

„Jakže, milostivá paní,“ ozval se prudce doktor Antekirt, „vy ji nemíníte přijmout?“

„Pane, prosím vás, abyste si vzal své peníze.“

„Soudila jsem, že nemám práva použít těch peněz, protože jsem doktora Antekirta neznala, ba ani jsem nikdy neslyšela jeho jméno. Mohla jsem si také myslit, že ta částka je vlastně almužna, kterou mi poskytli ti, proti nimž můj manžel zápasil. Jejich soustrast se mi hnusila, a proto jsem se těch peněz ani nedotkla.“

„Ty peníze tedy…“

„Zůstaly tak, jak mi byly dodány.“

„A váš syn?“

„Můj syn bude mít tolik, kolik si sám vydělá. Za svůj úspěch nechť děkuje jen sobě.“

„A své matce,“ dodal doktor Antekirt, v němž ženino jednání vzbudilo vrcholný obdiv a úctu.

Paní Bathoryová zatím povstala, vzala ze skříně svazek bankovek a podala jej hostovi.

„Pane,“ řekla, „prosím vás, abyste si vzal své peníze a přijal stejně vroucí dík matky, jako by jich byla užila k výchově svého syna.“

„Ty peníze mi nenáleží, paní,“ odpověděl doktor s odmítavým mávnutím ruky.

„Nenáležely také nikdy mně.“

„Ale Petr Bathory by jich mohl užít.“

„Doufám, že můj syn záhy dostane místo, jaké si zaslouží, a že se pak budu moci spoléhat na něho, jako on se dosud spoléhal na mne.“

„Jistě neodmítne, požádá-li ho přítel jeho otce, aby tuto částku přijal.“

„Naopak, odmítne.“

„Dovolte mi, abych alespoň učinil pokus.“

„Jak vám bude libo, pane doktore, nemohu vám to zakazovat,“ odpověděla paní Bathoryová. „Jen vám říkám, že můj syn o těchto penězích dosud neví a že bych si přála, aby se o nich nikdy nedověděl.“

„Budiž tedy… Chápu pohnutky, které vás přiměly k tomuto jednání, poněvadž jsem byl a dosud jsem člověk vám neznámý. Rozumím vašemu citu a dovedu si ho vážit. Opakuji však, že tyto peníze nenáleží ani mně, když nemají náležet vám.“

Doktor Antekirt povstal. Jeho dar byl odmítnut tak, že ho to nemohlo urazit. Vdovin čin jen vzbuzoval jeho úctu. Pozdravil paní na rozloučenou, ale ta se na něho obrátila s další otázkou:

„Zmínil jste se, pane, že můj choť i se svými druhy byl zrazen a tak poslán na smrt?“

„Ano, vyprávěl jsem vám pouze skutečnost.“

„Copak ty zrádce nikdo nezná?“

„Ano, zná.“

„Kdo?“

„Mstitel.“

Po těchto slovech se doktor Antekirt uklonil a odešel.

Po jeho odchodu se paní Bathoryová zamyslila. Byla puzena k této tajemné osobnosti jakousi náklonností, jejíž příčinu si nedovedla vysvětlit. Snad to bylo proto, že se tak staral o osud jejího muže i její.

Uzří ještě někdy doktora Antekirta? Nebo Savarena odpluje a už nikdy se nevrátí?

Na tyto otázky si nedovedla odpovědět.

Druhého dne ráno oznamovaly dubrovnické listy, že neznámý dobrodinec daroval městskému chudinskému fondu sto tisíc zlatých.

Byl to dar doktora Antekirta, ale zároveň i dar chudé vdovy, která jej nepřijala pro sebe a pro svého syna.

KAPITOLA PÁTÁ

RŮZNE PŘÍHODY

Doktor Antekirt nijak nespěchal s odjezdem z Gruže, jak se domnívala paní Bathoryová. Když se totiž marně pokoušel pomoci matce, slíbil si, že pomůže synovi. Poněvadž Petr Bathory až dosud nemohl nalézt místo odpovídající jeho vzdělání, doktor soudil, že jistě neodmítne jeho nabídku. Opatřit místo člověku jeho schopností nemohlo se pokládat za almužnu. Mohla to být jen odměna, jakou si mladý muž zasloužil.

Petr Bathory však odjel do Zadaru, jak řekl Borik.

Doktor se rozhodl, že mu hned napíše, a učinil tak ještě téhož dne. V dopise nepsal nic jiného, než že by se rád s Petrem setkal na palubě Savareny, jelikož má pro něho návrh, který ho jistě bude zajímat.

Psaní dal na poštu v Gruži a zbývalo mu jen čekat na návrat mladého inženýra.

Zatím žil doktor na své jachtě uzavřeněji než dříve. Savarena byla tak osamělá, jako kdyby kotvila uprostřed širého moře, protože ani její mužstvo nevystupovalo na břeh.

To ovšem napínalo zvědavost obecenstva tím víc a zpravodajové se nevzdávali naděje, že se jim podaří dostat se na palubu a promluvit si s tajemnou osobností. Pescadovi a Matifouovi byla udělena úplná volnost, jak chtějí odpovídat na otázky zpravodajů.

Víme již, že Pescade byl vtipálek, a s jeho vstupem na palubu Savareny vnikla na loď veselost, ovšem se souhlasem doktora Antekirta. Matifou zůstával vážný, ale Pescade byl veselý za oba. Jestliže se nekomíhal někde vysoko v lanoví k velké radosti posádky, kterou cvičil v provazolezectví, pak bavil mužstvo svými vtipy. Vždyť doktor Antekirt doporučoval, aby si zachoval veselou mysl a dobrou náladu. Nuže, on si je nejen zachoval, ale nakazil jimi i ostatní.

Jak již bylo řečeno, Pescade a Matifou směli volně na břeh. Mužstvo musilo zůstat na palubě, kdežto oni mohli odplout, kdykoli se jim líbilo. Proto je také nejvíce obtěžovali zvědavci, kteří na ně číhali a vyptávali se jich na všechno možné.

Pescade však nemluvil, když nechtěl, a i když mluvil, neřekl nic, co by nebylo známo všem.

„Kdo je vlastně doktor Antekirt?“

„Svaly mi ochabují,“ odpověděl obr

„Proslulý lékař. Vyléčí vás z každé nemoci.“

„Je bohatý?“

„Ani bych neřekl. Vždyť ho musím každý měsíc zakládat ze své gáže.“

„A odkud přišel?“

„Z neznámé země.“

„A kde je ta země?“

„Vím o ní jen tolik, že na severu hraničí s čímsi velikým a na jihu s ničím.“

Od vtipálka, jako byl Pescade, nedověděl se prostě nikdo nic a Matifou zarputile mlčel.

Tím horlivěji a častěji však oba přátelé hovořili o svém pánu spolu. Měli ho již rádi a byli mu oddáni.

Jejich přáním bylo, aby mu svou oddanost mohli dokázat. Jejich vztah k doktorovi se utužoval den ze dne.

Čekali každého rána, že budou pozváni a že jim doktor řekne:

„Přátelé, potřebuji vás.“

Ale čekali stále marně a to je nijak netěšilo.

„Už to trvá trochu dlouho,“ řekl jednou Pescade svému velkému druhovi. „Je mi trapno takhle zahálet, vždyť nejsme zrozeni pro zahálku. Nemyslíš?“

„Ano, svaly mi měknou a ochabují,“ odpověděl obr, pohlížeje na svá mohutná ramena, která byla jako páky nečinného stroje.

„Víš, co si o doktorovi myslím?“

„Ne, ale řekni mi to a já ti pak řeknu své mínění.“

„Myslím, že v minulosti doktora Antekirta se udály nějaké věci… závažné… neobyčejné… Je to vidět na jeho očích, z nichž často vyšlehnou blesky. A jednou vyšlehne nejen blesk, ale i zahřmí…“

„A uhodí,“ dodal Matifou.

„Ano, a myslím, že my v tom budeme mít také podíl.“

Pescade tak nesoudil bez příčiny. Na palubě byl sice klid, ale jak si všiml, mnoho věcí nutilo k přemýšlení. Bylo jisté, že doktor necestuje se svou lodí jen pro zábavu. Savarena byla místem, kam se sbíhalo mnoho nitek, kterými její tajemný majitel řídil ještě tajemnější věci. Na loď docházely často telegramy a zprávy ze všech koutů Středozemního moře, z Maroka, z Alžíru i z Tripolisu. Ale kdo je zasílal? Pravděpodobně nějací jednatelé, kterým doktor svěřil důležitý a jistě obtížný úkol. Nebo to snad byly pouze žádosti o lékařskou pomoc? To bylo málo pravděpodobné.

Na poštovním úřadě v Dubrovníku nikdo nemohl smysl oněch zpráv pochopit, poněvadž byly psány vesměs v neznámé řeči, které rozuměl snad jen doktor a jeho spolupracovníci.

A i kdyby byly psány v řeči srozumitelné, co by jim byly pověděly zprávy tohoto druhu:

„Almeira: Pravděpodobně na stopě! Z. R. Dřívější stopa klamná.“

„Nalezl dopisovatele H.V. 5. Spojen se skupinou K 3 mezi Katánií a Syrakusami. Další později.“

„V La Vallette spatřen T. K. 7.“

„Kyrenaika… Čekám na nové rozkazy… Loďstvo pohotově. Elektr. 3 připravena dnem i nocí.“

„R. O.3. Zatím zemřel v trestnici. Oba zmizeli.“

A v jiném telegramu byla zvláštní zmínka odvolávající se na smluvené číslo:

„2117. Sark. Kdysi jednatel… Ve službách Toronth. Přerušil styky s Tripolisem.“

Odpověď na většinu těchto zpráv pak zněla:

„Pokračujte v pátrání. Nešetřte peněz a nákladů. Zašlete nové důkazy.“

Byla to výměna zpráv, pro každého nesrozumitelných, z kterých vyplývalo jen tolik, že celá oblast Středozemního moře je pod pečlivým dozorem doktora Antekirta. Výměna zpráv neušla pozornosti veřejnosti, která tak zvěděla, že tajemný doktor není docela nezaměstnán, jak se zprvu zdálo. Proto by byli všichni rádi věděli o něm více.

A nejzvědavější ze všech byl bývalý terstský bankéř Silas Toronthal, který se, jak již víme, setkal s doktorem Antekirtem krátce po jeho příjezdu do Gruže. Toto setkání vyvolalo v doktorovi pocit odporu a v bývalém bankéři zvědavost, kterou však Silas Toronthal ze známých důvodů dosud nemohl ukojit.

Máme-li říci pravdu, přítomnost doktora Antekirta vzbudila v Silasi Toronthalovi zvláštní dojem, který nedovedl ani pojmenovat. V Dubrovníku se stále opakovalo, že doktor si přeje zůstat neznám, a mluvilo se o tom, jak je nesnadné dostat se na jeho loď. Bankéř tím víc toužil setkat se s neznámým. Několikrát se odebral do Gruže. Zastavil se na nábřeží, díval se na jachtu a třásl se touhou dostat se na její palubu. Jednoho dne se dal dokonce ohlásit, ale kormidelník mu dal obvyklou odpověď:

„Pan doktor Antekirt nepřijímá.“

Bankéř byl v stálém napětí, které ty překážky ještě stupňovaly.

Usmyslil si, že dá tajemného doktora střežit. Opatřil si spolehlivého člověka a ten sledoval krok za krokem tajemného cizince, jakmile opustil loď.

A dovedeme si představit, jaký neklid se zmocnil Toronthala, když se dověděl, že starý Borik hovořil s doktorem a ten hned příštího dne navštívil paní Bathoryovou.

„Co je to vlastně za člověka?“ ptal se.

Čeho se bankéř obával? Po celých patnáct let zůstala jeho zrada tajemstvím. Ale vše, co se týkalo rodin těch, které zradil, ho znepokojovalo. Nebyly-li to přímo výčitky svědomí, byl to strach. Počínání onoho neznámého doktora, všeobecně proslulého a úžasně bohatého, zneklidnilo ho ještě více.

„Co je to jen za člověka…?“ opakoval si. „A co chtěl u paní Bathoryové…? Byl k ní pozván jako lékař…? Co konečně jiného může u ní pohledávat?“

Na všechny tyto otázky neměl odpověď. Jen to Silase Toronthala poněkud uklidnilo, že doktor návštěvu u paní Bathoryové neopakoval.

Tím však neosláblo bankéřovo rozhodnutí, že se musí stůj co stůj s doktorem setkat. Tato myšlenka ho přímo posedla. Byl stále rozčilen a domníval se, že nabude opět klidu, až si promluví s doktorem Antekirtem a zjistí, co ho vlastně do Gruže přivedlo. Proto vyhledával různé důvody, aby se s ním setkal.

Konečně nalezl vhodnou záminku.

Paní Toronthalová trpěla již několik let nemocí, kterou ani nejvěhlasnější lékaři nedovedli zmírnit. Přes jejich péči i přes péči své dcery slábla paní Toronthalová den ode dne, ač dosud neulehla. Bylo příčinou té nemoci duševní utrpení? Snad, ale s určitostí to nemohl nikdo tvrdit.

Jen bankéř by byl mohl říci, zda se jeho ženě nehnusí život po jeho boku a zda ji nenaplňuje děsem jeho minulost, kterou dobře znala.

Ať již tomu bylo jakkoliv, choroba paní Toronthalové se zdála bankéři vhodnou záminkou, aby se mohl opět setkat s tajemným lékařem. Bude-li požádán o pomoc, jistě neodmítne, už z pouhé lidskosti.

Silas Toronthal napsal dopis a poslal jej po sloužícím na palubu Savareny. Psal, jak by byl šťasten, kdyby se mu dostalo rady od lékaře tak proslulého a obratného.

Ke konci se omlouval, že svou prosbou vyrušuje doktora z jeho klidu, a prosil ho o udání dne, kdy ho může očekávat.

Když druhého dne doktor dostal psaní a pohlédl na jeho podpis, nezachvěl se mu ve tváři ani sval. Přečetl dopis do poslední řádky a nic neprozrazovalo, jaké city a myšlenky v něm vzbudil.

Jak na něj odpovědět? Měl použít té příležitosti, vniknout do domu Toronthalova a vejít tak ve styk s bankéřovou rodinou? Ale ani jako lékaři se mu nehodily okolnosti, za kterých by do domu vstoupil.

Neváhal proto a napsal odpověď o několika slovech:

„Doktor Antekirt lituje, že nemůže věnovat svou péči paní Toronthalové. Není lékařem evropským.“

To bylo vše.

Když bankéř obdržel tuto odpověď, roztrhal zlostně zprávu. Pochopil, že doktor Antekirt si nepřeje navázat s ním styky. Odmítnutí dokazovalo, že rozhodnutí tajemného cizince je nezvratné.

„Není-li evropským lékařem,“ uvažoval bankéř, „proč tedy navštívil paní Bathoryovou…? Nebo ji nenavštívil jako lékař…? Co by jinak u ní chtěl…? Co je vlastně mezi nimi?“

Tato nejistota mučila Toronthala ještě více než neukojená zvědavost. Své choti a dceři se však nezmínil o bezúspěšné žádosti. Tajil svůj neklid přede všemi. Ale nepřestával hlídat doktora tak bedlivě, že dostával zprávy o každém jeho kroku.

Druhého dne došlo k příhodě, po které jeho obavy ještě vzrostly.

Petr Bathory se vrátil ze Zadaru s neúspěchem. Nedohodl se o nástupu na místo, které bylo kdesi v Hercegovině.

„Ty podmínky byly nepřijatelné,“ řekl matce prostě.

Paní Bathoryová pohlédla na syna, ale nechtěla se ho na ty podmínky ptát. Jen mu podala psaní, které pro něho došlo.

Bylo to pozvání od doktora Antekirta, aby ho Petr navštívil na palubě Savareny.

Petr Bathory podal list matce. Tu doktorovo pozvání nepřekvapilo.

„Očekávala jsem to,“ řekla.

„Tys očekávala toto pozvání, matičko?“ ptal se mladý muž s údivem.

„Ano, Petře… V tvé nepřítomnosti mě doktor Antekirt navštívil.“

„A kdo je vlastně ten muž, o němž se v Dubrovníku tolik mluví?“ ptal se Petr. „Víš to?“

„Nevím, ale doktor Antekirt znal tvého otce a byl přítelem Matyáše Sandorfa a Ladislava Zathmara. Proto také mě navštívil.“

„A jaké důkazy ti doktor dal, že byl přítelem otcovým?“

„Žádné,“ odpověděla paní Bathoryová; nechtěla mluvit o doktorovu daru.

„Což je-li to nějaký podvodník nebo slídíč?“

„To posuď sám, synu!“

„Radíš mi tedy, abych ho navštívil?“

„Ano. Není vhodné nepřijmout pozvání muže, když ti chce věnovat přátelství, které ho pojilo s tvým otcem.“

„Ale co dělá v Dubrovníku?“ ptal se Petr. „Co ho poutá k této zemi?“

„Snad ho sem volá nějaký obchod,“ odpověděla paní Bathoryová. „Říká se, že je nesmírně bohatý, a snad ti chce nabídnout místo, které by se ti hodilo.“

„Dobrá, půjdu k němu a dovím se, co chce.“

„Nejlíp učiníš, půjdeš-li hned dnes. Oplatíš mu alespoň jeho návštěvu u mne.“

V jednu hodinu odpoledne ubíral se již Petr Bathory k přístavu. Když se octl před Toronthalovým domem, na chvíli se zastavil. Jeho zrak zalétl k balkónu se zastřenými okny. Dům nejevil ani známky života a byl tak uzavřen, že vypadal skoro jako neobývaný.

Petr Bathory kráčel dále. Jeho krátká zastávka však neušla pozornosti ženy, která přecházela sem a tam na protějším chodníku.

Byla to žena vysoké postavy, ve stáří mezi čtyřiceti a padesáti lety. Přecházela odměřeným krokem. Podle tmavohnědé pleti, účesu i oděvu bylo lze soudit, že je to Marokánka, ač mnohý by ji byl mohl pokládat i za cikánku nebo Egypťanku, neboť ženy těchto národů jsou si hodně podobné. Bylo však zřejmé, že tu nežebrá a že by almužnu ani nepřijala. Byla tu za jiným účelem: slídila a vyzvídala, co se děje v domě Toronthalově.

Jakmile spatřila mladíka, který kráčel směrem k bráně, šla za ním, ale velmi opatrně, aby ji nezpozoroval. Petr Bathory byl tak zahloubán, že si vůbec nevšímal, co se děje za jeho zády. Když se zastavil před Toronthalovým domem, zastavila se i ona žena. Když vykročil, sledovala ho dále.

Petr Bathory prošel bránou dost rychle, ale slídičce přece nezmizel. Když i ona vyšla z brány, spatřila ho ve vzdálenosti asi dvaceti kroků, jak směřuje ke Gruži. Šla za ním.

V té době se právě vracel Silas Toronthal v otevřeném kočáře z Gruže do Dubrovníka. Musil se setkat s Petrem Bathorym.

Když dojížděl k Petrovi, Marokánka se zastavila. Snad se domnívala, že spolu promluví. Zrak jí zaplál podivným žárem, když se ukryla za kmenem stromu.

K zastávce však nedošlo. Silas Toronthal sice spatřil Petra Bathoryho, ale tentokrát neodpověděl na pozdrav ani hrdým pokývnutím, kterému se nemohl vyhnout nedávno na gružském náměstí, kde ho provázela dcera. Když Petr sahal po klobouku, odvrátil se a povoz ujížděl rychle dál k Dubrovníku.

V temném koutě salónu seděl doktor Antekirt

Cizinka pozorovala tento výjev a její necitelnou tvář oživil na chvíli úsměv.

Petr Bathory byl bankéřovým jednáním spíše zarmoucen než pohněván. Kráčel dále mnohem volněji, ale ani jednou se neohlédl.

Marokánka ho stále sledovala. Kdo by jí byl nablízku, byl by zaslechl, jak pronesla polohlasně tato arabská slova:

„Je čas, aby přišel.“

Za čtvrt hodiny poté došel Petr Bathory na gružské nábřeží. Zastavil se a pohlížel na krásnou jachtu, jejíž vlajka vesele vlála na vrcholu hlavního stěžně.

„Tuto vlajku neznám,“ řekl si Petr Bathory, „odkud to jen doktor Antekirt připlul?“

Oslovil námořníka, který právě kráčel po nábřeží, a ptal se ho, ukazuje na vlajku Savareny:

„Příteli, víte, co je to za vlajku?“

Ale vlajku neznal ani námořník. O jachtě věděl jen tolik, že připlula z Brindisi a že její listiny jsou v pořádku. Poněvadž byla hlášena jako loď zábavní, úřady šetřily tajemství, v které se halil její majitel.

Petr Bathory zavolal na nedaleký člun a dal se dopravit na palubu Savareny. Marokánka se s neskrývaným překvapením dívala, jak se vzdaluje pomalu od břehu.

Za chvíli již Petr vstupoval na palubu a ptal se po doktoru Antekirtovi.

Zákaz vydaný majitelem lodi pravděpodobně pro Petra neplatil. Kapitán mu odpověděl, že doktor Antekirt je v kajutě.

Petr Bathory mu odevzdal navštívenku a ptal se, zda je doktor ochoten ho přijmout.

Jeden z plavčíků navštívenku odnesl. Za minutu se vrátil s oznámením, že doktor Antekirt Petra očekává. Mladý muž byl uveden do salónu. Bylo tam pološero, protože okna byla zastřena záclonami. Když však Petr postoupil, byl na chvíli oslepen paprsky, které se odrážely od vhodně umístěných zrcadel na stropě.

V temném koutě salónu seděl na pohovce doktor Antekirt. Když Petr Bathory vstoupil, byl doktor všecek rozechvěn a jeho rty bezděky šeptaly: „Jak je mu podoben…! Celá jeho postava i tvář.“

Petr Bathory byl skutečně velice podoben otci. Tak asi vypadal Štěpán Bathory, když mu bylo dvaadvacet let, týž jasný zrak, táž hrdá postava a týž zápal pro vše krásné, pravdivé a dobré.

„Pane Bathory,“ vítal doktor Antekirt vstupujícího, „jsem potěšen, že jste přijal mé pozvání.“

Pokynul a Petr Bathory usedl na sedátko proti němu. Doktor Antekirt ho přivítal maďarsky, protože věděl, že je to Petrův mateřský jazyk.

„Byl bych přišel, pane,“ odpověděl Petr, „oplatit vám návštěvu, i kdybyste mě nebyl pozval. Vím, že jste jediný ze známých a přátel, kterým je drahá památka mého otce a obou vlastenců, kteří zemřeli s ním… Děkuji vám, že jste jim zachoval přátelskou vzpomínku.“

Petr nedovedl skrýt dojetí, když takto mluvil o svém otci a o jeho nešťastných druzích.

„Odpusťte, pane,“ omlouval se, „když si vzpomenu, co je stihlo, nemohu…“

Petr nepozoroval, že doktor Antekirt je dojat ještě více než on a že nemluví jen proto, aby své pohnutí utajil.

„Pane Bathory,“ řekl konečně doktor, „proč byste se omlouval? Váš žal je pochopitelný. I kdybyste nebyl synem jednoho z odsouzených, koluje ve vašich žílách přece maďarská krev. Tehdy před patnácti lety jste byl ještě velice mlád. Proto se nemůžete pamatovat na otce a na všechny události, které byly spojeny s jeho osudem.“

„Má matka byla takřka otcovou duší,“ odpověděl Petr Bathory. „Vychovala mě v úctě a v lásce k tomu, po kom nikdy nepřestala truchlit. Vše, oč se snažil a co ho stihlo, vím z úst matčiných. Když můj otec zemřel, bylo mi osm let, ale mně se zdá, že žije stále, protože pro mne ožil v mé matce.“

„Milujete svou matku, jak zasluhuje,“ přerušil ho doktor Antekirt, „a my ji zase ctíme jako vdovu po národním mučedníkovi.“

Petr mu byl z hloubi duše vděčen za cit, kterému dal průchod těmito slovy. Srdce mu zabušilo radostí.

„Smím se vás, pane doktore, ptát, zda jste znal mého otce osobně?“

„Ano, pane Bathory,“ odpověděl doktor Antekirt po kratičkém zaváhání, „ale znal jsem ho jen tak, jak může posluchač znát nejproslulejšího universitního profesora. Studoval jsem totiž ve vaší vlasti lékařství a přírodní vědy. Byl jsem žákem vašeho otce, který byl starší pouze o deset let. Vážil jsem si ho a měl jsem ho rád, poněvadž z jeho přednášek jsem vycítil nadšení, které z něho později učinilo odhodlaného mučedníka… Odloučil jsem se od něho, když jsem odešel na jinou universitu, abych tam dokončil studia. Zanedlouho potom obětoval profesor Bathory universitní kariéru svému přesvědčení. Osobní zájem ho nedovedl zastavit na cestě povinnosti. V té době přesídlil do Terstu.

Vaše matka ho podporovala jak radou, tak péčí. Měla všechny ctnosti, které má mít pravá žena, právě tak jako váš otec měl všechny vlastnosti dokonalého muže. Odpustíte zajisté, že vás opět přivádím na smutné vzpomínky, ale myslím, že sám na ně nemůžete zapomenout.“

„Pravdu jste řekl, pane, nemohu,“ pravil mladý muž s nadšením, které slušelo jeho věku. „Nezapomenu nikdy, jako nezapomene ani Maďarsko na Ladislava Zathmara, na Štěpána Bathoryho a na největšího z nich, Matyáše Sandorfa.“

„Byl-li on velký,“ přerušil ho doktor Antekirt, „jeho druzi se mu vyrovnali obětavostí. Všem třem nechť platí stejná úcta. Všichni tři mají právo na to, aby byli pomstěni…“

Doktor Antekirt náhle umlkl. Napadlo ho totiž, zda paní Bathoryová pověděla synovi, že spiknutí bylo odhaleno zradou. Petr Bathory se o tom nezmínil.

Paní Bathoryová v té věci skutečně zachovala tajemství. Nechtěla totiž probudit v srdci mladíkově zášť a touhu po pomstě, když už nikdo neznal jména zrádců.

Proto se doktor Antekirt raději odmlčel a také se Petra příliš nedotazoval. Řekl jen tolik, že bez zrady Španěla, který prozradil policii úkryt uprchlíků, byli by Matyáš Sandorf a Štěpán Bathory pravděpodobně unikli za hranice Rakouska, kde by pro ně byly všude otevřené dveře.

„U mne,“ dodal doktor Antekirt, „byli by nalezli bezpečný útulek, který by nemusili nikdy opustit.“

„A v které to zemi?“ ptal se Petr Bathory.

„V Kefalonii, kde jsem v té době bydlil.“

„Ano, na Jónských ostrovech pod ochranou Řecka by byli bezpečni a můj otec by ještě žil.“

Oba hovořili ještě chvíli o minulosti, až doktor Antekirt konečně řekl:

„Pane Bathory, smutné vzpomínky nás zavedly daleko od přítomnosti. Dovolíte mi, abych teď promluvil o ní, či vlastně o vaší budoucnosti, jak bych ji rád viděl?“

„Prosím, pane,“ odpověděl Petr.

„Vím, pane Bathory,“ ujal se opět slova doktor Antekirt, „jaké oběti pro vaši výchovu přinesla vaše paní matka a že jste těchto obětí hoden, když je z vás muž…“

„Muž?“ přerušil ho Petr Bathory trpce. „Muž, který nejen nemůže matce oběti splatit, ale nedovede se postarat ani sám o sebe!“

„To je sice pravda, ale není to vaše vina. Dnes je těžké získat místo, když o každé volné se uchází spousta lidí. Vy jste inženýr?“

„Ano, studoval jsem na vysoké technické škole. Hledám místo v nějakém průmyslovém podniku, ale dosud se mi nepodařilo žádné najít, alespoň ne v Dubrovníku.“

„A mimo Dubrovník?“

„Mimo Dubrovník?“ opáčil Petr Bathory se zřejmým zaváháním.

„Ano. Což jste neodcestoval právě nedávno do Zadaru, abyste našel nějaké místo?“ ptal se doktor Antekirt.

„Ano, šlo o místo u jisté společnosti, které náleží několik dolů.“

„A co to místo?“

„Bylo mi nabídnuto.“

„A vy jste je nepřijal?“

„Musil jsem je odmítnout, poněvadž bych byl nucen trvale se usadit v Hercegovině.“

„V Hercegovině? Tam by vás přece mohla vaše paní matka doprovázet?“

„Má matka, pane, šla by za mnou všude.“

„Proč jste tedy nabízené místo nepřijal?“

„Pane doktore, mám jiné vážné příčiny, proč nechci opustit Dubrovník.“

Doktor Antekirt si všiml, že Petr při této odpovědi zrozpačitěl. Hlas se mu chvěl, když mluvil o svém pevném rozhodnutí neopouštět Dubrovník. Jaké vážné příčiny to vlastně byly, že mu velely odmítnout výhodné místo?

„Tytéž příčiny vám asi nedovolí,“ řekl doktor Antekirt, „abyste přijal nabídku, o níž jsem chtěl s vámi promluvit.“

„Musil bych odtud odjet?“

„Ano, do země, kde provádím rozsáhlé práce, které bych rád svěřil vašemu dohledu a řízení.“

„Lituji, pane,“ odpověděl Petr Bathory, „ale věřte, již jsem se rozhodl…“

„Věřím vám, pane Bathory, ač vašeho odmítnutí lituji. Byl bych šťasten, kdybych vám mohl dokázat, že chci být stejně přítelem vám, jako jsem byl vašemu otci.“

Petr Bathory neodpověděl. Bylo zřejmé, že v jeho duši se odehrává krutý zápas. Doktor pozoroval, že by rád o něčem promluvil, ale že mu chybí odvaha. Viděl také, že Petr Bathory je puzen říci mu vše odměnou za jeho účastenství a péči.

„Pane… pane,“ řekl přerývaně, snaže se zakrýt pohnutí. „Nedomnívejte se, že pouhý vrtoch mě přiměl zamítnout vaši nabídku… Mluvil jste jako přítel mého otce… Chtěl jste přenést toto přátelství i na mne… Věřím vám cele, ač vás znám jen několik chvil… Cítím k vám náklonnost, kterou bych měl asi k svému otci, kdyby žil.“

„Petře… synu můj!“ zvolal doktor a uchopil mladíka za ruce.

„Ano, pane, a jako syn vám řeknu vše. Miluji mladou dívku z tohoto města. Dělí nás však propast bohatství. Nedbal jsem této propasti a ona snad také ne. Vídám ji sice jen někdy v okně nebo na ulici, ale jsou to pro mne chvíle blaha, kterého se nechci vzdát… Pomyslím-li na odjezd… na odjezd na dlouhou dobu, div neztrácím rozum… Porozumíte-li mi, pane, pak jistě odpustíte…“

„Ano, Petře,“ přerušil ho doktor Antekirt, „chápu vás a nemám co odpouštět. Učinil jste dobře, že jste mi to upřímně pověděl. Tím se mnoho změní. Ví o tom i vaše paní matka?“

„Dosud jsem jí nic neřekl. Nemohl jsem se k tomu odhodlat. Bál jsem se, že by mi to vzhledem k našim skromným poměrům rozmlouvala. Ale snad již uhodla, čím trpím.“

„Petře,“ ozval se doktor Antekirt, „prokázal jste mi důvěru, a to právem. Jde o dívku velmi bohatou?“

„Ano, velmi bohatou!“ odpověděl mladík. „Pro mne až nesmírně bohatou.“

„A je vás hodna?“

„Ano, pane,“ odpověděl Petr. „Nikdy bych nepřivedl matce nehodnou dívku.“

„Nuže, Petře, pak lze snad onu propast překlenout.“

„Nedávejte mi, pane, nesplnitelné naděje.“

„Nesplnitelné?“

Přízvuk, kterým doktor Antekirt pronesl toto slovo, svědčil o takové sebedůvěře, že naděje nabyl i Petr Bathory a rázem se viděl pánem přítomnosti i budoucnosti.

„Ano, Petře, jen důvěru,“ řekl doktor. „Až uznáte za vhodné, abych vám pomohl splnit vaše naděje, řeknete mi jistě i jméno té dívky.“

„Proč bych je tajil?“ odpověděl Petr Bathory. „Je to slečna Toronthalová.“

Ten, kdo by se nezachvěl ani tehdy, kdyby vedle něho uhodil hrom, nemohl by vyvinout větší úsilí, než se podařilo vyvinout doktorovi. Tak silně na něho zapůsobila Petrova slova. Stačilo mu však několik okamžiků, aby se stal pánem svých citů.

Ani se mu hlas nezachvěl, když řekl:

„Dobře, Petře, uvážím vše… Popřejte mi času na rozmyšlenou…“

„Nebudu vás již zdržovat, pane doktore,“ odpověděl mladík a stiskl ruku, kterou mu doktor Antekirt podal. „Jen mi ještě dovolte, abych vám znova poděkoval za vaši péči a vaše přátelství.“

Petr Bathory odešel ze salónu a sestoupil do lodice. Ta ho dopravila na přístavní hráz. Pak zamířil k Dubrovníku.

Cizinka, která na něho čekala po celou dobu jeho pobytu na lodi, kráčela opět nepozorovaně za ním.

Petr Bathory byl nadšen. Konečně se mohl svěřit se svými city příteli, který snad mu chtěl být více než přítelem, otcem. Byla to pro něho opravdová chvíle blaha, protože v něm vzrůstala naděje.

Jak by mohl pochybovat o milované dívce, když uviděl, přecházeje kolem Toronthalova domu, jak se v okně na chvíli pozvedla záclona a objevila se tvář dívky, jejíž zrak byl upřen na něho. Trvalo to jen okamžik a záclona zase klesla.

Ale i cizinka zpozorovala toto dívčino počínání a zůstala stát před Toronthalovým palácem, dokud Petr Bathory nezmizel v úzké uličce, kde bydlil.

Pak odešla na poštovní úřad a odeslala telegram o jediném slově:

„Přijď.“

Adresa telegramu byla: Sarkany, Syrakusy, Sicílie, poste restante.

KAPITOLA ŠESTÁ

V BOCE KOTORSKÉ

Náhodou, která v našich osudech mívá hlavní úkol, setkaly se v Dubrovníku rodina Bathoryova i Toronthalova a bydlily nejen v témže městě, nýbrž dokonce i v téže čtvrti. Bylo tedy zcela pochopitelné, že Sava Toronthalová a Petr Bathory se spatřili a vzájemně do sebe zamilovali… Petr, syn zrazeného, a Sava, dcera zrádce.

Doktor Antekirt si řekl, když od něho mladý inženýr odešel:

Petr odchází pln naděje, kterou jsem v něm já vzbudil.

Byl doktor takový, že se nebál podstoupit nevděčný zápas proti osudu? Cítil se sdostatek mocný, aby podle své vůle vládl lidským životem? Měl dost síly a mravní vytrvalosti, které je třeba pro boj s osudem?

Ano, podstoupím ten zápas, řekl si. Taková láska by byla hnusná, zločinná. Kdyby se Petr Bathory dověděl pravdu v době, kdy by už byl manželem Toronthalovy dcery, nemohl by pomstít otce. Zbývalo by mu jen zoufalství… Proto mu řeknu všechno, bude-li třeba… Řeknu mu, co rodina Toronthalova způsobila rodině jeho… Tu lásku musím zničit.

Manželství mezi dcerou zrádce a synem jeho oběti by bylo skutečně hnusné.

Pamatujeme se, že doktor Antekirt vyprávěl paní Bathoryové, jak tři náčelníci spiknutí se stali obětí hnusné zrady, která byla odhalena v době jejich věznění.

Rovněž víme, že se paní Bathoryová z dobrých důvodů nezmínila o této zradě ani slovem svému synovi. Neznala zrádce. Nevěděla, že jeden z nich, vážený a bohatý, bydlí v Dubrovníku, několik kroků od jejího skrovného obydlí. Ani doktor Antekirt jí zrádce nejmenoval. Proč? Asi proto, že nepokládal dosud za vhodné, aby byli odhaleni.

Ale znal je dobře. Věděl, že bankéř Silas Toronthal je jedním z nich a Sarkany druhým. Paní Bathoryové a jejímu synu neprozradil nic jen proto, že spoléhal na Petra a hodlal ho získat pro dílo spravedlivé odplaty, která měla stihnout zrádce jeho otce, a že chtěl společně s ním pomstít oba své přátele, Ladislava Zathmara i Štěpána Bathoryho.

Dobře učinil. Kdyby byl řekl více, byl by synu Štěpána Bathoryho zlomil srdce.

Budiž, řekl si. Nelze jinak, musím jeho srdce zlomit.

Když se doktor Antekirt takto rozhodl, zbývala už jen otázka, jak uvést rozhodnutí ve skutek. Měl prozradit paní Bathoryové nebo jejímu synovi zradu bývalého terstského bankéře? Což měl nepopiratelné důkazy této zrady? Ne, poněvadž zradu mohli dosvědčit jen Matyáš Sandorf, Štěpán Bathory a Ladislav Zathmar, a ti byli mrtvi. Má snad rozšířit zprávu o bankéřově hnusném činu po městě a rodině Bathoryho nic neříci? To by postačilo, aby se mezi Savou Toronthalovou a Petrem Bathorym vyhloubila nová propast, tentokrát opravdu nepřekročitelná. Ale Silas Toronthal by jistě odešel z Dubrovníka, jakmile by jeho tajemství bylo prozrazeno.

A doktor Antekirt si nepřál, aby bankéř zmizel. Bylo nutno, aby zrádce zůstal v dosahu mstitelově, stále na jeho očích, až do chvíle, kdy nadejde hodina odplaty. Proto musil doktor dát dalším událostem průběh zcela jiný, než jak si jej dosud představoval.

Když důkladně uvážil důvody pro i proti v otázce, na kterou hledal odpověď, rozhodl se, že proti bankéři nevystoupí přímo, a přesto bude jednat co nejrychleji. Především musí vzdálit Petra Bathoryho z města, kde hrozí nebezpečí jeho cti. Musí se pokusit dostat ho tak daleko, aby ho nikdo nenalezl. Jakmile ho bude mít v moci, přijde čas, aby mu řekl vše, co ví o Silasi Toronthalovi i o Sarkanym, a aby ho tak přiměl ke spolupráci na díle odplaty.

Nesměl ztrácet ani jediný den.

Proto povolal doktor Antekirt telegraficky jednu ze svých nejrychlejších lodí do Kotorského zálivu, ležícího jižně od Dubrovníka. Tato loď mohla být vzorem pro moderní torpédovku. Byla jedenačtyřicet metrů dlouhá, štíhlá, na obou stranách zašpičatělá, zhotovená z oceli, a nosnost měla sedmdesát tun. Neměla ani stěžeň, ani komín, jen na povrchu nepatrnou vyvýšeninu s otvory opatřenými silnými skly. Byl to výstupek pro kormidelníka, a když bylo moře zčeřené, mohl být neprodyšně uzavřen. Loď se pohybovala rychle proti větru i proti vlnám. Za hodinu urazila až padesát kilometrů. Doktor Antekirt vykonával mnohé cesty takovou rychlostí, že vznikla pověst o tom, že je současně na dvou místech.

Mezi obyčejnými loďmi a lodí doktorovou byl ještě jeden rozdíl. Běžná plavidla byla poháněna párou, kdežto doktorova loď se pohybovala vpřed elektřinou z akumulátorů, jež doktor sám vynalezl.

Těchto rychlých lodí měl doktor několik. Všechny se jmenovaly Elektrika a byly očíslovány pořadově, aby je bylo lze rozeznat. Povolaná loď měla číslo 2.

Doktor Antekirt tu loď povolal a potom čekal na příhodnou chvíli k činu. Zároveň zpravil Pescada a Matifoua, že už brzy bude potřebovat jejich služby.

Není třeba podotýkat, že oba přátelé byli nadšeni, že jim konečně bude dopřáno dokázat doktorovi činem svou oddanost. Jen jediný mrak vrhal stín na jejich radost: Pescade měl zůstat v Dubrovníku, aby střežil dům Toronthalův i domek paní Bathoryové, kdežto Matifou měl jet s doktorem Antekirtem do Kotoru. Musili se tedy rozloučit po tolika letech, která spolu zažili sice v bídě, ale také ve svornosti. Matifou byl velmi zarmoucen, když se dověděl, že má druha opustit.

„Jen trpělivost, příteli,“ těšil ho Pescade. „Nebude to dlouho trvat. Něco se odbude a bude to. Nemýlím-li se, náš pán má za lubem nějaký podnik, v němž nám bude přidělen slavný úkol… Věř mi, že si nebudeš mít proč stěžovat.“

„Myslíš?“

„Ano, jsem si tím jist. Jistě nebudeš hrát úlohu intrikána, na to jsi příliš velký dobrák. Spíše budeš představovat osud, který zasáhne v rozhodné chvíli, aby potrestal křivdu a odměnil ctnost.“

„Snad máš pravdu,“ odpověděl obr, „ale než se tak stane, musíme se rozloučit.“

„Ano, ale jen na několik dní. Zatím se měj dobře a nezapomeň jíst alespoň šestkrát denně. Nezapomeň na svého Pescada, jako já nezapomenu na tebe.“

Tak se oba přátelé rozloučili.

Matifouovi bylo opravdu smutno, když osaměl na palubě Savareny. Pescade se toho dne podle doktorova příkazu ubytoval v Dubrovníku, kde měl za úkol střežit Toronthalův dům a kromě toho nespouštět z očí Petra Bathoryho. Měl zkrátka doktorovi podávat zprávy o všem závažném, co by se v Dubrovníku přihodilo.

V té době, kterou Pescade trávil ve čtvrti Stradun, byl by se jistě sešel s cizinkou, která vykonávala týž úkol jako on, ale pro někoho jiného. Jistě by se tak bylo stalo, jenže Marokánka opustila Dubrovník a odebrala se na místo, kam se měl po její telegrafické zprávě dostavit Sarkany.

Pescadovi se nenaskytly žádné překážky a svůj úkol vykonával s vrozenou bystrostí.

Petr Bathory jistě netušil, že je tak pečlivě střežen, a ani nevěděl, že se jeho strážci vystřídali. Po rozmluvě s doktorem Antekirtem a po své zpovědi nabyl sebedůvěry. Proč by ještě tajil před matkou to, o čem otevřeně hovořil na palubě Savareny?

Pověděl tedy matce vše a přiznal se jí, proč odmítl nabídnuté místo a proč chce zůstat v Dubrovníku. Málo dbal na dívčino bohatství a bankéřův odpor. Však mu doktor Antekirt pomůže.

„Proto jsi tedy tolik trpěl?“ řekla po jeho zpovědi paní Bathoryová.

Paní Bathoryová vycházela ze svého příbytku jen tehdy, když v Borikově doprovodu navštěvovala kostel. O Toronthalově rodině nikdy neslyšela. Bankéřovu dceru neznala a na jejich dům, kolem něhož tak často kráčívala, nikdy ani nepohlédla.

Petr jí musel všechno podrobně vylíčit, vyprávět o dívce a ujistit ji, že i ona je mu nakloněna. Vyprávěl tak vřele a nadšeně, že matka z toho hned poznala, jak hluboká je jeho láska.

Ale když jí řekl, že dívka je jednou z nejbohatších dědiček v Dubrovníku, netajila se se svými obavami. Svolí bankéř, aby si jeho dcera vzala muže bez majetku, a dokonce bez místa?

Petr neuznal za vhodné zmínit se o tom, s jakou chladnou pýchou na něho shlíží Toronthal. Opakoval jen, že doktor Antekirt mu řekl, že může mít k němu důvěru jako k příteli, ba jako k otci.

Petr Bathory byl šťasten. A ještě šťastnějším se stal v neděli, když uviděl Savu v kostele u františkánů. Smutná tvář mladé dívky se rozzářila, když spatřila Petra a v jeho zraku viděla plát naději. Mluvili sice jen pohledy, ale rozuměli si. A když se Sava vracela domů, nesla si v srdci blahou naději, kterou vyčetla z očí milovaného hocha.

Doktora Antekirta však Petr již nespatřil. Čekal sice, že ho doktor zase pozve na jachtu, ale čekal marně několik dní.

„Doktor Antekirt si asi chce dříve opatřit zprávy o Toronthalovi,“ usoudil. „Snad je teď sám v Dubrovníku, nebo tam vyslal svého důvěrníka. Nebo si přeje poznat i Savu. Není dokonce vyloučeno, že se s jejím otcem již setkal… Jediná řádka, jediné slovo by mě potěšilo, zvláště kdyby to bylo slovo: »Přijďte!«„

Pozvání stále nepřicházelo. Paní Bathoryová jen stěží krotila synovu netrpělivost. Začal již zase pozbývat důvěry a jejím úkolem bylo povzbuzovat ho, i když sama nedoufala. Nedoufala proto, že doktor Antekirt nepřišel, ač věděl, že bude vždy vítán, a ač podle Petrových slov projevil tolik zájmu o lásku jejího syna.

Když Petr marně čekal několik dní, nakonec pozbyl trpělivosti. Neodolatelná síla ho hnala ke gružskému přístavu. Doufal, že doktor Antekirt pochopí jeho netrpělivost a omluví ho, že přichází bez pozvání, snad předčasně.

Dne 7. června v osm hodin ráno opustil Petr Bathory domov, aniž matce řekl, kam jde. Spěchal ke Gruži tak rychle, že Pescade mu sotva stačil. Když se octl na nábřeží proti místu, kde kotvila při jeho poslední návštěvě Savarena, stanul v údivu.

Jachta už v přístavu nebyla. Marně se rozhlížel, zda nezměnila kotviště… Nikde ji nespatřil.

Zeptal se námořníka, který právě šel kolem, co se stalo s jachtou doktora Antekirta.

„Ta odplula už včera,“ odpověděl námořník. „A nikdo neví, kam odplula, právě tak jako se neví, odkud připlula.“

Jachta tedy odjela. A doktor Antekirt zmizel tak tajemně, jako se objevil.

Petr se vydal na zpáteční cestu k Dubrovníku sklíčenější než kdy jindy.

Kdyby se byl snad dověděl, že Savarena odjela do Kotoru, jistě by nebyl váhal jet za ní tam.

Savarena mezitím před Kotorský záliv připlula, ale nevplula do něho. Doktor Antekirt v doprovodu Matifouově dal se dovézt v člunu na břeh a jachta potom vyplula za neznámým cílem.

Není snad v Evropě a v celém Starém světě místo, které by bylo svým útvarem podivuhodnější než Kotorský záliv. Kotor sám je sídlem krajských úřadů. Kotorským zálivem pak se rozumí vlastně šest jezer spojených průplavy. Loď musí jimi plout celých šest hodin. Poslední z těchto jezer je Norri, které tvořilo hranici rakouské říše; Za ním již bylo území černohorské.

Doktor Antekirt se dal dopravit člunem do tohoto přístavu. Tam ho očekávala jeho elektrická loď, aby ho zavezla dovnitř zálivu, v jehož pozadí leží Kotor.

Jak už víme, tato loď se jmenovala Elektrika 2. Zakotvila vpovzdáli od města na nehybné vodě, kterou v tento letní den nečeřil ani nejslabší vánek.

Doktor Antekirt se však neubytoval na lodi. Vzhledem k svým záměrům si asi nepřál, aby se někdo dověděl, že je majitelem této rychlolodi. Chtěl se ubytovat v některém kotorském hotelu a tam ho měl provázet i Matifou.

Kotor

V Kotoru mohl doktor Antekirt žít právě tak nepozorován jako v nejodlehlejším koutě světa, protože v městě bývalo stále plno cizinců.

Doktor Antekirt si chtěl najít byt ještě téhož večera a Matifou šel za ním, neptaje se, kam jdou. Bylo mu jedno, zda je v Dalmácii nebo v Číně. Byl poslušným nástrojem, pracujícím podle vůle svého pána, který jediný ho mohl uvést v chod.

Minuli nábřeží, prošli hradbami a kráčeli úzkými uličkami, které se hemžily lidmi. Ale v městě nebyl vhodný hotel. Musili hledat soukromý byt. Nebylo to nic těžkého, protože kotorští obyvatelé rádi přijímali cizince na byt, zvláště za dobrou odměnu.

A tak dlouho nehledali. Nalezli byt, jehož okna vedla do dosti pěkné uličky. Pokoj byl v přízemí a stačil doktorovi i jeho společníkovi. S majitelem bytu ujednali, že Matifou bude u něho na stravu, ovšem za velký plat, který odpovídal tělesným rozměrům obra. Jednání skončilo k spokojenosti obou stran.

Doktor Antekirt se hodlal stravovat v městě, v hotelu.

Příštího dne ponechal doktor Antekirt Matifouovi na vůli, jak chce prožít celý den, a sám se odebral na poštu. Chtěl tam vyzvednout psaní a telegramy, které měly být do Kotoru poslány.

Na poště však nic nebylo. Doktor potom vyšel z města, aby si prohlédl okolí. Nalezl vhodný hotel, kde se scházela lepší kotorská společnost, většinou důstojníci a úředníci, kteří trávili život v Kotoru jako vyhnanci, ne-li jako vězňové.

Doktor čekal jen na vhodný okamžik k činu. Měl tento plán:

Hodlal odvézt na své lodi Petra Bathoryho, a to i proti jeho vůli. Ale tento záměr bylo nesnadné provést v Dubrovníku. Petr Bathory tam byl dobře znám a také Savarena vzbuzovala všeobecnou pozornost. Poněvadž to byla pouhá plachetnice, byl by ji snadno dostihl každý parník, který by snad za ní vyslali, aby ji pronásledoval.

V Kotoru mohl být únos proveden za okolností daleko příznivějších. Nic nebylo snazšího než přilákat Petra Bathoryho na loď. Stačilo jediné psaní doktora Antekirta, aby Petr přispěchal do Kotoru, kde byl právě tak neznám jako doktor Antekirt. Jakmile se Petr octne na lodi, doví se vše o minulosti Toronthalově a pak se obraz Savy Toronthalové jistě v jeho mysli rozplyne.

Tak jednoduchý byl plán, který chtěl doktor Antekirt provést. Ještě dva nebo tři dny, jak si doktor vytkl, a dílo bude dokonáno. Petr bude odloučen od Savy Toronthalové.

Příštího dne, 9. června, dostal doktor Antekirt psaní od Pescada. Pescade psal, že se v domě Toronthalově neudálo nic pozoruhodného. O Petru Bathorym Pescade sděloval, že ho neviděl od té doby, co se odebral na nábřeží, dvanáct hodin poté, kdy z přístavu odjela Savarena.

Pescade však psal, že Petr sotva opustil Dubrovník; spíše zůstává v matčině domě. A Pescade se nemýlil. Odjezd Savareny způsobil v mladíkově duši bouři, takže nadobro propadl zoufalství.

Loď zakotvila vpovzdáli od města

Doktor Antekirt se rozhodl jednat bez odkladu, napsat již zítra psaní a pozvat Petra do Kotoru.

Ale nečekaná událost změnila tento plán a přiměla doktora k tomu, aby svého cíle dosáhl jinak.

Večer v osm hodin byl doktor Antekirt na kotorském nábřeží a tu byl oznámen příjezd lodi Saxonia.

Saxonia přijížděla z italského přístavu Brindisi a zastavila se v Kotoru, aby přibrala další cestující. Odtud měla plout přes Dubrovník a Zadar do Terstu.

Doktor Antekirt stál blízko můstku, po němž cestující vystupovali na břeh, a tu jeho zrak utkvěl na cizinci, jehož zavazadla právě vynášeli z lodi.

Mohlo mu být asi čtyřicet let a chování měl pyšné, či spíše drzé. Na nosiče přímo křičel. Byl z těch lidí, na nichž je vidět špatnou výchovu, i když se snaží chovat vybraně.

On… Zde… v Kotoru?

Doktor se musil násilím ovládnout, aby nevykřikl. V jeho zraku se mihl blesk, který prozrazoval vzrušení.

Onen cizinec byl totiž Sarkany.

Patnáct let uplynulo od té chvíle, kdy byl účetním v domě Ladislava Zathmara. Jenže to již nebyl – alespoň podle obleku – onen dobrodruh, kterého jsme na počátku našeho vypravování viděli bloudit terstskými ulicemi. Měl elegantní cestovní oděv, moderní plášť a jeho četná kožená zavazadla dokazovala, že někdejší obchodní jednatel uvykl blahobytnému životu.

Vždyť již patnáct let žil Sarkany jen zábavám, neboť mu to dovoloval velký podíl ze jmění hraběte Sandorfa. Ale co mu zbylo z toho jmění? To by nemohli říci ani jeho nejlepší přátelé, kdyby nějaké měl. V jeho obličeji však byly stopy starosti a neklidu, jehož příčiny bylo těžko uhodnout u člověka tak uzavřeného.

„Odkud přichází…? Kam míří?“ ptal se v duchu doktor Antekirt, nespouštěje ho z očí.

Bylo snadné se dovědět, odkud Sarkany připlul. Stačilo dotázat se ubytovatele na lodi. Ten doktorovi řekl, že onen cizinec vstoupil na loď v Brindisi. Ale odkud přišel do Brindisi?

Ve skutečnosti přibyl Sarkany ze Syrakus. Jakmile obdržel Marokánčin telegram, odjel ze Sicílie rovnou clo Kotoru.

Kotor si totiž oba předem smluvili za místo dostaveníčka. Marokánka tam měla svého pána očekávat, jakmile skončí svůj úkol v Dubrovníku.

Marokánka také skutečně na Sarkanyho čekala na nábřeží. Doktor Antekirt ji zpozoroval a viděl, jak k ní Sarkany přistoupil. Dokonce zaslechl, jak k němu arabsky promluvila: „Byl již čas.“

Sarkany odpověděl jen přikývnutím. Pak obstaral odvoz svých zavazadel do celnice a pokynul Marokánce, aby šla za ním vpravo od městských hradeb, aby tak nemusili vstoupit do města bránou vedoucí od přístavu.

Pekli si na rožni jehně

Doktor Antekirt zaváhal. Má jít za Sarkanym?

Obrátil se a spatřil Matifoua, který klidně pozoroval, jak jedni cestující vystupují z lodi a druzí na ni vstupují. Pokynul a obr ihned přikvačil.

„Vidíš toho muže?“ ptal se a ukázal na cizince, který se vzdaloval s Marokánkou.

„Ano.“

„Kdybych ti řekl, aby ses ho zmocnil, učinil bys to?“

„Ano.“

„A dokázal bys ho přemoci?“

„Ano.“

„Pamatuj však, že ho chci dostat do rukou živého.“

„Ano.“

Jak bylo vidět, Matifou nenadělal mnoho řečí, ale jeho odpovědi byly více než jasné. Doktor věděl, že se na něho může spolehnout, že vykoná bez odmluvy jakýkoliv rozkaz.

Marokánku mohl jen spoutat a někde ponechat. Než vzbouří policii, bude již Sarkany na palubě Elektriky. Ač nebyla ještě úplná tma, soumrak jim přece jen usnadní provést tento záměr, který nebyl nijak obtížný.

Sarkany s Marokánkou kráčeli podél městských hradeb a nepozorovali, že jsou sledováni. Nemluvili spolu. Snad odkládali rozhovor na chvíli, kdy budou na bezpečném místě. Tak došli k jižní bráně, odkud vede silnice z Kotoru k horám.

U brány bylo tržiště zvané bazar. Obchodovali tam skoro jen Černohorci. Nejživěji tam bylo v úterý, ve čtvrtek a v sobolu, kdy Černohorci přinášeli na trh vejce, brambory a drůbež.

Bylo právě úterý. Několik skupin prodavačů, kteří nedoprodali všechny zásoby, zůstalo na tržišti přes noc. Bylo to asi třicet horalů. Někteří se procházeli, jiní leželi na zemi a další si pekli na rožni jehně.

Sarkany a jeho průvodkyně mířili k tomuto místu, které, dávno znali. Tam mohli podle libosti hovořit a zůstat i přes noc. Marokánka se také od příjezdu do Kotoru o byt nestarala.

Doktor a Matifou došli k bazaru jeden za druhým. Oheň na ohništích už dohasínal, a tak bylo v bazaru dost tma. Přesto se tam Sarkanyho zmocnit nemohli. Doktor již litoval, že neprovedl svůj záměr cestou. Bylo však již pozdě a zbývalo jen počkal na jinou příležitost.

Pro všechny případy byl člun ukryl za skalisky ve vzdálenosti dvou set kroků od tržiště a nedaleko něho bylo vidět světlo na přídi Elektriky.

Sarkany a Marokánka se uchýlili na nejtemnější místo bazaru, kde spalo několik horalů. Tam si mohli nerušeně pohovořit o svých záležitostech.

Doktoru Antekirtovi se podařilo vmísit se mezi spáče, aniž vzbudil jejich pozornost. Matifou se také skryl, ale byl připraven na první pokyn přikvačit k doktorovi.

Sarkany a Marokánka se domnívali, že jejich hovoru nikdo nerozumí, protože mluvili arabsky. Mýlili se; doktor Antekirt rozuměl každému jejich slovu.

Sarkany a Marokánka se uchýlili na nejtemnější místo bazaru

„Stihl tě můj telegram v Syrakusách?“ ptala se Marokánka.

„Ano, Namiro,“ odpověděl Sarkany. „Hned druhého dne jsem odjel se Zironem.“

„A kde je Zirone?“

„Někde v okolí Katánie, kde sbírá novou tlupu.“

„Sarkany, již zítra musíš být v Dubrovníku a navštívit Silase Toronthala.“

„Odjedu tam a promluvím si s ním. Myslíš, že je již čas, Namiro?“

„Ano, bankéřova dcera…“

„Bankéřova dcera,“ opakoval Sarkany s přízvukem, který vzbudil doktorovu pozornost.

„Ano, jeho dcera se zamilovala.“

„Jakže? Bez mého svolení?“ ptal se Sarkany posměšně.

„Ty se divíš? Vždyť je to docela přirozené. Ale budeš překvapen, až se dovíš, do koho se zamilovala.“

„Snad do nějakého zchudlého šlechtice, který by si rád pozlatil erb milióny jejího otce.“

„Máš tak trochu pravdu,“ odpověděla Marokánka, „opravdu je to šlechtic a bez jmění…“

„A jak se jmenuje?“

„Petr Bathory.“

„Petr Bathory!“ zvolal Sarkany. „Petr Bathory si chce vzít Toronthalovu dceru!“

„Jen klid, Sarkany! Jsem přesvědčena, že Sava Toronthalová a Petr Bathory se milují, ale Toronthal o tom dosud neví…“

„Že by Silas Toronthal o něčem nevěděl?“

„Už ano. Ostatně by k sňatku nikdy nesvolil.“

„Kdo to může vědět? Ten je schopen všeho… Může třeba svolit k sňatku, aby upokojil své svědomí, má-li ovšem nějaké… Naštěstí jsem zde já a jsem připraven překazit jeho plány… Zítra budu v Dubrovníku.“

„A dobře učiníš,“ odpověděla Namira, která zřejmě měla na Sarkanyho značný vliv.

„Věz, Namiro, že dcera Silase Toronthala bude jen má. Sňatkem s ní získám opět jmění.“

Doktor Antekirt se dověděl vše, oč stál. Teď už mu nezáleželo na tom, o čem Sarkany a Namira budou hovořit dále.

Bídník na bídníku, pomyslil si, bude žádat dceru a snad má dosti prostředků, aby ho donutil. Spravedlnost však musí stihnout oba. Za těchto okolností se nemusím bát, že by si Petr Bathory vzal Savu za ženu. Sarkany už jeho naděje zmaří.

Doktor tedy již nemusil povolávat Petra do Kotoru ani netoužil zmocnit se Sarkanyho, který se chtěl stát zetěm Toronthalovým.

Ať je spojí oba ještě pevnější svazky, ať patří k jedné rodině, řekl si doktor. Pak uvidíme.

Odešel z bazaru a pokynul Matifouovi, aby ho následoval.

Matifou se předtím neptal, proč se doktor chce zmocnit Sarkanyho, a stejně tak se neptal teď, proč se svého plánu tak náhle vzdal.

Druhého dne, 10. června, asi v osm hodin oznamoval sluha v nádherném domě v Dubrovníku jasným hlasem:

„Pan Sarkany.“

KAPITOLA SEDMÁ

ZÁPLETKY

Uplynulo čtrnáct let od té chvíle, kdy bankéř Silas Toronthal odešel z Terstu a usadil se v Dubrovníku, kde si koupil nádherný dům. Původem byl Dalmatinec, a proto bylo zcela přirozené, že se vrátil do rodného kraje, když se vzdal obchodu.

Slib daný zrádcům byl splněn, jejich čin zůstal utajen. Také odměna jim byla plně vyplacena. Silas Toronthal i Sarkany zbohatli. Když byli oba odsouzenci v pazinském hradě popraveni a hrabě Matyáš Sandorf se vrhl na útěku do moře, byla provedena i poslední část rozsudku. Odsouzencům bylo zabaveno jmění.

Z domku a z malého statku hraběte Zathmara nezbylo ani tolik, aby jeho starý sluha mohl dožít poslední léta života bez starosti. Z toho, co náleželo Štěpánu Bathorymu, nezbylo už dokonce nic, protože Bathory neměl jmění a živil se vyučováním. Zato artenacký zámek s bohatými doly a rozsáhlými lesy, krátce všechny statky Matyáše Sandorfa, měly nesmírnou cenu. To jmění bylo rozděleno na dvě polovice. Jedna byla přiřčena za odměnu zrádcům a druhá měla připadnout sirotě po hraběti, až dosáhne osmnáctého roku. Kdyby dívka zemřela, měl její podíl připadnout státu.

Obě čtvrtiny, které byly zrádcům vyplaceny, přesahovaly vcelku půl druhého miliónu zlatých.

Oba společníci, Sarkany i Toronthal, se ihned rozešli. Sarkany nijak netoužil po Toronthalovi a ten se zase snažil co nejrychleji zbavit svého bývalého jednatele. Sarkany odešel z Terstu se Zironem. Byl-li Zirone věren tripolskému dobrodruhovi v dobách zlých, proč by ho opouštěl v době hojnosti? Oba zmizeli a bankéř o nich už neslyšel. Kam odešli? Asi do některého evropského velkoměsta. Tam se u lidí bohatých nikdo nepídí po jejich minulosti ani po tom, jak svého jmění nabyli, zvláště dovedou-li je rozhazovat jim ku prospěchu.

Jakmile oba zmizeli, bankéř si oddechl. Radoval se, že se již nemusí obával člověka, který zná jeho špatné činy a svých znalostí dovede proti němu využít. I když Sarkany zbohatl, nebylo při jeho rozhazovačnosti radno příliš se spoléhal na jeho bohatství. Bylo jisté, že začne opět vydírat, jakmile své jmění promrhá.

Proto Silas Toronthal raději z Terstu odešel. Šest měsíců poté, co mu vyplatili odměnu za zradu, zrušil svůj závod a odstěhoval se do Dubrovníka. Že by promluvil terstský guvernér, který jediný znal tajemství jeho zrady, toho se bankéř nebál. Ale chápal, že když o té věci ví vynikající terstská osobnost, stačí to, aby pomalu pozbyl své společenské vážnosti.

Snad ho k jeho rozhodnutí přiměla ještě jiná okolnost (zmíníme se o ní později), jež byla známa jen bankéři a jeho choti. Tato okolnost způsobila, že došlo ke stykům mezi Toronthalem a Namirou; o tom, že se Namira znala se Sarkanym, již víme.

Bankéř se tedy vrátil do Dubrovníka, z něhož kdysi odcházel bez rodičů, bez přátel a bez majetku. V městě se na něho už zapomnělo, a tak se po čtyřiceti letech vrátil jako neznámý cizinec.

Pro jeho bohatství ho dubrovnická společnost přijala velmi ochotně do svého středu. Vědělo se o něm jen tolik, že míval v Terstu výnosný bankovní závod.

Bankéř si koupil v nejbohatší dubrovnické čtvrti krásný dům a žil v něm životem boháče. Poněvadž nikdo nevěděl nic o jeho minulosti, pokládali ho za miláčka Štěstěny.

Silas Toronthal netrpěl výčitkami svědomí. Kdyby ho nebyly mučily obavy, že jeho zrada může být přece jen odhalena, bylo by bývalo jeho štěstí dokonalé.

Ale bankéř přesto měl stále před očima výčitku, a to výčitku života – svou ženu.

Ta ubohá žena, dobrá a citlivá, věděla o činu, který stál tři maďarské vlastence život. Bankéř se totiž před ní jednou podřekl, že podílem ze jmění hraběte Sandorfa napraví své nepříznivé peněžní poměry, a nakonec jí musil říci, jakou účast měl na odhalení terstského spiknutí.

Paní Toronthalová chovala k muži, s nímž byl její osud nerozlučně spojen, jediný cit. Byl to nepřekonatelný odpor, stupňovaný ještě tím, že sama byla maďarského původu. Chyběla jí jen rozhodnost a síla. Nedovedla se vzchopit a opřít se mužovi.

Jako dříve v Terstu, tak i zde v Dubrovníku žila v ústraní, pokud jí to jen společenské postavení dovolovalo. Bývala sice při hostinách, protože ji k tomu manžel nutil, ale jakmile si odbyla povinnost hostitelky, opouštěla společnost. Věnovala se cele výchově své dcery, na kterou přenesla všechnu svou lásku… a snažila se zapomenout. Ale jak mohla zapomenout, když pod jednou střechou s ní žil muž, který sehrál tak hnusnou roli?

Když se po dvou letech usadili v Dubrovníku Bathoryovi, věc se zkomplikovala ještě více. Bankéřovy obavy vzrostly a pro jeho ženu byla přítomnost Bathoryových v Dubrovníku stálým oživováním jejího žalu.

Paní Bathoryová, její syn a sluha Borik odešli totiž také z Terstu a usadili se v Dubrovníku, kde měli příbuzné. Paní Bathoryová neznala Silase Toronthala a ani nevěděla, že hrabě Matyáš Sandorf s ním byl kdysi v obchodním styku.

Jak se ostatně mohla dovědět, že on byl příčinou smrti jejího chotě a dvou jeho druhů, když jí nebylo dopřáno, aby s manželem před smrtí promluvila? Paní Bathoryová tedy Toronthala neznala, zato on znal dobře ji. A bylo mu velice nepříjemné, že se usadila nedaleko jeho domu a že ji časem vídával na ulici, chudičkou a ustaranou. Kdyby byla paní Bathoryová bydlila v Dubrovníku v době, kdy bankéř hodlal odejít z Terstu, byl by se asi usadil jinde. Ale než se vdova ubytovala v chudičkém domku v Dubrovníku, bankéř si tam již dávno předtím koupil dům a uvedl se do dubrovnické společnosti. Nechtělo se mu proto znova stěhovat.

Člověk si na všecko zvykne, řekl si a zůstal.

Zůstal a zavíral oči před připomínkou své hnusné zrady.

A když Silas Toronthal zavřel oči, stačilo to, aby zavřelo oči i jeho svědomí.

Ale to, co bylo pro Toronthala pouhou nepříjemností, bylo pro jeho manželku pramenem stálých duševních muk a výčitek. Několikrát se pokusila vdově, která se živila prací svých rukou, přispět penězi. Byla však odmítnuta stejně tak jako jiní přátelé paní Bathoryové. Ta odhodlaná a rázná žena nikoho o nic neprosila a nepřijímala žádnou almužnu.

Nepředvídanými okolnostmi došlo v té nesnesitelné situaci k tragické zápletce.

Teď již bylo Savě sedmnáct let a byla to milá a půvabná dívka. Podobala se spíše Maďarce než Dalmatince. Havraní vlasy, jiskrné a oduševnělé oči, vysoké čelo, malá ústa, svěží pleť a štíhlá postava – tím vším každého upoutávala.

A ještě hlubším dojmem působila na citlivé duše dívčina vážnost a její hloubavý pohled. Vyzařovalo z ní zvláštní kouzlo, které nemělo nic společného se smutkem, ale udržovalo v náležité vzdálenosti davy všedních mladíků, kteří se se Savou setkávali při otcových hostinách.

Bylo všeobecně známo, že Sava bude jednou dědičkou ohromného jmění. Nebýt dívčiny vážnosti, bylo by ji obletovalo hojně nápadníků. Když se přece jen některý nedal odradit, odmítla ho dívka přímo.

Teď bylo Savě sedmnáct let

Silas Toronthal se jí nikdy sám o sňatku nezmiňoval a také na ni nenaléhal. Asi se dosud neobjevil muž, který by byl podle jeho vkusu.

Máme-li dokreslit povahu dcery Toronthalovy, uveďme ještě, že ji snadno uchvacovaly odvážné a šlechetné činy; zvláště když byla jejich podnětem láska k vlasti. O politiku se sice nestarala, ale přece jen všelicos slyšela a dovedla usuzovat. Tak se dověděla o osudu Štěpána Bathoryho a hned mezi ní a jeho synem vznikla láska na prvý pohled. Oba mladé lidi seznámil rozmar osudu, který tak často nežádaně zasahuje do lidských životů.

Jednou někdo Savě ukázal Petra a vysvětloval jí:

„Je to syn člověka, který zemřel pro vlast.“

Od té chvíle nemizela vzpomínka na Petra z dívčiny duše a Sava myslila na vážného, zadumaného hocha již v době, kdy to ani netušil. Jak věděla, byl chudý, ale pilně studoval, aby se stal hoden odkazu svého otce.

Ostatně je nám již známo, že i Petr Bathory byl okouzlen půvabem Saviným; její povaha, jak tušil, byla příbuzná povaze jeho. Mladá dívka tehdy ještě nevěděla, jaký to cit klíčí v její duši, ale Petr ji miloval vřelou a hlubokou láskou, které nakonec podlehla i ona.

To by bylo tak vše, co je třeba vědět o Savě Toronthalové, a zbývá už jen několika slovy vylíčit její poměr k otci a k matce. K otci se Sava chovala vždy nejvýš zdrženlivě. Bankéř jí nikdy neprojevil otcovskou lásku a dcera mu ji tedy nemusila oplácet. Snad to byla u něho chladnost a bezcitnost a u ní zase různost povahy. Sava měla k Toronthalovi úctu, jakou má mít dítě k otci, ale nic víc. Bankéř jí ostatně ponechával úplnou volnost, nevytýkal jí různost názorů a nepřekážel jí v dobročinnosti, kterou naopak sám ze své peněženky podporoval, když tím mohl na sebe obrátit pozornost. Chlad u něho vyplýval z lhostejnosti, u dívky pak z neuvědomělého odporu k otcově povaze.

K paní Toronthalové chovala Sava city zcela jiné. Bankéřova žena se sice musila ve všem podřizovat vůli svého chotě, ale v jádru byla dobromyslná a svou ryzí povahou nesmírně nad něho vynikala. Paní Toronthalová dceru velice milovala. Nacházela u ní cenné vlastnosti. Nebyla to ani tak láska matky k dceři jako spíše obdiv a úcta, ba někdy snad i bázeň, která vyplývala ze Saviny přímosti a neoblonmosti. A Sava splácela lásku láskou. Obě ženy by k sobě byly přilnuly i tehdy, kdyby je nebyl spojil svazek nejužšího příbuzenství.

Jaký tedy div, že paní Toronthalová první uhodla, co se děje v srdci její dcery. Sava často mluvila s matkou o Petru Bathoryovi a jeho rodině, aniž tušila, jaké bolesti tím matce působí. Paní Toronthalová z toho brzy poznala, že její dcera Petra miluje.

Přece tomu tak má být, říkala si často.

Lze tušit, co tím myslila, ale teprve později budeme moci posoudit, do jaké míry byla láska Savina k Petrovi spravedlivou odměnou za strasti, které otec způsobil Bathoryově rodině.

Paní Toronthalová považovala tu lásku za dílo spravedlnosti a již proto si přála, aby její muž svolil, aby obě rodiny byly spojeny příbuzenským svazkem. Rozhodla se, že zatím o tom dceři nic neřekne, ale promluví si přímo s Toronthalem.

Sotva však se o tom před bankéřem zmínila, zachvátila ho taková zuřivost, že se ji ani nesnažil potlačit. Paní Toronthalová, sklíčena nezdarem svého pokusu, vracela se do svého pokoje, ale bankéř se za ní rozběhl, chopil ji za rameno a vyhrožoval:

„Měj se na pozoru! Odvážíš-li se o tom záměru s někým promluvit, budeš toho litovat.“

Bezděky se tu naskýtá otázka, proč se bankéř tak rozčilil. Měl snad se Savou jiné záměry, které by její láska k Petrovi hatila? Nemělo být spíše v jeho zájmu, aby předešel možné následky své zrady? Bude-li jeho zrada odhalena, co se mu může stát, když už bude Petr Bathory mužem jeho dcery? Dojde-li k takovému odhalení, snad to bude pro Petra a Savu hrozný život, ale na to Toronthal jistě nemyslil.

Byl však naživu ještě Sarkany, o němž Toronthal již dlouhou dobu neměl zpráv. Bylo možné, že se vrátí a bude na bankéři žádat, aby mu splnil dřívější požadavky. Bankéř mu to nebude moci odmítnout. A Sarkany jistě neopomine využít každé příležitosti, zvláště byl-li mu osud nepřízniv.

Silas Toronthal se nikdy nezbavil starostí, co se stalo s jeho bývalým spoluviníkem. Nevěděl o něm již od té chvíle, co se v Terstu rozešli, a to bylo před patnácti lety. Poptával se po něm bezvýsledně i na Sicílii. Věděl, že se tam zdržuje společník Sarkanyho, Zirone. Sarkany se mohl objevit kteréhokoliv dne. Toronthal trnul věčným strachem a byl by se jen zaradoval nad zprávou o jeho smrti. Potom by snad byl jinak hleděl na možnost Savina sňatku s Petrem Bathorym. Teď zatím takovou myšlenku zamítal co nejrozhodněji.

Ale Silas Toronthal také nechtěl, aby se opakoval výstup mezi ním a jeho ženou, když se zmínila o Petru Bathorym. Proto jí nepodal žádné vysvětlení; rozhodl se, že napříště bude Savu lépe hlídat a že jí dá přímo sledoval. K mladému inženýrovi se bude chovat tak, aby viděl, že nemá nejmenší naději.

Dne 10. června ohlásil sluha příchod Sarkanyho. Ten den přijel Sarkany spolu s Namirou vlakem z Kotoru do Gruže. Ubytoval se v nejlepším hotelu a bez otálení se šel představit svému bývalému spoluviníkovi.

Silas Toronthal ho přijal a nařídil, aby nebyli vyrušováni. Jak na něho působila návštěva Sarkanyho? Ovládl se tak, že na sobě nedal znát, jak mu je při příchodu toho nevítaného hosta? A co Sarkany? Byl panovačný a drzý jako jindy? Připomněl bankéři sliby a závazky z dávné doby? Mluvili o přítomnosti, o minulosti nebo budoucnosti? To nemůžeme říci, protože rozmluva se dála beze svědků.

Ale měla tyto následky:

Za čtyřiadvacet hodin město žaslo nad nenadálou zprávou. Mluvilo se o sňatku Savy Toronthalové s bohatým Tripolitáncem Sarkanym.

Bankéř zřejmě ustoupil nátlaku člověka, který ho mohl jediným slovem zničit. Na jeho rozhodnutí nemohly nic změnit ani prosby jeho ženy, ani zděšení Savy, o jejímž osudu otec tak rychle a bez jejího souhlasu rozhodl.

Sarkany se před bankéřem nijak netajil s tím, jaký má na tom sňatku zájem. Byl totiž téměř bez peněz. Patnáct let utrácel plnýma rukama. Nakonec se pustil do hazardních her a utratil v nich poslední zbytek svého jmění.

Zirone se od něho ovšem po celou tu dobu nehnul. Teprve když měl Sarkany již jen několik tisíc zlatých, odebral se Zirone domů na Sicílii, kde chtěl vyčkat, až Sarkany obnoví své spojení s Toronthalem. Přitom se připravoval i k jiným podnikům. Sňatkem se Savou, jedinou dědičkou Toronthalovou, chtěl si Sarkany znovu pomoci k majetku. Věděl, že Toronthal ho neodmítne.

Silas Toronthal skutečně uznal, že by každý odpor byl marný. Snad bylo mezi oběma muži ještě něco jiného kromě oné zrady.

Sava prosila otce, aby jí řekl, proč s ní jedná tak bezohledně a proč jí ničí život.

„Na tomto sňatku závisí má čest,“ odpověděl Silas Toronthal prostě, „a proto se ten sňatek uskuteční.“

Když Sava sdělila tuto odpověď matce, ta beze slova klesla do dceřina náručí a z očí jí vytryskly slzy.

Silas Toronthal konečně řekl pravdu.

Svatba byla určena na šestý červenec.

Můžeme si představit, jak asi žil po následující tři týdny Petr Bathory. Trpěl hrozná muka. Poddával se žalu i bezmocnému hněvu, hned se uzavíral do matčina domku a hned zase odcházel z města. Paní Bathoryová se bála, že se již nevrátí.

Čím ho mohla potěšit? Dokud se nemluvilo o Savině sňatku, měl Petr přece jakési naděje. Ale až bude Sava provdána, bude mezi nimi nepřeklenutelná propast. A doktor Antekirt přes všechny své sliby na Petra zapomněl.

Za hodinu ho přinesli s těžkou ranou v prsou

Petr se v duchu tázal, jak mohla Sava svolit k takovému sňatku. Vždyť ho milovala a věděl o ní, jakou má rozhodnou povahu. Jaké tajemství bylo skryto za zdmi Toronthalova domu, když mohlo dojít k takovým věcem? Řekl si, že by byl učinil lépe, kdyby byl přijal nabízené místo, opustil Dubrovník a odešel od Savy, kterou její otec provdává za cizince.

Ne, pomyslil si. Není to možné, vždyť ji miluji.

Zoufalství se usadilo v domku, kde dříve při vší bídě vládlo štěstí.

Pescade, který všechno pozoroval a první věděl, co se kde v městě událo, napsal hned do Kotoru o chystaném sňatku Savy Toronthalové se Sarkanym. Psal doktoru Antekirtovi také o tom, v jakém povážlivém duševním stavu se mladík octl.

Doktor Antekirt mu na to rozkázal, aby pozoroval dále, co se v Dubrovníku děje, a do Kotoru zasílal zprávy.

Stav Petra Bathoryho se stále horšil, čím blíže bylo k osudnému šestému červenci. Matka nic nezmohla. Což bylo možno zvrátit záměr Silase Toronthala? Ze spádu událostí bylo zřejmé, že jde o sňatek dávno ujednaný.

Konečně se Petr Bathory odhodlal Silasi Toronthalovi napsat. Poslal mu psaní osm dní přede dnem, kdy se měla konat svatba.

Na dopis nedostal odpověď.

Pokusil se tedy setkat s bankéřem na ulici, ale ani to se mu nepodařilo. Tu se Petr rozhodl navštívit bankéře v jeho bytě, ale nepustili ho ani přes práh.

Savu a její matku nebylo v poslední době vůbec vidět. Bylo úplně nemožné setkat se s nimi.

Nemohl-li se Petr Bathory sejít se Savou a s jejím otcem, potkával zato velmi často Sarkanyho. Nenávistnému pohledu mladíkovu čelil Sarkany zpupným pohrdáním. Petra napadlo, aby se s ním srazil a donutil ho k souboji… Ale pod jakou záminkou? A přijme vůbec Sarkany souboj?

Uplynulo dalších šest dní. Nedbaje přání matčina a proseb Berikových, odešel Petr večer 4. července z domu. Starý sluha ho nepozorovaně sledoval, ale brzy ho ztratil z očí. Petr se hnal bez cíle nejtemnějšími a nejpustšími uličkami a počínal si jako šílený.

Za hodinu ho přinesli do matčina bytu s těžkou ranou v prsou. Byl bodnut dýkou, která mu projela levou částí plic.

Nebylo pochyb, že se Petr v zoufalství pokusil o sebevraždu.

Jakmile se o této příhodě dověděl Pescade, hned spěchal na poštu. A za hodinu doslal doktor Antekirt v Kotoru zprávu o Petrově sebevražedném pokuse.

Nikdo nevylíčí bolest paní Bathoryové, když jí přinesli krvácejícího syna, jemuž snad zbývalo už jen několik hodin života. Ale matčina starostlivost zvítězila nad slabostí ženy. Nejprve bylo třeba raněného ošetřit, na slzy bylo dost času potom.

Povolala lékaře. Ten raněného prohlédl a ránu ovázal. Učinil vše, co bylo v jeho moci, ale nemohl matce dát nejmenší naději.

Za patnáct hodin se mladíkův stav následkem silného krvácení zhoršil a hrozilo nebezpečí, že každé chvíle vydechne naposled.

Paní Bathoryová klesla v zoufalství na kolena.

V tom okamžiku se otevřely dveře… V nich se objevil doktor Antekirt a beze slova přistoupil k lůžku raněného.

Paní Bathoryová se chtěla k němu vrhnout, ale on ji zadržel posunkem.

Pak se sklonil nad Petra a pozorně ho prohlížel, aniž pronesl jediné slovo. Díval se na raněného upřeným pohledem. Z toho pohledu jako by proudila do mozku umírajícího nějaká neznámá moc. Bylo to, jako by v něm probouzel nový život.

Petr se náhle obrátil. Otevřel oči, pohlédl na doktora… a pak bez života klesl zpět.

Paní Bathoryová srdcelomně vykřikla, vrhla se k lůžku a v mdlobách klesla do náručí Borikova.

V té chvíli doktor zatlačil oči zesnulého, povstal a odcházel. Při odchodu šeptal indickou průpovídku: „Smrt neničí, činí jen neviditelným.“

KAPITOLA OSMÁ

SETKÁNÍ V ULICI STRADUN

Petrova smrt způsobila v městě velký rozruch, ale nikdo netušil pravou příčinu mladíkovy sebevraždy. Nikdo také nevěděl, že původci tohoto neštěstí jsou Silas Toronthal a Sarkany.

Dne 6. července se měla slavit svatba Savy Toronthalové se Sarkanym.

Ani paní Toronthalová, ani její dcera se nedověděly o podivné sebevraždě Petrově. Toronthal se Sarkanym se postarali, aby ani zmínka o ní nevnikla do bankéřova domu.

Bylo též ujednáno, že se svatba bude konat zcela prostě. Na omluvu před dubrovnickou společností se uvádělo, že hlučnou svatbu si nepřeje Sarkany, poněvadž má smutek v rodině. To sice nesouhlasilo se zvyky Toronthala, který miloval nádheru a okázalost, ale tentokrát sám uznal, že bude líp, odbude-li se vše v tichu. Novomanželé měli zůstat v Dubrovníku jen několik dní a pak se odebrat do Tripolisu, který byl uváděn jako bydliště Sarkanyho. Svatba se měla konat ve františkánském chrámu a neměli k ní být zváni žádní hosté. Svatební smlouvou se mělo dostat Savě značného jmění.

Toho dne, zatímco se v Toronthalově domě konaly poslední přípravy k sňatku, na druhé straně ulice Stradun se procházeli dva muži –

Byli to Matifou a Pescade.

Matifoua přivedl s sebou doktor Antekirt z Kotoru, kde nebylo již třeba ani jeho, ani jeho služebníků. Pescade byl nadšen, že má opět svého druha u sebe.

Po návratu do Gruže první doktorova návštěva platila paní Bathoryové. Potom se ubytoval v malém předměstském hotelu. Čekal tam, aby po sňatku Sarkanyho pokračoval ve svých plánech.

Příštího dne navštívil ještě jednou paní Bathoryovou a pomáhal jí uložit Petra do rakve. Potom se vrátil do hotelu a Pescada a Matifoua poslal střežit Toronthalův dům.

Pescade ani při té úloze nevydržel, aby stále nemluvil.

„Ty ses ale spravil, příteli!“ řekl a vystoupil na špičky, aby dosáhl na obrova prsa.

„Ano… jsem zase, jak mám být.“

„Už jsem si toho všiml.“

„Ale kde je ten úkol, o kterém jsi mluvil?“ ptal se Matifou, jemuž Pescade pověděl, že jim bude svěřena velká úloha.

„Už je to v běhu… Ale je to ještě trochu zauzleno.“

„Zauzleno?“

„Ano… Je to nějaké drama, jehož začátek je velmi dojemný.“

Pescade se odmlčel; před Toronthalovým domem zastavil povoz. Vrata domu se otevřela a pak se zase zavřela za povozem, v kterém Pescade spatřil Sarkanyho.

„Ano, je to opravdové drama,“ pokračoval Pescade, „a začíná velkým úspěchem.“

„A co zrádce?“ ptal se Matifou, kterého zajímala jen tato osoba dramatu.

„Zrádce v tomto okamžiku vítězí. Jako vždy na počátku dobrého kusu… Ale buď trpělivý a uvidíš…“

„V Kotoru jsem se už domníval, že…“

„Že zasáhneš, viď?“

„Ano, ano.“

A Matifou vyprávěl příteli, co se událo v bazaru a jak se chystal k únosu, ke kterému však nedošlo.

„To je dobře,“ pochvaloval si Pescade a přitom se stále pozorně rozhlížel na všechny strany. „To by bylo příliš záhy. Vystoupíš teprve tak ve čtvrtém nebo v pátém jednání… Možná také, že až v posledním… Ale neboj se, úspěchem si můžeš být jist už teď.“

V té chvíli nastal mezi obecenstvem na druhém konci ulice rozruch. Pescade umlkl a obrátil se tím směrem. Z malé postranní uličky vycházel pohřební průvod a zatáčel do ulice Stradun směrem k františkánskému chrámu, v němž se měly konat pohřební obřady.

Za skromnou rakví kráčel hlouček lidí… Pohřební průvod se zvolna blížil. Náhle uchopil Pescade Matifoua za ruku a stěží zdusil výkřik.

„Co je ti?“ ptal se obr.

„Nic… To bych ti musel dlouho vysvětlovat.“

Poznal paní Bathoryovou, která kráčela za rakví svého syna. Ač se všeobecně soudilo na sebevraždu, církev neodepřela své obřady zesnulému a ve františkánském kostele čekal kněz, aby doprovodil rakev až k hrobu.

Zrak paní Bathoryové byl suchý. Nemohla již plakat a její nepřirozeně rozevřené oči tkvěly na rakvi, která skrývala mrtvolu jejího syna.

Vedle ubohé matky se ploužil se sklopenou hlavou starý Borik.

Pescade cítil, jak mu vlhnou oči. Kdyby mu povinnost nebyla kázala setrvat zde, nebyl by váhal připojit se k hloučku kráčejícímu za rakví.

V tu chvíli, kdy pohřební průvod míjel Toronthalův dům, otevřela se vrata. Na dvoře stály dva povozy připravené k odjezdu.

První vyjel a zatáčel se.

V tomto povoze spatřil Pescade Silase Toronthala, jeho ženu a dceru. Paní Toronthalová, zničená bolestí, seděla vedle Savy, která byla bledší než její svatební závoj.

Sarkany s několika přáteli nebo příbuznými seděl v druhém voze.

Svatba byla stejně málo okázalá jako pohřeb. Na obou stranách jen bolest – nezměrná bolest.

Náhle sem z prvého vozu zalehl srdcervoucí výkřik.

Paní Bathoryová se zastavila, vztáhla ruku a proklínala Savu.

A Sava to byla, kdo tak hrozně vykřikl. Viděla matku ve smutku a pochopila to, co chtěli před ní skrýt… Petr byl mrtev, zemřel pro ni a jeho pohřeb se tudy ubíral ve chvíli, kdy ji odvážel svatební vůz.

Sava omdlela. Paní Toronthalová se k ní sklonila a snažila se ji přivést k sobě… Vše marné… Dívka sotva dýchala.

Silas Toronthal se neovládl a cosi zlostně zabručel. Zato Sarkany, který zatím přiběhl k prvému vozu, zachoval klid.

Za takových okolností nebylo možno jet k svatebnímu obřadu. Povozy se vrátily domů a vrata se za nimi chvatně zavřela.

Savu přenesli do jejího pokoje a tam uložili na lůžko. Ani jediný pohyb neprozrazoval, že dosud žije. Její matka poklekla vedle lůžka a rychle byl povolán lékař. Pohřební průvod zatím došel do chrámu a po obřadech se v průvodu kněze bral dál na dubrovnický hřbitov.

Pescade pochopil, že doktor Antekirt musí o tom být co nejrychleji zpraven. Řekl tedy Matifouovi: „Ty počkáš zde a dávej na všechno dobrý pozor!“

Pak spěchal do hotelu, kde bydlil doktor.

Když mu vše vypověděl, doktor hned nepromluvil. Tázal se jen v duchu:

Překročil jsem snad své právo? Ne. Ublížil jsem nevinné dívce? Jistě, ale je to dcera Silase Toronthala.

Teprve potom se zeptal Pescada:

„Kde je Matifou?“

„Před Toronthalovým domem.“

„Budu vás dnes večer oba potřebovat.“

Její matka poklekla vedle lůžka

„V kolik hodin?“

„V deset.“

„Kde máme čekat?“

„U hřbitova.“

Pescade odešel a vyhledal Matifoua, který zůstal na vykázaném místě.

Večer v osm hodin vyšel doktor Antekirt z hotelu, zahalen v široký plášť, a kráčel k mořskému břehu. Směřoval k malému zálivu mezi skálami, který byl nedaleko přístavu.

Bylo tam úplně pusto. Ani rybářské bárky tu nekotvily z obavy před úskalími, jichž bylo v zálivu plno.

Doktor Antekirt se zastavil, rozhlédl se a zavolal. Za chvilku se objevil námořník, přiblížil se k němu a řekl:

„K službám, pane.“

„Je člun připraven?“

„Ano, za touto skálou.“

„A Elektrika?“

„Kotví poněkud dále na severu.“

A námořník ukázal na temnou hmotu, která vystupovala nevysoko nad hladinu. Její přítomnost neprozrazovalo žádné světlo.

„Kdy připlula z Kotoru?“ tázal se doktor Antekirt.

„Asi před hodinou.“

„Zůstala nepozorována?“

„Dokonale.“

„Ať tedy nikdo neopouští své místo. Čekejte zde třeba celou noc.“

„Ano, pane.“

Námořník se pak vrátil k člunu, který v temnotě splynul se skalisky.

Doktor Antekirt zůstal ještě chvíli na břehu. Snad čekal, až tma ještě zhoustne. Chvíli se procházel a potom se zastavil se zkříženýma rukama nad Jaderským mořem, jako by chtěl do něho vykřičet své tajemství.

Na obloze nebyly hvězdy ani měsíc. Mraky byly vysoké, ale husté a pokrývaly celou oblohu.

„Je čas,“ řekl doktor.

Vrátil se k městu a podél hradeb kráčel ke hřbitovu. Před vchodem ho již očekávali Pescade a Matifou. Byli ukryti za stromy, takže je nikdo nemohl vidět.

Hřbitov byl v této večerní době již uzavřen. Ani v hrobařově domku nesvítilo světlo. Bylo jisté, že do svítání na hřbitov nikdo nepřijde.

Doktor Antekirt znal dobře polohu hřbitova, ale nezamýšlel do něho vstoupit vraty. To, co hodlal vykonat, mělo zůstat tajemstvím.

„Pojďte za mnou,“ vyzval Pescada a jeho společníka.

Všichni kráčeli podél zdi, poměrně značně vysoké. Za chvíli se doktor Antekirt zastavil a ukázal na nevelký průlom, vzniklý zřícením zdi.

„Za mnou!“ pravil.

Prolezl průlomem a oba jeho společníci ho následovali.

„Za mnou!“ pravil

Pod vzrostlými stromy, které skláněly své větve nad hroby, byla tma ještě větší. Doktor Antekirt však neváhal a zamířil na poboční cestičku, vedoucí k hořejší části hřbitova. Vzlétlo několik nočních ptáků, vyplašených jejich kroky.

Všichni tři se zastavili před náhrobkem podoby kaple.

Doktor jediným pohybem otevřel mříž a pak posvítil elektrickou svítilnou na vchod do náhrobku.

„Jdi dovnitř,“ řekl Matifouovi.

Matifou vstoupil do kaple a zastavil se u zdi, v níž byly zasazeny tři mramorové desky. Na prostřední byl vyryt nápis:

ŠTĚPÁN BATHORY

1867

Deska vlevo neměla ještě nápis a na desce vpravo měl být brzy vyryt nový.

„Odsuň pravou desku,“ přikázal doktor Antekirt Matifouovi.

Matifou snadno vyňal desku a položil ji na zem. V otvoru zdi bylo vidět rakev.

Byla to rakev Petra Bathoryho.

„Vytáhni rakev,“ rozkázal doktor Antekirt.

Matifou vytáhl rakev bez cizí pomoci, ač byla značně těžká. Vynesl ji z kaple a položil ji na trávník.

„Ty sejmi víko rakve,“ řekl doktor Pescadovi a podával mu šroubovák.

Za několik minut bylo víko odšroubováno.

Doktor Antekirt odhalil rubáš, kterým bylo tělo zakryto, a přiložil hlavu na prsa mrtvého, jako by chtěl uslyšet tep jeho srdce. Pak povstal a řekl Matifouovi:

„Vyzvedni tělo z rakve!“

Matifou uposlechl bez odmluvy, ač to bylo protizákonné.

Když bylo tělo Petra Bathoryho vyňato a položeno na trávu, Matifou je zabalil do pláště, který mu doktor Antekirt podal. Víko upevnili na rakev, tu vložili do otvoru a desku opět zasadili.

Doktor Antekirt zhasil svítilnu. Nastala zase úplná tma.

„Vezmi tělo,“ řekl doktor Matifouovi.

Matifou zvedl tělo mladého muže tak snadno, jako by to bylo dítě. Kráčel za doktorem k průlomu ve hřbitovní zdi. Průvod uzavíral Pescade.

Za dvě minuty vyšli ze hřbitova a zamířili k pobřeží.

Cestou nikdo nepromluvil ani slovo. Matifou asi přemýšlel tak málo, jako přemýšlí stroj; zato tím více myšlenek se rojilo v hlavě Pescadově.

Po celou cestu k pobřeží se s nikým nesetkali. Když se však přiblížili k zálivu, kde na ně čekal člun z Elektriky, spatřili celníka, který tu byl na pochůzce.

Šli dále, nevšímajíce si ho. Celník odešel a doktor Antekirt zavolal. Brzy se zas objevil člun s námořníkem.

Za pět minut přirazil k štíhlé lodi

Na doktorův pokyn chtěl Matifou sestoupit po skaliskách do člunu.

Ale v té chvíli k nim přistoupil celník a tázal se:

„Kdo jste?“

„Lidé, kteří vám dávají na vybranou: buď dvacet zlatých na ruku, nebo ránu pěstí,“ řekl Pescade a ukázal na Matifoua.

Celníkovi nezbývalo než přijmout dvacet zlatých.

„A teď pryč!“ řekl doktor Antekirt.

Za chvíli zmizel člun v temnotách. Za pět minut přirazil k štíhlé lodi, kterou teď z břehu nebylo již vůbec vidět. Všichni vystoupili na její palubu, Matifou s Petrovým tělem v náručí. Loď Elektrika se rozjela a za chvíli byla na širém moři. Matifou uložil tělo Petra Bathoryho na pohovku v kajutě, která neměla okno. Když doktor Antekirt s tělem osaměl, sklonil se nad ně a jeho rty se dotkly bledého čela nebožtíkova.

„Probuď se, Petře,“ řekl. „Chci tomu.“

Petr rázem otevřel oči. Nebyl mrtev, byl jen doktorem hypnotizován.

Když Petr poznal doktora Antekirta, jeho tvář se zachmuřila.

„Vy?“ zašeptal. „Vy, který jste mě opustil…“

„Ano, já, Petře.“

„Kdo vlastně jste?“

„Mrtvý… jako ty.“

„Mrtvý?“

„Ano, jsem Matyáš Sandorf.“

PRO ČTENÁŘE OD 9 LET

PODIVUHODNÉ CESTY

Svazek 18

Řídí dr. Arnoštka Kubelková

JULES VERNE

MATYÁŠ SANDORF

Nový hrabě Monte Christo I

Ilustroval L. Bennet. Graficky upravil Josef Prchal. Mapku nakreslil Jaromír Vraštil. Z francouzského originálu Mathias Sandorf, vydaného nakladatelstvím J. Hetzel et Cie v Paříži, přeložil a upravil Zdeněk Hobzík. Doslov napsal Ondřej Neff. Vydal jako svou 6171. publikaci Albatros, nakladatelství pro děti a mládež, v Praze roku 1981

Odpovědná redaktorka Tamara Sýkorová

Výtvarný redaktor Jindřich Kovařík

Technická redaktorka Jitka Pavlíková

Ze sazby písma Didot vytiskla Stráž, tiskařské závody, n. p., Plzeň, závod ve Vimperku. 14.74 AA (text 11,59, ilustrace 3,15), 14,80 VA. Náklad 80 000 výtisků. 2. vydání v Albatrosu. Cena obou brožovaných svazků 41,– Kčs

13-761-81 14/55 Cena obou vázaných svazků 55,– Kčs

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai