Matyáš Sandorf

Jules Verne

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Postavy v knize jsou jasně rozděleny – na jedné straně bídák Sarkany, jeho přisluhovač Zirone, Silas Toronthal, kryjící všechno svými penězi, a zneuznaný nápadník Carpena. Na straně druhé ušlechtilí bojovníci za svobodu národa Matyáš Sandorf, Štěpán Bathory, Ladislav Zathmar, a šlechetný Ondřej Ferrato. Myšlenka maďarského protihabsburského povstání je sice hezká, ale po roce 1866 patří skutečně do říše fantazie. Jako kdyby Verne přestal číst noviny, protože i po 15 letech od událostí hovoří stále o Rakousku a nikoli o Rakousku-Uhersku.

PODIVUHODNÉ CESTY

Svazek 18

MATYÁŠ SANDORF

Nový hrabě Monte Christo

II

JULES VERNE

MATYÁŠ SANDORF

Nový hrabě Monte Christo

II

ALBATROS PRAHA

Ilustroval L. Bennet

Přeložil Zdeněk Hobzík

DÍL TŘETÍ

.

KAPITOLA PRVNÍ

STŘEDOZEMNÍ MOŘE

Středozemní moře je dvojnásob krásné: kypí tu život zasazený do harmonického rámce a vzduch i moře jsou stejně průzračné. Tyto jeho vlastnosti působí podivuhodně na člověka a dodávají mu sílu i odolnost.

Dobře to řekl Michelet. Příroda odloučila skálu kalpskou od skály abylské a ta utvořila Gibraltarský průliv. I když mnozí geologové tvrdí opak, je možné, že ten průliv trvá odedávna. Bez něho by nebylo Středozemního moře, neboť vypařováním ztrácí třikrát více vody, než mu dodávají řeky. Kdyby nebylo přítoku vod z Atlantiku, které je omlazují, proměnilo by se již dávno v moře mrtvé.

Matyáš Sandorf žil v jednom z nejodlehlejších zákoutí Středozemního moře. Až do skončení svého díla chtěl zůstat doktorem Antekirtem a vydatně těžit z pověsti, podle níž před patnácti lety zahynul v Jaderském moři.

Na naší zemi jsou dvě Středozemní moře, jedno v Starém a druhé v Novém světě. Americké Středozemní moře představuje Mexický záliv, který zaujímá více než 4½ miliónu čtverečních kilometrů plochy. Ač evropské Středozemní moře zaujímá toliko plochu 2 885 522 čtverečních kilometrů, tedy asi polovinu amerického, je mnohem členitější a bohatší na krásné zátoky, zálivy a proudy, které jsou od sebe odděleny ostrovy a poloostrovy. Je tu moře Egejské, Libyjská zátoka, Jónské moře, záliv Lyonský, Janovský, Gábeský a konečně obě Syrty, které vnikají do africké pevniny za Tripolisem.

Kterou část tohoto moře, jehož některé břehy byly tehdy ještě málo známy, zvolil si doktor Antekirt za své sídlo? Vždyť v tomto rozsáhlém moři je na sta ostrovů a na tisíce ostrůvků. Všechny jeho zátoky a zálivy nelze ani vyjmenovat. A kolik národů nejrůznějších ras a plemen, zvyků i snah žije na březích Středozemního moře!

Kde měl Matyáš Sandorf, nyní zvaný doktor Antekirt – toto jméno bylo východním národům zvlášť drahé – své nové sídlo, v němž se chystal k dokonání své pomsty?

Petr Bathory se to měl brzy dovědět.

Když otevřel na chvíli oči, upadl opět v bezvědomí, v jakém ho doktor Antekirt zanechal v bytě jeho matky. Doktor totiž provedl se zdarem pokus, při němž vůli jedné osoby nahradil vůlí osoby druhé, to jest pokus hypnotický. Doktor Antekirt si tak vypěstoval vůli, že ji mohl přenést na jiného i bez použití lesklého předmětu, jak to obyčejně hypnotizéři dělají.

Petr byl tehdy zeslaben ztrátou krve. Usnul podle vůle doktora Antekirta a podle jeho vůle se i probudil. Teď však, když bylo nebezpečí, že plamen jeho života zhasne, bylo nutno ho zachránit. Byl to úkol, který vyžadoval největší péče a velkých znalostí lékařských. Doktor Antekirt však nic neopominul.

„Bude žít… Chci, aby žil,“ stále si opakoval. „Proč jen jsem ho neunesl již z Kotoru…? Proč jsem si to po příchodu Sarkanyho rozmyslil a nechal ho v tom proklatém městě…? Ale zachráním ho… Petr Bathory bude v budoucnosti pravou rukou Matyáše Sandorfa.“

Po celých patnáct leť myslil hrabě Matyáš Sandorf jen na trest a odměnu. Nezapomněl, čím je povinen svým druhům v utrpení, Zathmarovi a Bathorymu. Když pak považoval dobu za vhodnou, aby uvedl ve skutek své plány, připlul na Savareně do Dubrovníka.

Hrabě Sandorf se za dlouhou dobu změnil tak, že ho nikdo nemohl poznat. Vlasy mu zbělely a pleť pozbyla lesku. Nezachoval si sílu mládí až do padesáti let, ale zato nabyl střízlivosti a klidu stáří. Lidem, kteří se setkali s doktorem Antekirtem, svým zjevem ani dost málo nepřipomínal svěžího Matyáše Sandorfa. Tělesně se doktor ještě víc otužil. Proměnil se v železnou osobnost, o níž lze říci, že sotva se přiblíží k magnetické střelce, hned ji uvede v pohyb. A doktor chtěl učinit z Petra Bathoryho to, co dokázal učinit ze sebe.

Ostatně hrabě Matyáš Sandorf byl poslední svého rodu. Měl jenom, jak se čtenář pamatuje, dcerušku, která po jeho zatčení byla svěřena péči choti jeho správce Landeka.

To děcko, tenkrát teprve dvouleté, bylo jediným dědicem hraběte. Dcerušce měla při dovršení osmnáctého roku připadnout polovice z propadlého otcova jmění. Landek, který se stal správcem nezabavené polovice sedmihradských statků, zůstal s chotí i se svěřeným děckem na artenackém zámku.

Ale osud nepřestal rod Sandorfů pronásledovat.

Za několik měsíců po odsouzení spiklenců zmizela Sandorfova dcerka beze stopy. Nalezli toliko její klobouček na břehu potoka, který protékal zámeckým parkem. Nikdo tehdy nepochyboval, že spadla do potoka a její mrtvola byla odplavená do některé karpatské propasti. Nebyla nalezena jediná stopa. Růženu Landekovou to neštěstí tak zdrtilo, že za několik měsíců zemřela. Úřady však nechtěly na původním rozsudku nic měnit. Polovice statků vyhrazená dědičce měla zůstat i nadále v pozůstalostní správě a státu měla připadnout teprve tehdy, když se dědička nepřihlásí, až jí bude osmnáct let.

To byla poslední rána, která stihla rod Sandorfův. Zdálo se, že rod vlastně vymřel. Čas pak dovršil své dílo a dal zapomenout na vše, co se týkalo terstského spiknutí.

Hrabě Matyáš Sandorf se dověděl o dceruščině smrti v Otrantu, kde tehdy žil pod cizím jménem. S dítětem zahynulo vše, co mu zanechala hraběnka Rena, kterou tolik miloval. Odešel z Otranta stejně neznám, jako když tam přišel. Kam se odebral, nikdo nevěděl.

Po patnácti letech, když se hrabě Matyáš Sandorf pod jménem doktora Antekirta opět objevil na evropských březích Středozemního moře, nikdo netušil jeho pravé jméno.

V té době se hrabě Matyáš Sandorf věnoval přípravám k pomstě. Byl jediný z rodiny i z kruhu přátel a měl vykonat úkol, který pokládal za svou svatou povinnost. Několik let po odchodu z Otranta náhodou, o které se čtenář doví později, získal jmění, které mu dávalo velkou moc.

Tehdy začal pátrat po stopách těch, kterým určil trest. A již tehdy pokládal Petra Bathoryho za příštího spojence při tomto spravedlivém díle. Jeho jednatelé pátrali ve všech městech ležících při Středozemním moři. Zprávy podávali doktoru Antekirtovi, aniž věděli, proč to dělají. Tak se doktorovi podařilo najít stopu všech osob, které byly přímo nebo nepřímo zapleteny do událostí kolem terstského spiknutí. Střežil je zdaleka, dovídal se o všech jejich činech, sledoval je takřka krok za krokem. Tak to trvalo nějakých pět let.

Doktor Antekirt věděl, že Silas Toronthal odešel z Terstu a usadil se s chotí a dcerou v Dubrovníku, kde si koupil dům. Stopu Sarkanyho sledoval pak ve všech velkých evropských městech, v nichž dobrodruh utrácel své jmění, a později ve východní Sicílii, kde se Sarkany se Zironem chystali k podnikům, kterými se chtěli znova obohatit. O Carpenovi se doktor dověděl jen tolik, že odešel z Istrie a potlouká se bez práce po Rakousku a po Itálii, dokud mu těch několik tisíc zlatých odměny dovolí zahálet.

O Ondřeji Ferratovi věděl doktor, že si odpykává trest v Steinu v Tyrolsku. Byl by mu jistě pomohl k útěku, kdyby nebyla smrt vysvobodila rybáře z káznice. Ferratovy děti, Marie a Ludvík, odešly rovněž z Rovinje a žily bezpochyby v bídě. Ale žily tak skrytě, že je nebylo možno objevit. Paní Bathoryovou, která se usídlila v Dubrovníku se synkem a s Borikem, nespustil doktor Antekirt nikdy z očí. Víme již, jak jí chtěl přispět velkou částkou, kterou však hrdá žena odmítla.

Teď nastala tedy chvíle, kdy měl být úkol dokonán. Doktor Antekirt si byl jist, že ho nikdo nepozná, a odvážil se do Dubrovníka. Bylo to v době, kdy Petr Bathory a dcera Silase Toronthala zahořeli k sobě láskou, kterou doktor chtěl zničit.

Čtenář má jistě dosud v paměti, co se stalo dále, jak zakročil Sarkany, jak byl Petr zraněn, zdánlivě zemřel a pak byl probuzen k životu doktorem Antekirtem, který se mu dal poznat jako hrabě Matyáš Sandorf.

Teď bylo třeba již jen Petra vyléčit a povědět mu vše, co dosud nevěděl, že totiž jeho otec a oba otcovi druhové byli vydáni na smrt nejhnusnější zradou. Doktor mu pak chtěl říci jména zrádců a vyzvat ho, aby byl jeho společníkem při jejich odsouzení i při výkonu trestu, který nebylo možno svěřit řádnému soudu.

Doktor se nejprve věnoval cele léčbě Petra Bathoryho. V prvních osmi dnech, kdy byl Petr dopraven do doktorova sídla, potácel se mezi životem a smrtí. Jeho zranění bylo velmi vážné, ale hlavně mu chyběla chuť k životu. Vzpomínka na Savu, o níž věřil, že je ženou Sarkanyho, působila na něho neblaze.

Doktor neopouštěl lůžko mladého muže ve dne ani v noci. Slyšel, jak mladík v blouznění často opakuje Savino jméno, a pochopil, jak hluboká je jeho láska a jaká muka mu působí sňatek milované dívky se Sarkanym.

Doktor se v duchu ptal, zda tak vřelá láska odolá i zprávě, že Sava je dcerou muže, který byl příčinou smrti Petrova otce. Ale doktor byl pevně odhodlán říci Petrovi vše; pokládal to za svou povinnost.

Již několikrát se zdálo, že Petr podlehne. Churavý na těle i na duši, byl již tak blízek smrti, že nepoznával hraběte Sandorfa a neměl ani dost síly pronést Savino jméno. Ale doktorova usilovná péče se neminula s účinkem a nastal obrat. Mládí zvítězilo nad smrtí.

Tělo se uzdravilo dříve než duše. Rána se začala hojit, plíce pracovaly pravidelně a 17. července doktor Antekirt již nabyl nezvratného přesvědčení, že Petr je zachráněn. Toho dne mladík doktora také poznal. Oslovil ho slabým hlasem.

„Pro tebe, synu,“ řekl mu doktor, „jsem Matyáš Sandorf, ale jen pro tebe.“ A když Petr pohledem žádal o vysvětlení, na které byl zřejmě zvědav, odpověděl mu doktor:

Pescade pečoval o nemocného

„Až později.“

Petr ležel v útulném pokojíku, do něhož okny vnikal svěží mořský vzduch. Z oken viděl krásné stromy, jejichž zeleň nikdy nevadla. Rychle se zotavoval. Doktor Antekirt mu věnoval stejnou péči, a nebyl-li stále u něho, nalezl si zástupce, o jehož ochotě a spolehlivosti byl plně přesvědčen. Byl to Pescade, který byl oddán Petrovi stejně jako doktorovi. Není třeba podotýkat, že on i Matifou zachovali v tajnosti, co se událo na dubrovnickém hřbitově, a že je ani nenapadlo mluvit o tom, jak byl Petr odnesen z hrobu.

Pescade byl zasvěcen skoro do všeho. Tím více se tedy zajímal o nemocného, který byl svěřen jeho péči. Petrova láska, zmařená Sarkanym, který byl Pescadovi protivný na první pohled, setkání svatebního průvodu s průvodem pohřebním, únos Petrova těla ze hřbitova, to vše zapůsobilo na Pescadovu duši nesmazatelným dojmem, který se ještě zvýšil, když se Pescade dověděl, že příští život Petrův je zasvěcen doktorovým plánům.

A tak Pescade rád přijal úkol, aby pečoval o nemocného. Bylo mu zároveň uloženo, aby ho hleděl rozveselit svými vtipy. Mužík se o to všemožně přičiňoval. Od té chvíle, co od něho dostal vstupné za představení, které ani neviděl, pokládal Petra Bathoryho za věřitele a pociťoval povinnost splatit mu dluh. Byl Petrovi stále společníkem a svými žerty a hovory řídil chod Petrových myšlenek tak, aby nemocný zapomněl na dubrovnické události.

Když se ho jednoho dne Petr otázal, jak se seznámil s doktorem Antekirtem, vysvětlil mu to takto:

„Jistě se pamatujete,“ řekl mu, „na spuštění lodi v gružském přístavu ve chvíli, kdy do přístavu vjížděla doktorova jachta. Tehdy Matifou vykonal hrdinský čin a zachránil doktorovu loď i s mužstvem.“

Petr Bathory na tuto událost nezapomněl, ale nevěděl, že doktor oběma akrobatům nabídl, aby k němu šli do služby, a že akrobaté nabídku přijali.

„Ano, pane Bathory,“ pokračoval Pescade, „Matifouova obětavost se stala zdrojem našeho štěstí. Jsme si vědomi, čím jsme povinováni doktoru Antekirtovi, ale jsme pamětlivi i toho, co jsme dlužni vám.“

„Mně?“

„Ano, vám, pane Petře. Vy jste v době naší největší bídy chtěl být naším obecenstvem, a pak jste náhle odešel a zanechal nám dva zlaté. A ty jsme si nezasloužili, poněvadž jsme vám nic neukázali.“

Petr Bathory už na to zapomněl a bez okolků se k tomu přiznal. Ale ta vzpomínka v něm znovu vyvolala trpkost. Vzpomněl si, že opustil arénu tak náhle jen proto, že v davu spatřil Savu Toronthalovou v doprovodu jejího otce.

Zavřel oči. Vzpomínal na všechno, co se od té doby událo. Vzpomínal na Savu a srdce se mu svíralo bolestí, neboť věřil, že je provdána za Sarkanyho. V duchu zlořečil těm, kteří ho vyrvali smrti.

Pescade hned zpozoroval, že jeho poznámka vzbudila v Petrovi trpké vzpomínky. Odmlčel se a řekl si v duchu:

Doktor mi nařídil, abych nemocnému podal každých pět minut půl lžíce veselé mysli. To není tak snadné.

Petr otevřel oči a zeptal se:

„Vy jste tedy doktora Antekirta před tou událostí v Gruži neznal?“

„Tehdy jsem ho spatřil poprvé, pane Bathory,“ odpověděl Pescade. „Do té chvíle jsem nikdy neslyšel ani jeho jméno.“

„A od onoho dne jste ho již neopustil?“

„Nikdy, leda při několika úkolech, které mi byly svěřeny.“

„V které zemi jsme nyní, můžete mi to říci?“

„Myslím, pane Petře, že jsme na nějakém ostrově, protože na všech stranách kolem nás je moře.“

„To máš jistě pravdu, ale v které části Středozemního moře je ten ostrov?“

„O tom nevím pranic,“ odvětil Pescade. „Ostatně mi na tom ani nezáleží. Stačí mi, že jsem s doktorem, že výtečně jíme, klidně spíme a dobře se šatíme, nehledíc ani na pochvalu, které se nám často dostává…“

„A víte aspoň, jak se ten ostrov jmenuje?“

„Ale ovšem, jak bych to nevěděl! Nazývá se Antekirta.“

Petr Bathory si marně vzpomínal, v kterém místě Středozemního moře je ostrov toho jména, a tázavě se zadíval na Pescada.

„Ano, pane Bathory, Antekirta,“ ujišťoval Pescade. „Kdybych snad měl nějakého příbuzného – té radosti mi však nebe nedopřálo –, musil by mi psát na adresu: Pescade, ostrov Antekirta, Středozemní moře. Poloha ostrova mi není známa. Ostatně co je na tom jménu divného, když ostrov náleží doktoru Antekirtovi? Nemohu vám říci, zda doktor přijal své jméno od ostrova, nebo pojmenoval ostrov po sobě.“

Tím rozhovor skončil a Petr se dověděl pramálo. Jeho zdraví se zatím velmi zlepšilo. Nenastala žádná neočekávaná příhoda, jaká přivolává zpět chorobu již vyléčenou nebo místo ní přináší jinou. Při dobré a opatrně podávané stravě Petr den ze dne sílil. Doktor Antekirt ho často navštěvoval a o lecčems s ním hovořil, jen ne o tom, co by Petra bylo zajímalo nejvíc. Petr se nedotazoval a trpělivě vyčkával chvíle, kdy mu doktor sám bez dotazu všechno poví.

Pescade pak podával doktorovi zprávy o všem, o čem s Petrem mluvil. Řekl mu také, že Petrovu mysl zajímá podivné jméno ostrova a že stále vzpomíná na Savu Toronthalovou.

Blížil se den, kdy Petr bude dost silný, aby vyslechl vše. A doktor si umínil, že bude necitelný jako operatér, který si nesmí všímat výkřiků svého pacienta.

Uplynuly další dni. Petrovo zranění se úplně zahojilo, takže mohl opustit lože a vysedávat u okna pokoje. Zářivé slunce a svěží větřík upevňovaly jeho zdraví. Bylo mu, jako by byl znovu zrozen. Zrakem utkvíval na obzoru bez hranic, ale jeho duše zalétala daleko za ostrov. Ta ještě churavěla v uzdravujícím se těle.

Nesmírná plocha vod kolem ostrova byla většinou pustá. Jen někdy se objevila na obzoru malá loď, ale nikdy nezamířila k ostrovu. A nikdy nebylo vidět velké parníky a obchodní lodi, které křižují Středozemní moře všemi směry. Zdálo se, že Antekirta leží na konci světa.

Konečně oznámil doktor Antekirt Petrovi, že si příštího dne může vyjít poprvé na procházku, a nabídl se, že ho doprovodí.

„Mám-li dost síly, abych mohl na procházku, mám tedy i dost síly, abych vás mohl vyslechnout,“ odpověděl Petr Bathory.

„Vyslechnout mě… Jak to myslíš, Petře?“

„Vy znáte dobře můj život, já však neznám z vašeho pranic.“

Doktor Antekirt na něho pátravě pohlédl ne jako přítel, nýbrž jako lékař, který uvažuje, má-li vyhojit ránu nemocného nožem nebo ohněm.

Usedl k němu a řekl:

„Jinými slovy řečeno, chceš znát, Petře, moji minulost? Poslouchej tedy.“

KAPITOLA DRUHÁ

MINULOST A PŘÍTOMNOST

„Nejprve ti budu vyprávět o událostech, které začínají ve chvíli, kdy jsem se vrhl do moře, pronásledován četníky.

Z deště kulek, které za mnou vyslali, vyvázl jsem živ a zdráv. Noc byla tmavá. Neviděli mě.

Mořský proud mě unášel na širé moře a byl tak prudký, že bych se byl nedokázal vrátit, i kdybych byl chtěl. Ale já jsem nechtěl. Zdálo se mi lepší zemřít v mořských vlnách než se dát chytit a odvést do vězení, aby mě na jeho šerém dvoře zastřelili. Co jsem mohl ztratit? Smrt mohla být jen koncem mých útrap. Podaří-li se mi však zachránit se, budu pokládán za mrtvého a nic mi nebude bránit, abych vykonal dílo spravedlivé odplaty, jak jsem slíbil Ladislavu Zathmarovi, tvému otci a sobě…“

„Dílo spravedlivé odplaty?“ přerušil ho Petr, v jehož zraku se při tomto nečekaném slově zablesklo.

„Ano, Petře, hned se dovíš o mých plánech. Chtěl jsem v tobě získat pomocníka a unesl jsem tě, mrtvého jako já, a přece živého jako já.“

V té chvíli zalétal Petr v myšlenkách do doby, kdy jeho otec klesl na nádvoří pazinského hradu, zasažen kulkami popravčí čety.

„Přede mnou,“ pokračoval doktor ve svém vyprávění, „bylo širé moře, sahající až k italským břehům. Ač jsem byl dobrý plavec, nemohl jsem doufat, že bych je kdy přeplaval. Věděl jsem, že musím zahynout, nezachráním-li se zvláštní náhodou, totiž nebudu-li se moci zachytit nějakého dřeva nebo nepopluje-li kolem loď, která by mě vzala na palubu. Je-li však někdo odhodlán obětovat svůj život, pak je též dost silný, aby jej hájil, věří-li v možnost jeho záchrany.

Zpočátku jsem se ponořil, abych unikl výstřelům. Když už jsem si byl jist, že mě z břehu nikdo neuvidí, držel jsem se na hladině a proud mě unášel na širé moře. Oděv mi příliš nepřekážel, byl lehký a přiléhal k tělu.

Bylo tehdy asi půl desáté večer. Ploval jsem už dobrou hodinu a stále jsem se vzdaloval od přístavu rovinjského, jehož světla již zmizela mému zraku.

Kam jsem ploval a jakou jsem měl naději? Beznaděje byla mou nadějí, Petře, ale cítil jsem v sobě nadlidskou vytrvalost, která mi dodávala síly. Nešlo mi ani tak o to, abych si zachránil život, ale abych splnil to, co jsem si předsevzal.

Kdyby byla v té chvíli plula kolem nějaká rybářská bárka, byl bych se jistě potopil, abych nebyl zpozorován. S kolika zrádci jsem se ještě mohl setkat, kteří by mě za odměnu vydali stráži? Kolik Carpenů žilo vedle jediného Ondřeje Ferrata?

Když jsem tak ploval asi hodinu, vynořila se náhle v temnotě jakási loď. Plula od širého moře k pevnině. Byl jsem tehdy již unaven a ležel na zádech, ale přece jsem se rychle obrátil, chtěje se skrýt ve vlnách. Byla to rybářská bárka, která směřovala k Istrii, a proto mi byla podezřelá.

Na lodi mě asi již zpozorovali, protože jeden rybář volal na své druhy, aby změnili směr lodi. Já jsem se rychle potopil. Loď přeplula nad mou hlavou.

Teprve za několik chvil, když mě k tomu donutil nedostatek vzduchu, vyploval jsem na povrch a mířil dále k západu.

Pak nastala noc, vítr se utišil a s větrem se utišily i vlny. Jen dlouhým neznatelným vlněním byl jsem nesen na širé moře.

Chvílemi plovaje a chvílemi odpočívaje na vlnách, byl jsem unášen ještě asi hodinu. Měl jsem na mysli jen cíl, jehož jsem chtěl dosáhnout, a ne cestu, která mě očekávala. V tu chvíli jsem chtěl přeplavat moře až k druhému břehu, a snad bych to byl dokázal. Člověk musí takové věci prožít, aby věděl, čeho je schopen a co dovede lidský stroj, spojí-li se duševní síla se silou tělesnou.

Ploval jsem ještě hodinu. Tato část Jaderského moře byla úplně pustá. Ptáci zalétli již do svých hnízd na břehu a jen časem některý bouřlivák se s pronikavým skřekem mihl nad mou hlavou.

Ač jsem se vzpíral únavě, zemdlel jsem posléze tak, že jsem měl ruce i nohy jako z olova. Prsty již nelnuly k sobě a jen s námahou jsem je mohl sevřít v pěst. Hlava byla nesmírně těžká, jako z kamene, a jen s největším úsilím jsem ji udržoval nad vodou. Zmocnila se mne jakási mdloba. Hlavou mi vířily prapodivné myšlenky, které jsem již ani neovládal. Slyšel i viděl jsem jen nejasně, takže bych byl jistě nerozeznal ani blízký hluk, ani světlo, které by zazářilo přede mnou v temnotách, a to se také stalo.

Byla asi půlnoc, když ke mně náhle dolehl hluk, jehož původ i ráz jsem ve své mdlobě nerozeznával. Paprsek světla pronikl k mým očím, ale víčka se mi proti mé vůli zavřela. Chtěl jsem pozvednout hlavu, avšak podařilo se mi to teprve tehdy, když jsem se do polovice ponořil. Pak teprve jsem se mohl rozhlédnout.

Rychloloď se ke mně blížila

Vypravuji ti, Petře, všechny podrobnosti, abys mě z nich lépe poznal.“

„Znám vás již velmi dobře, pane doktore,“ odpověděl Petr Bathory. „Což myslíte, že mi matka neřekla všechno, co věděla o hraběti Matyáši Sandorfovi?“

„Snad věděla leccos o Matyáši Sandorfovi, ale nic o doktoru Antekirtovi. A toho teď poznáš,“ pokračoval doktor ve vyprávění.

„Hluk, který jsem uslyšel, působila loď plující od východu k italskému pobřeží. Podle polohy návěštní svítilny jsem poznal, že je to parník a že pluje přímo proti mně.

Nastal rozhodný okamžik. Všechno nasvědčovalo tomu, že je to parník rakouský, poněvadž plul od terstského břehu. Žádat o přijetí na palubu znamenalo tolik jako vydat se rakouským četníkům. Byl jsem odhodlán nežádat o pomoc, ale zároveň využít této možnosti záchrany, která se mi tak nečekaně naskytla.

Byla to rychloloď; rostla víc a více, jak se ke mně blížila. Již jsem cítil vlny rozrážené přídí. Ve dvou minutách musila proplout místem, kde jsem nehybně spočíval na vlnách.

Nebylo pochyby, že to byla loď rakouská. Bylo však možné, že pluje do Brindisi nebo do Otranta, nebo že se tam alespoň po cestě zastaví. Byla-li má domněnka pravdivá, musil parník doplout do některého toho přístavu ve čtyřiadvaceti hodinách.

Vyčkával jsem. Byl jsem si jist, že nebudu zpozorován, a hleděl jsem si udržet směr, kterým se ta nesmírná hmota lodi šinula. Neplula nijak zvlášť rychle. Konečně se parník octl u mne. Jeho přední část se vynořovala do výše asi šesti metrů. Octl jsem se v pěně rozvířené přídí, ale vlny mě od lodi neodhazovaly. Když mě míjela i zadní část lodi, zachytil jsem se u kormidla, nedbaje nebezpečí, že mě může zasáhnout šroub.

Parník byl naštěstí plně naložen, takže šroub nečeřil vodu. Jinak bych nebyl mohl zdolat tlak víru a zachytit se. Jako u všech lodí, visely na zádi dva řetězy, které byly připevněny na kormidle.

Jednoho z těchto řetězů jsem se chytil a vytáhl se až k místu, kde byly zapuštěny do lodního tělesa. To bylo již nad vodní hladinou. Tam jsem zaujal nejpohodlnější polohu, pokud to bylo možné… Tak jsem vyvázl z nejhoršího nebezpečí.

Za tři hodiny začalo svítat. Připomněl jsem si, že budu musit vytrvat v této poloze ještě dvacet hodin, pluje-li parník do Brindisi nebo do Otranta. Nejvíce jsem trpěl hladem a žízní.

Důležité bylo, že mě nemohli zpozorovat z paluby, ba ani ze záchranného člunu, který visel na dvou železných nosnících. Mohli mě ovšem spatřit z lodí, které by se setkaly s naší, ale ten den se objevilo lodí jen málo, a ty ještě pluly tak daleko, že z jejich paluby nemohl nikdo zahlédnout člověka visícího na kotevním řetězu.

Chytil jsem se jednoho z řetězů

Žhavé sluneční paprsky mi brzy osušily oděv, který jsem svlekl. Tři sta zlatých, které mi daroval Ondřej Ferrato, bylo dosud v opasku na mém těle. Měly mi pomoci v první době, až vstoupím na italský břeh.

Tam jsem se nemusil ničeho obávat, protože mezi Itálií a Rakouskem nebylo smlouvy o vydávání politických uprchlíků. Ale já se chtěl nejen zachránit. Chtěl jsem, aby se všeobecně soudilo, že jsem mrtev. Nikdo se nesměl dovědět, že uprchlík z pazinského hradu vystoupil na italský břeh.

Stalo se to, co jsem si přál. Den uplynul bez jakékoliv příhody a nastala zase noc. V devět hodin večer se na jihozápadě začalo objevovat v pravidelných přestávkách světlo. Byl to maják v Brindisi. Za dvě hodiny se parník octl před vjezdem do přístavu.

Ještě než se na palubu dostavil lodivod, svázal jsem si šaty do uzlíku a přivázal si je na krk. Potom jsem se spustil do vody ve vzdálenosti asi tří kilometrů od země.

Za několik minut jsem ztratil parník z očí. Píšťala na parníku pronikavě hvízdala.

Asi za hodinu jsem se dostal k břehu, o který se rozrážel příboj. Moře bylo klidné. Uchýlil jsem se mezi skaliska, oblekl se a usnul únavou.

Když jsem se probudil, byl již den. Vstoupil jsem do města, vyhledal jeden z nejmenších hostinců a tam jsem se rozhodl vyčkat.

Za dva dny jsem se dověděl z novin, že věc terstského spiknutí byla skončena. Četl jsem též, že se pátralo po těle Matyáše Sandorfa, ale bezvýsledně. Byl jsem tedy pokládán za mrtvého, mrtvého právě tak, jako kdybych byl býval s oběma svými druhy zastřelen v nádvoří pazinského hradu, Nebyl jsem však mrtev a zrádcové ještě poznají, že žiji.“

Petr Bathory dychtivě poslouchal. Byl tak zaujat, jako by ty příhody byl prožíval s doktorem. Doktor Antekirt se už nehalil v tajemství, jako by se chtěl Petrovi ukázat v pravé podobě a otevřít mu celou duši. Ale dosud nemluvil o tom, co si Petr přál zvědět nejtoužebněji, totiž o svých plánech, kterých se měl Petr zúčastnit.

Všechno, co doktor vyprávěl o své plavbě přes Jaderské moře, byla pravda do nejmenší podrobnosti. Tak se dostal živ a zdráv do Brindisi, a přece pro veřejnost byl a měl zůstat mrtev.

Když se doktor dověděl o popravě svých přátel, rozhodl se co nejdříve opustit Brindisi. Přijíždí tam mnoho lodí a odtud vyplouvají všemi směry. Město samo bylo obyčejně pusté a přístav oživoval jen dvakrát týdně, kdy v něm zastavovaly velké dopravní lodi. V ty dny mohl někdo uprchlíka poznat, a toho si hrabě Matyáš Sandorf nepřál, i když se mu již nic nemohlo stát. Chtěl prostě zůstat pro svět mrtev.

Zbývala otázka, jak a kam odjet z Brindisi. Hrabě se rozhodl, že se odebere do východních zemí a tam se pokusí získat majetek, který by mu umožnil vykonat dílo spravedlivé odplaty. Nemohl však odjet žádným z velkých parníků, které zprostředkují spojení Itálie s Východem, protože na nich by byl nucen stýkat se s cestujícími všech národností. Přál si odplout na nějaké nenápadné lodi, ale takovou v Brindisi nenašel. Odjel tedy ještě téhož dne dráhou do Otranta.

Brindisi

Za půldruhé hodiny dorazil vlak s uprchlíkem do tohoto města, ležícího na konci italského poloostrova. Tam se doktor dohodl s majitelem malé lodi, která vezla do Smyrny albánské koně, o přeplavbě do Malé Asie.

Druhého dne vyjela loď z přístavu a brzy zmizel z dohledu i maják na nejzazším výběžku poloostrova. Po několikadenní plavbě beze všech příhod minula loď mys Matapas na jihu Řecka a pak dorazila do přístavu ve Smyrně.

Potom doktor vypravoval Petrovi o tom, jak se z novin dověděl o úmrtí své dcerušky.

„To jsem byl už na maloasijské půdě,“ pokračoval, „kde jsem zůstal dlouho všem neznám. Musil jsem využít svých lékařských vědomostí, abych se uživil. Štěstí mi tak přálo, že se mé přání vyplnilo, dříve než jsem si myslil. Ve Smyrně jsem žil asi osm let a byl jsem tam znám jako výborný lékař. Podařilo se mi totiž vyléčit několik těžce nemocných osob a pověst mě pak přivedla ve styk s bohatými lidmi i v jiných krajinách, kde lékařské znalosti byly dosud v plenkách.

Odhodlal jsem se opustit Smyrnu. A jako činívali lékaři v dávných dobách, léčil jsem a zároveň lékařství vyučoval. Prošel jsem různými krajinami, někde jsem se zdržel několik neděl a jinde celé měsíce. Pověst mě předcházela, a tak jsem byl volán do různých míst na pobřeží Středozemního moře a mé jmění rostlo.

Ale dosud mi nestačilo. Chtěl jsem nabýt jmění obrovského, jaké mají indičtí rádžové. A naskytla se vhodná příležitost.

V Homsu v severní Sýrii žil muž, který zmíral vleklou chorobou. Až do mého příchodu nemohl žádný lékař chorobu rozpoznat a vhodně léčit.

Onen muž se jmenoval Faz-Rhat a byl vysokým úředníkem turecké říše. Bylo mu teprve pětačtyřicet let a nechtělo se mu zemřít.

Faz-Rhat se konečně dověděl o mně a požádal mě, abych přišel do Homsu. Přijal jsem pozvání.

»Doktore,« řekl, »polovice mého jmění bude tvá, jestli mě zachráníš.«

»Ponech si své jmění,« odpověděl jsem mu, »věnuji ti všechnu péči a vyléčím tě, bude-li to možné.«

Pozoroval jsem a zkoumal chorobu onoho muže, o jehož záchraně pochybovali všichni lékaři. Dávali mu naději jen na několik měsíců života. Mně se však podařilo rozpoznat nemoc a najít vhodný způsob léčení. Pět neděl jsem zůstal u Faz-Rhata a ten se za tu dobu uzdravil úplně. Když mi chtěl vyplatit slíbenou odměnu, přijal jsem jen to, co mi náleželo za léčení. Pak jsem Homs opustil.

Za tři léta zemřel Faz-Rhat po nehodě na lovu. Protože neměl příbuzné, odkázal mi celé jmění, celkem na padesát miliónů zlatých.

Bylo to třináct let od chvíle, kdy uprchlík z Rakouska vstoupil na půdu maloasijskou. V tu dobu jméno doktor Antekirt bylo známo již i v Evropě. Dosáhl jsem tedy, co jsem chtěl, a zbývalo ještě vykonat úkol.

Uchýlil jsem se mezi skaliska

Odhodlal jsem se k návratu do Evropy. Navštívil jsem africké pobřeží a tam jsem zakoupil bohatý a úrodný ostrov, na němž mohla být založena menší osada. Jmenuje se Antekirta.

A tak jsem, Petře, neomezeným pánem a vládcem, králem bez tisíců poddaných, ale vládnu lidem, kteří jsou mi oddáni tělem i duší. Tam stavím pevnosti, takže ostrov bude téměř nedobytný, až bude všechno zařízeno. Opatřil jsem si loďstvo, jehož neobvyklá rychlost mi propůjčuje značnou moc v tomto moři.“

„A kde leží ostrov Antekirta?“ tázal se Petr Bathory.

„Nepříliš daleko od břehů zálivu, který vniká do africké pevniny mezi Tripolisem a Kyrenaikou a který se jmenuje Velká Syrta. Je znám také pod jménem Syderská zátoka a jeho pověst je nevalná již od nejstarších dob pro prudké severní větry, které jsou nebezpečné i dnešním moderním lodím.“

Doktor Antekirt se dostal k těmto břehům náhodou; byl tam povolán k nemocnému. A tam, asi padesát kilometrů od Benghází, upoutal jeho pozornost ostrov ležící před skupinou Kirtských ostrůvků, a proto pojmenovaný Antekirta. Od chvíle této náhodné návštěvy doktor nepřestal usilovat o to, aby získal ostrov do vlastnictví, a již předem po něm přijal jméno Antekirt, které se brzy stalo známým po celém Středomoří.

K získání ostrova přiměly doktora vážné příčiny. Ostrov byl jednak dosti rozsáhlý, aby poskytl bydliště osobám, které by chtěl doktor shromáždit, a dále dosti vysoký, takže z jeho kuželovitého vrchu byl rozhled na moře až k africkému pobřeží. Kromě toho ostrov ležel v moři pověstném strašnými bouřemi a jeho půda byla velmi úrodná. To vše se doktoru Antekirtovi hodilo.

Koupil tedy ostrov za velkou částku, ale se všemi právy, takže se stal jeho svrchovaným pánem bez jakýchkoli poddanských závazků. Prodej ostrova byl schválen sultánem a majitel Antekirty se tak stal vlastně řádně uznaným vládcem svobodné země.

Na tomto ostrově sídlil doktor již tři roky. Asi tři sta rodin evropských a arabských tvořilo tu malou osadu, která měla skoro dva tisíce obyvatel. Nebyli to však doktorovi poddaní, nýbrž věrní druzi, kteří byli cele oddáni svému dobrodinci a celou duší lpěli na tomto kousku země, který se stal jejich druhou vlastí.

Pozvolna byla zavedena řádná správa a zřízeny ozbrojené čety na obranu ostrova. Potom si dal doktor Antekirt v předních anglických, francouzských i amerických loděnicích postavit celé loďstvo. Nejpodivuhodnější byly rychlé lodi hnané elektrickým proudem.

Zároveň se začalo se stavbou opevnění. V této době nebyla ještě hotova, ač doktor z velmi vážných důvodů naléhal na urychlení prací.

Což měla Antekirta nepřítele? Hrozilo jí nebezpečí z nedalekého afrického břehu? Ano.

Mohamedánská sekta, lépe řečeno společnost námořních lupičů, dívala se nevraživě na to, jak cizinec zřizuje v sousedství Libye bohatou osadu.

Ta sekta se jmenovala Bratrstvo Sidi Mohameda el Mahediho es Senussi a v té době dospěla k největšímu rozkvětu, neboť měla již na tři milióny přívrženců. Její členové byli rozšířeni po celém mohamedánském světě, ale nejvíc jich bylo v Tripolisu a v Libyi.

Senussiové byli stálým nebezpečím pro evropské osady v severní Africe, zvláště však pro ostrov Antekirtu. A bylo jen moudré, že se doktor připravoval na obranu všemi moderními válečnými prostředky.

To vše se dověděl Petr Bathory v rozmluvě s doktorem Antekirtem a uslyšel ještě mnohem více.

Byl tedy nyní na ostrově Antekirtě vzdáleném několik set kilometrů od Dubrovníka. Tam zanechal dvě bytosti, matku a Savu, na něž nepřestal vzpomínat.

Doktor Antekirt několika slovy doplnil své vyprávění o druhé polovici svého života. Zatímco zabezpečoval ostrov a využíval jeho přírodního bohatství, aby osada byla soběstačná, nezapomínal ani na ty, kteří zbyli po jeho přátelích, totiž na paní Bathoryovou se synem a na sluhu Borika.

Petr se dověděl, proč Savarena přibyla do Gruže, jak doktor navštívil jeho matku a jak ta odmítla peníze, které jí poskytl. Nakonec mu doktor pověděl, jakým způsobem se mu podařilo unést ho z hrobu, v kterém nespal spánkem posledním, nýbrž jen hypnotickým.

„To jsi, synu, pozbyl nadobro rozvahy,“ ptal se doktor ke konci, „že ses nelekl ani sebevraždy?“

„Sebevraždy?“ zvolal Petr s údivem. „Což věříte, že jsem se sám probodl?“

„V záchvatu zoufalství to bylo možné.“

„Ano, byl jsem zoufalý. Opustil jste mě i vy, otcův přítel, a to po slibech, které jste mi sám od sebe dal. Byl jsem zoufalý a naději nemám ani dnes. Ale zoufalec nemá právo, aby zemřel, nýbrž aby žil… a aby se pomstil.“

„Řekni potrestal, a tak to bude správné,“ odpověděl doktor Antekirt. „Ale kdo tě vlastně bodl?“

„Člověk, kterého nenávidím z hloubi duše a s kterým jsem se náhodou setkal na opuštěném místě u dubrovnických hradeb. Snad se domníval, že ho chci napadnout… Předešel mě a bodl mě dýkou. Jmenuje se Sarkany a je to…“

Petr nedokončil. Při vzpomínce na bídáka, který je teď manželem Saviným, byl zachvácen bolestnou lítostí. Zavřel oči, takže se zdálo, že ho znova opustí život.

Doktor Antekirt ho přivedl rychle k sobě a šeptal, pohlížeje na něho:

„Sarkany… Sarkany…“

Doktor Antekirt soudil, že Petr potřebuje klid, ale mladík se bránil.

„Ne,“ řekl, „vyprávěl jste mi jen o životě doktora Antekirta od té chvíle, co se hrabě Matyáš Sandorf vrhl do moře…“

„Ano, Petře.“

„Rád bych, abyste mi ještě pověděl všechno, co mi o hraběti Matyášovi dosud není známo.“

„Máš dost síly, abys mě vyslechl?“

„Jen mluvte.“

„Budiž tedy. Snad bude lépe odhalit rovnou tajemství, které máš právo znát, a neskrývat před tebou, co hrozného chová minulost. Lépe bude udělat to hned a již nikdy se k tomu nevracet… Ty ses tedy domníval, že jsem tě opustil, když jsem náhle odplul z Gruže? Ale poslyš a pak suď… Víš, že několik hodin před popravou pokusili jsme se uprchnout z vězení. Ladislav Zathmar byl chycen ve chvíli, kdy se chtěl za námi spustit z okna. Já a tvůj otec jsme spadli do rozvodněné bystřiny, která nás zanesla do podzemí.

Když jsme přestáli nebezpečí podzemní plavby a vystoupili na břeh, spatřil nás muž, který neváhal prodat nás za odměnu vypsanou na naše hlavy. Byli jsme vypátráni v domku rybáře Ferrata ve chvíli, kdy nás chtěl Ferrato dopravit svou bárkou na druhý břeh moře. Tvého otce chytili a dopravili zpět do Pazinu. Mně se podařilo uprchnout. To vše je ti známo, a teď poslyš to, o čem nevíš.

Před zradou Španěla Carpeny, jehož čin stál Ondřeje Ferrata svobodu a za několik let i život, stali jsme se obětí jiných dvou zrádců, kteří úřadům za odměnu prozradili naše spiknutí…“

„Kdo to byl?“ zvolal Petr vzrušeně.

„Bude lépe, dovíš-li se nejprve, jak jsme přišli na stopu jejich zrady,“ odpověděl doktor Antekirt.

A vyprávěl mu stručně, co se událo v žalářní kobce a jak náhodou vyslechli rozmluvu zrádců, která jim prozradila i obě jejich jména.

„Jak se jmenují ti zrádci?“ zvolal znova Petr. „Či chcete jejich jména přede mnou tajit?“

„Ne.“

„Kdo to tedy byl?“

„Jeden ze zrádců se vloudil do domu hraběte Ladislava Zathmara jako účetní, ač to byl vlastně vyzvědač. Je to týž muž, který tě přepadl v Dubrovníku a bodl.“

„Sarkany?“ vykřikl Petr a přikročil k doktorovi s hněvivou tváří.

„Sarkany…? Ten bídák…! A vy jste to věděl…? Vy, druh Štěpána Bathoryho, jehož synovi jste slíbil pomoc, když se vám svěřil s tajemstvím své lásky? Vy jste mi dodával odvahy a pak jste klidně dovolil tomu bídníkovi vstoupit do Toronthalova domu, ač jste tomu mohl zabránit jediným slovem…? Svým mlčením jste schválil zločin… Ano, zločin… jímž ubohá Sava byla vydána napospas tomu zrádci.“

„Ano, Petře, učinil jsem tak.“

„A proč?“

„Protože se nesměla stát tvou ženou.“

„Pročpak…? Proč?“

„Protože by to byl skutek ještě hnusnější, kdyby Savu Toronthalovou pojal za choť Petr Bathory.“

„A proč, proč?“ opakoval Petr, jemuž se srdce svíralo úzkostí.

„Poněvadž Sarkany měl spoluviníka. Spoluviníka v tom, jak byl tvůj otec vydán na smrt… A ten druhý bídák, musíš se to dovědět, byl kdysi bankéřem v Terstu a jmenuje se Silas Toronthal.“

Petr slyšel… a pochopil.

Nevzmohl se na odpověď. Rty se mu sevřely křečí. Div že neklesl. Vytřeštěným zrakem hleděl kamsi do prázdna…

Tak to trvalo několik vteřin a doktor se již obával, aby jeho pacient nepodlehl této nebezpečné duševní operaci.

Ale Petr Bathory byl pravý muž. Ovládl se a jen několik slz mu skanulo z očí… Pak klesl na sedadlo.

Doktor ho uchopil za ruku.

„Petře,“ řekl mu něžně i vážně zároveň, „jsme oba mrtvi pro svět a pro všechny. Jsem sám, nemám přátel a nemám dětí… Chceš mi být synem?“

„Ano… otče,“ odpověděl Petr Bathory v mocném pohnutí. A pak klesl doktorovi do náručí.

KAPITOLA TŘETÍ

CO SE UDÁLO V DUBROVNÍKU

Zatímco se toto událo na ostrově Antekirtě, byl Dubrovník dějištěm událostí neméně vážných a důležitých.

Paní Bathoryová již nebydlila v městě. Po Petrově smrti podařilo se Borikovi za pomoci přátel přemluvit ji, aby opustila domov v ulici Marinella. Vždyť několik dní měli všichni vážné obavy, že matčin rozum neodolá této poslední ráně osudu. Statečnost ji opouštěla a počaly se u ní objevovat příznaky trudnomyslnosti, které znepokojovaly lékaře. Na jeho radu byla paní Bathoryová dopravena k známé rodině ve vesnici Vinticello, kde se jí mělo dostat všestranné péče. Ale jakou útěchu mohli dát vdově a matce, kterou stihla dvojí tak hrozná rána?

Starý Borik ji ani teď neopustil. Domek v Dubrovníku byl uzavřen a Borik se odebral do vesnice, aby tam byl své paní věrným a oddaným druhem.

Nikdy mezi nimi nepadla zmínka o Savě Toronthalové, kterou Petrova matka proklela. Nevěděli, že její svatba se Sarkanym byla odložena na pozdější dobu.

Dívčin zdravotní stav byl totiž tak vážný, že dlouho nesměla opustit lůžko. Stihla ji rána stejně neočekávaná jako hrozná. Zemřel ten, kterého milovala… A pravděpodobně si vzal život sám ze zoufalství. Viděla jeho pohřeb právě ve chvíli, kdy odjížděla z domu, aby se stala chotí nenáviděného Sarkanyho.

Po deset dní, až do 16. července, kolísala Sava mezi životem a smrtí. Její matka se nehnula ani na krok od jejího lůžka. Byla to však poslední péče, kterou dceři věnovala, neboť i ji nakonec sklátila nemoc.

O čem asi mluvily matka a dcera v oněch dlouhých hodinách? Lze to vytušit i uhodnout. Dvě jména se stále vracela na mysl oběma ženám, jméno Sarkanyho, kterého proklínaly, a jméno Petra Bathoryho, kterého oplakávaly.

Tyto rozmluvy, o nichž Silas Toronthal nevěděl, protože nikdy nepřišel k loži své dcery, měly za následek, že se paní Toronthalová odhodlala k poslednímu kroku u svého chotě.

Požádala ho, aby upustil od svatby, poněvadž Savu již pouhá myšlenka na takový sňatek naplňuje bolestí a hrůzou.

Bankéř však zůstal neoblomný.

Snad to ani nebylo z jeho vůle; nedovedl se bránit nátlaku Sarkanyho.

Ten dobrodruh ho zcela ovládl, a tak nechtěl prosbu své ženy ani slyšet.

O svatbě Savy se Sarkanym bylo rozhodnuto, a měla být slavena ihned, jakmile to dívčino zdraví dovolí.

Snadno si představíme, jak byl Sarkany rozvzteklen nad nenadálou příhodou v ulici Stradun a s jakým špatně tajeným hněvem musil vzít na vědomost, že jeho plán byl v poslední chvíli překažen. Sňatek byl ovšem jen odložen, ale Sarkanymu se to čekání zdálo nesmírně dlouhé. Obával se, že odklad může zmařit celý, tak obratně sestrojený plán, který mu měl opět zabezpečit skvělou budoucnost. Nepřestával tedy naléhat na Silase Toronthala, aby sňatek uspíšil.

Věděl sice dobře, že Sava má k němu nepřekonatelný odpor, ale to mu nijak nevadilo.

A jak by asi Savě bylo, kdyby byla věděla, že Petr Bathory klesl pod dýkou muže, kterého si měla z donucení vzít!

Sarkany si naopak blahopřál k tomu, že se mu podařilo tak snadno odstranit soka. V jeho necitelném svědomí se neozvala ani jediná výčitka.

„Štěstí pro nás,“ řekl jednou Silas Toronthal, „že toho hocha napadlo spáchat sebevraždu. Čím dříve vyhyne rod Bathoryho, tím lépe pro nás.“

A byla to pravda. Kdo vlastně zůstal naživu z rodin tří odsouzenců, Matyáše Sandorfa, Ladislava Zathmara a Štěpána Bathoryho? Zrádcové se domnívali, že jen stařičká paní, jejíž dny byly sečteny. Sarkany se už nemohl dočkat, až se stane manželem Savy Toronthalové a tím pánem jejího jmění.

Když se však dívka zotavila ze strašné rány, které by byla málem podlehla, a Sarkany se již těšil, že teď konečně dojde cíle, roznemohla se těžce paní Toronthalová.

Její životní síly byly vyčerpány. A není divu. Těžce se jí žilo, když se po terstských událostech dověděla, k jak nehodnému muži je navždy připoutána. Nakonec podstoupila onen vzrušující hovor s manželem a snažila se alespoň částečně napravit zlo způsobené rodině Bathoryho. Neúspěch se jí dotkl velmi bolestně a podlomil její poslední síly.

Od první chvíle bylo zřejmé, že se paní Toronthalová kvapem blíží ke konci životní dráhy. Lékaři jí dávali naději jen na několik dní života. Zmírala vysílením a nebylo by ji mohlo zachránit ani to, kdyby Petr Bathory byl vstal z hrobu a stal se manželem Saviným.

Sava se věnovala matce s veškerou péčí a ve dne v noci se od ní nehnula. Lze si domyslit, jak asi bylo Sarkanymu při tomto novém odkladu. Zasypával Toronthala výtkami, ač ten nebyl ničím vinen a nemohl mu nijak pomoci.

Ale konec se neodvratně blížil.

Dne 29. července se paní Toronthalová poněkud vzpamatovala. Vzápětí však dostala prudkou horečku, která musila nejpozději do dvou dnů zlomit její život. V horečce začala nemocná blouznit a chvílemi pronášela slova, která byla Savě nesrozumitelná.

Jedno jméno se nemocné stále vracelo na mysl a překvapovalo Savu. Bylo to jméno Bathory, ale nikoli Petrovo, nýbrž jméno jeho matky. Nemocná ji stále volala a odprošovala, jako by její srdce tížila těžká vina:

„Odpusťte… paní… odpusťte!“

Po záchvatu přestala paní Toronthalová blouznit. Když se jí Sava ptala, proč tak volala, řekla zděšeně:

„Mlč, Savo… mlč… Já nic neřeknu.“

Nastala noc z 30. na 31. července.

Lékaři soudili, že nemoc paní Toronthalové ustupuje. Choré bylo po celý den dobře a neblouznila. Tato nečekaná změna překvapila i lékaře. Zdálo se, že noc uplyne klidně jako den.

Ve skutečnosti to bylo jen zlepšení, které nastává před koncem. Paní Toronthalová v sobě cítila dosud nepoznanou sílu. Rozhodla se něco vykonat a vyčkávala vhodné chvíle.

Té noci žádala dceru, aby se alespoň na okamžik zotavila spánkem. Ač se Sava bránila, musila konečně poslechnout, a tak se v jedenáct hodin odebrala do svého pokojíku.

Paní Toronthalová osaměla. Všude v domě bylo ticho, které se mohlo právem nazývat tichem smrti. Paní Toronthalová vstala. Nemocná, o níž se soudilo, že neudělá jediný krok, měla dost síly, aby se oblekla a usadila u malého stolku.

Tam vzala list papíru a třesoucí se rukou napsala několik řádek, které podepsala plným jménem. Pak vsunula list do obálky, zalepila ji a opatřila touto adresou:

„Paní Bathoryová, Dubrovník, ulice Marinella.“

Potom přemáhajíc únavu, která ji po této práci přemohla, otevřela dveře a sestoupila po schodech na ulici.

Ulice byla temná a pustá; bylo již po půlnoci.

Paní Toronthalová šla nejistým krokem asi padesát kroků, až došla k poštovní schránce a vhodila do ní psaní. Pak se vracela domů.

Paní Bathoryová sestoupila po schodech

Ale její síly byly nadobro vyčerpány. Klesla u prahu a nemohla dále.

Tam ji asi za hodinu nalezl Silas Toronthal se Savou a odnesli ji v bezvědomí na lože.

Druhého dne vyprávěl Silas Toronthal o této příhodě Sarkanymu. Žádný z nich netušil, že paní Toronthalová vyšla v noci na ulici, aby do poštovní schránky hodila dopis. Ale proč chtěla odejít z domu? ptali se oba v duchu.

Tento počin choré si nedovedli vysvětlit a nemálo se nad ním znepokojili.

Paní Toronthalová trpěla čtyřiadvacet hodin. Sava na ni několikrát promluvila, ale ona neodpovídala. Také již neblouznila. Snad bylo její svědomí upokojeno, když vykonala to, co si umínila.

Příští noci ve tři hodiny ráno pohnula sebou paní Toronthalová a hledala Savinu ruku. Sava dlela u lože umírající. Když ruku nalezla, její oči se otevřely a utkvěly na Savě.

Pohled byl tak výmluvný, že mu Sava porozuměla.

„Matko… co si přeješ?“ ptala se.

Paní Toronthalová pohnula hlavou.

„Chceš mi něco říci?“

„Ano,“ sneslo se šeptem se rtů umírající.

Sava sklonila hlavu k matce a ta jí šeptem řekla:

„Mé dítě, umírám.“

„Matko… matičko!“

„Tiše…,“ zašeptala paní Toronthalová. „Tiše, ať nás nikdo neslyší.“

Pak sebrala všechny síly a pokračovala:

„Savo, prosím tě o odpuštění za všechno, co jsem ti způsobila zlého… nebyla jsem dosti silná, abych tomu zabránila…“

„Zlého, ty mně? Mně že jsi učinila něco zlého? Mne chceš prosit za odpuštění…?“

„Polib mě naposled, Savo… Ano… naposled… budu aspoň vědět, že jsi mi odpustila…“

Sava jí ovinula ruku kolem šíje. Nemocná se vzchopila, upřeně na ni pohlédla a řekla:

„Savo… slyš… ty nejsi dcera Silase Toronthala… Nejsi ani má dcera… Tvůj otec…“

Nedomluvila. Její tělo se prudce zachvělo a vysmeklo se ze Savina objetí. Její poslední slova byla také jejím posledním dechem.

Dívka se sklonila nad mrtvou… Chtěla ji vzkřísit… Nadarmo.

Tu Sava začala úzkostlivě volat, až se všichni sběhli. První přispěchal k mrtvé Silas Toronthal.

Při pohledu na tohoto člověka zachvátil Savu tak prudký odpor, že od něho odstoupila. Teď měla právo ho nenávidět. Nebyl jejím otcem. Řekla jí to umírající a umírající nelže.

Sava prchla v pobouření z matčina pokoje. Byla pobouřena nejen smrtí té, kterou milovala jako matku, ale i tím, že smrt jí nedopřála, aby jí odhalila celé tajemství.

Za dva dny se s velkou okázalostí konal pohřeb paní Toronthalové. Celý dav přátel, o které bohatý člověk nemá nouzi, obklopoval Silase Toronthala. Vedle něho kráčel Sarkany, jako by tím dával najevo, že se nic nezměnilo na plánu, který ho měl uvést v kruh Toronthalovy rodiny. Tak alespoň věřil, netuše, že bude musit přemoci ještě mnohé překážky, má-li se jeho naděje splnit. V této chvíli se Sarkany domníval, že všechno je jeho plánům příznivé, protože Sava byla zbavena své poslední ochrany.

Byl-li však sňatek odložen pro nemoc paní Toronthalové, musil být dále odložen po její smrti. Po dobu smutku se nemohlo mluvit o svatbě. Společenské zvyky žádaly, aby od úmrtí uplynulo alespoň šest měsíců.

To se Sarkanymu nijak nelíbilo, ale byl nucen podrobit se společenskému mravu. Mezi ním a Silasem Toronthalem došlo ještě k mnoha rozmluvám.

Takové hovory končíval bankéř slovy:

„Na tom já nemohu nic měnit. Bude-li svatba za pět měsíců, čeho byste se bál?“

Oba muži si zřejmě dokonale rozuměli. Sarkany sice ten důvod uznával, ale nedovedl ukrotit svůj hněv, který ho často strhával k bouřlivým výstupům.

Od té tajemné události před smrtí paní Toronthalové neměl Sarkany klid. Napadlo ho, že umírající žena snad chtěla tajně hodit do poštovní schránky dopis.

Bankéř, kterému se Sarkany zmínil o své obavě, věřil tomu též.

„Byl-li takový dopis odeslán,“ řekl Sarkany, „pak nás velice ohrožuje. Vaše choť se před Savou vždycky zastávala mého soka. Kdo ví, zda v okamžiku smrti nenabyla dost síly a odvahy, kterou dříve neznala. Snad již prozradila naše tajemství. Měli bychom být na stráži a snad raději odejít z města, kde oba můžeme více ztratit než získat.“

„Kdyby šlo o nějaký dopis,“ odpověděl bankéř, „tak bychom se o tom již dověděli. Ale nestalo se nic, ačkoli už uplynula dost dlouhá doba.“

Sarkany nevěděl, co by na to odpověděl. Bylo pravda, že odeslání nějakého listu nic nenasvědčovalo. Objeví-li se snad později nějaké nebezpečí, je k jednání dost času.

Proti jejich záměrům se však za čtrnáct dní postavila překážka docela jiná, než očekávali.

Od smrti bankéřovy choti žila Sava v ústraní a skoro ani nevycházela z pokoje. Dokonce ani u společného stolu s Toronthalem nejedla. Ten tomu byl rád, protože před ní tonul v rozpacích. Ponechával jí volnost a bydlil v jiné části domu.

Sarkany mnohokrát bankéři toto jednání vytýkal. Neměl totiž příležitost s dívkou se setkávat a to nesouhlasilo s jeho záměry. Ač nebylo možno mluvit o brzké svatbě, nepřál si, aby Sava uvykla myšlence, že k její svatbě s ním nedojde ani v budoucnosti, až uplyne doba smutku.

Sarkany naléhal na Toronthala stále a tak velitelsky, že bankéř 16. srpna Savě vzkázal, že s ní chce ještě večer promluvit. Protože jí též vzkázal, že při rozmluvě bude přítomen Sarkany, očekával, že dívka jeho žádost odmítne.

Ale mýlil se. Sava odpověděla, že přijde.

Toronthal i Sarkany navečer očekávali netrpělivě Savu ve velkém pokoji. Toronthal byl odhodlán, že použije otcovského práva, kdežto Sarkany si umínil, že bude spíše mlčet než mluvit, aby tak vnikl do dívčiných tajných myšlenek. Obával se totiž, že Sava ví více, než se zdá.

V určenou hodinu vstoupila Sava do velkého pokoje. Sarkany povstal, ale dívka na jeho pozdrav odpověděla jen tím, že sklonila hlavu. Zdálo se, že ho nevidí, nebo ho nechce vidět.

Na pokyn Silase Toronthala usedla. Pak, ještě bledší v smutečním šatě, čekala klidně, až bankéř promluví.

„Savo,“ začal Silas Toronthal, „šetřil jsem tvůj zármutek nad matčinou smrtí a nerušil jsem tě v tvé samotě. Dnes však musím s tebou promluvit o jakýchsi peněžních záležitostech. Nejsi ještě plnoletá, ale snad bude dobře, dovíš-li se, co ti náleží z dědictví.“

„Jde-li jen o to,“ odpověděla Sava, „je zbytečné o dědictví hovořit. Nečiním si na ně nároky.“

Sarkany učinil pohyb, který mohl značit stejně zklamání jako obavy.

„Myslím, Savo,“ pokračoval Silas Toronthal, „že si neuvědomuješ dosah svých slov. Ať chceš nebo nechceš, jsi dědičkou po své matce, a až nabudeš plnoletosti, podle zákona budu povinen složit ti účty.“

„Ale jen tehdy, když se toho dědictví nevzdám,“ odpověděla dívka klidně.

„A proč se ho chceš vzdát?“

„Poněvadž pravděpodobně na ně nemám práva.“

Bankéř se vztyčil. Na takovou odpověď nebyl připraven.

Sarkany se do rozmluvy nemísil. Zdálo se mu, že Sava něco sleduje, a rád by tomu byl přišel na kloub.

„Není mi jasné, Savo,“ ozval se zase Silas Toronthal, zřejmě zneklidněný jejími chladnými a úsečnými odpověďmi, „co značí tvá slova a kdo tě k nim navedl. Nechci ostatně mluvit o právnických otázkách. Teď ještě rozhoduji já a ty nemáš právo něco přijímat nebo odmítat. Jsi ochotna podrobit se otcově autoritě, kterou, doufám, nemíníš popírat?“

„Snad,“ odpověděla Sava.

„Jaképak snad!“ zvolal Silas Toronthal, který již ztratil úplně klid. „Mluvíš tónem, který ti bude slušet teprve za tři roky. Až budeš plnoletá, můžeš se svým jměním nakládat podle libosti. Do té doby však se musím já starat o tvé zájmy a budu je hájit tak, jak uznám za dobré.“

„Budiž,“ odpověděla Sava, „počkám tedy.“

„A nač chceš čekat?“ tázal se prudce bankéř. „Zřejmě zapomínáš, že se vdáš, jakmile to dovolí společenský zvyk. Jakým právem odmítáš jmění, vždyť nejde jen o tvůj zájem a zisk…“

„Ano… zisk,“ odpověděla Sava pohrdavě.

„Věřte, slečno,“ uznal za vhodné promluvit Sarkany, na kterého zřejmě mířilo ono slovo tak opovržlivě pronesené, „že šlechetnější city mě vedly…“

Ale Sava se tvářila, jako by jeho slova neslyšela, a hleděla jen na bankéře. Toronthal řekl nejistě:

„Nebudeš žít sama, protože smrtí tvé matky se naše záměry nezměnily.“

„Jaké jsou to záměry?“ ptala se Sava.

„Zapomínáš na sňatek, jímž se pan Sarkany stane mým zetěm.“

„Jste si opravdu jist, že se pan Sarkany tím sňatkem stane vaším zetěm?“

Narážka na Savin vztah k bankéři byla tentokrát pronesena tak přímo a bez obalu, že Toronthal povstal a chtěl odejít z pokoje, aby zakryl rozčilení a rozpaky. Zůstal však na pokyn Sarkanyho. Ten chtěl pokračovat v rozmluvě a dovědět se vše.

„Poslyšte, otče,“ pokračovala Sava, „neboť je to naposled, co vás takto oslovuji. Pan Sarkany netouží po mně, nýbrž po mém jmění, na které já nemám nárok. Je sice dost drzý, ale vinit mě z nepravdy se snad přece neodváží. Svolila-li jsem dříve k sňatku, chci to nyní vysvětlit. Pokládala jsem za svou povinnost obětovat se, když jsem se domnívala, že jde o čest mého otce. Můj otec však, jak jsem se dověděla a jak vy též dobře víte, nemůže být nijak zapleten do vašich hanebných obchodů. Přejete-li si tedy pana Sarkanyho obohatit, pak mu dejte klidně mé jmění… Víc stejně nežádá.“

„Vy nejste můj otec!“

Po těchto slovech Sava vstala a kráčela ke dveřím.

„Savo!“ zvolal bankéř a postavil se před dívku.

„V tvých slovech je něco tak nesouvislého a nesrozumitelného, že tě nechápu…,“ spustil na ni. „Snad ani sama nevíš, co mluvíš… Snad smrt tvé matky…“

„Ano, mé matky, která mi byla matkou jen svou láskou,“ zašeptala Sava.

„Nevím,“ pokračoval Silas Toronthal rozčileně, „ale zdá se, že tě matčina smrt zbavila rozumu. Kdybys nebyla šílená, nemluvila bys…“

„Já šílená?“ zvolala dívka.

„Buď jak buď, stane se skutkem to, o čem jsem se rozhodl, a do šesti měsíců budeš ženou Sarkanyho.“

„Nikdy!“

„Však já tě k tomu donutím.“

„A jakým právem?“ ptala se Sava opovržlivě.

„Právem otce.“

„Vy… pane? Vy nejste můj otec, jako já se nejmenuji Sava Toronthalová!“

Posledními slovy byl bankéř tak překvapen, že se nevzmohl na odpověď a ustoupil.

Sava pak odešla z pokoje a ani se neohlédla.

Sarkany, který Savu po celou rozmluvu bedlivě pozoroval, nebyl nijak překvapen. Tušil cosi takového. A co tušil, bylo pravda.

Sava již věděla, že ji k Silasi Toronthalovi nevíže žádný příbuzenský poměr.

Bankéř byl tak zničen, že nebyl schopen jediného slova.

Sarkany promluvil první a chladně, jak bylo jeho zvykem, vylíčil jejich situaci. Silas jen naslouchal a nezbylo mu než souhlasit s jeho logickým výkladem.

„Nemůžeme očekávat,“ řekl Sarkany, „že Sava svolí k sňatku dobrovolně. Ale z důvodu, který oba dobře známe, je přesto nutné, a dnes víc než kdy jindy, aby k sňatku došlo. Co ví Sava o naší minulosti? Nic, jinak by to byla řekla. Ví jen, že není vaše dcera, a nic víc. Zná svého otce? Jistě ne, protože by to bylo první slovo, které by vám byla vrhla v tvář. Je jí znám skutečný vztah k vám? Sotva… Řekl bych, že paní Toronthalová promluvila se Savou teprve před samou smrtí. A zdá se, že jí řekla jen tolik, aby věděla, že nemusí poslouchat člověka, který není jejím otcem, ale nic víc.“

Silas Toronthal jen přikyvoval. Sarkany měl pravdu a nemýlil se, jak a kdy se Sava dověděla pravdu. Správně též uhodl, že jí není známo nic víc, než že není Toronthalova dcera. Kdo byl její otec, nevěděla…

„Uvažujme dále,“ pokračoval po chvíli Sarkany. „Sava toho ví málo a nezná naši minulost, ale přece jen jsme oba ohroženi. Je ohroženo vaše společenské postavení a mé zájmy, které jsem si chtěl zajistit svatbou a kterých se nehodlám vzdát. Musíme tedy oba co nejdříve odejít z Dubrovníka a vzít Savu s sebou, aby se nemohla s nikým setkat. Sem se nevrátíme, dokud Sava nebude mou ženou a nebude donucena k mlčení. Jakmile budeme v cizině, dáme si na ni pozor. O to, aby svolila k sňatku v době, kdy se mi to bude zdát vhodné, postarám se sám. Ať mě ďas, jestliže se mi to nepodaří.“

Silas Toronthal uznával, že jejich postavení je takové, jak je Sarkany vylíčil. Nepomýšlel na odpor. Ostatně by se byl na odpor ani nevzmohl, protože byl úplně pod vlivem svého spoluviníka. A proč by se také vzpíral? Snad kvůli dívce, která mu nebyla ničím, nanejvýš nepříjemnou připomínkou?

Oba se umluvili, že provedou svůj plán, dříve než bude moci Sava odejít z domu.

Potom se rozešli. Učinili dobře, že se rozhodli neváhat.

Za dva dny poté totiž paní Bathoryová s Borikem opustili vesnici a vrátili se do Dubrovníka. Paní Bathoryová chtěla tentokrát odejít z města nadobro a odstěhovat se.

Když Borik otevřel dveře, nalezl v listovní schránce psaní. Bylo to ono psaní, které paní Toronthalová hodila do poštovní schránky před svou smrtí.

Paní Bathoryová vzala dopis Borikovi z rukou, otevřela jej, pohlédla na podpis a pak chvatně přečetla těch několik řádků, které byly napsány rukou umírající ženy a obsahovaly tajemství Savina původu.

Dopis na ni mocně zapůsobil. Když jej dočetla, v rozechvění vyřkla jen dvě slova:

„Ona… On…!“

Potom beze slova odstrčila starého sluhu, který ji chtěl zadržet, vyběhla na ulici a spěchala k Toronthalovu domu.

Uvědomila si, co chce učinit? Nebylo by Savě prospělo, kdyby byla jednala opatrněji? Snad ano, ale stařena byla k dívce neodolatelně puzena. Zdálo se jí, že její manžel Štěpán i syn Petr ze svých hrobů na ni volají:

„Zachraň ji… zachraň ji…!“

Paní Bathoryová zaklepala na vrata domu.

Vrata se otevřela. Objevil se sluha a ptal se jí, co si přeje.

Paní Bathoryová ohlásila, že chce mluvit se Savou.

Dostalo se jí odpovědi, že slečna není přítomna.

Chtěla tedy mluvit s bankéřem Toronthalem.

„Pan Toronthal včera odcestoval, neví se kam, a slečnu vzal s sebou,“ vysvětloval sluha.

Paní Bathoryová, zasažena touto poslední ranou, zapotácela se a klesla do náručí Borika, který právě za ní přispěchal.

Když ji starý sluha odvedl zpátky do bytu v úzké uličce, řekla mu:

„Zítra, Boriku, půjdeme spolu na svatbu Savy s Petrem.“

Paní Bathoryová zešílela.

KAPITOLA ČTVRTÁ

V BOUŘI

Zatímco se v Dubrovníku odehrály tyto události, Petr Bathory se kvapem uzdravoval. Jeho zranění již doktora neznepokojovalo, protože se úplně zajizvilo.

Ale jak Petr trpěl vzpomínkou na matku a na Savu, kterou pokládal za navždy ztracenou!

A matka…? Nemohl ji přece ponechat v trpké domněnce, že je mrtev. Bylo ujednáno, že paní Bathoryová bude o všem opatrně uvědoměna a pak dopravena na ostrov Antekirtu.

Jeden z doktorových jednatelů v Dubrovníku dostal již rozkaz, aby ji nespouštěl z očí.

O Savě se Petr samozřejmě před doktorem Antekirtem nezmiňoval. A přece na ni nemohl zapomenout, ač věřil, že už je ženou Sarkanyho. Měl ji přestat milovat snad proto, že je dcerou Silase Toronthala?

Ne, Sava neodpovídala za vinu svého otce, i když jeho neodpustitelnou zradou byl Štěpán Bathory vydán na smrt. Nikdo nevěděl, jak hrozný zápas v sobě Petr svádí, když na to myslí.

Jen doktor Antekirt to tušil. Aby odvrátil Petrovy myšlenky od Savy, nepřestával mu připomínat dílo spravedlnosti, které měli společně vykonat. Stále mu opakoval, že zrádci musejí být a budou potrestáni. Zatím mu neřekl jak, ale byl přesvědčen, že to bude brzy.

„Tisíc cest vede k jednomu cíli,“ říkával.

Nebyl by se toho úkolu lekl, ani kdyby se musil brát k cíli opravdu po tisíci cestách.

Petr se už tak zotavil, že se mohl projíždět i procházet po ostrově. Upřímně se divil, jak ta malá osada pod doktorovou správou rozkvetla. Pracovalo se bez oddechu na opevněních, která měla chránit město a přístav. Až budou práce dokončeny, znemožní dalekonosná děla snadno přístup nepřátelskému loďstvu.

V obranné soustavě hrála velkou úlohu elektřina. Používali jí jak na lodích, tak i u děl. Touto silou, která náležela dosud budoucnosti, dosahoval doktor znamenitých výsledků.

V ústřední stanici s vysoce výkonnými parními stroji bylo dvacet dynam nové soustavy, zdokonalené doktorem. Tato dynama vyráběla elektrický proud, který byl jímán do zvláštních akumulátorů a z nich rozváděn po celém ostrově. Krátce doktor Antekirt, jemuž prospěla důkladná studia z mládí, uskutečnil tu neobyčejně záhy jedno z předních přání vědy, totiž přenášet elektrický proud do velké dálky.

Poněvadž k výrobě elektrické energie bylo třeba množství uhlí, byla uhelná skladiště na Antekirtě přeplněna a jedna velká nákladní loď přivážela neustále uhlí přímo z Anglie.

Přístav, v jehož pozadí leželo město, byl vytvořen přírodou a lidskou prací jen zdokonalen. Ochranné náspy a hráze jej činily úplně bezpečným, ať už byl směr větru jakýkoliv. Byl všude dostatečně hluboký, takže lodi mohly přistávat přímo u nábřeží.

Loďstvo Antekirty mělo tedy výbornou základnu i úkryt. Skládalo se ze známé Savareny, z parníku Ferrato, který měl asi osm set tun, z nákladního parníku na dovoz uhlí a konečně ze tří Elektrik, z nichž dvě byly vybaveny jako torpédovky a mohly tak výborně přispět k obraně ostrova. Pod doktorovou správou se ochrana ostrova stále zdokonalovala. Námořní lupiči byli o tom dobře zpraveni, ale přesto toužili zmocnit se ostrova. Bylo to přáním jejich velitele, Sidi Mohameda el Mahediho, náčelníka Senussiů.

Šejk však vyčkával s trpělivostí vpravdě arabskou vhodné chvíle k útoku, protože dobře znal nebezpečí a nesnáze zamýšleného podniku. O jeho plánu věděl zase doktor Antekirt, a proto urychloval obranné práce. Až budou ukončeny, bude ostrov vybaven moderními ničivými zbraněmi, které arabským lupičům dosud nejsou známy.

Z mužů osady vytvořil doktor Antekirt vojsko, které bylo vyzbrojeno rychlopalnými puškami a cvičilo se i v zacházení s děly. Velitele vybral ze zkušených bývalých vojínů. Malé vojsko mělo jen šest set mužů, ale spolehlivých.

Někteří obyvatelé ostrova sídlili ve dvorcích rozptýlených po ostrově, ale většina jich bydlila v malém městě, které se podle zámku hraběte Sandorfa nazývalo Artenak.

Nový Artenak na ostrově Antekirtě působil malebným dojmem. Měl již několik set domů.

Město nebylo stavěno podle vzoru šachovnice, jako třeba města americká, kde každá ulice a třída je přesně odměřena. Domy se kupily bez přesného pořádku a byly obklopeny úhlednými zahradami. Mezi domy protékaly průplavy svěží vody, která byla stále doplňována zvláštními stroji.

Nový Artenak působil malebným dojmem

Některé domy měly sloh evropský a jiné arabský. Byla to malebná směs, rozkošná napohled, která přímo vyzývala k užití pokoje a klidu. Obyvatelé Antekirty byli opravdu šťastni.

Domu doktora Antekirta se říkalo radnice. Bydlil v něm totiž ne všemocný pán osady, nýbrž její přední občan. Byl to rozkošný dům, vystavěný v maurském slohu, s galeriemi, se sloupovím a s vodotrysky, a jeho zdi byly vyzdobeny předními arabskými umělci. Na jeho stavbu bylo použito jen mramoru a onyxu. Ty nabývají pod africkým nebem zlatolesklého nádechu, který ve východních krajích propůjčuje stavbám zvláštní kouzlo.

Na okraji města byly veřejné budovy a nemocnice, která sloužila chorým. Těch bylo poskrovnu.

Na svahu, který se skláněl k moři, tvořila řada rozkošných domků jakési lázeňské místo. Jeden z těchto pohodlně zařízených domků se mohl nazývat „Pescade a Matifou“. Bydlili v něm oba nerozluční přátelé se sloužícím, kterého jim doktor Antekirt přidělil. Žádný z nich jistě nesnil, že se stane domácím pánem v tak krásném domě.

„Zde se ale dobře bydlí,“ nepřestával opakovat Matifou.

„Až příliš dobře,“ odpovídal mu Pescade. „Při svém vzdělání se do takového domu vlastně ani nehodíme. Vždyť bychom měli ještě chodit do školy, abychom se něčemu naučili.“

„Copak ty, ty máš slušné vzdělání,“ říkával s povzdechem obr, „ty umíš číst, psát, počítat, kdežto já…“

Proti svému příteli mohl se Pescade skutečně pokládat za vzdělance. Ale jinak si nezatajoval, že se mu ještě mnoha vědomostí nedostává. Kde se jim však měl naučit, když vychodil jen nejnižší školu! Snažil se to dohonit a pilně se učil v artenacké knihovně. Petr Bathory ho povzbuzoval a pomáhal mu, protože poznal jeho neobyčejný důvtip. Byl mu tak horlivým učitelem, že si Pescade záhy osvojil základy mnohých nauk.

Ale Petr přilnul k Pescadovi ještě z jiného důvodu. Pescade znal dobře jeho minulost, protože mu kdysi doktor uložil, aby Petra v Dubrovníku střežil. A byl při tom, když Sava při Petrově pohřbu omdlela. Pescade musil Petrovi stále a stále vyprávět o oné události, které se nepřímo zúčastnil. Neplatil tu zákaz hovořit o Savě, a tak Petr o ní mluvil, kdykoli mu srdce překypovalo. Takto mezi nimi vznikl svazek, který je k sobě poutal.

Zatím se blížil kvapem čas, kdy chtěl doktor začít se svým úkolem, aby odměnil dobré a ztrestal zradu.

Dluh, který nemohl zaplatit dobrému Ondřeji Ferratovi, poněvadž Ferrato po několikaměsíčním věznění v trestnici zemřel, byl by rád splatil jeho dětem. Ale přes všechnu horlivost jednatelů nemohl se dovědět, co se stalo s oběma rybářskými dítkami. Dověděl se jen, že Ludvík i Marie odešli z Istrie, ovšem nikdo mu nemohl říci, kam se odebrali.

Doktora Antekirta tento nezdar v pátrání velice mrzel. Nevzdával se však naděje, že přece jen objeví děti muže, který se za něho obětoval, a pátrání stále rozšiřoval.

„Zítra odjedeme,“ řekl doktor Antekirt

Petr si toužebně přál, aby byla na ostrov dopravena jeho matka. Ale doktor Antekirt, chtěje z Petrovy domnělé smrti kořistit pro své záměry, ho uchlácholil, že v této věci je třeba jednat co nejopatrněji. Chtěl totiž počkat, až dojde ke svatbě Savy se Sarkanym, o jejímž odkladu po úmrtí paní Toronthalové věděl.

Jeden dubrovnický jednatel podával doktorovi stále zprávy o všem, co se tam děje, a dále střežil jak palác Toronthalův, tak i chudý domek paní Bathoryové.

Doktor tedy vyčkával, a vyčkával netrpělivě. Nevěděl sice, co se stalo s Carpenou, ale Silas Toronthal a Sarkany, kteří se usadili v Dubrovníku, nemohli mu podle jeho soudu uniknout.

Lze si proto představit, jak byl doktor nemile překvapen, když od svého dubrovnického jednatele obdržel telegrafickou zprávu, že Silas Toronthal, Sarkany a Sava náhle opustili Dubrovník a že beze stopy zmizela i paní Bathoryová se sluhou Borikem. Doktor nemohl již déle váhat. Pověděl Petrovi všechno, co se dověděl. Jaká to byla nová rána pro mladíka! Jeho matka zmizela a Sava Toronthalová byla bankéřem odvedena kamsi na neznámé místo, kde bude jistě v moci Sarkanyho.

„Zítra odjedeme,“ řekl doktor Antekirt.

„Ještě dnes,“ zvolal Petr. „Ale kde máme hledat matku…? Kde ji najdeme?“

Doktor Antekirt mu odpověděl:

„Nevím, je-li nějaká souvislost mezi oběma událostmi, ale dovíme se, zdali Silas Toronthal a Sarkany byli příčinou zmizení paní Bathoryové. Proto musíme nejdříve pátrat po nich.“

„A kde je najdeme?“

„Snad na Sicílii.“

Čtenář se jistě pamatuje, že v rozmluvě Sarkanyho a Zirona, kterou hrabě Sandorf vyslechl v Pazinu, Zirone vyzval Sarkanyho, aby se tam odebral, kdyby bylo třeba. Hrabě Sandorf, nyní doktor Antekirt, dobře si to zapamatoval, stejně jako jméno Zirone. Nebylo toho mnoho, ale byla to přece jen stopa, která jim mohla pomoci při pátrání po Toronthalovi a Sarkanym.

Doktor Antekirt se uvolil odjet ihned. Pescade a Matifou ho měli provázet a dostali již rozkaz, aby se připravili na cestu.

Pescade se teprve teď dověděl, kdo to vlastně jsou Silas Toronthal, Sarkany a Carpena.

„Ničemové,“ řekl. „Hned jsem si to myslil.“

A pak dodal k Matifouovi:

„Tak se mi zdá, že tě budeme brzy potřebovat.“

„Brzy?“

Dusný vzduch věštil bouři

„Ano, jen počkej na rozkaz.“

Doktor Antekirt a jeho společníci odjeli ještě ten večer. Parník Ferrato, který byl stále připraven k odjezdu, vyplul z přístavu v osm hodin a zamířil na sever.

Od břehů Velké Syrty až k jižnímu pobřeží sicilskému, k mysu Porto di Palo, není daleko a parník typu Ferrato potřeboval půldruhého dne, aby přeplul onu vzdálenost.

Ferrato, křižník antekirtského loďstva, byla podivuhodná loď. Byl zbudován ve Francii a stroje měly výkonnost patnácti set koňských sil. Kotle byly nejmodernější soustavy a spotřebovaly poměrně málo paliva; přitom byly zabezpečeny proti výbuchu. Byly takové, že se loď rychlostí vyrovnala nejmodernějším lodím té doby.

Netřeba ani podotýkat, že parník Ferrato byl opatřen vším, co zajišťovalo cestujícím všemožné pohodlí. Na palubě byla umístěna čtyři těžší děla, dvě děla soustavy Hotchkissovy a dva kulomety. Na přídi pak bylo dělo největší, jehož dostřel byl přes kilometr.

Velitelem na lodi byl Dalmatinec Kestrik. Kromě něho tam byli dva důstojníci, dva strojníci, čtyři topiči, dva skladníci a osmatřicet dalších osob, většinou námořníků.

Loď vyplula za příznivého počasí. Ač vál protivný vítr, parníku to nijak nevadilo.

Doktor Antekirt a Petr, ubytovaní v sousedících kajutách, celou noc pokojně odpočívali, protože loď plula klidně. A stejně tak odpočívali Pescade a Matifou. Jestliže tito dva opravdu spali, doktor a Petr ani oka nezamhouřili a nepřestali přemýšlet o událostech posledních dnů.

Druhého dne, když cestující opět vystoupili na palubu, slunce pálilo a dusný vzduch věštil bouři.

Pescade a Matifou popřáli doktorovi a Petrovi dobrého jitra.

„Díky, přátelé,“ odpověděl doktor, „vyspali jste se dobře?“

„Výborně, jako ti, kdo mají dobré svědomí,“ vesele odpověděl Pescade.

„A Matifou již posnídal?“

„Ano, tak trochu. Vypil litr kávy a snědl k ní dvě kila sucharů. Ty suchary byly prý trochu tvrdé.“

„Ale to nevadilo,“ dodával Matifou. „Člověk, který by byl někdy snídal oblázky, snesl by i mnohem tvrdší.“

Zatím loď plula největší rychlostí. Bylo záhodno jet co nejrychleji. Kapitán Kestrik předvídal bouři. Dokonce navrhoval na noc zakotvit na Maltě.

Počasí bylo skutečně stále hrozivější.

Vítr vzrostl a nad obzorem se nakupily mraky, které již pokrývaly téměř tři čtvrtiny oblohy. Několikrát jimi projel zákmit blesku. Vlny se dmuly a s hukotem se tříštily o bok lodi. Asi v šest hodin večer nastala skoro úplná tma. Jen blesky ji osvětlovaly za rachotu hromu.

V té době zuřila bouře nejprudčeji

Kapitán Kestrik se radil s doktorem, kam má zamířit.

„Učiňte, jak uznáte za vhodné,“ odpověděl mu doktor Antekirt.

V té době byl parník asi padesát kilometrů na západ od Malty. Nejblíže na cestě byl ostrov Gozo, který leží poněkud na severozápad od Malty. Parník Ferrato musil nejdéle za hodinu spatřit světla jeho majáku. A tam mohla loď na několik hodin najít úkryt.

Kapitán Kestrik ihned přikročil k provedení tohoto záměru. Aby se snad stroje nebo kotle nepoškodily, zmírnil rychlost.

Ale uplynula hodina a maják nebylo vidět. Nebylo možno rozeznat ani břeh ostrova, ač se zdvihá do značné výše.

V té době zuřila bouře nejprudčeji. Teplý déšť splýval na loď ve velkých kapkách. Vítr trhal a rozháněl nízké mraky, takže každou chvíli jimi prosvitla hvězda, ale hned zase uhasla. Blesky, bijící do vln, ozařovaly celou loď a hrom nepřestával burácet.

Situace, dosud vážná, stávala se nebezpečnou. Kapitán Kestrik, věda, že loď není již od ostrova dále než nějakých třicet kilometrů, neodvážil se přiblížit, aby se loď neroztříštila o nějaké skalisko.

V půl desáté dal kapitán Kestrik dokonce zastavit stroje. Ponechal v činnosti jen ty, které byly nutné, aby loď mohla být řízena kormidlem.

Loď se silně kymácela, ale nehrozilo jí nebezpečí, že se překotí. Tak to trvalo tři hodiny, až do půlnoci.

Nebezpečí pak ještě vzrostlo.

V té době se totiž vítr změnil v orkán. Vlny se vysoko zvedaly v záři blesků a za burácení hromu.

„Světlo vpředu!“ vykřikl náhle plavčík hlídkující pod předním stěžněm.

„Otočit kormidlo!“ zvolal kapitán Kestrik, chtěje se vzdálit od břehu. Také on spatřil světlo a poznal, že je to světlo majáku na ostrově Gozo.

Byl nejvyšší čas obrátit loď. Vítr ji hnal s neobyčejnou prudkostí přímo na břeh. Ve chvíli, kdy se objevilo světlo, byla od něho vzdálena již jen dva kilometry.

Do strojovny byl dán rozkaz, aby stroje byly spuštěny na plnou páru, ale stroj pracoval jen pomalu a pak se zastavil úplně.

Doktor, Petr Bathory a mužstvo již vyběhli na palubu. Tušili, že se stala nějaká nehoda. Byl porouchán stroj; šroub se ještě několikrát otočil a potom se zastavil s rachotem podobným rachotu hromu.

V té chvíli nebylo možno stroj spravit. Musili by jej rozebrat, ale to by si vyžádalo práci několika hodin.

Loď, hnána větrem, musila nejdéle ve dvaceti minutách narazit na břeh. Kapitán Kestrik dal rozvinout plachty, aby se loď mohla aspoň nějak řídit. Rozkazy byly ihned provedeny a Pescade svou obratností stejně jako Matifou svou silou nemálo přispěli námořníkům.

Ale nebezpečí tím neminulo. Parník při svém úzkém tvaru, malé šířce a nedostatečném plachtoví nemůže plout bez šroubu libovolným směrem. A plout po větru znamenalo zkázu. Takové nebezpečí hrozilo tedy parníku Ferrato.

Rybář by byl zahynul, kdyby ho byl Matifou nezachytil

Prudký vítr nedovoloval posádce napnout vhodné plachty, a tak byla loď hnána k pobřežním skálám. Zdálo se již, že jí nezbývá než vybrat si vhodné místo, kde by najela na břeh.

Naneštěstí kapitán Kestrik nemohl v čiré tmě rozeznat útvar břehu. Věděl sice, že mezi ostrovem a Maltou je průliv, ale jak najít vchod do něho? Toliko zkušený a obeznalý lodivod by se byl mohl tohoto pokusu odvážit. Avšak který lodivod by se teď odvážil proniknout v člunu až k lodi?

Poplašná píšťala pronikavě zápasila s jekotem větru a z děla byly rychle za sebou vypáleny tři rány jako prosba o pomoc.

Náhle se na oné lodní straně, která byla blíže břehu, objevil v mlze temnější bod.

Jakási loď plula přímo k parníku. Bezpochyby to byla rybářská bárka uchvácená bouří. Snad byla ukryta někde za skalinami, a když její velitel zaslechl volání o pomoc, rozhodl se přispět parníku, nedbaje nebezpečí života. Parník mohl zachránit jen rybář, který dobře znal zdejší břehy.

Bárka se zvolna blížila. Na lodi již připravili řetěz; chtěli jí ho hodit, aby mohla přirazit.

Uplynulo několik minut, které se zdály věčností. Parník byl již velmi blízko pobřežních skal.

V té chvíli hodili řetěz, ale mohutná vlna pozdvihla bárku a prudce jí mrštila na bok parníku. Bárka se rozbila na kusy a rybář by byl jistě zahynul, kdyby ho byl Matifou nezachytil a nevyzdvihl na palubu jako děcko.

Bez jediného slova – na to nebyl ani čas – octl se rybář skokem na můstku, chopil se kormidelního kola a změnil směr parníku ve chvíli, kdy již přídí téměř narazil na skalisko. Vyznal se dobře v těchto místech a snadno zavedl loď do průlivu.

Parník proplul průlivem a za dvacet minut se již octl na východním pobřeží Malty, kde bylo moře klidnější. Plul kolem břehů ostrova ve vzdálenosti asi jednoho kilometru, pak zamířil k přístavu La Valetta a tam přistal.

Tehdy vystoupil na můstek doktor Antekirt a řekl mladému muži:

„Zachránil jste nás, pane.“

„Vykonal jsem jen svou povinnost.“

„Jste lodivod?“

„Ne, jsem rybář.“

„Jak se jmenujete?“

„Ludvík Ferrato.“

KAPITOLA PÁTÁ

NA MALTĚ

Syn rovinjského rybáře zachránil tedy svou odvahou a obratností parník a všechny, kdo byli na něm.

Doktor byl v pokušení sevřít Ludvíka v náručí, ale ovládl se. Byl by tím předčasně prozradil, že je vlastně hrabě Sandorf. A ten měl být pro všechny mrtev, i pro Ludvíka Ferrata. Rovněž Petr, který se z týchž důvodů také nesměl projevit, byl by málem zapomněl na svůj slib, nebýt doktorova významného pohledu. Oba i s Ludvíkem sestoupili do salónu.

„Jste, příteli,“ ptal se doktor Antekirt, „syn onoho rovinjského rybáře, který se jmenoval Ondřej Ferrato?“

„Ano, pane,“ odpověděl Ludvík.

„Pak, tuším, máte sestru?“

„Ano, bydlíme v La Valettě. Znal jste snad, pane, mého otce?“ dodal váhavě rybář.

„Vašeho otce? Ne,“ odpověděl doktor Antekirt. „Ale váš otec poskytl před patnácti lety v Rovinji útulek dvěma politickým uprchlíkům, kteří byli mými přáteli. Odhodlanost vašeho otce je nezachránila a stála ho svobodu i život. Byl dopraven do trestnice v Steinu a tam zemřel…“

„Nelitoval však svého činu,“ přerušil ho Ludvík.

Doktor se chopil rybářovy ruky.

„Mně, Ludvíku,“ řekl, „uložili moji přátelé, abych splatil vše, co dluhovali vašemu otci. Dlouhá léta jsem se marně snažil vypátrat, co se stalo s vámi a s vaší sestrou. Po vašem odjezdu z Rovinje nebylo po vás ani stopy. Štěstí že právě vy jste nám dnes přišel na pomoc. Lodi, kterou jste zachránil, dal jsem na paměť Ondřeje Ferrata jméno Ferrato… Dovolte tedy, abych vás objal, příteli.“

Petr se již nemohl přemoci. Byl přímo puzen k odvážnému synu šlechetného Ondřeje Ferrata.

„Obejměte i mne, i mne,“ volal s otevřenou náručí.

„Vás, pane?“

„Ano… syna Štěpána Bathoryho.“

Doktor Antekirt ani příliš nelitoval, že se Petr přiznal, kdo vlastně je. Byl přesvědčen, že Ludvík Ferrato zachová tajemství stejně svědomitě jako Pescade a Matifou.

Ludvík byl potom zpraven o všem. Dověděl se též o úkolu, který sleduje doktor Antekirt. Jen jediná věc mu zůstala tajemstvím, totiž že stojí tváří v tvář hraběti Sandorfovi.

Doktor Antekirt žádal, aby ho Ludvík hned dovedl k sestře. Toužebně si ji přál spatřit a uvidět, jak žije. Její život byl jistě plný útrap, neboť Ondřej Ferrato zanechal své děti v nouzi.

„Přejete-li si, pane doktore,“ řekl Ludvík, „můžeme vystoupit hned na břeh. Marie má jistě o mne obavy. Vždyť uplynulo již osmačtyřicet hodin, co jsem ji naposled viděl, a snad se domnívá, že mě za bouře potkalo neštěstí.“

„Máte tedy svou sestru rád?“ ptal se doktor.

„Je mi sestrou i matkou zároveň,“ odpověděl Ludvík Ferrato.

Patří ostrov Malta, vzdálený od Sicílie sto kilometrů, k Africe nebo k Evropě? Touto otázkou se zeměpisci zabývali už dávno, ale nám může být lhostejná. Ostrov Maltu daroval Karel V. rytířskému řádu johanitů, kterým se od té doby říká také rytíři maltézští.

Ostrov Malta je dlouhý osmadvacet a široký sedmnáct kilometrů.

Hlavní město je La Valetta. Je tam ještě několik měst a vesnic. Nejstarší je Citta Vecchia, město opravdu velmi staré, které za vlády johanitů bylo sídlem arcibiskupa. Ve východní části je ostrov úrodný, v západní pustý. Proto je východní část Malty hustěji osídlena.

Nelze ani dostatečně ocenit, co příroda vykonala pro ostrov tím, že na jeho pobřeží vytvořila čtyři nebo pět přístavů, které náleží k nejlepším na světě. Všechny přístavy mají dost vody, takže v nich mohou přistávat největší lodi.

Ostrov je obydlen Angličany, kteří jsou jeho pány, ale bydlí tam i mnoho Italů a v přístavech se setkáme s lidmi všech národů a ras.

Domorodé obyvatelstvo se živí jednak polním hospodářstvím, jednak lovem ryb. Lidé jsou si tu všichni takřka k nerozeznání podobni, jak silnou prostřední postavou, tak i ohnivým zrakem a černými kadeřavými vlasy. Cizinec by skoro přísahal, že ženy pocházejí z jedné a téže rodiny. Vlasy mají všechny stejně tmavé, oči stejně jiskrné, ruce i nohy půvabně malé, postavu pružnou a štíhlou. Jejich bílá pleť nebývá nikdy opálená, protože si chrání obličej falsettou, jakýmsi závojíčkem z černého hedvábí, který nosí po způsobu tuniském. Tento závojík nosí ženy všech tříd na ochranu tváří i jako ozdobu.

Malťané jsou rození obchodníci. Setkáváme se s nimi všude, kde lze něco prodávat nebo kupovat. Jsou pracovití, podnikaví a tvořiví, ale zároveň prchliví a mstiví.

Kráčeli mezi vysokými domy

Mluví nářečím, jehož základem je arabština. Je to památka na mohamedány, kteří Malty dobyli po pádu byzantského císařství. Malťané jsou výteční námořníci a odvážní rybáři, zvyklí četným a prudkým bouřím okolních moří.

Na tomto ostrově žil Ludvík Ferrato a živil se stejně jako jiní domorodci, jimž nezadal v odvaze. Žil tam již patnáct let a Malta se mu stala domovem.

Ludvík Ferrato a jeho sestra bydlili, jak jsme již řekli, v La Valettě, ale vlastně jsme měli říci pod La Valettou. Bydlili totiž pod městem ve čtvrti, která se nazývá Manderaggio. Jen tam nalezli byt přiměřený jejich malému příjmu a tam také uvedl Ludvík doktora a Petra.

Odmítli množství nabídek bárkařů, kteří jim nabízeli své služby, a všichni tři vystoupili na nábřeží. Kráčeli mezi vysokými domy kolem chrámu svatého Jana. Za ním vystoupili na nejvyšší místo města a potom sestupovali po schodišti do Manderaggia.

Manderaggio je čtvrť pod hradbami. Má tak úzké uličky, že do nich nikdy nevnikne slunce, byty jsou tu nízké a vlhké. Ulice se mnohdy podobají tmavým tunelům.

V jednom domě v této čtvrti bydlili Ludvík a Marie. Jejich byt měl jen dvě místnosti. Doktor Antekirt byl dojat chudobou bytu i jeho úzkostlivou čistotou. Všude bylo vidět péči hospodyně, která kdysi řídila domácnost rovinjského rybáře.

Když Antekirt a Petr vstoupili, Marie povstala a radostně vítala bratra.

„Ludvíku, konečně!“

Pochopíme, v jakých úzkostech asi prožila bouřlivou noc, dobře vědouc, že bratr je na moři.

Ludvík sestru objal a představil jí návštěvníky.

Doktor Antekirt několika slovy pověděl, jak Ludvík nasadil život, aby zachránil parník, který byl již na prahu zkázy. Mezitímco mluvil, pozorovala ho Marie tak bedlivě, že se doktor již obával, že v něm poznává Matyáše Sandorfa. Ale lesk v dívčiných očích brzy uhasl. Jak by mohla poznat hraběte po patnácti létech, zvláště když tehdy pobyl v domě jejího otce jen několik hodin?

Dceři Ondřeje Ferrata bylo třiatřicet let. Ještě teď se mohla nazvat krásnou, neboť tahy v obličeji měla čisté a zrak jiskrný. Jen několik šedivých vlasů, které se vloudily v její černé kadeře, prozrazovalo, že tíha života dolehla na ni více než řada let.

Vlasy jí nezačaly šedivět stářím. Spíše zármutkem, strádáním a namáhavou prací, které byly stálými průvodkyněmi jejího života od otcovy smrti.

„A od nynějška se já postarám o vaši budoucnost.“ Těmito slovy ukončil doktor Antekirt své vypravování. „Což moji přátelé nezůstali dlužníky Ondřeje Ferrata? Vy tedy, Marie, jistě svolíte, aby se Ludvík od nás již neodloučil.“

„Můj bratr, pánové, vykonal jen to, co vykonat musil,“ odpověděla Marie, „a jsem ráda, že přišel na pomoc včas. Ludvík je přece syn muže, který nikdy nezapomínal na povinnost.“

„Ale ani my,“ odvětil doktor Antekirt, „nezapomínáme na povinnost, která nám velí zapravit dluh vděčnosti dětem toho muže, který…“

Nedokončil, neboť Marie na něho znovu pohlédla pátravým pohledem. Doktor se již obával, že řekl příliš mnoho.

Tu se ujal slova Petr Bathory:

„Marie, jistě nebudete mít nic proti tomu, aby se Ludvík stal mým bratrem?“

„A jistě svolíte též, abych vás směl zvát svou dcerou,“ dodal doktor Antekirt, podávaje jí ruku.

Marie pak musila vyprávět o celém svém životě od odjezdu z Rovinje. Líčila, jak tam byli stále obklopeni špehy a jak se proto raději odhodlali vystěhovat se na Maltu, kde se Ludvík chtěl zdokonalit v námořnictví, aby se mohl stát samostatným rybářem. Vyprávěla, jak po léta musili zápasit s bídou, poněvadž jejich skrovné úspory z dřívějších let byly záhy vyčerpány.

Ludvík se však brzy vyrovnal odvahou i obratností Malťanům a stal se stejně výtečným plavcem jako oni, ba byl by se snad mohl měřit i s pověstným Nicolou Pesciem, maltézským rodákem, o němž se vypráví, že přeplaval z Neapole do Palerma. Ludvík vyjížděl na lov za každého počasí. Vyjel si i předešlého dne, ač hrozila bouře. A právě včas se dostal k parníku Ferrato.

Na Maltě je hojnost ryb i měkkýšů. Ale jejich cena je malá, takže i bohatý lov je málo výnosný. Přes všechnu obratnost a horlivost vydělal Ludvík jen tolik, že to sotva stačilo na výdaje malé domácnosti, a Marie si musila přivydělávat šitím. Proto také se ubytovali v nejbídnější městské čtvrti.

Mezitímco Marie vyprávěla o svém životě, odešel Ludvík do vedlejší místnosti a po chvíli se vrátil s jakýmsi listem v ruce. Bylo to psaní, které Ondřej Ferrato napsal dětem před smrtí.

„Marie,“ stálo v něm, „doporučuji Tvé péči Ludvíka. Zanedlouho bude mít na světě jen Tebe. Drahé děti! Nelituji toho, co jsem učinil, jen to mě bolí, že jsem nezachránil ty, kteří se svěřili mé ochraně, ač jsem pro ně dal v sázku svou svobodu. Co jsem vykonal, učinil bych vždy zase. Nezapomeňte na svého otce, který vám posílá svůj poslední pozdrav. Ondřej Ferrato.“

Petr Bathory nemohl potlačit dojetí, když četl tyto řádky. Doktor Antekirt odvrátil tvář, aby unikl Mariinu pohledu.

„Ludvíku,“ řekl náhle doktor, aby zavedl řeč jinam, „vaše bárka se dnes rozbila o mou loď.“

„Byla již stará, pane doktore,“ odpověděl Ludvík, „a pro každého jiného by to nebyla velká ztráta.“

„Snad, Ludvíku, ale dovolte mi, abych ji nahradil jinou lodí, totiž tou, kterou jste zachránil.“

„Jakže?“

„Chcete být druhým důstojníkem na Ferratu? Potřebuji mladého muže, dobrého námořníka.“

„Přijmi, Ludvíku, přijmi,“ vybízel ho Petr.

„Ale… má sestra?“

„Vaše sestra se stane členem velké rodiny, která bydlí na ostrově Antekirtě,“ odpověděl doktor. „Je mou povinností postarat se o vaši budoucnost a postarám se o ni tak, že nebudete musit litovat ničeho, co se událo v minulosti, leda smrti svého otce.“

Ludvík radostně přistoupil k doktorovi a vděčně mu stiskl ruku. Marie mu projevila vděčnost jen slzami.

„Zítra vás tedy očekávám na palubě,“ dodal ještě doktor Antekirt a rychle vyšel z bytu, poněvadž se již nemohl ubránit pohnutí. Petr ho následoval.

„Jak to blaží, synu můj, můžeme-li někoho odměnit,“ řekl mu.

„Ano, to je větší štěstí než trestat,“ mínil Petr.

„Ale i trest je nutný.“

Druhého dne očekával doktor Antekirt na palubě lodi Marii a Ludvíka Ferratovy. Kapitán Kestrik se zatím staral, aby byl opraven parní stroj. Práce pokračovala rychle. Přesto však, měla-li být důkladná, bylo na ni třeba pěti až šesti dnů.

Odklad nebyl příliš vhod doktoru Antekirtovi, který již netrpělivě toužil být u sicilských břehů. V jednu chvíli dokonce přemýšlel o tom, že povolá k Maltě Savarenu, ale pak se toho záměru vzdal. Bylo lépe několik dní počkat než odplout na Sicílii na lodi méně rychlé a nedostatečně ozbrojené.

Z opatrnosti byl na Antekirtu zaslán telegram s rozkazem, aby ihned vyplula Elektrika 2 a křižovala u sicilských břehů nedaleko mysu Porto di Palo.

Doktor Antekirt hovořil s Marií

V deset hodin přivezl člun na loď Ludvíka Ferrata a jeho sestru. Doktor Antekirt přijal oba co nejpřátelštěji a Ludvík byl představen kapitánovi i mužstvu jako druhý důstojník. Dosavadní druhý důstojník měl být přeložen na Elektriku 2, jakmile připluje k Sicílii.

Když někdo pohlédl na Ludvíka Ferrata, hned poznal, že je to námořník tělem i duší. Svou odvahu dokázal teprve nedávno činem, kterému se mužstvo parníku obdivovalo. Všichni ho nadšeně přijali. Petr, kterého si již cele získal, a kapitán Kestrik ho provedli po celé lodi, jejíž zařízení si přál podrobně poznat.

Mezitím doktor Antekirt hovořil o Ludvíkovi s Marií a neskrblil chválou.

„Ano, podobá se úplně otci,“ řekla Marie.

Doktor jí nabídl, aby zůstala na lodi až do konce výpravy nebo se odebrala přímo na ostrov Antekirtu. Marie si vyžádala, aby směla bratra doprovázet na Sicílii.

Bylo ujednáno, že než bude loď opravena, uspořádá své záležitosti, prodá svůj nevelký majetek a potom odejde na parník, kde už pro ni bude připravena zvláštní kajuta.

Doktor Antekirt se netajil před Marií se svými záměry, které si vytkl za životní úkol. Zčásti je již uskutečnil, děti Ondřeje Ferrata se již nemusily obávat o budoucnost. Zbývalo ještě najít Silase Toronthala, Sarkanyho a Carpenu a zmocnit se jich. Doktor věřil, že se mu to brzy podaří. Stopy prvních dvou chtěl nalézt na Sicílii a po Carpenovi pátrali jeho jednatelé.

Když se však doktor zmínil o Španělovi, Marie projevila přání, aby si s ním mohla promluvit mezi čtyřma očima.

„Co vám hodlám říci,“ řekla, „tajila jsem dosud z opatrnosti před bratrem. Nedokázal by asi ukrotit svůj hněv a znovu by nám nastaly zlé časy.“

„Ludvík si právě prohlíží loď,“ odpověděl doktor Antekirt, „ale pojďme do salónu. Tam budete moci mluvit bez obavy, že vás někdo uslyší.“

Když se za nimi zavřely dveře salónu, oba usedli a Marie řekla:

„Carpena je totiž zde, pane doktore.“

„Na Maltě?“

„Ano, již několik dnů.“

„V La Valettě?“

„Přímo tam, kde bydlíme i my, v Manderaggiu.“

Doktora to překvapilo i potěšilo.

„Nemýlíte se, Marie?“

„Ne, nemýlím. Tvář a postava toho muže se mi vryla až příliš do paměti. Kdybych ho sto let neviděla, poznala bych ho okamžitě… Je zde.“

„A Ludvík o tom neví?“

„Neví, a jistě pochopíte, proč jsem mu to neřekla. Byl by jistě Carpenu vyhledal, pohádal se s ním a snad…“

„Dobře jste učinila, Marie. S tím člověkem si to vyřídím sám. A nepoznal také on vás?“

„Nevím,“ odpověděla Marie. „Potkala jsem ho asi třikrát, obrátil se a jaksi nedůvěřivě mě pozoroval. Nevím, zdali mě nesledoval nebo se na mne neptal. Jestliže ano, pak ovšem ví, kdo jsem.“

„Neoslovil vás nikdy?“

„Nikdy.“

„A nevíte, proč přišel na Maltu a co zde celou dobu tropil?“

„Mohu říci jen tolik, že se pohybuje mezi nejhorší spodinou v Manderaggiu. Je stále jen po krčmách, kde se schází společnost nejhorších ničemů. Jak se zdá, má dost peněz. Domnívám se, že chce najmout několik těch ničemů, aby s nimi někde provedl špatný kousek.“

„Zde?“

„To nevím, pane doktore.“

„Dovím se to tedy já.“

V té chvíli vstoupil do salonu Petr s Ludvíkem. Musili rozmluvu ukončit.

„Nuže, Ludvíku,“ ptal se doktor Antekirt, „jste spokojen s tím, co jste viděl?“

„Ferrato je nádherná loď,“ odpověděl Ludvík nadšeně.

„Těší mě, že se vám líbí. Vždyť bude svěřena vaší péči. Zanedlouho budete snad na ní kapitánem.“

„To by bylo příliš, pane doktore…“

Těmito slovy rozhovor skončil. Ferratovi se rozloučili a chystali se k návratu do města. Bylo totiž ujednáno, že Ludvík nastoupí službu na lodi teprve tehdy, až na ni přesídlí i Marie. Nebylo radno zanechat Marii v Manderaggiu samotnou a doktor Antekirt si to ani nepřál, když se dověděl, že v městě je Carpena.

Jakmile sourozenci odešli, zavolal doktor Pescada. Pescade přišel a doktor s ním promluvil v přítomnosti Petrově.

„Nastala chvíle, kdy tě budu potřebovat,“ řekl.

„Nás oba?“

„Ne, zatím jen tebe.“

„Co mám vykonat?“

„Dáš se dopravit na břeh, odebereš se do čtvrti Manderaggio a najmeš si tam nějaký byt. Čím bude bídnější, tím líp.“

„To udělám.“

„Potom budeš sledovat jednoho muže. Je důležité, abys ho nespustil z očí a abys mě uvědomil o všem, co podniká. Nikdo však nesmí vědět, že my dva se známe. Proto se třebas i vhodně přestroj.“

„Zařídím se podle okolností.“

„Jak mi bylo řečeno,“ pokračoval doktor Antekirt, „najímá ten chlap ve zmíněné čtvrti nejhorší ničemy. Nevím pro koho a proč, a tvým úkolem bude, abys to vypátral.“

„Vypátrám to.“

„Až budeš vědět, oč běží, nevracej se na palubu; mohl bys být sledován. Jenom mi napiš, kdy se budeme moci sejít. A zase ne v La Valettě, nýbrž v sousedním městě Senglea. Přijdu jistě.“

„Stane se, jak poroučíte,“ odpověděl Pescade. „Ale jak ho poznám?“

„To nebude nesnadné. Jsi vtipný a na tvůj důvtip hlavně spoléhám.“

„Mohu však alespoň vědět, jak se ten člověk jmenuje?“

„Jmenuje se Carpena.“

Když uslyšel toto jméno Petr Bathory, zvolal:

„Jakže? Ten Španěl je tady?“

„Ano,“ odpověděl doktor Antekirt, „a bydlí v téže čtvrti jako děti Ondřeje Ferrata, kterého zradil za bídnou odměnu.“

Doktor vyprávěl vše, co mu řekla Marie. Pescade pochopil, jak je důležité prohlédnout Španělovu hru. Jistě se připravuje k nějakému zločinu.

Za hodinu opustil Pescade loď. Aby zmátl slídiče, kdyby byl náhodou sledován, toulal se po několik hodin městem, než zamířil k Manderaggiu.

Kdo chtěl kolem sebe shromáždit bandu ničemů, kteří byli ochotni stejně k vraždě jako k loupeži, nebyl by nikde našel tak vhodné lidi jako v této čtvrti. Zde totiž žili lidé z celého světa, námořníci uprchlí z obchodních lodí, zběhové z lodí válečných a zvláště Malťané z nejnižší spodiny, bandité, v jejichž žílách koluje krev pirátů, kteří kdysi podnikali daleké lupičské výpravy.

Carpena, kterému bylo uloženo, aby nalezl dvanáct mužů ke všemu odhodlaných, měl bohatý výběr. Od svého příchodu žil takřka jen v krčmách v oné bídné čtvrti a tam se setkal s ničemy všech druhů. Pescade ho snadno poznal, ale těžší bylo vyzvědět, kdo sem Carpenu vyslal.

Bylo jisté jen to, že neutrácí vlastní peníze. Oněch pět tisíc zlatých, které dostal jako odměnu za zradu, jistě už dávno rozházel. Když musil utéci z Istrie, toulal se po celém světě. A když peníze utratil, klesl na nejnižší stupeň. Vstoupil do služeb několika zlosynů, pro které měl najímat muže, kteří by lupičské tlupě nahradili ztráty způsobené katovým provazem.

Proto přibyl Carpena na Maltu a zdržoval se hlavně v krčmách ve čtvrti Manderaggio. Ten ničema se však střežil prozradit, do kterého kraje hodlá najaté lidi vést. Věděl, že jim nesmí důvěřovat. Jim to bylo jedno. Těšili se na bohatou lupičskou kořist, na značný podíl a byli by za svým novým zaměstnavatelem šli kraj světa. Zbývá ještě dodat, že Carpena byl nemálo překvapen, když se v Manderaggiu potkal na ulici s Marií Ferratovou. Ačkoli ji neviděl patnáct let, poznal ji právě tak, jako ona jeho. Nijak ho to nepotěšilo. Obával se, že by mohla pátrat, co ho sem přivedlo.

Pescade musil postupovat velice opatrně a obratně, chtěl-li vyzvědět vše, na čem záleželo doktoru Antekirtovi a co Španěl pečlivě tajil.

Carpena však záhy upadl do léčky. Nemohl si nevšimnout Pescada, který výborně hrál úlohu smělého lupiče, zdánlivě lnul ke Španělovi, vtíral se do jeho přátelství a vyvyšoval se nad ostatní, chlubě se řadou zločinů, z nichž za každý by na Maltě byl trest šibenice. Všiml si ho a vynasnažil se získat ho pro svou četu. Krátce Pescade před Carpenou hrál skutečného banditu a Carpena, ač byl znalcem v tomto oboru, přece jen se dal oklamat a napálit.

Tak dospěl Pescade k cíli. Dne 26. srpna dostal doktor Antekirt zprávu, kterou byl zván na schůzku v odlehlém koutě města Senglea. V posledních dnech oprava lodního stroje rychle pokračovala, takže všechny práce měly být skončeny do tří dnů a loď měla vyplout na moře.

Doktor Antekirt se hned odebral na určené místo. Měl se s Pescadem setkat pod podloubím na konci zmíněného města.

Když tam přišel, bylo asi osm hodin. Na tržišti zůstalo ještě nějakých padesát lidí. Doktor Antekirt se mezi nimi procházel a náhle ucítil dotek na levém rameni. Ohlédl se a spatřil odporného, ošuměle oděného chlapíka s děravým kloboukem na hlavě.

Ten muž mu podával šátek se slovy:

„Ukradl jsem vám ho, pane. Podruhé si dejte lepší pozor na své kapsy.“

Byl to Pescade, kterého doktor v přestrojení nepoznal.

„Ubohý hlupáku!“ odsekl doktor.

„Hlupák snad, ale ubohý nejsem, pane doktore.“

Teprve teď poznal doktor Pescada a musil se usmát. Ale hned se ptal:

„A co Carpena?“

„Snaží se najmout v Manderaggiu asi tucet ničemů.“

„Pro koho?“

„Pro jakéhosi Zirona.“

Tedy Carpena pracuje pro Zirona, druha Sarkanyho. Jaké vztahy mohli asi oba ti zločinci mít ke Carpenovi?

Doktor Antekirt se nemýlil, když si to vysvětloval asi takto: Sarkany se pravděpodobně dověděl o Carpenově zradě, kterou překazil terstským spiklencům útěk. Snažil se sejít se Španělem, a když se Španěl později octl bez prostředků, najal ho prostřednictvím Zirona do svých služeb. Carpena tedy nevědomky přivedl doktora Antekirta na stopu Sarkanyho.

„A víš, k čemu Carpena ty muže najímá?“ ptal se doktor dále Pescada.

„K posílení lupičské čety na Sicílii.“

„Na Sicílii?“

„Ano, to asi bude dějiště jejich činnosti.“

„Ale v kterém kraji?“

„Ve východní části, někde mezi Syrakusami a Katánií.“

Nebylo pochyby, že byla nalezena pravá stopa.

„A jak ses o tom všem dověděl?“

„Přímo od Carpeny, který mě pokládá za přítele.“

„Můžeš se tedy vrátit na loď a tam se převléknout do slušnějšího oděvu.“

„S tím nesouhlasím, poněvadž tenhle se mi hodí líp.“

„A proč?“

„Poněvadž mám čest být jedním z lupičů, který byl najat pro bandu zmíněného Zirona.“

„Ale měj se na pozoru, příteli,“ varoval ho doktor Antekirt. „Je to hra životu nebezpečná.“

„Jen ve vašem zájmu, pane doktore, a jsem vám tím povinen,“ odpověděl Pescade.

„Vím, že jsi hodný.“

„Ale také zlomyslný a ti ničemové na to doplatí, ač se nechci předem chlubit…“

Doktor Antekirt pochopil, že Pescadovo počínání může jeho záměru velice prospět. Když si obratně získal důvěru Carpeny, takže mu prozradil i své tajemství, bylo radno nechat mu plnou vůli v dalším jednání.

Po pěti minutách se Pescade s doktorem Antekirtem rozloučil. Nepřáli si, aby je někdo spatřil. Pescade se ubíral k nábřeží, tam si najal člun a dal se dopravit zpět do Manderaggia.

Doktor se vrátil na palubu parníku. Oznámil Petrovi Bathorymu, co se dověděl od Pescada. Pokládal také za nutné oznámit Matifouovi, do jak nebezpečného podniku se pustil Pescade v zájmu dobré věci.

Obr pouze vzdychl, ale přitom zaťal pěsti a řekl si:

Až se vrátí, nesmí mu chybět ani jediný vlásek, nebo…

Těchto několik nevyřčených slov bylo lepším obrazem obrova cítění a smýšlení než nějaké dlouhé řeči, kdyby jich byl Matifou vůbec schopen.

KAPITOLA ŠESTÁ

NA SICÍLII

Kdyby některý člověk dostal za úkol, aby vytvořil zemskou kouli, učinil by to asi tak, jako se vyrábí koule pro kulečník, vyrobil by totiž kouli úplně hladkou, bez jediné vyvýšeniny nebo prolákliny. Ale země tak naštěstí nevypadá. Nechybějí na ní mysy, útesy, hory a velehory.

A ostrov Sicílie je dobrým vzorkem v malém.

Ač již zmizel les, v němž Aeneas nalezl Achaemenida, zůstaly tam přece jeskyně Galateina a Polyfémova, ostrovy Kyklopů, poněkud severněji skály Scylly a Charybdy a mnohé mořské útesy, například ty, které se nazývají Farriglioni.

Farriglioni leží několik set metrů od břehu. Nedaleko odtud vede silnice do Katánie a vedle ní se táhnou koleje dráhy ze Syrakus do Messiny. Tyto ostrovy se ve starověku nazývaly ostrovy Kyklopů. Jeskyně Polyfémova není od nich příliš vzdálena a je ukryla ve změti skal a roklí.

Uprostřed těchto skal mluvili spolu večer dne 29. srpna dva lidé. Jejich zjev zrovna nenasvědčoval, že se snad zabývají historickými vykopávkami. Mluvili naopak o věcech, které by byly velmi zajímaly sicilské četníky.

Jeden z nich, který již dlouho čekal na příchod druhého, byl Zirone. Druhý, který přišel po silnici z Katánie, byl Carpena.

„Konečně jsi tu!“ vítal ho nevrle Zirone. „Čekal jsem tě již dávno a už jsem si myslil, že se Malta propadla do moře a z tebe že se stala paštika pro ryby.“

Jak je vidět, druh Sarkanyho zůstal stále stejným mluvkou, ač zestárl o patnáct let. S kloboukem pošinutým na stranu a v hnědém plášti celým zjevem vypadal na to, čím skutečně byl, totiž na lupiče.

„Nemohl jsem přijít dříve,“ omlouval se Carpena. „Teprve dneska ráno jsem připlul do Katánie parníkem.“

„Sám, nebo se svými lidmi?“

„S lidmi.“

„Kolik jich je?“

„Tucet.“

„Jenom?“

„Ano, ale jsou to řízní hoši.“

„Z Manderaggia?“

„Z různých krajů světa, nejvíce však z Malty.“

Tyto ostrovy se ve starověku nazývaly ostrovy Kyklopů

„Jsou to tedy dobré síly, jenže je jich málo, protože poslední měsíce je naše řemeslo velmi nebezpečné,“ řekl Zirone. „Člověk by skoro řekl, že četníci se na Sicílii přímo rojí, tak je jich všude plno. Ale co na tom! Je-li tvé zboží opravdu dobré…“

„Já alespoň myslím, Zirone, že je,“ odpověděl Carpena. „Sám to nejlíp posoudíš podle jejich práce. Kromě jiných přivádím s sebou znamenitého chlapíka, který byl kdysi provazolezcem, je velmi obratný a vtipný a tak malé postavy, že se může přestrojit i za dívku. Myslím, že nám bude velmi prospěšný.“

„A co dělal na Maltě?“

„Kradl hodinky a spokojil se někdy i s kapesním šátkem, když se k hodinkám nemohl dostat.“

„Jak se jmenuje?“

„Pescador.“

„Je-li tak dobrý, jak říkáš, pak ho můžeme potřebovat. Ale kdes nechal své lidi?“

„Ve skrýši v Santa Grottě nad Nicolosim.“

„Převezmeš opět úkol dozorce naší skrýše…“

„Zítra…“

„Ne, ještě dnes večer,“ odpověděl Zirone, „jakmile dostanu nové rozkazy. Čekám tady, až kolem pojede vlak. Z okna posledního vozu mi mají hodit nějakou zprávu.“

„Zprávu… od něho?“

„Ano, od něho. Jako ženich neměl štěstí, svatba byla odložena, a proto mě nutí k nejhorlivější práci, aby měl být z čeho živ. Ale co člověk neudělá pro tak dobrého společníka!“

V té chvíli se ozval od Messiny vzdálený hluk, který se jasně lišil od hukotu vln.

Byl to vlak, na který Zirone čekal. Carpena i on vystoupili po skálách a za chvíli se octli u trati.

Dvojí hvízdnutí vlaku před vjezdem do krátkého tunelu jim prozradilo, že se vlak blíží. Brzy spatřili i záři jeho svítilen.

Zirone pozorně sledoval vlak, který se hnal před ním ve vzdálenosti tří kroků. Než přejel poslední vůz, otevřelo se v něm okno a jakási žena vystrčila hlavu.

Jakmile spatřila Siciliána, vyhodila z okna pomeranč, který se kutálel k Zironovi a zastavil se nedaleko něho.

Ona žena byla Namira, vyzvědačka Sarkanyho.

Za chvíli vlak zmizel v dálce a Zirone se shýbl pro pomeranč, nebo spíše pro dvě spojené polovice jeho slupky. Pak se vrátil s Carpenou tou cestou, kterou přišli, a ukryli se za vysokou skálou. Zirone rozžal svítilnu, oddělil slupky od sebe a nalezl uvnitř lístek, na kterém byla tato zpráva:

„Doufám, že v pěti nebo v šesti dnech přibudu do Nicolosi. Dejte si hlavně pozor na jakéhosi doktora Antekirta.“

Zirone rozžal svítilnu

Sarkany se totiž v Dubrovníku dověděl, že tajemný doktor, jehož osobnost vzbudila v městě takový rozruch, navštívil několikrát domek paní Bathoryové.

Dobrodruha, který každému nedůvěřoval, to ovšem nemálo znepokojilo. Proto také poslal Zironovi prostřednictvím Namiry výstrahu. Volil tu cestu, protože ani k poště neměl důvěru.

Zirone zastrčil lístek do kapsy a zhasil svítilnu. Pak se obrátil ke Carpenovi a ptal se ho:

„Slyšel jsi někdy o doktoru Antekirtovi?“

„Ne,“ odpověděl Španěl, „ale náš malý Pescador ho jistě dobře zná. Ten chytrý hoch ví o všem.“

„To uvidíme,“ dodal Zirone. „Nebojíš se cestovat v noci?“

„V noci se bojím méně než ve dne,“ odvětil Španěl.

„Ano, máš pravdu… Ve dne člověk potkává všude četníky a ti jsou příliš zvědaví. Za tři hodiny musíme být v Santa Grottě.“

Přešli železniční trať a dali se stezkou, která se táhne podél svahu Etny.

Již před několika lety se na Sicílii, zvláště v jejím hlavním městě Palermu, utvořila společnost zločinců, která byla postrachem celého ostrova. Celá ta společnost se ustavila po vzoru zednářských lóží a měla několik tisíc členů. Nazývala se Maffia a jejím úkolem byly krádeže a podvody všeho druhu. Plno obchodníků a živnostníků jí ročně platilo dobrovolný poplatek, aby jim nekazila živnosti a obchody.

V té době – bylo to ještě před terstským spiknutím – byli Sarkany a Zirone vynikajícími členy Maffie. Ale čím více vzrůstala činnost tajné společnosti, tím větší bezpečnostní opatření dělala proti ní státní správa. Tak se stalo, že se její příjmy menšily a valná část jejích členů se osamostatnila. Zatím se v Itálii po sjednocení celé země pod jedním panovníkem změnil státní útvar. Sicílie se stala součástí italského státu a musila se podrobit jeho zákonům. Tento nový pořádek proměnil mnoho Siciliánů v buřiče. Bylo mezi nimi nemálo zločinců, kteří se neštítili ničeho. Houfy takových lidí plnily celé kraje.

Zirone byl náčelníkem jedné takové tlupy. Když Sarkany utratil svůj jidášský podíl ze statků hraběte Matyáše Sandorfa, vrátili se oba na Sicílii a tam čekali na příležitost, aby se nějakým větším podnikem domohli zase jmění.

Vhodnou příležitost spatřoval Sarkany ve sňatku s dcerou Silase Toronthala, ale je nám už známo, že tentokrát pohořel.

Sicílie je země neobyčejně příznivá lupičství, a to svým krajinným útvarem. Jak jsme již řekli, je tam plno skalních pahorků a hor, skrýší a jeskyní a mořský břeh je rozerván nesčetnými zálivy a zátokami, které poskytují, když je třeba, tisícerou příležitost k útěku po moři. Zkrátka ten nevelký ostrov je obrazem celé naší země; je na něm vše, s čím se setkáváme na zeměkouli. Jsou tam hory, sopky, údolí, roviny, řeky, potoky, jezera, vesnice, města, zálivy, mysy, útesy, skaliska a přístavy. A v tomto kraji, na prostoře šestadvaceti tisíc čtverečních kilometrů, sídlily v době našeho vyprávění asi dva milióny obyvatel. Který kraj mohl být vhodnější pro lupičské rejdy?

V pozdější době začalo lupičských band ubývat, neboť i sicilští bandité se posléze přežili. Ale přesto ještě dlouho se musil mít na pozoru každý cestovatel, který se tímto krajem neopatrně toulal.

V době našeho vyprávění podnikli sicilští četníci několik zdárných výprav proti lupičům ve východní části země. Několik band úplně potřeli a jiné rozprášili.

Stejný osud stihl i tlupu Zironovu, která měla přes třicet mužů. Tak vznikl plán, aby se tlupa posílila cizí, nejraději maltézskou krví. Zirone dobře věděl, že v krčmách Manderaggia, které sám dobře znal, lze nalézt celé stovky nezaměstnaných banditů. Proto poslal Carpenu na Maltu. Přivedl-li odtamtud toliko tucet lidí, byli jistě pečlivě vybráni.

Nedivme se, že Španěl byl tak oddán Zironovi. Lupičský život se mu zalíbil, ale byl zbabělec, a když se ozval rachot pušek, hleděl být v bezpečném ústraní. Proto jen vymýšlel plány k lupičským výpravám a řídil domácnost lupičů v jejich skrýši, v jeskyni Santa Grotta, která je ukryta takřka na úpatí Etny.

Sarkany a Zirone znali celou Carpenovu minulost i jeho zradu na Ondřeji Ferratovi, ale Španěl nevěděl nic o terstských událostech. Domníval se, že navázal styky s lupiči, kteří již po mnoho let provádějí své řemeslo v sicilských horách.

Zironovi a Carpenovi se po cestě k jeskyni, vzdálené asi šestnáct kilometrů, nepřihodilo žádné nemilé dobrodružství, to jest nesetkali se s četníkem. Kráčeli neschůdnou cestou mezi háji oliv a citroníků a prodírali se lesy korkových dubů a indických fíků. Několikrát překročili koryta vyschlých bystřin, které se z dálky podobají štěrkovaným a uválcovaným silnicím. Pak prošli vesnicemi San Giovanni a Tramestieri, které leží ve značné výšce nad mořskou hladinou. Asi v jedenáct hodin se dostali k Nicolosi. Toto městečko leží uprostřed velké kotliny, kterou na severu i na západě ohraničují sopečné kužele: Monpiliery, Monte Rossi a Serra Pizzuta.

V městečku neměli Zirone a Carpena co dělat. Jejich skrýše, vzdálená ještě hodinu cesty, byla v jedné z nejodlehlejších roklí mohutné Etny. Došli k ní ještě před půlnocí.

V jeskyni bylo dosud živo. Bandité večeřeli a neustále se hádali a povykovali. Byli to většinou muži nově najatí Carpenou. Nejstarší z nich, Benito, byl jejich náčelníkem. Ostatní bandité se zdržovali většinou daleko na západ odtud a hlídkovali na protějším svahu Etny.

V Santa Grottě byli teď jen čtyři lupiči z dřívějška a dvanáct Malťanů, které najal Španěl. Pescador, či správně Pescade, zúčastnil se živě povyku i hádek. Přitom však bedlivě poslouchal a nic mu neuniklo. Povšiml si i slov, kterými Benito tišil hluk lupičů před příchodem Carpenovým a Zironovým.

„Mlčte už, u všech čertů, jinak vás uslyší až v Cassone. Tam poslal policejní strážce četu četníků.“

Byla to vyhrůžka žertovná, poněvadž Cassone leží daleko odtamtud, ale na nováčky působila. Protože se v kraji nevyznali, domnívali se skutečně, že jejich hluk by mohli uslyšet četníci. Ztišili se, ale tím více si hleděli vína, které jim Benito naléval. Když Zirone vstoupil do skrýše, byli již všichni značně opilí.

„Zdá se mi, že jste řádní hoši,“ vítal je Zirone, „Carpena dobře volil, a jak vidím, váš hostitel se také činil.“

„Ti dobří hoši umírali žízní,“ omlouval se Benito.

„A tys je chtěl zachránit před smrtí, která je nejhorší ze všech, já vím,“ usmál se Zirone. „Ale je dobře, ať se teď vyspí, seznámím se s nimi zítra.“

„Proč čekat do zítřka, když se to může stát hned!“ zvolal jeden z nově najatých mužů.

„Poněvadž jste tak opilí, že mi nebudete rozumět,“ odpověděl mu Zirone.

„Opilí…? Snad po těch několika vašich lahvičkách vína? To my jsme zvyklí na jiné.“

„Kdo je to?“ ptal se Zirone.

„To je Pescador,“ odpovídal Carpena.

„A kdo je tenhle?“ ptal se teď Pescade, ukazuje na Siciliána.

„Zirone,“ představoval ho Španěl.

Zirone si pozorně prohlížel muže, kterého Carpena tak vychválil a který se mu tak nenuceně představil. Asi se mu líbil, protože pokynul vlídně hlavou a oslovil ho:

„Pil jsi tolik jako ostatní?“

„Ještě o něco víc.“

„A neztratil jsi rozum?“

„V takové trošce se můj rozum neutopí.“

V jeskyni bylo dosud živo

„Poslyš tedy, malý,“ pokračoval Zirone, „Carpena mi řekl, že bys mi mohl podat zprávu, která by mě zajímala.“

„Zadarmo?“

„Tak chytej!“

Zirone hodil Pescadovi minci. Jakmile ji Pescade chytil, rázem zmizela.

„Podivuhodná obratnost,“ řekl Zirone.

„Velmi podivuhodná,“ sebevědomě dodal Pescade.

„Ale oč běží?“

„Znáš dobře Maltu?“

„Maltu, Itálii, Dalmácii, Istrii a ještě tak hodně okolo,“ odpověděl Pescade.

„Cestoval jsi hodně?“

„Velmi mnoho a vždycky za své.“

„Přál bych ti, abys tak vždycky cestoval. Když platí cestu vláda, to se to špatně cestuje.“

„To bych řek,“ souhlasil Pescade.

„Vidím, že jsi správný chlap,“ odpověděl Zirone. Ten nový kumpán, s kterým se dalo pohovořit, hned mu padl do oka.

„A co dál?“ ptal se Pescade po této odbočce.

„Ano, chtěl jsem se tě vlastně zeptat, zda jsi na svých cestách někdy neslyšel o nějakém doktoru Antekirtovi?“

Přes všechnu chytrost nebyl Pescade na takovou otázku připraven. Ale uměl se tak ovládnout, že na sobě nedal znát překvapení.

Odpověděl bez váhání:

„O doktoru Antekirtovi…? Ale ovšem… O tom se přece mluví po celém pobřeží Středozemního moře.“

„Viděl jsi ho už někdy?“

„Nikdy.“

„A víš tedy aspoň, kdo to vlastně je?“

„Je to chudák, který prý má jen mizerných sto miliónů. Když cestuje, do každé kapsy si zastrčí aspoň jeden milión – a takových kapes prý má šest. Je to ubožák, který se stal z rozmaru lékařem a na své lodi rozváží léky pro všech dvacet tisíc nemocí, kterými je sužováno lidské plémě.“

V Pescadovi se ozval zase šašek. Svým rozmarem okouzlil Zirona stejně jako Carpenu. Carpena řekl:

„Výborná síla, co?“

Pescade umlkl, aby si zapálil cigaretu; její kouř se mu dral, jak se zdálo, nosem, očima, ba i ušima.

„Řekl jsi, že doktor Antekirt je velice bohatý?“ ptal se po chvíli opět Zirone.

„Tak bohatý, že by mohl koupit celou Sicílii.“

Při těchto slovech napadlo Pescada, že právě teď je vhodná chvíle, aby Zirona přivedl tam, kde ho chtěl mít, měl-li se jeho plán zdařit.

„Víte, kapitáne Zirone,“ dodal, „doktora Antekirta jsem neviděl, ale viděl jsem alespoň jednu jeho loď. Říká se, že na výlety po moři má takových lodí spoustu.“

„Jednu jeho loď?“

„Ano, jmenuje se Ferrato. Je to nádherná loď. Kdybych tak mohl křižovat na takové jachtě mořem v doprovodu několika princezen!“

„A kde jsi viděl tu loď?“

„Na Maltě,“ odpověděl Pcscade.

„A kdy?“

„Předevčírem. Bylo to v La Valettě. Kotvila tam, když jsme šli s náčelníkem Carpenou k přístavu. Říkalo se, že odpluje za čtyřiadvacet hodin po nás.“

„Kam?“

„Na Sicílii, a to do Katánie.“

„Do Katánie?“ podivil se Zirone.

Shoda mezi odjezdem doktora Antekirta z Malty a výstrahou, kterou obdržel od Sarkanyho, vzbudila v Zironovi podezření.

Pescade chápal, že Zirone o čemsi přemýšlí. O čem? Nemohl to uhodnout, a proto se odhodlal obratně to ze Zirona vytáhnout. Když se Zirone po chvíli opět optal, co chce doktor Antekirt na Sicílii, odpověděl Pescade:

„Co tu chce? To je přece docela jasné. Chce si prohlédnout město a vystoupit na Etnu. Patří k těm boháčům, kteří se toulají světem a všechno chtějí vidět.“

„Pescadore,“ řekl Zirone, v kterém se probudila nedůvěra, „zdá se mi, že toho víš o tom doktorovi víc.“

„Nic víc, než co jsem řekl. Ale stačí mi to a vím, co dělat, kdybych ho tady potkal,“ odpověděl klidně Pescade.

„Co říkáš?“

„Jen tolik, že doktor Antekirt by mi musil zaplatit slušné výkupné, kdyby náhodou zavítal sem do našich skalisk.“

„Myslíš?“

„Kdyby ho to stálo miliónek nebo dva, vyvázl by ještě hodně lacino.“

„Opravdu?“

„Ano, a ještě bych si řekl, že jsme já, vy i naši kamarádi hlupáci, že jsme po něm chtěli tak málo.“

„Výborně,“ smál se Zirone. „Za tu poklonu ti děkuji, ale teď už jdi spat.“

„Už se na to těším,“ odpověděl Pescade, „protože vím, o čem se mi bude zdát.“

„O čempak?“

„O miliónech doktora Antekirta. Budou to opravdu zlaté sny.“

Pescade odhodil cigaretu a odebral se za společníky, kteří spali vzadu v jeskyni. I Carpena odešel na lože, které bylo poněkud stranou a pohodlněji zařízeno.

Pescade však nespal. Místo spánku přemýšlel o všem, co slyšel, uvažoval a porovnával.

Prospěl svým jednáním ve chvíli, kdy Zirone začal mluvit o doktoru Antekirtovi, svěřenému úkolu? Jednal obezřele a chytře? To budeme moci posoudit z dalších příhod.

Doktor Antekirt jel přece na Sicílii proto, že tam, jak doufal, zastihne Sarkanyho i Silase Toronthala. Oba odjeli z Dubrovníka společně a bylo možné, že jsou dosud pospolu. Kdyby však Sarkanyho nezastihl, chtěl se alespoň zmocnit jeho druha Zirona a hrozbami nebo sliby ho přimět k tomu, aby prozradil, kde se Sarkany a Silas Toronthal zdržují.

To byl jeho záměr.

V mladých letech cestoval doktor Antekirt hodně po Sicílii, zvláště v okolí Etny. Znal různé cesty, po nichž turisté vystupují na sopku. Nejčastěji chodí po cestě, která vede pod domem zvaným Dům Angličanů. Ten dům stojí na svahu hlavního kužele sopky.

Věděl již, že Zironova tlupa, pro kterou Sarkany najímal na Maltě nové mužstvo, potuluje se na svazích Etny. Nepochyboval, že jeho příjezd vzbudí v Katánii rozruch jako všude jinde. Proto doktor Antekirt veřejně rozhlašoval, že hodlá vystoupit na Etnu, a soudil, že se o tom doví i Zirone, zvláště když se o to přičiní Pescade.

A jak už víme, tento záměr se nad očekávání dařil. Zirone se sám počal Pescadora dotazovat na doktora Antekirta.

Doktor Antekirt si vymyslil na Zirona tuto léčku:

Den předtím, než se vydá doktor Antekirt na Etnu, mělo se odebrat dvanáct ozbrojených námořníků z Ferrata do Domu Angličanů. Zrána pak chtěl doktor vyjít z Katánie jen v průvodu Ludvíka, Petra a najatého průvodce a vydat se na Etnu obvyklou cestou tak, aby se k osmé hodině večerní dostali do Domu Angličanů a mohli tam zůstat přes noc.

Tak to totiž dělají všichni turisté, kteří chtějí spatřit východ slunce.

Nepochyboval, že Zirone se na pobídku Pescadovu pokusí zmocnit se doktora Antekirta, poněvadž se bude domnívat, že v Domě Angličanů najde pouze jeho a tři průvodce. Podnikne-li však útok, ozbrojení námořníci ho náležitě přivítají a on se jim neubrání.

Takový byl doktorův plán a Pescade jej znal. Proto podněcoval v Zironovi touhu zmocnit se doktora. Zirone pokládal doktora Antekirta za bohatou kořist, jaká se jen zřídka naskytne, a proto si nechtěl dát takovou příležitost ujít.

Podle pokynu Sarkanyho měl se mít před doktorem na pozoru. A jak lépe ho zneškodnit než tím, že se ho zmocní, i kdyby neměl naději na výkupné?

Zirone se tedy odhodlal doktora unést a teprve potom si vyžádat od Sarkanyho další rozkazy.

Poněvadž nemohl rychle spojit celou svou tlupu, rozhodl se napadnout doktora Antekirta se svými novými lidmi. To bylo Pescadovi jen vhod. Věřil pevně, že námořníci z Ferrata ty ničemy snadno přemohou.

Ale Zirone neponechával nic náhodě.

Poněvadž podle Pescadovy výpovědi měl parník připlout do Katánie již příštího dne, opustil hned ráno skrýši a odebral se do města. Nebyl tam znám, a proto se nevydával v žádné nebezpečí.

Parník zatím kotvil již několik hodin před Katánií. Nezakotvil u nábřeží, kde stálo plno lodí, nýbrž před vjezdem do hlavního přístavu, kde hráz černých balvanů, vržených do moře při výbuchu roku 1669, tvoří jakýsi menší přístav.

Již časně ráno Matifou a jedenáct mužů posádky z Ferrata vystoupilo na břeh. Proti původnímu plánu šel s nimi i Ludvík. Nevystupovali k Etně hromadně, nýbrž po jednom.

Zirone o tom nevěděl, protože se dostal do Katánie až za několik hodin potom. A stejně by nebyl viděl, co se děje na palubě Ferrata, který kotvil daleko od přístavu.

V šest hodin večer dopravil člun z parníku na břeh pouze dvě osoby. Byli to doktor Antekirt a Petr Bathory. Oba se ubírali pěšky veřejnými sady do města, aby se ubytovali v hotelu.

Zirone kráčel za oběma a nepochyboval o tom, že jeden z nich je pověstný doktor Antekirt. V množství lidí, kteří v parku poslouchali hudbu, podařilo se mu snadno přiblížit se až k nim.

Ale doktor Antekirt s Petrem Bathorym zpozorovali podezřelého muže, který je sledoval. Byl-li to Zirone, naskytla se jim vhodná příležitost vlákat ho tím bezpečněji do nalíčené pasti.

Proto doktor řekl hlasitě Petrovi:

„Ujednáno tedy. Zítra vyrazíme z Katánie a přenocujeme v Domě Angličanů.“

Slídič zaslechl všechno, co chtěl vědět, a zmizel.

KAPITOLA SEDMÁ

DŮM ANGLIČANŮ

Před odchodem z lodi nařídil doktor kapitánu Kestrikovi, aby Elektriku 2, která měla každou chvíli připlout, odeslal k Polyfémovým skaliskům. Kdyby se doktorův, záměr podařil a Sarkany nebo alespoň Zirone a Carpena byli zajati, měla je rychloloď ihned dopravit na Antekirtu.

Příštího dne v jednu hodinu odpoledne vydali se doktor Antekirt a Petr Bathory na cestu.

Oba byli oděni jako turisté, kteří vědí, že budou musit snášet změny teploty. Ta totiž z třiceti stupňů nad nulou u moře klesá v horských výškách až na sedm nebo osm stupňů pod nulou. Průvodce, kterého jim opatřil majitel hotelu, přijel pro ně s koňmi. Místo nich měli v Nicolosi dostat vytrvalé soumary s jistým a bezpečným krokem.

Turisté projeli městem Katánií. Doktor nepozoroval, že by byli sledováni. Zanedlouho již vystupovali po nejvyšších svazích mohutné sopečné skupiny, které Siciliáni říkají Mongibello. Cesta byla příkrá a klikatá, jak se vyhýbala ztuhlým proudům lávy, tvrdým čedičovým skálám a korytům potoků, které se na jaře mění v divoké proudy.

V těchto romantických místech roste hojně stromů, jako olivy, pomerančovníky i rohovníky, ba i vinná réva, jejíž pruty se vinou po kmenech stromů. Je to prvé ze tří pásem, kterými musí turista projít, chce-li se dostat na vrchol Etny.

Po dvou hodinách při krátkém odpočinku, jehož bylo třeba více zvířatům než jezdcům, spatřili doktor Antekirt a Petr hluboko dole celé město Katánii, krásného soupeře Palerma. Viděli rovnoběžné ulice končící na nábřeží, zvonice a věže sta kostelů, četné kláštery, domy v půvabném slohu šestnáctého století a smaragdový pás zeleně, který celé město ovíjel.

Dále vpředu viděli přístav, jemuž se sama Etna postarala o ochrannou hráz, když jej při hrozném výbuchu roku 1669 částečně zasypala. Výbuch zničil tenkrát čtrnáct vesnic a městeček, vyžádal si osmnáct tisíc lidských životů a vychrlil do kraje přes miliardu krychlových metrů lávy.

V této době vyvíjela Etna jen pramalou činnost. Má ostatně právo na odpočinek. Z období našeho letopočtu známe přes třicet výbuchů. Že dosud Sicílii nezničily, to třeba přičítat jen pevným základům ostrova. Pozoruhodné je, že sopka nemá stálý jícen; mění jej podle libosti.

Na místě, kdo se kdysi vylil proud lávy, se hora rozštěpila. Tím vznikla řada menších sopek a sopečných jícnů, z nichž uvádíme Monte Rossi, – dvojitý pahrbek, který se vytvořil roku 1669, dále jícny Frumento, Stornello a Quisinco, nemluvíc ani o jícnech z let 1809, 1811, 1819, 1838, 1852, 1865 a 1879; nálevkovité otvory těchto jícnů se podobají buňkám ve včelím plástu.

Když projeli turisté městečkem Belvedere, dal se průvodce kratší cestou, aby se dostali na silnici vedoucí do Nicolosi. Byli stále ještě v prvém pásmu Etny, sahajícím téměř k městu, kde se dosud daří rostlinstvu. Někdy ve čtyři hodiny se objevilo Nicolosi. Po celé cestě, dlouhé patnáct kilometrů, nepotkalo je žádné dobrodružství. K Domu Angličanů zbývalo ještě dvacet kilometrů.

„Jak dlouho se zde ráčíte zastavit?“ ptal se průvodce.

„Jen chvilku, abychom se do devíti hodin dostali k cíli,“ odpověděl doktor Antekirt.

„Tedy čtyřicet minut?“

„Budiž.“

To jim úplně stačilo, aby se posilnili v jednom ze dvou hostinců, které dělaly kuchařskému umění Siciliánů větší čest než hostince v leckterém větším městě.

Před pátou hodinou sedli doktor Antekirt, Petr a průvodce na mezky a ti pak s nimi zvolna stoupali do druhého pásma, kde rostou jen lesní stromy. O skutečném lese však nelze mluvit, neboť stromů je tu poskrovnu. Je to hlavně tím, že se zde krásné lesy bezohledně kácejí. Brzo po nich nebude ani památky.

Stromy rostou podél proudů lávy, níže buky a duby, výše pak smrky a břízy. I na popelu vyrůstají křoviska nad kobercem zeleného trávníku.

V osm hodin večer byli turisté ve výši tří tisíc metrů, kde je již hranice věčného sněhu. Na svazích Etny je sněhu tolik, že by stačil nejen pro Sicílii, ale pro celou Itálii.

Cestovatelé se octli v třetím pásmu, v pásmu černé lávy a popela, které se táhne dále až k vrcholu hory. Opět postupovali klikatě a obcházeli útesy, tyčící se často až do výše tří set metrů.

Přímo proti nim se zdvihal vlastní mohutný kužel sopky, posetý ostrůvky zeleně. Země se třásla výletníkům pod nohama, jak se chvění, působené vnitřní sopečnou činností Etny, přenášelo na povrch. Sirné páry, které vítr sráží od kráteru sopky, kupí se často až na úpatí kužele a roj jisker a drobounkých strusek padá na bělostný koberec sněhu, v němž se sykotem uhasíná.

Zvolna stoupali do druhého pásma, kde rostou lesní stromy

Citelně se ochladilo – bylo několik stupňů mrazu – a v tom řídkém vzduchu se již projevovaly obtíže při dýchání. Cestovatelé se zahalili těsněji v pláště.

Ostrý vítr hnal a vířil sněhové vločky. Stále se tu rozléhal hluk a časem zesiloval v rachot, jako by sopka byla ohromným kotlem, v němž pára pod silným tlakem a drnčením nazdvihuje pojistné záklopky. Ale výbuch nehrozil.

Bylo devět hodin večer. Na nebi se rozzářily tisíce hvězd, které v řídkém vzduchu vypadaly ještě třpytnější a zářivější. Na východě se z moře pomalu vynořoval měsíc. Na jiné hoře, v jejímž nitru by to nevřelo sopečnou činností, byl by takový večer obrazem velebného klidu.

„Budeme již brzy u cíle?“ ptal se doktor Antekirt.

„Dům Angličanů je již tamhle,“ odpověděl průvodce. Ukázal na stěnu domu, která se objevila vlevo ve vzdálenosti padesáti kroků. Dům je chráněn před sněhem a větrem. Stojí jen čtyři sta osmadvacet metrů od kraje hlavního jícnu a postavili ho roku 1811 angličtí důstojníci na plošině utvořené ztuhlou lávou.

Opodál viděli cestovatelé jakési zříceniny z římské doby, kterým se lidově říká Věž mudrců. Podle pověsti se odtamtud vrhl Empedokles do jícnu sopky.

Doktor Antekirt, Petr Bathory a jejich průvodce zamířili přímo k Domu Angličanů. Zaklepali na dveře a ty se hned otevřely.

Za chvíli byli mezi svými lidmi.

Dům Angličanů měl jen tři pokoje se stoly, židlemi a kuchyňským nářadím. Takové zařízení vyhovuje turistům, kteří jsou spokojeni, když si mohou po dlouhé cestě odpočinout a připravit si jídlo.

Až do příchodu doktorova nedovolil Ludvík Ferrato rozdělat oheň, ač byla citelná zima. Obával se, že by kouř prozradil lupičům jejich přítomnost. Teď už nebylo třeba opatrnosti. Vždyť Zirone věděl, že doktor Antekirt míní zůstat na noc v Domě Angličanů. Z dřevníku přinesli náruč dříví a naložili je na ohniště. Za chvíli osvětlil praskající oheň místnost a zadýchal ji teplem.

Doktor Antekirt odvedl Ludvíka stranou a ptal se ho, zda snad od jeho příchodu k něčemu nedošlo.

„Nestalo se nic,“ odpověděl Ludvík, „ale obávám se, že náš příchod nezůstal tak utajen, jak jsme si přáli.“

„A proč?“

„Už od Nicolosi, neklamu-li se, sledoval nás nějaký člověk. Zmizel, když jsme došli na úpatí.“

„To by bylo opravdu mrzuté. Doví-li se Zirone, kolik nás zde je, přejde ho chuť na útok. Od soumraku jste v okolí nepozorovali nikoho?“

„Ne, pane doktore,“ odvětil Ludvík. „Z opatrnosti jsem prohledal zříceniny Věže mudrců, ale ani tam nebyl nikdo.“

„Počkejme tedy, ale jeden z našich mužů ať je stále na stráži u dveří. Záleží na tom, abychom nebyli překvapeni. Noc je jasná a je daleko viděl.“

Rozkaz byl proveden, doktor usedl na lavici u ohniště a jeho družina ulehla kolem něho na slamníky, aby si odpočinula před prací, která ji snad očekávala.

Matifou přistoupil k doktorovi a zahleděl se na něho. Neodvažoval se promluvit. Bylo jasné, co ho znepokojuje.

„Chtěl bys vědět, co je s Pescadem?“ řekl doktor Antekirt. „Jen trpělivost, hochu, však on se brzy vrátí, i když teď hraje hru, která by ho mohla stát život…“

Uplynula hodina a klid v okolí domu nebyl ničím porušen. Na bílé planině před domem se neobjevoval žádný stín. Doktor Antekirt i Petr se bránili vzrůstající netrpělivosti. Soudili, že dověděl-li se Zirone o přítomnosti ozbrojené čety, neodváží se útoku. Tím by byl jejich plán zmařen. Musili se přece zmocnit alespoň pomocníka Sarkanyho, aby z něho vynutili doznání, kde se Sarkany zdržuje.

V deset hodin však zarachotila nedaleko domu rána z pušky.

Všichni vyběhli z domu, ale nespatřili nic podezřelého.

„A přece není pochyby, že to byla rána z pušky,“ řekl Petr Bathory.

„Snad to někde vystřelil lovec orlů nebo divokých kanců.“

„Vraťme se do domu, nikdo nás zde nesmí spatřit.“

Vrátili se.

Za čtvrt hodiny muž, který stál na stráži, vběhl dovnitř a zvolal:

„Rychle! Zpozoroval jsem…“

„Lupiče?“ ptal se Bathory.

„Ne, jen jediného muže.“

Doktor Antekirt, Petr Bathory, Ludvík a Matifou vyšli před dům a pečlivě se drželi ve stínu.

Jakýsi člověk, skákající jako kamzík, pospíchal přes proud ztvrdlé lávy; ještě několik skoků a už klesl do náručí, které se mu rozevřelo vstříc, do náručí Matifouova. Byl to Pescade.

„Rychle… rychle… do domu!“ volal.

Všichni vběhli do domu a zavřeli za sebou dveře.

„A Zirone?“ ptal se doktor Antekirt. „Co se stalo? Proč jsi ho opustil?“

„Abych vás uvědomil…“

„Nechce nás napadnout?“

„Za dvacet minut tu bude.“

„Tím líp.“

„Ne, tím hůř… Nevím, jak se mohl dovědět o tom, že sem před vámi přišlo tucet mužů.“

„Dověděl se to asi od toho muže, který nás stopoval,“ řekl Ludvík Ferrato.

„Ať tak či onak, ví o tom a pochopil, že mu chystáme léčku,“ řekl Pescade.

„Jenom ať přijde,“ zvolal Petr Bathory.

„Přijde jistě, pane Petře. Ale ke čtrnácti mužům, které chtěl původně vzít s sebou, připojil se zbytek jeho tlupy, který se dnes vrátil.“

„Kolik má tedy lidí?“ ptal se doktor Antekirt.

„Asi padesát,“ odpověděl Pescade.

Postavení doktora a jeho družiny – celkem šestnácti mužů proti padesáti – bylo povážlivé. Rychle se musil připravit k obraně.

Ale doktor Antekirt se chtěl nejprve od Pescada dovědět, co se událo během dne. Dověděl se toto:

Ráno se vrátil Zirone z Katánie, kam se odebral předešlého večera. Když přišel do skrýše lupičů, oznámil mu jeden z jeho slidičů, že do Domu Angličanů došlo po různých stezkách asi tucet lidí.

Zirone pochopil, oč jde. Nebyl to již on, kdo se chtěl zmocnit doktora Antekirta, nýbrž doktor Antekirt se chtěl zmocnit jeho. Právem ho Sarkany varoval, aby se měl před doktorem Antekirtem na pozoru.

Pescade přesto naléhal na Zirona, aby přepadl Dům Angličanů, a dušoval se, že Malťané snadno přemohou hrstku doktorových mužů. Zirone stále váhal. Pescadovo naléhání mu bylo podezřelé a dal ho tedy střežit, což Pescadovi neušlo. Zirone by se byl asi plánu vzdal. Ale ve tři hodiny odpoledne se vrátil zbytek jeho tlupy. S padesáti muži se již ničeho neobával a kvečeru celá tlupa opustila skrýši a zamířila k Domu Angličanů.

Pescade pochopil, že doktor a jeho družina budou ztraceni, nebude-li je včas varovat, aby mohli uprchnout nebo připravit se na hrozící nebezpečí. Čekal jen, až se octnou blízko Domu Angličanů, jehož polohu neznal. Po deváté večer uzřel na svahu Etny světlo, které mohlo vycházet jen z onoho domu.

Skokem vyrazil z řady lupičů a spíše letěl, než běžel k domu. Rána, kterou za ním vypálil Zirone a kterou družina doktorova slyšela, mu neublížila. Při své hbitosti byl záhy mimo dosah pušek a brzy se octl v náručí Matifouově; předstihl lupiče o dvacet minut.

Byl to Pescade

Když to dopověděl, doktor Antekirt mu poděkoval stiskem ruky. A pak se radili o tom, co mají podniknout. Opustit dům a ustupovat za noci po svahu sopky, kde Zirone a jeho společníci znali všechny úkryty a stezky, znamenalo vydat se v jistou zkázu. Bylo stokrát líp vyčkat v domě, zatarasit se v něm a bránit se až do svítání.

Budou-li pak musit ustupovat, půjdou alespoň za světla a nebude jim hrozit nebezpečí, že se někdo z nich zřítí do propasti.

Bylo tedy rozhodnuto, že se budou bránit, a hned konali přípravy k obraně.

Zavřeli obě okna a okenice zevnitř vyztužili. Za střílny jim měly sloužit otvory mezi střechou a průčelní zdí. Každý muž měl pušku a dvacet nábojů. Doktor Antekirt, Petr Bathory a Ludvík Ferrato měli pomáhat střelbou z revolverů. Matifou se spoléhal jen na svou sílu a Pescade jen na svou hbitost, ale přesto byli nebezpečnější než všichni ostatní.

Uplynulo čtyřicet minut, aniž bandité zaútočili.

Vzdal se Zirone svých záměrů, když poznal, že doktor Antekirt bude varován Pescadem? Asi sotva. Měl na své straně velkou přesilu a kromě toho znal dobře kraj a to mu zajišťovalo vítězství.

Asi v jedenáct hodin muž stojící na stráži vstoupil rychle do domu. Lupiči se blížili. Rozdělili se tak, aby mohli dům obklíčit ze tří stran. Čtvrtá stěna domu hraničila s propastí a obklíčení nemohli tudy uniknout. Doktor Antekirt pochopil úmysl banditů. Každý zaujal místo u jednoho otvoru ve střeše, ale doktor nařídil, aby každý střílel jen při jisté ráně.

Zirone a jeho četa se blížili zvolna a opatrně až k okraji roviny, na níž dům stál, a skrývali se za skály. Na okraji byly totiž nakupeny velké čedičové a trachytové balvany. Odtamtud hodlali lupiči vzít dům útokem, vypáčit dveře a zmocnit se doktora Antekirta i jeho druhů.

Náhle zarachotila rána. Obláček dýmu se vznesl nad střechou domu. Jeden lupič klesl smrtelně zraněn. Ostatní lupiči hned uskočili zpět a skryli se za skálami. Zirone je však zastavil, a využívaje nerovnosti krajiny, dovedl je zpátky k planině.

Dvanáct výstřelů zapraskalo a zneškodnilo ještě další dva lupiče. Tu však již dal Zirone povel k útoku.

Celá jeho tlupa se hnala k domu. Nedbali, že jich několik kleslo pod výstřely. Vystřelili několikrát proti dveřím a zasáhli oba námořníky stojící u dveří. Nebyli raněni těžce, ale musili od vchodu ustoupit.

Došlo k rozhořčenému zápasu. Sekerami a noži se útočníkům podařilo rozštípat hlavní dveře a prolomit jedno prkno.

Obležení byli donuceni k výpadu. Pušky rachotily na obou stranách. Ludvíkovi byl prostřelen klobouk, a nebýt Matifoua, byl by jeden lupič málem probodl Petra. Obr včas zakročil, vyrval lupiči dýku a jedinou ranou ho skolil.

Matifou působil vůbec hrůzu mezi lupiči, jak všechno kolem sebe porážel. Snad dvacetkrát na něho vystřelili, ale ani jediná kule ho nezasáhla. Obr nedbal nebezpečí. Pomyšlení, že když zvítězí lupiči, Pescade neujde smrti, stupňovalo jeho zuřivost. Výpad byl tak prudký, že lupiči byli nuceni opět ustoupit.

Rozdělili se tak, aby mohli dům obklíčit

Doktor Antekirt a jeho družina se uchýlili do domu a uvažovali o situaci.

„Kolik máme ještě nábojů?“ ptal se doktor Ludvíka Ferrata.

„Každý jich máme asi deset až dvanáct.“

„A kolik je hodin?“

„Téměř půlnoc.“

Teprve za čtyři hodiny mělo svítat. Musili tedy šetřit náboji, aby mohli ráno krýt ústup střelbou.

Ale ubrání doktorovi lidé dům, když lupiči podniknou nový útok? Za čtvrt hodiny ho skutečno podnikli. Předtím v přestávce odnesli raněné do úkrytu chráněného balvanem.

Lupiči byli rozezleni ztrátami ve svých řadách a zaútočili prudce. Dosud proti nim nebyla z obklíčeného domu vypálena ani jediná rána. Zirone správně usoudil, že doktorově družině se již nedostává nábojů.

Vedl znova svou četu k útoku. Naděje, že se zmocní stonásobného milionáře, propůjčovala jemu i jeho druhům slepou odvahu.

Útok byl tentokrát neobyčejně prudký, takže lupiči se rázem octli ve dveřích i v oknech. Byli by dobyli domu, kdyby hromadný výstřel zblízka nebyl jich pět nebo šest srazil k zemi.

Znovu musili ustoupit. Tentokrát však byli dva námořníci z doktorovy družiny raněni těžce, takže se nemohli zúčastnit dalšího boje. Každému z obránců domu zbývalo už jen pět nebo šest nábojů.

Obránci byli v zoufalém postavení. S ústupem již skoro nemohli počítat, ani kdyby se vydrželi bránit až do bílého dne. Všichni viděli, že jsou ztraceni, neobjeví-li se pomoc. Ale odkud měla pomoc přijít?

Obležení nemohli doufat, že se Zirone a jeho družina vzdají svého záměru. Bylo jich ještě skoro čtyřicet a byli dobře ozbrojeni. Kromě toho věděli, že obránci nebudou moci dlouho střílet. Chystali se k novému útoku.

Náhle veliké balvany, valící se po svahu na planinu, rozdrtily tři lupiče, kteří neměli čas vyhnout se jim. To Matifou uvedl v pohyb čedičové skály.

Ale tento obranný prostředek nemohl vystačit nadlouho. Brzy se musilo nedostávat i balvanů. Doktorova četa musila podlehnout.

Pescada napadlo něco, o čem se nechtěl doktorovi zmínit, protože by to byl jistě nedovolil. A promluvil o svém nápadu s Matifouem.

Ve skrýši lupičů se doslechl, že v Cassone je četnický oddíl. A do Cassone byla jen hodina cesty. Nebylo by možné požádat o pomoc? Znamenalo by to ovšem, že se Pescade musí prodrat řadami lupičů a pak zamířit po úbočí hory na západ.

„Mám-li prorazit kruhem lupičů, prorazím jím stůj co stůj,“ řekl Pescade, „vždyť jsem nebyl nadarmo klaunem.“

Vysvětlil pak Matifouovi, jak se chce dostat za kruh lupičů, aby přivolal pomoc.

„Ale vydáváš se v nebezpečí,“ namítl Matifou.

Matifou uvedl v pohyb čedičové skály

„Snad, ale já chci.“

Odporovat Pescadovi, toho se Matifou nikdy neodvážil. Oba se tedy odplížili vpravo od domu, kde leželo plno sněhu.

Za deset minut, zatímco zápas mezi lupiči a obléhanými pokračoval, objevil se Matifou s velkou sněhovou koulí, kterou válel před sebou. Pak zároveň s balvany, které všichni námořníci vrhali na útočníky, pustil Matifou svou kouli. Kutálela se po svahu, prorazila řadami banditů a zastavila se padesát kroků za nimi v nehluboká rozsedlině.

Nárazem se rozpadla a z jejího vnitřku hbitě vyklouzl mužík.

Byl to Pescade, který se dal Matifouem uzavřít do sněhové koule, vydávaje se v nebezpečí, že se zřítí do propasti.

Nepozorován lupiči, pospíchal podél úbočí Etny ke Cassone.

Bylo právě půl jedné.

V té chvíli si doktor Antekirt povšiml Pescadovy nepřítomnosti a volal: „Pescade, kde vězíš?“

„Ten je pryč,“ odpověděl Matifou.

„Pryč?“

„Ano, odešel pro pomoc.“

„A jak se mohl dostat řadami lupičů?“

„V sněhové kouli.“

A Matifou vyprávěl doktorovi, čeho se Pescade odvážil.

„Je to hodný, šlechetný hoch,“ řekl doktor. „Jen odvahu, přátelé, bandité nás nedostanou.“

A dále svištěly balvany proti lupičům. Ale jejich zásoba se chýlila ke konci.

Ve tři hodiny ráno doktor Antekirt se svou družinou musil ustoupit z Domu Angličanů, kterého se zmocnil Zirone.

Dvacet lupičů již padlo, a přece byli stále v přesile. Malá družina doktorova se nemohla odvážit prorazit jejich řady a byla nucena ustupovat ke kráteru, kde zela ohnivá propast.

Odnášejíce raněné s sebou, stoupali výš a výše. Z tří set metrů, o které kužel převyšuje úpatí, měli již dvě stě padesát za sebou, ale musili stoupat dále.

Začalo se rozednívat a na druhé straně Messinského průplavu bylo již vidět vrcholky hor.

Postavení doktorovy družiny bylo beznadějné. Musili stále ustupovat a zlézat příkré stěny, přičemž vystříleli poslední náboje. Teď se mohli bránit už jen tím, že Matifou svaloval na lupiče balvany, které se cestou vyskytly.

Doktor Antekirt již pokládal vše za ztracené, když náhle na úpatí kužele zarachotily pušky.

V řadách lupičů nastal zmatek. Všichni se dali na útěk. Od Cassone totiž přicházeli četníci s Pescadem v čele. Odvážný mladík nemusil za nimi ani tak daleko. Četníci zaslechli střelbu z pušek a byli již na cestě, když se s nimi Pescade setkal. Vedl je pak přímo k Domu Angličanů.

Hodil Zirona do ohnivé propasti

Teď se úloha obrátila. Doktorova četa pronásledovala prchající lupiče. Matifou jako lavina se vrhl na nejbližší, dva srazil a octl se u Zirona.

„Výborně, Matifou, výborně,“ zvolal Pescade, přibíhaje k němu. „Jen ho drž a nepouštěj!“

Zirone zaslechl jeho slova, obrátil se a vystřelil na něho z revolveru.

A tu se stala hrozná věc. Matifou uchopil Zirona za hrdlo a zpola zardoušeného ho vlekl za sebou.

Doktor Antekirt marně volal na obra, že chce dostat Zirona živého. Nadarmo k němu spěchali Petr a Ludvík. Matifou myslil jen na to, že Zirone smrtelně zranil nebo dokonce zabil Pescada. Neviděl nic, neslyšel nic, jen vlekl Zirona dále za hrdlo. Ještě jeden skok a už stál u sopečného jícnu. Pozvedl Zirona a hodil ho do ohnivé propasti.

Pescade, který byl dosti vážně zraněn, opíral se o kolena doktora Antekirta, který prohlížel jeho ránu. Když se Matifou vrátil, kanuly mu z očí velké slzy.

„Jen žádný strach!“ těšil ho Pescade. „Je to malé škrábnutí.“

Matifou vzal přítele do náručí a nesl ho jako děcko. Doktor Antekirt s Petrem Bathorym a družinou sestupovali po svahu sopky, zatímco četníci pronásledovali lupiče. Za šest hodin doktor a všichni jeho průvodci byli již zase na palubě Ferrata.

Pescade byl uložen na lůžko v pohodlné kajutě. Doktor Antekirt mu byl lékařem a Matifou věrným strážcem. Měl o péči dobře postaráno. Ostatně rána nebyla smrtelná; kulka projela pod levým ramenem.

Vyhojení bylo jen otázkou času. Matifou se od Pescadova lůžka takřka ani nehnul.

Doktoru Antekirtovi se jeho záměr nezdařil. Málem by byl sám padl do rukou Zironovi. Teď se nemohl od nikoho dovědět, kde se usadili Toronthal a Sarkany. Zavinil to Matifou, a doktor mu to neměl za zlé.

Zdržel se delší dobu v sicilských vodách, ale po Sarkanym nebylo ani stopy. Chtěl-li se setkat s Zironem na Sicílii, změnil asi svůj záměr, když se dověděl o smrti svého společníka.

Parník Ferrato vyplul tedy 8. září a zamířil k Antekirtě.

Po návratu se doktor Antekirt radil s Petrem Bathorym a s Ludvíkem, co dále podniknout. Rozhodli se, že se zmocní Carpeny, který také mohl vědět, kde jsou Sarkany a Toronthal.

Španělu, který zůstal ve skrýši lupičů, nepřálo štěstí, ačkoli se mu podařilo uprchnout.

Po deseti dnech, jak oznámili jednatelé doktoru Antekirtovi, byl Carpena zatčen v Syrakusách, a to ne jako Zironův spoluviník, nýbrž pro vraždu, které se dopustil před patnácti lety ve Španělsku a kvůli níž odešel z vlasti.

Carpena byl vydán španělským úřadům a za tři neděle byl odsouzen k doživotnímu žaláři a dopraven na marocké pobřeží do Ceuty, kde je španělská káznice.

„Konečně se jeden z těch darebáků dostal za mříže, a to na celý život,“ zvolal Petr Bathory, když se o tom dověděl.

„Na celý život?“ odpověděl mu doktor Antekirt. „To ne… Zemřel-li v trestnici Ondřej Ferrato, nesmí stejně zemřít jeho udavač Carpena.“

DÍL ČTVRTÝ

.

KAPITOLA PRVNÍ

CEUTA

Za tři neděle po vylíčených událostech, které se odehrály na Sicílii, plul parník Ferrato mezi jižním výběžkem Evropy a předhořím alminským, které náleží Španělsku.

Jsou od sebe vzdáleny pouhých sedm kilometrů. Lze-li věřit staré báji, Herkules, dávný předchůdce Lessepsův, otevřel zde průchod vlnám Atlantského oceánu do Středozemního moře, proraziv kyjem šíji, která do té doby pojila Evropu s Afrikou. Pescade by to byl jistě neopominul vyprávět Matifouovi, ale Matifou nebyl na palubě Ferrata, jako tam nebyl ani Pescade. Jeden byl dosud nemocen a druhý musil o něho pečovat. Proto zůstali oba na Antekirtě. Bylo ujednáno, že budou povoláni telegraficky, bude-li jich třeba; některá elektrická rychloloď je dopraví z Antekirty do Maroka.

Na palubě parníku, který řídil kapitán Kestrik, byl jen doktor Antekirt a Petr Bathory. Ludvík Ferrato tam byl kapitánovým zástupcem.

Výprava na Sicílii po stopách Sarkanyho a Silase Toronthala skončila bezvýsledně, poněvadž zahynul Zirone. Bylo nutno nalézt jinou stopu. Carpena jim měl povědět, co ví o Silasi Toronthalovi a jeho spoluviníku. Poněvadž byl odsouzen na doživotí do káznice a dopraven do Ceuty, musil ho tam doktor Antekirt vyhledat.

Ceuta je malé opevněné město, jakýsi malý španělský Gibraltar, ležící na východním svahu hory Hacho. A před přístavem tohoto města plula 21. září ráno loď Ferrato ve vzdálenosti asi pěti kilometrů od pobřeží, které se jasně rýsovalo v čistém vzduchu.

Na celém pobřeží Středozemního moře nebylo tehdy živějšího místa. Zde se pojí vody Atlantského oceánu s vlnami Středozemního moře, tudy plují tisíce lodí, přijíždějících ze severní Evropy a z obou polovin Ameriky, a mocně povzbuzují život na celém pobřeží Středozemního moře. Tímto průlivem jezdí i největší parníky, neboť geniální Francouz pro ně otevřel bránu i z moře Středozemního do oceánu Indického a Tichého.

Není snad nic malebnějšího než tento úzký průliv, ohraničený horami a hýřící rozmanitostí. Na severu je vidět obrysy Andaluských hor a na jihu, nad malebně rozervaným pobřežím, tyčí se hroty Bullonských hor. Vlevo i vpravo jsou malebná města, z nichž nejdůležitější jsou Tarifa, Algeciras, Tanger a Ceuta. Tato města jsou zbudována v pozadí zálivu na svazích pohoří a jejich domy se táhnou po nízkém pobřeží.

Mezi pobřežím africkým a evropským se rozkládá vodní hladina, jejíž barva se stále mění. Brzy je rozvlněná a šedá a hned zase klidná a modrá. Nikdo nemůže zůstat chladný před tolika krásami, které Evropa i Afrika nashromáždily v tomto průlivu.

Ferrato se rychle blížil k africkému pobřeží. Zrakům cestujících zmizel již záliv, v jehož pozadí leží město Tanger, a začínaly se objevovat ceutské skály. Území ceutské je nápadně pusté a vybíhá v poloostrov, spojený s pevninou jen úzkým pruhem země.

Nahoře, téměř na vrcholku hory Hacho, objevila se malá tvrz, stojící na místě starobylé tvrze římské. Četa vojínů tam střežila průliv a zvláště území marocké, které v té době začínalo hned za městským obvodem.

V deset hodin ráno zakotvil Ferrato v přístavu, ale ve značné vzdálenosti od nábřeží, o které se neustále tříští vlny. Ceuta totiž má jen otevřenou rejdu, nechráněnou před příbojem. Naštěstí mohou lodi za bouřlivého moře kotvit na západ od Ceuty za skálou, kde jsou chráněny i před východními větry.

Když z paluby odešla zdravotní komise a skončila celní prohlídka, dal se doktor Antekirt v doprovodu Petra Bathoryho dopravit na břeh. Asi v jednu hodinu vystoupil z člunu na malém náměstí před městskými hradbami. Doktor Antekirt sem přijel, jen aby se zmocnil Carpeny. Ale jak? O tom chtěl rozhodnout teprve tehdy, až se tam porozhlédne. Podle okolností se buď zmocní Carpeny násilím, nebo mu dopomůže k útěku a pak ho zajme.

Tentokrát se doktor Antekirt nesnažil zahalovat svou osobnost v neproniknutelné tajemství. Úředníci, kteří přišli na palubu, rozšířili hned zprávu o jeho příjezdu. A kdo by neznal v afrických zemích slavného lékaře, který žil v ústraní na svém ostrově v Syrtském zálivu? Marokáni ho slavně přivítali. Přístup na loď nebyl zakázán, a tak neustále mnoho lodic projíždělo mezi ní a nábřežím.

Tento ruch podporoval plán doktora Antekirta a stejně mu měla posloužit i jeho proslulost. Proto se nijak nesnažil uniknout všeobecné pozornosti.

V otevřeném voze, který si najal v předním hotelu, vyjel si doktor s Petrem na prohlídku města. Ulice Ceuty lemují domy smutného vzhledu; nevynikají ani tvarem, ani ničím jiným. Tu a tam se rozšiřují v malé náměstí, porostlé zakrnělými a zaprášenými stromy. I výstavnější vládní budovy se podobají kasárnám.

Na palubě byl jen doktor Antekirt a Petr Bathory

Ceuta se zkrátka nemůže pochlubit ničím zajímavým a zvláštním, kromě maurské čtvrti, odkud nevymizela úplně malebnost.

Ve tři hodiny doktor Antekirt nařídil, aby ho zavezli na návštěvu ke guvernérovi. Od vynikajícího cizince to byla samozřejmá zdvořilost.

Ceutský guvernér nebyl civilní osobou, neboť Ceuta je pod vojenskou správou. Má celkem asi deset tisíc obyvatel, většinou vojínů a důstojníků. Přímo v městě bydlí asi tolik lidí jako na úzkém pruhu země, který tvoří ceutské území.

Guvernérem v Ceutě byl plukovník Guyarre. Byly mu přiděleny tři prapory pěchoty, dvě baterie dělostřelectva, setnina zákopníků, setnina Maurů a pluk trestanců. Trestanců zde bylo asi na dva tisíce.

Ke guvernérovi jeli po silnici, která vede podél městských hradeb a probíhá městem až k jeho východnímu konci.

Úzký pruh země po obou stranách silnice, ohraničený na jedné straně pohořím a na druhé straně bažinami, napájenými mořským přílivem, obdělávají pracovití obyvatelé, kteří statečně zápasí se špatnou půdou. Rostou zde plodiny všech druhů a nechybějí ani ovocné stromy. Pracovních sil je tu dost.

Odsouzence, které sem vyvážejí, mohou totiž zaměstnávat nejen státní podniky, ale i soukromé osoby. Trestanci pracují ve státních dílnách, na opevňovacích pracích a na silnicích; některých používají i k policejním službám, když se delší dobu chovají tak, že z nich lze učinit zřízence a úředníky. Ti potom jednou střeží druhé a jednou jsou sami střeženi. Soukromníci si mohou najmout trestance odsouzené nejdéle na dvacet let, a to za podmínek, které stanoví guvernér.

Cestou spatřil doktor Antekirt plno trestanců. Buď se procházeli po ulicích, nebo vykonávali různé práce.

Nejdříve bylo třeba zvědět, kam je přidělen Carpena a zdali je u soukromníka, což by doktorovu práci usnadnilo.

„Podle všeho,“ řekl doktor Antekirt Petrovi, „Carpenovi ještě nebyly přiznány výhody, které se poskytují za dobré chování starším trestancům. Byl teprve nedávno odsouzen.“

„A je-li ve vězení?“ namítl Petr Bathory.

„V tom případě bude náš úkol velmi nesnadný, ale musíme se ho zmocnit děj se co děj.“

Vůz zatím ujížděl dále po silnici. Asi dvě stě kroků od opevnění pracoval větší oddíl trestanců pod dohledem dozorců na štěrkování silnice.

Trestanců bylo asi padesát. Někteří z nich tloukli kamení, jiní je rozváželi po silnici a další je váleli těžkými železnými válci.

Doktorův vůz musil odbočit poněkud stranou, aby se vyhnul místu, kde byla silnice upravována.

Náhle uchopil doktor Antekirt Petra za paži.

„On!“ zašeptal.

Asi dvacet kroků od ostatních stál jakýsi muž opřený o motyku.

Byl to Carpena.

I po patnácti letech ho doktor Antekirt poznal právě tak rychle, jako ho před časem poznala Marie Ferratová. Carpena byl příliš líný a neobratný a hodil se jen k roztloukání kamení.

Doktor Antekirt poznal Carpenu, ale Španěl v něm nemohl poznat hraběte Sandorfa. Vždyť ho spatřil jen letmo ve chvíli, kdy do domku Ferratova přivedl četníky.

I on však slyšel o doktorově příjezdu do Ceuty. A Carpena věděl dobře, že je to ten proslulý muž, o němž Zirone mluvil u skalisk Polyfémových a kterému nedůvěřoval ani Sarkany. Byl to ten milionář, na něhož Zironova banda podnikla nezdařený útok u Domu Angličanů.

Co se dálo v duši Carpenově, když se octl tak nenadále tváří v tvář doktorovi? Jaký dojem se zrodil v jeho mozku?

Těžko říci. Tu Španěl náhle cílil, že se doktor zmocňuje celé jeho bytosti, že se všecek rozplývá před vůlí doktorovou a že jeho vůli zapuzuje doktor vůlí vlastní.

Chtěl tomu vlivu vzdorovat, ale marně.

Doktor dal zastavit vůz a zahleděl se na Španěla utkvělým pohledem. Záře jeho zraku způsobila v Carpenově mozku zmatek. Španěl pomalu ztrácel vědomí. Víčka se mu zavřela a Carpena klesl volně k zemi na kraj silnice, aniž to jeho druhové zpozorovali.

Byl uspán v hypnotický spánek, z něhož ho nikdo nemohl probudit.

Doktor Antekirt kázal, aby povoz jel dále k obydlí guvernérovu. Celý ten výjev mezi doktorem a Carpenou trval sotva půl minuty a všiml si ho jen Petr Bathory.

„Teď je docela můj,“ vysvětloval doktor Petrovi, „a mohu ho donutit…“

„Aby vám řekl, co ví o Toronthalovi a Sarkanym?“ přerušil ho Petr Bathory.

„Ne, ale aby dělal, co budu chtít. Hned při prvním pohledu, který jsem na toho bídáka vrhl, cítil jsem, že ho mohu svou vůlí úplně ovládnout.“

„Ale Carpena přece není nemocen?“

„Domníváš se snad, že hypnoticky lze působit jen na lidi nervově choré?

Ne, Petře, právě ti nejspíše odolávají hypnotickému vlivu. Ten, kdo má být hypnotizován, musí mít vlastní vůli. Carpena bude spát tak dlouho, až ho já probudím.“

„Budiž,“ pravil Petr, „ale co je nám to platné, když ho nemůžeme donutit, aby nám řekl, co chceme vědět?“

„To je sice pravda,“ odpověděl doktor Antekirt, „nemohu ho přimět, aby vyprávěl o tom, co mu není známo. Ale mohu ho donutit, aby dělal to, co chci já. Budu-li chtít zítra, pozítří, za týden a třeba za půl roku, odejde z této trestanecké osady, a to i tehdy, bude-li v úplně bdělém stavu.“

„Že odejde z osady? A úplně volně?“ ptal se Petr Bathory, překvapený doktorovými slovy. „Ale to by mu musili nejprve dovolit jeho strážci. I když je někdo hypnotizován, nedokáže rozdrtit okovy, vypáčit žalářní dveře nebo přelézt vysokou zeď.“

„Ne, Petře,“ odpověděl doktor Antekirt, „nemohu mu poručit něco, co bych sám nedokázal. Ale právě proto chci navštívit ceutského guvernéra.“

Doktor Antekirt nepřeháněl. Nahrazení něčí vůle vůlí jiného je skutečnost, která již v oné době byla dobře známa. Na svých cestách ve východních krajích doktor Antekirt viděl a studoval velmi zajímavé případy a doplnil tak své lékařské zkušenosti. Sám byl obdařen pevnou vůlí a hypnotismu používal při léčení již v Malé Asii. Nyní se hodlal tímto způsobem zmocnit Španěla, který, jak se ukázalo, snadno podléhal hypnotickému vlivu.

Doktor tedy Carpenu úplně ovládal a mohl ho kdykoli přimět k tomu, aby jednal tak, jak on si bude přát. K tomu však bylo třeba, aby vězeň měl volnost pohybu, až nastane pro doktora vhodný okamžik. To pak znamenalo obdržet svolení od guvernéra. Doktor Antekirt doufal, že si svolení snadno opatří a tak dopomůže Carpenovi k útěku.

Za deset minut přijel kočár ke vchodu do velké budovy, vystavěné téměř na konci města, a zastavil před ní.

Plukovník Guyarre byl již zpraven o příjezdu doktora Antekirta do Ceuty. Věděl dobře, že proslulý a bohatý doktor je všude přijímán s poctami, jaké jsou vyhrazeny obyčejně jen panovníkům, a proto i on přijal doktora a jeho průvodce velmi okázale. Nabídl jim, že je bude všude provázet osobně.

„Rád vaši nabídku přijímám, pane guvernére,“ odpověděl doktor Antekirt španělsky. (Petr Bathory ovládal tu řeč stejně dokonale jako on.) „Nevím však, budeme-li mít dost času, abychom vaší laskavosti cele využili.“

„Naše osada není tak velká, pane doktore,“ odpověděl guvernér. „Za půl dne ji můžeme celou prohlédnout. Nehodláte se zde zdržet?“

„Snad jenom ještě čtyři až pět hodin,“ odpověděl doktor Antekirt. „Ještě večer musím odplout do Gibraltaru, kde mne zítra ráno očekávají.“

„Odplout ještě dnes večer?“ zvolal guvernér. „Dovolte mi, abych proti tomu vznesl námitky. Věřte, pane doktore, naše osada stojí za zhlédnutí. Jistě jste viděl na svých cestách leccos, ale snad jste dosud neměl příležitost prohlédnout si takovou trestnici, která budí pozornost učenců a badatelů.“

Guvernéra ovšem k těmto slovům pudila samolibost, ale v jádru nepřeháněl. Tamější trestní řád byl jedním z nejlepších na světě vůbec, pokud šlo o hmotný stav trestanců a možnost jejich nápravy.

Guvernér si přál, aby tak slavný muž jako doktor Antekirt odložil svůj odjezd a dokonale si prohlédl celou trestnici a její zařízení.

„Svůj odjezd, pane guvernére, odložit nemohu, ale dnes patřím cele vám,“ odpověděl doktor Antekirt.

„Jsou již čtyři hodiny a zbývá nám tedy málo času,“ namítl plukovník.

„Pravda,“ souhlasil doktor, „a lituji toho velice, neboť jako vy si přejete, abych si prohlédl vaši říši, tak bych si já přál, abyste mě navštívil na mé lodi.“

„A nemůžete odložit odjezd do Gibraltaru aspoň o den?“

„Učinil bych tak opravdu rád, pane guvernére, ale smluvená schůzka mě nutí, abych odplul ještě dnes večer.“

„Lituji velice,“ odpověděl guvernér, „a nikdy nebudu moci oželet, že jsem vás zde nemohl pozdržet déle. Ale pozor! Vaše loď je v dosahu mých děl a záleží jen na mně, abych vás zbavil naděje, že mi uprchnete.“

„A co by tomu říkalo mezinárodní právo?“ smál se doktor. „Nebo byste si snad přál, pane guvernére, aby vám antekirtské království vyhlásilo válku?“

„Vím, že by to byl zápas nebezpečný,“ stejně rozmarně odpověděl guvernér. „Ale čeho bych se neodvážil jen proto, abych vás zde zdržel alespoň čtyřiadvacet hodin!“

Petr Bathory, který se rozmluvy neúčastnil, ptal se v duchu, zda doktor nezapomíná na cíl, jehož chtěl dosáhnout. Překvapovalo ho, že doktor chce opustit Ceutu ještě toho večera. Jak mohl v tak krátké době umožnit Carpenovi útěk? Vždyť za několik hodin odvedou trestance do kobek a zavřou je na noc. Jak by tedy mohl ten Španěl uprchnout? Ale mladík pochopil, že doktor sleduje svůj cíl, když slyšel jeho další slova:

„Opravdu, pane guvernére, velice mě mrzí, že nemohu vyhovět vašemu přání, alespoň dnes. Snad to bude možné jindy.“

„Kdy asi, pane doktore?“

„Musím být zítra ráno v Gibraltaru, ale myslím, že se tam zdržím jen dva nebo tři dni. Dnes je čtvrtek, a místo abych sledoval severní pobřeží Středozemního moře, vrátím se přes Ceutu. V neděli budu tedy zpátky. To vám slibuji zcela závazně.“

„Ano, to bude nejlepší,“ odpověděl guvernér, „a budu vám velmi vděčen. Lichotilo by mi, kdybyste si prohlédl naši osadu. Konec konců každý je trochu pyšný na svou práci. Tak ujednáno, pane doktore, v neděli se opět uvidíme.“

„Ano, ale s jednou podmínkou,“ řekl doktor Antekirt.

„Tu přijímám již předem, ať je jakákoliv.“

„Podmínkou je, že posnídáte se svým pobočníkem na palubě Ferrata.“

„Slibuji vám to, pane doktore. Ale také s jednou podmínkou.“

„Které se taky podrobuji předem,“ odpověděl doktor Antekirt.

„Mým přáním zase je, abyste vy a pan Bathory poobědvali se mnou.“

„Ujednáno,“ souhlasil doktor Antekirt. „Mezi snídaní a obědem pak…“

„Použiji svého práva a ukáži vám všechny divy a památnosti svého království,“ dodal guvernér s úsměvem a stiskl doktorovi ruku.

Petr Bathory rovněž stiskl hostiteli ruku. Před odchodem vyčetl z doktorových očí, že se mu jeho plán daří.

Guvernér si přál doprovodit hosty do města. Všichni tedy nasedli do kočáru a ten projížděl jedinou cestou, která spojuje trestnici s městem.

Připomeneme-li si známou národní hrdost Španělů, nebudeme se divit, že guvernér při této příležitosti upozornil doktora na všechny krásy malé osady a mluvil o plánech do budoucnosti.

Tvrdil, že poloha Ceuty není o nic horší než poloha Gibraltaru na druhé straně a že z Ceuty by mohla být vybudována stejně nedobytná pevnost. Přitom protestoval proti nestoudnému výroku jakéhosi Angličana, že Ceuta se musí stát majetkem Anglie, neboť Španělé prý z ní nedovedou nic zbudovat, ani ji uhájit. Guvernér byl rozhořčen na Angličany. Prohlásil o nich, že by se hned chtěli pevně usadit všude, kam jednou vstoupí.

„Ať se raději starají, aby si udrželi Gibraltar,“ zvolal plukovník, „a nechají na pokoji Ceutu. Španělsko by jim jednou mohlo snadno srazit onu skálu na jejich lebky.“

Doktor Antekirt neodporoval Španělovým výrokům, pronášeným se španělskou vášnivostí. Ale právě v té chvíli byl proud guvernérovy řeči přerušen. Kočár se náhle zastavil.

„Co se stalo?“ ptal se guvernér

Kočí totiž musil zastavit před davem asi padesáti trestanců, kteří se kupili na silnici.

Guvernér pokynul jednomu strážci a ten hned přistoupil k povozu a po vojensku zdravil velitele. Ostatní trestanci a strážci se seřadili po stranách cesty.

„Co se stalo?“ ptal se guvernér.

„Excelence,“ odpověděl strážník, „jednoho trestance jsme nalezli na silnici v bezvědomí. Zdá se, že jenom spí, ale nemůžeme ho probudit.“

„Jak dlouho už trvá jeho bezvědomí?“ ptal se plukovník Guyarre.

„Hodinu.“

„A to stále spí?“

„Stále, Excelence, a je úplně bez citu, jako by byl mrtvý. Třásli jsme jím, štípali ho, vystřelili mu u uší, ale neslyší a necítí.“

„Proč jste neposlali pro lékaře?“ ptal se guvernér vyčítavě.

„Poslal jsem pro něho, Excelence, ale nebyl doma. Čekáme, až ho najdou, a zatím si nevíme rady.“

„Doneste ho do nemocnice,“ nařizoval plukovník.

Strážce se už chystal vykonat rozkaz, když tu se ozval doktor Antekirt:

„Dovolte, pane guvernére, abych si jako lékař prohlédl toho vašeho spáče.“

„Ach ano, vždyť jste lékař,“ odpověděl guvernér vesele. „Tomu zločinci se dostane pomoci proslulého lékaře, a ani platit za to nemusí.“

Všichni tři sestoupili s povozu a doktor Antekirt se naklonil k trestanci ležícímu dosud na okraji cesty. Jen podle pohybu prsou a podle tepů bylo znát, že je živ.

Doktor dal znamení, aby ostatní poněkud ustoupili.

Sklonil se nad tělem spícího a něco mu zašeptal, hledě mu přitom utkvěle do očí.

Pak povstal a řekl:

„Nic mu vlastně není. Upadl jen v hypnotický spánek.“

„Opravdu?“ řekl guvernér. „Podivná věc! Ale dokážete ho probudit?“

„Nic snazšího než to,“ odpověděl doktor Antekirt.

Dotkl se Carpenova čela, pozdvihl mu oční víčka a řekl:

„Probuď se! Přeji si to.“

Carpena sebou pohnul, otevřel oči, ale byl stále ještě zpola omámen. Doktor mu přejel šikmým směrem prsty po tváři a Španěl se začal probírat z omámení.

Konečně povstal a ustoupil do řad svých druhů, nemaje tušení, co se s ním dělo.

„Tak si myslím,“ ozval se guvernér, „zda ten chlapík není prostě opilý?“

„Nikoli,“ odpověděl doktor Antekirt. „Je to stav velmi blízký náměsíčnosti.“

„Ale jakou má příčinu?“

„Na to nemohu odpovědět, pane guvernére. Snad má vrozenou náchylnost k takovým stavům. Teď se u něho záchvat nebude tak brzy opakovat.“

Zanedlouho se kočár zastavil na nábřeží a plukovník Guyarre se velmi srdečně rozloučil s doktorem Antekirtem a s Petrem.

„Tam kotví Ferrato,“ řekl doktor Antekirt, ukazuje na parník mírně se kolébající na vlnách. „A tam zakotví i v neděli. Nezapomeňte, pane guvernére, na svůj slib, že s námi v neděli posnídáte.“

„Nezapomenu, pane doktore, ale doufám, že ani vy nezapomenete na přislíbený oběd.“

„Splním svůj slib,“ odpověděl doktor.

Oba si stiskli ruce, ale guvernér opustil nábřeží teprve tehdy, když doktorův člun přirazil k parníku.

Jakmile vstoupil doktor opět na palubu, odpověděl Petrovi na otázku, zda se vše podařilo podle přání:

„Ano, v neděli večer bude Carpena s dovolením pana guvernéra zde na palubě.“

V osm hodin odplula jachta na sever a hora Hacho, která vévodí této části afrického pobřeží, zmizela záhy ve večerních mlhách a v temnotě.

KAPITOLA DRUHÁ

DOKTORŮV POKUS

Cestovatel, který by přistal v Gibraltaru a nevěděl, kam loď pluje, nepoznal by, v které části zeměkoule se octl.

Nejprve se totiž objeví nábřeží, prolomené několika malými přístavy, v nichž kotví lodi, a potom cestovatel spatří hradební věž. Dále uvidí nepravidelný prostor, ohraničený kasárenskými budovami, opírajícími se o úbočí hory, a teprve nakonec dlouhou, úzkou a klikatou ulici, zvanou Main Street, což znamená Hlavní ulice.

V této ulici, jejíž dlažba je vlhká za každého počasí, mezi nosiči, cídiči bot a prodavači všeho možného, mezi povozy a vozíky s ovocem a s polními plodinami míhají se v pestré směsi Marokáni, Španělé, Italové, Francouzi a Němci, krátce zástupci všech národů.

Ulice Main Street probíhá celým městem od mořské brány až k bráně alamedské. Po stranách jsou rozkošné letohrádky, ale i stanoviště děl všech druhů. Ulice je dlouhá čtyři tisíce tři sta metrů, tedy právě tolik jako gibraltarské území. Toto území tvoří vlastně jediná skála a ta se podobá bezhlavému velbloudu, který poklekl do písku a jehož ohon splývá do Středozemního moře.

Mohutná skála se tyčí do výše čtyř set pětadvaceti metrů nad pevninou, kterou ohrožuje stovkami děl. Španělé jim říkají „stařeniny zuby“.

Na této skále žije jediný druh opic, který se vůbec v Evropě vyskytuje, totiž magot bezocasý.

Z vrcholu a z úbočí hory lze ovládat celý průliv, střežit marocké pobřeží i kus Středozemního moře a malou část Atlantského oceánu. Anglické dalekohledy tu objímají obzor v průměru dvou set kilometrů a v tomto obvodu nic neujde jejich pozornosti.

Kdyby byl parník Ferrato přibyl do Gibraltaru o dva dny dříve a doktor Antekirt s Petrem Bathorym vystoupili na nábřeží, prošli mořskou bránou, ulicí Main Street a dostali se až do krásných sadů, které se táhnou do poloviční výšky hory, byly by snad vylíčené události nabyly rychlejšího spádu.

Dne 19. září odpoledne seděly totiž na lavičce ve stínu košatých stromů v sadech dvě osoby, zády obrácené k dělům střežícím průliv. Byli to Sarkany a Namira. Byli zabráni do hovoru, ale přitom pečlivě dbali, aby je nikdo nezaslechl.

Gibraltar

Čtenář jistě ještě nezapomněl, že se Sarkany chtěl setkat s Zironem na Sicílii v době, kdy Zironova lupičská čela podnikla útok na Dům Angličanů. Sarkany byl zpraven o Zironově smrti a rázem změnil svůj úmysl, takže doktor Antekirt marně očekával příchod zrádce na Sicílii.

Také Namira, která obdržela od svého velitele příslušné rozkazy, opustila hned Sicílii a vrátila se do Tetuanu, kde tehdy bydlila. Z Tetuanu se vypravila do Gibraltaru na schůzku se Sarkanym. Ten přibyl do Gibraltaru 18. září a již příštího dne chtěl odcestovat.

Namira byla Sarkanymu oddána tělem i duší. Vychovala ho kdysi, jako by byla jeho matkou. Nikdy ho neopustila, ani když se později začal spolčovat s nekalými živly a nakonec pracovat se sektou Senussiů, kteří, jak jsme se již zmínili, vzali si za úkol zničit Antekirtu.

Namira byla tedy poutána k Sarkanymu láskou takřka mateřskou a byla mu více oddána než Zirone, jeho druh v blahobytu i v bídě. Na jeho pokyn by se byla bez váhání dopustila zločinu a na jeho rozkaz by šla vstříc i smrti.

Sarkany mohl Namiře bezvýhradně důvěřoval. Povolal ji do Gibraltaru, aby s ní promluvil o Carpenovi, který teď pro něho znamenal jediné nebezpečí.

Rozmluva ve veřejných sadech byla první a poslední, kterou zde spolu měli. Hovořili jazykem arabským. Sarkany zahájil rozhovor rychlou otázkou, po níž následovala stejně rychlá odpověď.

„Sava?“ ptal se Sarkany.

„Je bezpečně ukryta v Tetuanu,“ odpověděla Namira. „V tomto směru se nemusíš ničeho obávat.“

„Ale za tvé nepřítomnosti?“ namítl Sarkany.

„Za mé nepřítomnosti je dům, kde je ukryta, svěřen dohledu staré židovky, která jej neopustí ani na okamžik. Do domu nemůže nikdo vniknout… Sava ostatně neví, že je v Tetuanu, mne nezná a soudím, že ani neví, že je v tvé moci.“

„Hovořila jsi s ní někdy o svatbě se mnou?“ ptal se Sarkany.

„Ano,“ odpověděla Namira, „dbám, aby nezapomněla, že se má stát tvou ženou a že se jí také stane.“

„Je to, Namiro, nutné už proto, že z Toronthalova jmění mnoho nezbývá… Ten Silas nemá ve hře vůbec štěstí.“

„Nevadí; staneš se bohatším než dříve.“

„Vím to, Namiro, ale mají-li se mé záměry zdařit, musí se svatba uspíšit. Je nutné, aby Sava svolila k sňatku dobrovolně, jinak bude stále bránit…“

„Donutím ji, aby se podrobila,“ přerušila ho Namira. „Ano, přinutím ji, na to se můžeš spolehnout.“

Je nesnadné představit si její divokou tvář, když pronášela tato slova.

„Dobře, Namiro,“ odpověděl spokojeně Sarkany. „Jen ji pečlivě střez, já přijedu brzy za tebou.“

„Nechceš tedy, abychom odešli z Tetuanu?“ ptala se Namira.

Byli to Sarkany a Namira

„Ne, dokud nebudete muset. V Tetuanu nikdo Savu nezná. Kdyby však bylo nutno, abyste se odebraly jinam, dám ti včas zprávu.“

„A řekni mi teď,“ zeptala se Marokánka, „proč jsi mě vlastně zavolal do Gibraltaru?“

„Poněvadž jsem si chtěl s tebou promluvit o věci, o níž není radno si dopisovat,“ odpověděl dobrodruh.

„Jen mluv, Sarkany, provedu vše bez váhání.“

„Poslyš tedy! Naše situace je taková: Paní Bathoryová zmizela a její syn Petr je mrtev. Této rodiny se už bát nemusíme, paní Toronthalová je také mrtva a Sava je v mé moci. Ani z této strany mi nehrozí žádné nebezpečí. Dvě další osoby, které znají tajemství mé minulosti, nemohou mi taky být nebezpečné, protože Silase Toronthala mám úplně v moci a Zirone zahynul na Sicílii. Z těch už nikdo nepromluví, protože mluvit nemůže.“

„Čeho se tedy obáváš?“ ptala se Namira.

„Obávám se jen dvou osob, z nichž jedna zná část mé minulosti a druhá, jak se zdá, stará se o mé záležitosti více, než je mi milé…“

„Tou první osobou je Carpena?“ přerušila ho Marokánka otázkou a v jejím hlase se ozývala jistota, že hádá správně.

„Ano,“ odpověděl Sarkany, „a tou druhou osobou je doktor Antekirt, jehož styky s rodinou Bathoryů mi byly podezřelé už v Dubrovníku. Ostatně Benito, který byl kuchařem Zironovy čety, mi vyprávěl, že ten muž, který prý je mnohonásobným milionářem, nastrojil na Etně Zironovi léčku za pomoci jakéhosi Pescadora, který asi byl v doktorových službách. Ale proč by to vše ten tajemný doktor dělal, neměl-li v úmyslu zmocnit se Zirona a násilím ho přimět k prozrazení všech tajemství vížících se k mé osobě?“

„Soudíš asi docela správně,“ souhlasila s ním Namira. „Rozhodně se musíme mít před doktorem Antekirtem na pozoru…“

„Proto je nutné, abychom věděli o všem, co dělá a kde v této chvíli je.“

„To nebude tak snadné,“ odpověděla Marokánka. „Slyšela jsem v Dubrovníku, že jednoho dne je na jednom konci Středozemního moře a druhého dne na druhém.“

„Ano, zdá se opravdu, že ten člověk má dar všudypřítomnosti,“ zvolal Sarkany. „Ale ať si nemyslí, že se budu klidně dívat na to, jak se plete do mých záležitostí a záměrů. Bude-li nutno, vyhledám ho třeba až na jeho ostrově.“

„Uskuteční-li se tvoje svatba se Savou,“ přerušila Namira hněvivá slova Sarkanyho, „nehrozí ti nebezpečí od něho a od žádného jiného.“

„Zajisté, Namiro, ale do té doby…“

„Do té doby budeme na stráži. Výhoda bude vždy na naší straně. My budeme vědět, kde je, kdežto on to o nás vědět nebude. Ale teď mluvme o Carpenovi. Čím ti vlastně může být ten člověk nebezpečný?“

„Carpena zná mé styky se Zironem, ví o mnoha našich podnicích, k nimž jsem dal podnět, a může vyzradit…“

„Souhlasím, ale jak víš, Carpena je teď na doživotí v ceutské trestnici.“

„To je právě to, co mě znepokojuje… Carpena může všechno prozradit, aby dosáhl zmírnění trestu… Víme-li my, že byl dopraven do Ceuty, vědí o tom asi také jiní. A kdyby nikdo jiný nevěděl, jaké byly jeho styky se Zironem, ví o tom jistě ten Pescador, který ho tak obratně na Maltě oklamal. Doktor Antekirt pak za pomoci toho svého služebníka může se snadno dostat ke Carpenovi i na Ceutu a tam z něho vylákat jeho tajemství. Ano, může se též pokusit, aby mu dopomohl k útěku. Je to tak možné a pravděpodobné, že se opravdu divím, proč to doktor Antekirt ještě neudělal.“

Důvtipný Sarkany uhodl přesně, jaký záměr má doktor s Carpenou, a pochopil též, odkud mu hrozí nebezpečí.

Namira uznala, že za těchto okolností by se jim Carpena mohl stát velice nebezpečným.

„Proč,“ povzdychl si Sarkany, „nezmizel raději on místo Zirona v sopečném jícnu, nebo proč také on nezahynul!“

„Co se nestalo na Sicílii, může se snadno stát v Ceutě,“ prohodila Marokánka chladně.

A to byl vlastně jejich záměr.

Namira vysvětlila Sarkanymu, že může snadno docházet z Tetuanu do Ceuty, protože to nemá daleko. Ceutští trestanci pracují na cestách nebo chodí volně po ulicích a bude docela snadné – jak usoudil Sarkany –, aby se Namira s Carpenou setkala pod záminkou, že mu chce pomoci k útěku, a podstrčila mu nějaký kus pokrmu na přilepšenou. Bude-li snad v pokrmu náhodou jed, kdopak bude pátrat po příčině Carpenovy smrti?

V trestnici jistě nebudou klást velkou váhu na to, že mají o jednoho vězně méně. Pak se už Sarkany nebude musit obávat Carpeny a ani doktora Antekirta, který zřejmě pátrá po jeho tajemství.

Výsledkem rozmluvy mezi Sarkanym a Namirou bylo, že zatímco doktor Antekirt připravoval Carpenův útěk, dobrodruh se jej snažil znemožnit tím, že ho rychle odešle tam, odkud není návratu…

Když se Sarkany a Namira domluvili, vrátili se do města a tam se rozloučili.

Ještě večer opustil Sarkany Gibraltar a odebral se k Silasi Toronthalovi. Namira vstoupila druhého dne na loď, která obstarává pravidelnou dopravu mezi Gibraltarem a Algecirasem.

Právě když vyplouvala z přístavu, setkala se v Gibraltarském zálivu s parníkem, který do přístavu vplouval. Byl to Ferrato.

Namira viděla ten parník na Sicílii a hned jej poznala.

„Doktor Antekirt je zde!“ zvolala překvapeně sama k sobě. „Sarkany měl pravdu, že nám hrozí nebezpečí, a to nebezpečí je velice blízké.“

Za několik hodin poté vystoupila Namira z lodi v Ceutě. Umínila si, že se sejde se Španělem, než bude pokračovat v cestě do Tetuanu. Její záměr byl prostý a mohl se snadno podařit.

Naskytla se však překážka, které se Namira nenadála. Po příhodě za doktorova pobytu se Carpena vydával za nemocného. Ve skutečnosti nemocný nebyl, ale přece jen ho dopravili do vězeňské nemocnice.

Namiře nezbývalo než toulat se kolem nemocnice, ale nepodařilo se jí setkat se s Carpenou. Těšila se, že ani doktor Antekirt a jeho pomocníci nespatří Carpenu dřív než ona. Usoudila, že z průtahů nevzejde nebezpečí. Pokud bude Španěl v nemocnici, nebude moci utéci.

Ale v tom se Namira mýlila. Doktorovi bylo právě vhod, že Carpena je v nemocnici. Jeho plán se tím mohl jen usnadnit.

Ferrato zatím zakotvil v pozadí Gibraltarského zálivu, v němž východní a jihovýchodní větry často rozvlňují moře. Doktor Antekirt a Petr Bathory vystoupili na břeh a odebrali se na poštu, kde je čekalo několik psaní.

V jednom z nich oznamoval doktorovi sicilský jednatel, že od jeho odjezdu se Sarkany nikde na Sicílii neobjevil.

V jiném psaní psal Pescade Petrovi, že se mu vede již dobře a že po ráně není ani stopy. Doktor Antekirt – psal Pescade – může použít kdykoli jeho služeb, stejně jako služeb Matifoua, který doktorovi i Petrovi posílá uctivý pozdrav.

Třetí psaní bylo od Marie a patřilo Ludvíkovi. Byl to list více než sesterský, neboť byl psán s péčí i láskou mateřskou.

Toho dne naložili na parník z plovoucích skladišť v přístavu uhlí. Rovněž doplnili zásoby vody.

Doktor Antekirt a Petr Bathory poobědvali v hotelu a kvečeru se vrátili na palubu. Zanedlouho potom rána z děla oznámila uzavření přístavu. Vládne v něm kázeň a pořádek jako v přístavu válečném.

Ferrato však nemínil toho dne vyplout. Poněvadž průplav Gibraltarský mohl přeplout za dvě hodiny, odjel teprve příštího dne před osmou hodinou ranní.

Namira pozorně sledovala doktora

Podjel pod anglickými děly a zamířil plnou parou k Ceutě. V půl desáté byl již pod horou Hacho, ale nemohl zakotvit na tom místě, kde stál před třemi dny, protože vál severovýchodní vítr. Kapitán dal tedy rozkaz, aby loď plula na druhou stranu města do malého zálivu, chráněného před větrem. Nedaleko břehu spustil Ferrato kotvy. A za čtvrt hodiny doktor Antekirt vstoupil na přístavní hráz.

Namira zpozorovala příjezd parníku a pozorně sledovala doktora. Doktor Antekirt nepoznal Marokánku, jejíž tvář spatřil jen v přítmí kotorského bazaru. Namira však viděla doktora několikrát v Gruži a v Dubrovníku a dobře ho poznala. Umínila si, že mu bude stále v patách, pokud bude v Ceutě.

Když doktor vystoupil na břeh, setkal se tam s guvernérem a s jeho pobočníkem, kteří už očekávali příjezd parníku.

„Dobrý den, pane doktore!“ zvolal guvernér. „Buďte srdečně vítán. Dostál jste v slovu a teď mi patříte na celý den…“

„Nebudu vám náležet, pane guvernére, dokud vy nebudete mým hostem,“ odpověděl doktor. „Nezapomeňte, že na palubě Ferrata vás očekává snídaně.“

„Očekává-li, bylo by nezdvořilé, abychom ji nechali dlouho čekat,“ vesele řekl guvernér.

Člun dopravil doktora a jeho hosty na parník. Všichni zasedli s chutí k vybrané snídani.

Mezi jídlem se hovořilo nejvíce o správě osady, o obyčejích jejích obyvatel a o poměru domorodého živlu ke španělskému.

Doktor Antekirt se zmínil jako mimochodem o trestanci, kterého před několika dny probudil z hypnotického spánku.

„Pravděpodobně se už na nic nepamatuje?“ otázal se plukovníka Guyarra.

„Neví o ničem, co se s ním dělo,“ odpověděl guvernér, „ale už nepracuje na silnici.“

„A kde je?“ zeptal se doktor Antekirt a v jeho hlase se zachvěla stopa neklidu, kterého si však všiml jen Petr Bathory.

„Je v nemocnici. Zdá se, že ten případ poněkud otřásl jeho zdravím.“

„A kdo je to vlastně?“

„Jmenuje se Carpena a je to sprostý vrah, který si nezaslouží, aby se o něho zajímal doktor Antekirt. Kdyby zemřel, nebyla by to ztráta ani pro osadu, ani pro lidstvo.“

Pak mluvili o jiných věcech. Aby snad nevzbudil pozornost, doktor se již neptal po Carpenovi, který stejně za několik dní bude propuštěn z nemocnice.

Po snídani vyšli všichni na palubu, kde byla podávána káva. Chvíli poseděli v kouři doutníků a cigaret, až doktor Antekirt řekl guvernérovi, že je ochoten odebrat se s ním do Ceuty a podívat se na zařízení osady. Návrh byl přijat s nadšením. Do oběda zbývalo dost času, aby guvernér mohl svému hostu ukázat celé město i jeho okolí.

Doktor Antekirt a Petr Bathory byli svědomitě prováděni po celé osadě a prohlédli si pozorně všechno v kasárnách i v trestnici. Byla neděle a trestanci nebyli zaměstnáni obvyklými pracemi. Doktor je mohl posuzovat za okolností takřka svátečních. V jednom nemocničním sále spatřil také Carpenu, ale jen letmo. Španěl si také návštěvníků ani nevšiml.

Doktor Antekirt hodlal ještě v noci odplout na Antekirtu, ale na celý večer se ještě zadal guvernérovi. Proto se všichni v šest hodin odebrali k němu, kde je očekával výborný oběd. Ten je ve Španělsku jako všude na Západě nikoliv v poledne, nýbrž až večer. Oběd měl být oplátkou za snídani na palubě parníku.

Netřeba ani podotýkat, že při prohlídce města doktor ani netušil, že ho sleduje Namira.

Při obědě zavládla výtečná nálada. Doktor mluvil o svých cestách po Východě a obratně převedl řeč na ceutské záležitosti. Blahopřál guvernérovi, že tak výtečně spravuje svou osadu.

„Ale,“ dodal, „střežení trestanců vám jistě někdy působí potíže.“

„A proč tak soudíte, milý pane doktore?“ ptal se plukovník Guyarre.

„Poněvadž každý trestanec se snaží utéci. Je přece přirozené, že vězeň přemýšlí, jak by se dostal na svobodu, kdežto strážcové příliš nepřemýšlejí, jak by mu zabránili v útěku. Výhoda je tedy na straně vězňově a nijak bych se nedivil, kdyby někdy při večerní prohlídce některý chyběl.“

„A vidíte, to se stát nemůže,“ zvolal guvernér. „Kam by ostatně takový trestanec mohl uprchnout? Po moři je útěk nemožný a útěk k Arabům je nebezpečný. Trestanci to vědí, a proto raději zůstávají v osadě.“

„O tom jsem, pane guvernére, přesvědčen,“ řekl doktor Antekirt. „Jen se obávám, že v budoucnosti bude nesnadnější střežit vězně.“

„A proč, pane doktore?“ ptal se jeden z účastníků hostiny, kterého tato rozmluva zvláště zajímala. Byl to totiž ředitel věznice.

„Inu, proto, pane řediteli,“ odpověděl doktor Antekirt, „že je už lépe probádán hypnotismus. Stále častěji se stává, že vůli jedné osoby nahradí vůle osoby druhé. Přitom vlastně mizí bytost hypnotizovaného člověka a je jaksi nahrazována bytostí docela cizí, která jedná jinak, než by ten člověk jednal v normálním stavu.“

„A co na tom?“ prohodil plukovník Guyarre.

„Pak je nutno střežit nejen vězně, ale také jejich strážce,“ odpověděl doktor Antekirt. „Na svých cestách, dámy a pánové, byl jsem svědkem tak neobyčejných zjevů, že pokládám všechno za možné. Nezapomínejte na to, že některý trestanec může prchnout i proti své vůli a některý strážce ho zase proti své vůli může nechat utéci.“

„Chtěl byste nám snad podat bližší vysvětlení?“ ptal se ředitel trestnice.

„Proč ne, pane řediteli. Uvedu příklad, který bude nejlepším vysvětlením. Připusťme například, že některý dozorce je velmi citlivý k hypnotickým vlivům a že některý vězeň by byl schopen těmito vlivy na něho působit… Nuže, jakmile bude vězeň ovládat dozorce, donutí ho ke všemu, co chce, a snadno ho přiměje, aby mu kdykoli otevřel dveře.“

„Budiž, ale předem by ho musil uspat,“ namítl ředitel.

„To se mýlíte, pane řediteli. Něco takového lze s člověkem provést, i když bdí, jenže on o tom neví.“

„Opravdu?“

„Je to skutečnost, o které jsem se přesvědčil. Hypnotizující může na hypnotizovaného přenést úplně svou vůli. Takový vězeň by například mohl dozorci nařídit, aby mu v určitý den a v určitou hodinu přinesl klíče od vězení, a dozorce je přinese. Nařídí-li mu, aby otevřel brány vězení, dozorce to udělá. A nebude-li vězeň chtít, nebude odcházejícího vězně vidět.“

„I když bude dozorce bdít?“

„Ano, i když bude bdít.“

Tato odpověď vzbudila ve společnosti velký podiv a mnozí se netajili tím, že doktorovu tvrzení nevěří.

„A přece je to pravda,“ ozval se Petr Bathory, „sám jsem byl svědkem podobných výjevů.“

„Lze tedy zrušit vůli a bytost cizí osoby pouhým pohledem?“ ptal se plukovník Guyarre.

„Ano, u některých osob,“ odpověděl doktor. „Lze zmást jejich smysly tak, že budou cukr pokládat za sůl, mléko za ocet a vodu za minerálku. V říši klamných představ není nic nemožné.“

„Doktore Antekirte,“ řekl guvernér Guyarre, „musím říci – a mluvím jistě z duše svých hostů –, že takovou věc je nutno vidět, má-li ji člověk uvěřit.“

„Ano, a snad ani potom není pochybnost úplně vyloučena,“ ozval se jeden host.

„Škoda,“ dodal plukovník Guyarre, „že tu pobudete tak krátko a nemůžete nás o pravdě svého tvrzení přesvědčit.“

„A co když ano?“ odpověděl doktor Antekirt s úsměvem.

„Teď?“

„Hned, přejete-li si.“

„Jak…? Mluvte, prosím.“

„Jistě jste, pane guvernére, nezapomněl, že jednoho trestance nalezli před třemi dny, jak spí na silnici. Řekl jsem vám, že spí hypnotickým spánkem.“

„Ano, vím o tom,“ odpověděl ředitel trestnice, „ten člověk je teď v nemocnici.“

„A snad se též pamatujete,“ pokračoval doktor Antekirt, „že jsem ho probudil já, když se to nikomu jinému nepodařilo.“

„Pamatuji se,“ přikývl plukovník Guyarre.

„Nuže, a to stačí, aby mezi mnou a oním trestancem… jak se vlastně jmenuje?“

„Carpena.“

„Nuže, aby mezi mnou a Carpenou vzniklo neviditelné pouto, které ho úplně podřídí mé vůli.“

„Bude-li vám totiž stát tváří v tvář,“ dodal guvernér.

„Naopak, i když budeme od sebe odloučeni,“ klidně vysvětloval doktor Antekirt.

„I když budete vy zde a Carpena daleko odtud, třebas ve vězeňské nemocnici?“ nedůvěřivě se ptal guvernér.

„Ano, i v tom případě,“ odpověděl doktor. „Dáte-li rozkaz, aby mu byla dopřána úplná volnost, aby před ním otevřeli dveře nemocnice a východ z trestnice, víte, co učiní?“

„Uprchne,“ odpověděl guvernér se smíchem.

Jeho smích byl tak nakažlivý, že se jím dala strhnout celá společnost.

„Ne, pánové,“ odpověděl doktor Antekirt vážně. „Carpena neuprchne, leda bych já chtěl. Učiní to, co mu nařídím.“

„A co například?“

„Mohu mu nařídit, aby za vámi přišel, pane guvernére.“

„Aby přišel sem?“

„Ano, přímo sem. A budu-li chtít, požádá, aby ho zavedli k vám,“ odpověděl doktor.

„Ke mně?“

„Ano, k vám, nebudete-li to ovšem pokládat za nevhodné. Mohu v něm vzbudit myšlenku, že nejste guvernér, nýbrž jiná osoba, takže vás bude třeba pokládat za krále Alfonse XII.“

„Za Jeho Veličenstvo?“ divil se plukovník.

„Ano, pane guvernére, a jakmile bude stát před vámi, bude vás žádat…“

„O milost?“

„Třeba o milost. A nemáte-li námitek, požádá vás ještě, abyste ho vyznamenal řádem královny Isabely.“

Při těchto slovech celá společnost opět vybuchla v smích.

Teprve za chvíli se zeptal ředitel:

„A to bude ten člověk jednat v bdělém stavu?“

„Bude stejně bdělý jako my,“ odpověděl doktor Antekirt.

„Ne, to není možné, tomu nevěřím,“ nedůvěřivě zvolal plukovník Guyarre.

„Přejete-li si, můžete se přesvědčit. Rozkažte jen, aby byla Carpenovi ponechána úplná volnost. Pro jistotu, pak můžete nařídit, aby Carpenu sledovalo několik dozorců… Nařídíte-li to, přesvědčíte se, že udělá všechno, co jsem řekl.“

„Budiž, souhlasím,“ přisvědčil guvernér. „Určete sám dobu.“

„Je již skoro osm hodin,“ řekl doktor Antekirt, dívaje se na hodinky.

„Řekněme v devět, je-li vám to vhod.“

„Úplně souhlasím, ale co potom, až bude pokus ukončen?“ ptal se guvernér.

„Až bude všechno odbyto, vrátí se Carpena klidně do nemocnice a nadobro zapomene na to, co se s ním dělo. Opakuji – a to je jediné vysvětlení tohoto zjevu –, že Carpena bude jednat v hypnotickém stavu pod nátlakem mé vůle, takže to vlastně vykonám za něho já.“

Guvernér, který se nijak netajil nedůvěrou, napsal písemný rozkaz vrchnímu dozorci, aby od půl deváté ponechal Carpenovi úplnou volnost a jen z dálky ho sledoval. Rozkaz doručil guvernérův sluha.

Když bylo po hostině, hosté povstali a guvernér je zavedl do jiné místnosti. Bavili se jen o magnetických a hypnotických vlivech. Celá společnost se rozdělila na dva tábory, věřících a nevěřících.

Doktor Antekirt jim pak při černé kávě vyprávěl o pokusech, jichž byl svědkem nebo i původcem.

Náhle v půl deváté se doktor Antekirt na chvíli odmlčel a pak řekl:

„Carpena právě opouští vězeňskou nemocnici.“

A za minutu dodal:

„Teď prošel bránou trestnice.“

Zamířil přímo ke guvernérovi a poklekl před ním

Tón doktorových slov na všechny silně zapůsobil. Jen guvernér vrtěl stále nedůvěřivě hlavou.

Celá společnost se potom živě rozhovořila o doktorově pokusu. Všichni mluvili najednou. A tu je pět minut před devátou doktor přerušil slovy:

„Carpena právě přestoupil práh tohoto domu.“

Za chvíli již vstoupil sloužící a oznamoval guvernérovi, že jakýsi trestanec si s ním přeje naléhavě mluvit.

„Ať vstoupí!“ odpověděl guvernér, jehož nedůvěra se začala viklat.

Odbíjelo právě devět hodin, když se Carpena objevil ve dveřích salónu.

Ačkoli měl oči otevřené, zdálo se, že nikoho z hostí nevidí. Zamířil přímo ke guvernérovi a poklekl před ním.

„Veličenstvo, prosím vás o milost,“ řekl pevným hlasem.

Guvernér byl tak překvapen, že nebyl schopen promluvit.

„Udělte mu milost,“ řekl doktor Antekirt s úsměvem. „Můžete to klidně udělat, stejně na všechno zapomene.“

„Uděluji ti milost,“ pronesl guvernér vznešeně, jako by byl vskutku španělským králem.

„A k této milosti, Veličenstvo, připojte, prosím, dobrotivě i řád královny Isabely.“

„Udílím ti jej.“

Carpena vztáhl ruku, aby přijal domnělý řád, a učinil posunek, jako by si jej připínal na kabát. Pak povstal a pozpátku vyšel ze salónu.

„Půjdu za ním, rád bych viděl, jak se vrátí do nemocnice,“ zvolal guvernér, v němž sváděla zápas víra s nevírou. Guvernér se bránil uvěřit tomu, co viděl.

„Nuže, pojďte,“ odpověděl mu klidně doktor Antekirt.

K doktorovi a guvernérovi se přidružil Petr Bathory a ještě několik jiných hostí. Šli za Carpenou, který kráčel k městu.

Namira, která Carpenu sledovala, jakmile vyšel z trestnice, ukryla se rychle ve stínu domu, aby ji nikdo nezpozoroval. Ale hned zase spěchala za společností.

Noc byla temná. Španěl kráčel pevně vpřed, nerozmýšleje se ani na okamžik. Guvernér a ostatní ho sledovali ve vzdálenosti asi třiceti kroků. Šli s nimi i dozorci, kteří měli rozkaz, aby Carpenu nespouštěli z očí.

Blízko města se silnice vinula kolem zálivu, který zde, na druhé straně ceutské skály, tvoří malý přístav. Na nehybné a černé vodní hladině se odrážela záře dvou nebo tří světel. Světlo vycházelo z parníku Ferrato, jehož tvar se neurčitě rýsoval ve tmě.

Když přišel Carpena přímo naproti lodi, odbočil náhle ze silnice a rychle se dal směrem k skalnímu výstupku, který se tyčí do výše asi sedmi metrů nad mořem.

Dozorci se už chystali zrychlit krok, aby Carpenu dohonili, ale guvernér jim pokynul, aby trestanci nechali volnost. Věděl, že tím směrem je útěk nemožný.

Carpena se zastavil na okraji výstupku

Carpena se zastavil na okraji výstupku, jakoby připoután neviditelnou mocí. A tak tomu vskutku bylo. I kdyby byl chtěl, nebyl by se vzmohl k nejmenšímu pohybu. Doktorova vůle ho připoutala ke skalisku.

Guvernér se na to chvíli díval a potom řekl doktoru Antekirtovi:

„Nuže, milý doktore, nezbývá mi než uvěřit.“

„Jste tedy konečně přesvědčen, pane guvernére?“

„Ano, jsem přesvědčen, že se dějí věci, pro něž nemám vysvětlení. Teď však, pane doktore, přimějte toho člověka, aby se hned vrátil do trestnice. To vám nařizuje Alfons XII.“

Sotva guvernér domluvil, Carpena se náhle bez výkřiku vrhl do moře. Byla to náhoda? Učinil to dobrovolně? Vymkl se z nějakého neznámého důvodu doktorově vůli? Na to nemohl dát nikdo odpověď.

Všichni spěchali ke skalnímu výstupku. Dozorci běželi na břeh malé zátoky.

Po Carpenovi však nebylo ani stopy.

Z Ferrata vyslali dva čluny, ale všechno hledání bylo marné. Usoudili, že se vězeň utopil a že jeho mrtvolu strhl proud do moře.

„Pane guvernére,“ řekl doktor Antekirt, „lituji velice, že můj pokus měl tak smutný konec. Nemohl jsem to předvídat.“

„A jak vysvětlíte, co se stalo?“ ptal se plukovník doktora.

„Jen tím, že působení mé vůle bylo na chvíli přerušeno. Unikl z moci mé vůle jen na okamžik, ale ten okamžik stačil, aby se zřítil do moře. Snad podlehl závrati. Je to smutná událost, zvláště když šlo o muže tak citlivého pro hypnotické pokusy.“

„Ztratili jsme jen jednoho zločince, nic víc,“ odpověděl guvernér s filosofickým klidem.

A to byla jediná pohřební řeč věnovaná Carpenově památce.

V té chvíli se doktor Antekirt a Petr Bathory rozloučili s guvernérem, protože se chtěli vrátit jedním z člunů na Ferrato.

Poděkovali srdečně hostiteli za vzácné přijetí a doktor se ještě jednou omlouval. Guvernér mu přátelsky stiskl ruku a vynutil na něm slib, že někdy opět navštíví Ceutu.

Potom se plukovník vrátil se svou společností domů.

Zneužil doktor Antekirt poněkud guvernérovy důvěry? Budiž. Ale nezapomeňte, jakému cíli zasvětil Matyáš Sandorf svůj život. Nechť si jeho soudce připomene slova, která hrabě kdysi pronesl: „Tisíc cest, jeden cíl.“

A v Ceutě doktor Antekirt zvolil jednu z tohoto tisíce cest.

Za chvíli dopravil člun doktora Antekirta a Petra Bathoryho na palubu jachty. Ludvík Ferrato je již očekával.

„Carpena?“ ptal se doktor Antekirt, sotva vstoupil na palubu.

„Přesně podle vašeho rozkazu,“ odpověděl Ludvík Ferrato, „náš malý člun čekal pod skalním výstupkem. Když se Carpena vrhl do moře, vytáhli jsme ho a dopravili na parník. Je zavřen v jedné kajutě na přídi.“

„Nemluvil nic?“ ptal se Petr Bathory.

„Ani slova. Vypadá jako náměsíčník.“

„Dobře,“ řekl spokojeně doktor Antekirt. „Chtěl jsem, aby Carpena spadl se skály, a on spadl… Chtěl jsem, aby usnul, a on spí… Probudí se, až budu chtít… Teď dej vytáhnout kotvy, Ludvíku, a zamiř k Antekirtě.“

Kotvy byly vytaženy a stroj uveden v pohyb. A za několik minut byl již Ferrato na širém moři.

KAPITOLA TŘETÍ

SEDMNÁCTKRÁT

„Sedmnáctkrát?“

„Sedmnáctkrát.“

„Ano… Červená sedmnáctkrát za sebou nevyhrála.“

„Je to možné?“

„Zdá se to nemožné, ale je to pravda.“

„A hráči na ni stále sázeli?“

„Tak jest… Banka shrábla zisk devět set tisíc franků.“

„Sedmnáctkrát… sedmnáctkrát…“

„V ruletě nebo v trente et quarante?“

„V trente et quarante.“

„Něco takového se nestalo už celých patnáct let.“

„Správně patnáct let tři měsíce a čtrnáct dní,“ chladně opravoval jeden stálý hráč. „Ano, pane, bylo to 16. června 1867, kdy se tak stalo naposled… Já bych o tom mohl vyprávět!“

Takové výkřiky se ozývaly v herně v Monte Carlu večer 3. října, tedy osm dní po útěku – správněji řečeno únosu – Carpeny z ceutské trestnice. Mezi hráči v davu mužů a žen všech národností, každého věku a všech tříd projevovalo se velké pohnutí. Všichni by byli nejraději viděli, aby červená barva stále vedla, jako v dostizích někdy dlouho vede některý kůň.

Pro stěhovavý lid hráčů, které do knížectví monackého vysílá denně Starý i Nový svět, měla tato věc stejnou důležitost jako pro jiného závažná událost politická. Je samozřejmé, že tvrdošíjnost „červené“ si vyžádala mezi hráči četné oběti, neboť zisk banky byl obrovský. „Celý milión,“ šeptalo se mezi hráči, což nasvědčovalo, že asi každý z nich na tuto výhru banky přispěl ze své kapsy.

Zvláště dva cizinci utrpěli obrovské ztráty. Oba právě kráčeli předsíní ke schodišti. Jeden z nich se tvářil chladně, ba příkře. Druhý byl velmi rozčilený, vlasy měl rozcuchané a jeho pohled prozrazoval zoufalství, ne-li přímo šílenství. Oba cizinci se uchýlili do stínu terasy.

„Ta prokletá hra nás stála víc než čtyři sta tisíc franků,“ stěžoval si starší z nich.

„Můžete říci čtyři sta třináct tisíc,“ opravoval ho mladší tónem pokladníka, který právě klidně sečetl dlouhou řadu čísel.

„A teď nám už zbývá jen dvě stě tisíc franků,“ řekl první hráč.

Herna v Monte Carlu

„Jenom jedno sto sedmaosmdesát tisíc,“ opravoval ho druhý lhostejně.

„Ano, a to ze dvou miliónů, které jsem měl, když jste mě donutil, abych šel s vámi.“

„Správně z jednoho miliónu sedmi set a pětasedmdesáti tisíc franků.“

„A to vše jsem ztratil ve dvou měsících,“ posteskl si první.

„V jednom měsíci a šestnácti dnech,“ opravil ho opět druhý.

„Sarkany!“ zvolal starší, kterého společníkova lhostejnost rozčilovala stejně jako obrovská ztráta.

„A co na tom, Silasi?“

To Silas Toronthal a Sarkany tu hovořili ve stínu terasy.

Po odjezdu z Dubrovníka pozbyli v krátké době téměř všechno své jmění. Když utratil Sarkany celou odměnu za svou zradu, přišel do Dubrovníka, aby opět navázal styky s Toronthalem. A jak je nám již známo, oba pak odešli z Dubrovníka a Sarkany naučil Toronthala hrát. Bankéř však neměl štěstí a jeho jmění se v krátké době rozplynulo.

Sarkanymu nedalo mnoho práce, aby z bývalého bankéře učinil vášnivého hráče a pravidelného hosta pověstných heren a hráčských klubů. Toronthal byl totiž odvážný spekulant, který často riskoval celé jmění ve spekulacích, kde rozhodovala toliko náhoda. Proto jevil i velkou náklonnost ke hře.

A jak mohl bankéř odolat? Vždyť byl úplně v moci svého bývalého tripolského jednatele a marně se vzpíral jeho nadvládě. Ač se často mezi sebou hádali, Sarkany ho k sobě připoutával stále pevněji.

Bývalý bankéř klesal hlouběji a hlouběji a neměl již sil se vzchopit. Sarkany se vůbec nebál, že by unikl z jeho moci, i když se o to bankéř často pokoušel.

Strohé odpovědi dobrodruha a jeho železná logika vždycky přiměly Toronthala, aby sklonil šíji pod jho. Když oba odešli z Dubrovníka za okolností, které má čtenář jistě v dobré paměti, bylo jejich první starostí dopravit Savu na bezpečné místo a svěřit ji dohledu Namiřinu.

Ukryli ji v Tetuanu na hranicích Maroka. Bylo nesnadné, ba nemožné ji vypátrat.

Namira zamýšlela zlomit dívčinu vůli a vynutit na ní souhlas k sňatku s tripolským dobrodruhem. Sava pojala k Sarkanymu ještě větší odpor. Vzpomínka na Petra jí dodávala síly, a tak odolávala statečně nátlaku.

Zatím Sarkany neustával pobízet svého druha, aby se pouštěl do hazardních her. Ve Francii, v Itálii a v Monaku, na burze, při dostizích a v hernách poslouchal Silas Toronthal rady Sarkanyho a jeho jmění se záhy ztenčilo na několik set tisíc franků. Toronthal prohrával své vlastní jmění, kdežto Sarkany utrácel jen jmění bankéřovo. Tak se oba řítili rychle do zkázy. Osud, na který se hráči při nezdaru ve hře vymlouvají, nebyl jim příznivý, ať dělali co chtěli. Když se rozplynula větší část miliónů pocházejících ze statků hraběte Matyáše Sandorfa, byl Silas Toronthal nucen prodat i svůj nádherný dům v Dubrovníku.

„A teď nám zbývá jen dvě stě tisíc franků.“

Oba dobrodruzi pak již nenavštěvovali světoznámé herny, nýbrž uchylovali se do hráčských doupat, kde je podvodná hra zvykem. Tam se jejich jmění scvrklo ještě více. Rozhodli se tedy učinit poslední pokus v Monte Carlu.

Byli tam už tři neděle a téměř neopouštěli hráčské síně.

Zkoušeli nejspolehlivější hry, sledovali pohyby kuličky na ruletě, sázeli stále na stejnou barvu, poslouchali rady starých hráčů, z kterých se stali takřka profesoři hry, činili nejpošetilejší pokusy, snažili se vypočítat pravděpodobnost výhry. Vše marné, byly to jen hříčky nerozumného dítěte.

A tak to s nimi šlo stále až do onoho osudného večera, který se stal v dějinách herny proslulým. Tehdy zjistili, že jim nezbývá ani dvě stě tisíc franků a že na ně číhá bída a nouze.

Utrpěli veliké peněžní ztráty, ale aspoň nepozbyli rozumu jako onen muž, který se právě vyřítil prostovlasý z herny do sadu a stále volal:

„Ještě se točí…! Pořád se točí!“

Onoho nešťastníka totiž pronásledovala myšlenka, že vsadil na číslo, které jistě vyjde, a že ruleta, puzena neznámou silou, nemůže se zastavit, stále se točí a bude se točit až do konce světa.

Ubožák zešílel.

„Už jste se uklidnil, Silasi?“ ptal se Sarkany svého společníka. „Ten chlapík tam vám budiž výstrahou,“ dodal, ukazuje na šílence, „že nemáte nikdy pozbývat mysli. Štěstí nám nepřálo, pravda, ale bude nám zase přát, vrátí se k nám, ani je nebudeme musit hledat… Nesnažme se nutit štěstí. Je to nebezpečné a ostatně i zbytečné. Člověk nedokáže změnit nepříjemný osud, jako nikdo nemůže odehnat štěstí, chce-li se na člověka usmát… Počkejme tedy, až se na nás usměje, a potom ho využijeme plnou měrou.“

Silas Toronthal neposlouchal tyto rady, stejně pošetilé jako každé jiné rozumování hráčů, kdykoli jde o hazardní hry. Byl úplně sklíčen a žila v něm jen jediná myšlenka: uniknout vlivu Sarkanyho, prchnout někam daleko, kde by ho nedostihla jeho minulost.

Ale jeho nesamostatný duch nedovedl vytrvat při dobrém předsevzetí. A kromě toho Sarkany bděl a nechtěl se odloučit od Toronthala dříve, dokud se neuskuteční jeho sňatek se Savou. Potom – tak Sarkany počítal – Toronthala prostě zapudí a zapomene, že někdo toho jména někdy vůbec žil. Ale až do svatby bylo nutné, aby u Sarkanyho zůstal bankéř, či lépe řečeno zbytek jeho peněz.

„Silasi,“ ujal se opět slova Sarkany, „dnes nás osud tak pronásledoval, že je vyloučeno, aby se zítra všechno neobrátilo v náš prospěch. Zítra se na nás jistě usměje štěstí.“

„Ztratím-li však ještě to málo, co mi zbývá?“ namítl Silas Toronthal, který se marně bránil našeptávání svého druha.

„Pak nám zbývá ještě Sava,“ odpověděl Sarkany živě. „To je nejvyšší karta v naší hře a tu nepřebije nikdo.“

„Ano, zítra… zítra…,“ bezmyšlenkovitě opakoval bankéř. Byl dnes v náladě, kdy člověk snadno pozbývá úplně rozvahy, ba snad dokonce i rozumu.

Pohled na Monte Carlo

Oba se vrátili do hotelu, který stál uprostřed mezi Monte Carlem a jeho přístavem Condaminem.

Nad přístavem se tyčí mohutný vrch, který se podobá psí hlavě. Na této hlavě je tvrz, o níž se vypráví, že je nedobytná. Zde také končí nevelké monacké knížectví a začíná území francouzské.

Z Condamine do Monte Carla jezdí vozy po krásném nábřeží. Nad nábřežím jsou vystavěny vily a hotely.

V jednom hotelu bydlili Silas Toronthal a Sarkany. Z oken pokoje měli krásný rozhled přes Condamine, ale v rozhledu jim značně bránila „Psí hora“.

Sarkany a Toronthal odešli ihned do svých pokojů, aby každý po svém uvažovali o budoucnosti.

Když Sarkany vstoupil do svého pokoje, nalezl tam psaní z Tetuanu a hned je otevřel.

Namira mu několika řádky oznamovala důležité věci a ty ho nadmíru zajímaly. Podávala mu zprávu o smrti Carpenově, který za podivuhodných okolností utonul v ceutském přístavu. Dále mu sdělovala, že v téže době se v Ceutě objevil i doktor Antekirt, který po Carpenově smrti okamžitě zmizel.

Když Sarkany přečetl psaní, přemýšlel o jeho obsahu.

Carpena je tedy mrtev… mluvil sám k sobě. Jeho smrt mi přichází jen vhod. Jeho tajemství utonulo s ním… Z této strany se už nemusím ničeho bát.

Pak přeskočil v myšlenkách na doktora Antekirta.

Co je to vlastně za člověka…? Co chtěl v Ceutě…? Nezáleželo by mi na něm, ale zdá se, že se příliš stará o moje záležitosti. V Dubrovníku se stýkal s rodinou Bathoryovou, na Sicílii nalíčil past na Zirona, a sotva se objeví v Ceutě, stojí to Carpenu život… Ceuta je blízko Tetuanu, ale Namira nepíše, že by se tam ten tajemný doktor byl objevil. Savin úkryt jistě nezná… To by byla pro mne nejhroznější rána… Uvidíme ostatně, zda se nelze zbavit nebezpečí z této strany jednou provždy… Senussiové se záhy zmocní celého Libyjského pobřeží a pak snadno přeplují úzký průliv a dobudou Antekirty… Bude-li nutné vybídnout je k tomu, udělám to…

Z této samomluvy bylo zřejmé, že. Sarkany se začal strachovat budoucnosti. Před cílem, od něhož nebyl příliš vzdálen a pro který pracoval krok za krokem, jediná rána by ho snadno srazila k zemi a už by nepovstal.

Ano, řekl si, jsme přitlačeni ke zdi… Zítra dáme v sázku vše. Buď praskne banka, nebo naše jmění… Bude-li však Silas Toronthal zničen, nebudu mít ani já nic… Ale na tom nezáleží, já si už nějak pomohu. Se Silasem je tomu jinak. Ten se může stát nebezpečným, může mluvit a prozradit tajemství, na němž spočívá celá moje budoucnost… Až dosud jsem vládl já jím, ale pak by se mohl stát on pánem mým.

Sarkany přemítal, co by měl dále dělat. Byl tak zamyšlen, že neviděl, co se děje u vjezdu do monackého přístavu, jen několik set metrů pod ním.

Nedaleko pobřeží plula podivná loď bez stěžňů, která vyčnívala nad hladinu jen asi metr. Právě vjížděla do přístavu. Po jejím boku se objevil malý člun, do kterého nasedli tři muži. Stačilo několik rozmachů vesel, aby se dostali k pobřeží. Dva muži vystoupili a třetí se s člunem vracel k lodi.

Za chvíli loď, která ani nerozsvítila světla, zmizela v temnotě.

Oba muži, kteří vystoupili z člunu, kráčeli k nábřeží a pak zamířili k terase zahrady Monte Carla.

Sarkany nic neviděl. Myšlenkami byl daleko, v Tetuanu…

Stále ještě hovořil sám k sobě:

Silas a mým pánem…? Silas by mi měl zabránit v dosažení cíle…? Nikdy…! Nevrátí-li nám hra zítra to, co nám vzala, dovedu si s ním už poradit… Snad ho vezmu s sebou do Tetuanu a tam… Kdo se bude starat, zmizí-li nějaký Silas Toronthal?

Jak známo, Sarkany se nelekal zločinu.

Když takto došel Sarkany v myšlenkách k pevnému cíli, zavřel okno, ulehl a usnul spánkem spravedlivého.

U Silase Toronthala tomu bylo jinak. Bankéř strávil hroznou noc. Vždyť mu zbylo z celého jmění jen pár desítek tisíců a ani nad těmi nebyl pánem. Byla to sázka pro příští hru, jak to chtěl jeho společník. Ochablý Toronthalův mozek se nevzmohl na odpor. V té chvíli nedokázal ani řádně uvážit své postavení jako Sarkany. Nepřišel na to, že se jejich role změnily a že tripolského dobrodruha má teď on v rukou stejně, jako jeho dříve tak dlouho míval Sarkany.

Viděl jen přítomnost a nemyslil ani na zítřek, který ho měl buď znova obohatit, nebo svrhnout do úplné bídy.

Taková byla noc obou společníků. Dopřála-li jednomu klidný spánek, pro druhého měla jen útrapy bezesných hodin.

Druhý den v deset hodin přišel Sarkany k Silasi Toronthalovi. Bankéř seděl u stolu a popisoval papír před sebou řadami čísel.

„Nuže, Silasi,“ řekl Sarkany rozmarným tónem člověka, který nechce svízelům tohoto světa přičítat více důležitosti, než jí mají, „dal jste v svých snech přednost červené, nebo černé?“

„Nespal jsem ani minutu… ani vteřinu,“ odpověděl Silas Toronthal.

„Tím hůře, Silasi, tím hůře. Dnes budete potřebovat chladnou krev a několik hodin spánku by vám jen prospělo. Podívejte se na mne. Nepozbyl jsem klidu a jsem připraven k novému zápasu se Štěstěnou.“

Silas Toronthal neodpověděl. Snad ani nechápal, co mu Sarkany říkal. Upíral stále zraky na papír popsaný zbytečnými výpočty.

„Co jste to dělal?“ ptal se Sarkany. „Vy jste počítal…? Zdá se mi, že jste opravdu nemocen… Náhodu nelze vypočítat a jen ta dnes rozhodne pro nás nebo proti nám.“

„Budiž tedy,“ pravil Silas Toronthal a roztrhal papír.

„Tak je to správné, Silasi,“ povzbuzoval ho Sarkany a dodal ironicky: „Dnes máme poslední možnost vyhrát při hře nad náhodou. Je sice mnoho studií, ale jsou to jen hlouposti. Člověk se musí spoléhat na štěstí. Včera přálo bance, a je možné, že dnes bude přát nám… Bude-li tomu tak, vyhrajeme zase to, co jsme ztratili.“

„Všechno?“

„Ano, všechno. Jen nepozbývat odvahy! Je třeba chladné krve a dobré mysli.“

„A co když budeme večer na mizině?“ odpověděl bankéř, hledě Sarkanymu upřeně do očí.

„Pak odjedeme z Monaka,“ řekl dobrodruh klidně.

„Ale kam půjdeme, kam?“ vykřikl rozčileně Silas Toronthal. „Proklet budiž den, kdy jsem vás poznal a kdy jsem poprvé použil vašich služeb, Sarkany… Bez vás bych nebyl nikdy tam, kde jsem dnes.“

„Pozdě bycha honit,“ odpověděl dobrodruh nestoudně, „a není slušné proklínat lidi, kterých jsme použili k svému prospěchu.“

„Mějte se na pozoru!“ zvolal Silas Toronthal.

Ano… budu se mít na pozoru, řekl si Sarkany.

Toronthalova hrozba Sarkanyho jen utvrdila v záměru, že bankéře zneškodní, bude-li třeba.

Sarkany se opět ujal slova:

„Milý Toronthale, nevytýkejme si nic a nehádejme se! K čemu to? Zbytečně bychom se rozčilili a dnes nikdo z nás nesmí být rozrušen. Mějte důvěru ve štěstí a nezoufejte, když nezoufám já… Jestliže se osud obrátí proti nám, nezapomínejte, že mne očekávají další milióny a že vy jste na nich podílníkem.“

„Ano… ano… hra nás musí opět pozvednout,“ odpověděl Silas Toronthal, v němž se znova probudil hráč. „Včera měla štěstí banka, a dnes večer…“

„Dnes večer budeme bohatí my, velice bohatí,“ odvětil Sarkany, „a slibuji vám, Toronthale, že ve hře již neztratíme to, co získáme. Ať se stane cokoli, odjedeme zítra z Monte Carla…“

„Kam?“

„Do Tetuanu. Tam běží o větší sázku, a tu vyhrajeme, musíme vyhrát!“

KAPITOLA ČTVRTÁ

POSLEDNÍ SÁZKA

Herny v Monte Carlu – zvané obyčejně kasino – otvíraly se v jedenáct hodin dopoledne. Hráčů bylo málo, ale u několika stolků se již hrála ruleta.

Ruletové stolky byly pečlivě vyváženy; musily být přesně vodorovné. Každé nerovnosti, která by působila na pohyb točící se kuličky, by si hráči všimli a hned by jí využili v neprospěch banky.

Na každém ruletovém stolku leželo šedesát tisíc franků ve zlatě, stříbře a bankovkách; na obou stolech, kde se hrála hra trente et quarante, po sto padesáti tisících.

To jsou obvyklé sázky banky a málokdy je musí banka doplňovat. Hráč má nepatrnou pravděpodobnost, že vyhraje. Možno tedy říci, že všechny takové hry jsou nejen nemravné, ale ze stanoviska hráčů vůbec nesmyslné.

U každého stolu zaujal místo „krupier“. Kolem dokola stáli nebo seděli hráči i diváci. Místnostmi herny procházeli dozorci, kteří pozorovali stejně bedlivě hráče i krupiery. Mezi davy hráčů pak se proplétali sloužící, připraveni k službám jak obecenstvu, tak i správě herny. Správa herny totiž v té době zaměstnávala sto padesát úředníků a zřízenců.

V půl jedné přivezl vlak z Nizzy obvyklé hloučky hráčů. Dnes byly dokonce trochu větší, protože včerejší průběh hry byl mocným lákadlem. Rytíři Štěstěny se dostavili houfně, aby se oddali vášni hry.

Za hodinu byly již místnosti herny plné. Nejvíce se hovořilo o neobvyklém průběhu včerejší hry.

Není nic smutnějšího nad ty obrovské síně, tak bohatě zdobené a přepychově zařízené. Z krásných lustrů se rozlévá záplava světla a nad každým stolkem jsou ještě umístěny lampy se zelenými stínítky.

Je zde stále plno lidí, ale směsici hlasů není tolik slyšet jako cinkot zlatých a stříbrných peněz, šustění bankovek a jednotvárné vyvolávání zřízenců, kteří řídí hru a oznamují její průběh. Je to strašně smutné.

Dva hráči, kteří se proslavili tím, že včera ztratili nejvíc, dnes se ještě neobjevili. Někteří hráči se již pokusili připoutat k sobě štěstí, ale zisk a ztráta se celkově vyrovnávaly a nic nenasvědčovalo, že by zase došlo k výjimečným událostem jako včera.

Teprve ve tři hodiny vstoupili do herny Sarkany a Silas Toronthal. Než vešli do vlastní herny, procházeli se v předsíni, kde byli předmětem pozornosti obecenstva. Lidé je zastavovali a vyptávali se, zda podniknou nový zápas s osudem, který je včera tolik stál.

Někteří „profesoři“ hry by jim byli rádi při té příležitosti prodali své neomylné návody ke hře, jenže oni neměli o ně zájem. Bankéř, nanejvýš rozčilený, ani neviděl, co se kolem něho děje. Oba myslili jen na poslední pokus, který hodlali podniknout.

Mezi těmi, kdož oba pozorovali se zvědavostí, s jakou se hledívá na odsouzence, byl nápadný cizinec, který se od nich nevzdaloval ani na jediný okamžik.

Byl to mladý, asi dvaadvacetiletý hoch s jemnými rysy obličeje, s chytrým výrazem v tváři a se špičatým nosem, člověk, o jakém se říká, že nosem nejen cítí, ale i vidí. Oči měl zakryty brejlemi, které však ani nenosil z nutnosti.

Mladík měl ruce stále v kapsách svrchníku a nohou jako by stále hledal pevnější oporu. Byl oděn vybraně, avšak nikoli výstředně. Choval se nenuceně, ale zdálo se, že v přiléhavém oděvu mu není příliš volně.

Na tom není nic divného. Ten mladík byl Pescade. Jeho věrný přítel Matifou čekal na něho nedaleko v sadech.

Přišli sem do tohoto ráje nebo pekla na popud doktora Antekirta.

Předešlého dne dopravila je do Monte Carla Elektrika 2. A přibyli sem z tohoto důvodu:

Za dva dny po svém únosu byl Carpena přes všechny protesty vsazen do žaláře na ostrově Antekirtě. Tam poznal, že vlastně zaměnil jeden žalář za druhý. Nebyl již trestancem ceutským, ale nevěda o tom, byl v moci doktora Antekirta. Nevěděl, kde je, a nemohl předvídat, zda tato změna znamená zlepšení jeho osudu. Tyto otázky si kladl nikoliv bez obav. Byl však hotov učinit vše, aby svůj osud zlepšil. Proto odpověděl na první otázku doktora Antekirta zcela upřímně.

Doktor Antekirt se ptal, zda zná Silase Toronthala a Sarkanyho. Carpena odpověděl, že Toronthala nikoli, Sarkanyho ano, ale že ho vídal jen zřídka.

„Měl Sarkany styky s Zironem a s jeho lupiči na Sicílii?“ ptal se doktor dále.

„Ano, Sarkany měl přijet za Zironem na Sicílii. Byl by tam jistě přijel, kdyby nebyl Zirone zahynul při výpravě proti Domu Angličanů.“

„Kde je teď Sarkany?“

„V Monte Carlu, jestli už neodjel. Zdržuje se tam již dlouho spolu se Silasem Toronthalem.“

Carpena víc nevěděl, ale doktoru Antekirtovi to stačilo.

Netřeba podotýkat, že Španěl nevěděl, proč se ho doktor Antekirt zmocnil, a netušil, že doktor ví o zradě, kterou spáchal na Ondřeji Ferratovi. Nebylo mu známo, že Ludvík je syn rovinjského rybáře.

Na Antekirtě byl Carpena střežen přísněji než v ceutské káznici a nesměl se s nikým stýkat. Netrpělivě vyčkával, co s ním bude.

Jeden ze zrádců, kteří byli příčinou krvavého konce terstského spiknutí, byl tedy v rukou doktora Antekirta. Zbývalo ještě zmocnit se dalších dvou a Carpena prozradil, kde je lze bezpochyby najít.

Poněvadž však Silas Toronthal znal doktora Antekirta a Sarkany znal nejen jeho, ale i Petra, bylo nutno, aby nejednali sami, dokud nebudou mít pevnou naději na úspěch. Nalezli stopy obou bídníků a nesměli je spustit z očí, dokud doba neuzraje k činu.

Proto poslal Antekirt Pescada a Matifoua do Monte Carla. Pescade měl sledovat zrádce na každém kroku, a kdyby bylo třeba, Matifou mu měl přispět svou silou. Až nastane vhodná doba, doktor Antekirt, Petr Bathory a Ludvík přijedou na Ferratu za nimi.

Oba přátelé připluli večer k monackým břehům a hned se pustili do svého úkolu. Snadno zjistili, v kterém hotelu se ubytovali Toronthal a Sarkany, a Pescade druhého dne od rána číhal nedaleko hotelu, až spatřil v jednu hodinu vycházet Sarkanyho a Toronthala. Všiml si, že bankéř je velice sklíčený a nemluvný, kdežto Sarkany stále živě hovořil.

Již ráno se Pescade dověděl, co se stalo předešlého dne v herně a jaké oběti si vyžádala hra. Slyšel též jména Sarkany a Toronthal, kteří prý prohráli nejvíce ze všech.

Soudil tedy, že spolu hovoří o prohře, která je postihla předešlého dne. Věděl už, že v poslední době prohráli ohromné částky. Domyslil si, že jejich jmění je asi skoro úplně vyčerpáno a že se blíží okamžik, kdy doktor Antekirt bude moci úspěšně zakročit. Všechno, co se dověděl, shrnul Pescade v telegramu, který bez podpisu zaslal na Antekirtu přes Maltu.

Když vstoupili Sarkany a Silas Toronthal do předsíně kasina, Pescade šel za nimi a sledoval je i do herních síní.

Byly právě tři hodiny odpoledne. Hra se začínala rozvíjet:

Silas Toronthal a jeho společník prošli nejdříve všemi síněmi herny. Zastavovali se u různých stolků a pozorovali hru, ale neúčastnili se jí.

Pescade šel za nimi

Pescade se procházel sem a tam jako zvědavý divák a nespouštěl je z očí.

Aby nebyl nápadný, vsadil si několikrát deset franků, ale ovšem prohrál.

Prohra ho nijak nedojala. Byl pamětliv rady, kterou mu dal jeden z přítomných učených hráčů:

„Chce-li se, pane, někdo pokusit o štěstí, musí být přesvědčen, že malé sázky ztratí a velké vyhraje. V tom je pravé umění hry.“

Ve čtyři hodiny Sarkany a Silas Toronthal usoudili, že nastala vhodná chvíle, aby zkusili štěstí u jednoho stolku, kde se hrála ruleta. Bylo tam ještě několik neobsazených míst.

Usedli proti sobě. Zaměstnanec herny, řídící hru, byl záhy obklopen hráči i diváky, kteří hořeli zvědavostí, zda se dnes oběma proslulým hráčům podaří vynahradit si to, co včera ztratili.

Pescade samozřejmě zaujal místo v první řadě diváků. Jeho zajímal průběh hry nejvíce.

První hodinu se prohry a výhry obou hráčů vyrovnávaly. Aby byly sázky lépe rozděleny, Toronthal a Sarkany nehráli spolu. Sázeli každý zvlášť, a to dosti velké sázky, zkoušejíce různé kombinace, které jsou při této hře možné.

Až dosud jim osud nebyl ani příznivý, ani nepříznivý.

Ale mezi pátou a šestou hodinou jim začalo přát štěstí. Sázeli nejvyšší dovolené částky, totiž šest tisíc franků, a několikrát po sobě shrábli výhru mnohokrát vyšší, než byla sázka.

Silasi Toronthalovi se třásly ruce, když kladl své peníze na sukno nebo přijímal z rukou krupiera vyhrané zlaťáky a bankovky.

Sarkany, který se dovedl za všech okolností ovládat, neprozradil ani brvou, jak je mu při této hře. Toliko pohledem dodával odvahu bankéři, kterému, jak se zdálo, štěstí vytrvale přálo.

Pescade byl poněkud zmaten stálým koloběhem zlata a bankovek, ale neustával oba bedlivě pozorovat. Když viděl, jak jim jmění roste pod rukama, uvažoval v duchu, zda si je dovedou zachovat, totiž zda dovedou ve vhodnou chvíli přestat hrát.

Potom ho napadlo, že Sarkany a Silas by mohli lehce odejít z Monte Carla a uchýlit se do jiného kouta Evropy, budou-li skutečně tak moudří a zanechají-li hry včas. Zmocnit se jich bude pak těžké.

Celkem vzato, řekl si Pescade, bude lépe, když prohrají. Nemýlím-li se, Sarkany je z těch, kteří nepřestanou, dokud se domnívají, že je jim osud nakloněn.

Zatím oba společníky štěstí neopouštělo. Třikrát již musila banka doplňovat vklad u stolku o dvacet tisíc franků.

Byla to opět velká událost pro diváky, kteří většinou stáli na straně hráčů. V jejich štěstí viděli spravedlivou pomstu za to, oč je všechny banka obrala.

V půl sedmé, když přestali hrát, Silas Toronthal a Sarkany vyhráli celkem asi sto tisíc franků. Povstali a odcházeli od stolu.

Silas Toronthal kráčel nejistě jako opilý. Snad byl omámen rozčilením. Sarkany zůstal klidný a bděl nad ním, aby mu neuprchl s lehce získaným jměním a nevymkl se jeho mocí.

Oba mlčky prošli předsíní herny, sešli po schodech a zamířili k svému hotelu.

Pescade šel za nimi.

Cestou uviděl Matifoua, jak si pohodlně sedí na lavičce v parku. Přistoupil k němu.

„Už je čas?“ ptal se Matifou.

„K čemu?“

„Abych… abych…“

„Abys zakročil…? Ne, můj drahý… dosud ne. Zůstaň za kulisami… Obědval jsi už?“

„Ano, Pescade.“

„Šťastný člověče… Já mám úplně prázdný žaludek… Od rána jsem nejedl, ale jak jen budu mít čas, hned se nasytím. Nehýbej se odtud, dokud pro tebe nepřijdu.“

„Ano, Pescade,“ přisvědčoval Matifou, vždy povolný a ochotný.

Pescade pak spěchal po nábřeží, po kterém Silas Toronthal a Sarkany kráčeli k hotelu.

Když se přesvědčil, že si oba dali donést jídlo do pokojů, poručil si také večeři. Však už byl čas; žaludek se ozýval a hlásil se o své. Za půl hodiny se Pescade dosyta navečeřel.

Potom si s chutí zapálil dobrý doutník a vyšel z hotelu. Ale číhal nedaleko.

Rozhodně jsem se minul s povoláním, řekl si. Byl by ze mne výborný detektiv.

Zajímalo ho jen jedno, totiž zda se oba společníci vrátí ještě večer do herny.

Silas Toronthal a Sarkany se objevili ve dveřích hotelu v osm hodin večer.

Pescade slyšel, že spolu hovoří velmi živě, ba rozčileně. Bylo zřejmé, že bankéř se brání proti návrhům svého společníka, protože Sarkany ukončil rozepři velitelsky: „Musí to být, Silasi, já to chci!“

Oba pak kráčeli k herně. Pescade je sledoval, ale bohužel nezachytil z jejich rozmluvy ani slovíčko.

Sarkany říkal v té době Toronthalovi, jehož odpor zvolna ochaboval, asi toto:

„Bylo by šílenstvím upustit od hry teď, kdy nám přeje štěstí… Zdá se mi, že jste pozbyl rozumu… Dokud nám štěstí nepřálo, hrál jste vytrvale, a bráníte se hrát teď, když nám přeje… Snad je to jediná příležitost, která se nikdy nevrátí, abychom se stali pány osudu, abychom vyhráli statisíce. Což si je necháme ujít…? Silasi, nevíte, že osud…“

„Třeba se teď obrátí proti nám,“ přerušil ho Silas Toronthal.

„Ne, jistě ne,“ odpověděl Sarkany. „Nemohu to dokázat, ale cítím to. Cítím, že dnes večer nás na stolcích herny očekává celý milión… Ano, celý, a já si ho nenechám ujít…“

„Hrajte tedy sám, Sarkany.“

„Já sám…? Ne… Chci hrát s vámi… Když už má hrát jen jeden z nás, dávám přednost vám, protože vám zřejmě štěstí přeje. Hrajte a vyhrávejte… Já chci!“

Sarkany si zřejmě přál, aby se Silas Toronthal nespokojil s dosavadní výhrou, která v něm nepřestávala živit pokušení, aby se vymkl z moci svého společníka. Přál si, aby se bankéř buď stal milionářem, nebo aby pozbyl všeho a byl přiveden na mizinu.

Kdyby tak vyhráli milión nebo i více, mohli by si žít jako dříve. Kdyby se však Toronthal octl v bídě, musil by bezpodmínečně poslouchat Sarkanyho. V obou případech by se pak tripolský dobrodruh nemusil ničeho obávat.

Silas Toronthal se sice ještě bránil, ale už cítil, jak se v něm probouzí hráčská vášeň. Ve své rozervanosti toužil jít do herny a zároveň se hry bál.

Byl šílený jako všichni takoví hráči a pletl si přítomnost s minulostí. Místo aby si řekl, že měl štěstí, říkal si, že má štěstí, a to byl omyl.

Takové myšlenky vznikají obyčejně v mozku všech hráčů, kteří počítají s náhodou. Všichni zapomínají na výrok jednoho velkého francouzského matematika, který řekl:

„Štěstí má své vrtochy a rozmary, ale nikdy nepřivykne jedné osobě.“

Sarkany a Silas Toronthal došli před hernu, stále sledováni Pescadem.

Tam se na chvíli zastavili.

„Tak neváhejte, Toronthale,“ řekl Sarkany svému společníkovi, „neváhejte, když jste se už rozhodl hrát.“

„Ano, jsem odhodlán dát všechno v sázku,“ odpověděl bývalý terstský bankéř. Jakmile se octl na prvních schodech, zachvátila ho neodolatelná hráčská vášeň.

„Nebudu vám radit, co máte hrát,“ řekl Sarkany. „Volte sám. Vy nejlépe vytušíte, kde vás čeká štěstí. Snad opět v ruletě…“

„Ne, v trente et quarante,“ odpověděl Silas Toronthal.

„Budiž, dělejte, jak vám libo, Toronthale, a nedbejte cizích rad… V ruletě jsme vyhráli skoro celé jmění a ostatek vyhrajeme v trente et quarante.“

Oba vstoupili do síní herny a chvíli se procházeli.

Za deset minut viděl Pescade, který jim byl stále v patách, jak usedají ke stolku, kde se hrála hra trente et quarante.

Při této hře nejsou sázky omezeny. Za několik her může dojít k velké výhře nebo prohře. Proto mají tuto hru v oblibě vášniví hráči. Rychlost, s jakou je tu možno nabýt i pozbýt jmění, mohly by monacké herně závidět i burzy ve velkoměstech.

Při hře zapomněl Silas Toronthal na dřívější váhání. Hrál jako člověk, kterého vášeň nutí hrát stůj co stůj.

Sarkany, který měl zájem, aby jeho druh hrál, ať už bude výsledek jakýkoliv, na něho dohlížel.

Po celou hodinu se Toronthalovy zisky a ztráty vyrovnávaly. A tu se zazdálo, že se štěstí opět přiklonilo k bankéři.

Toronthal i Sarkany se domnívali, že Štěstěna je již neopustí. Pozbývali rozvahy a sázeli vysoké částky.

A v té chvíli se štěstí přiklonilo k bance.

Vedoucí banky nikdy nepodléhají vášni, která zbavuje hráče klidu. Vždyť nehrají o své peníze. A již tím mají převahu nad hráči.

Bankéřovy ztráty byly ohromné. Pomalu se mu rozplývalo všechno, co vyhrál odpoledne. Když to bankéř viděl, pevně sevřel okraj stolu a vytřeštil zrak na bankovky a zlaťáky, které přecházely od něho ke krupierovi. Rukou mu to škubalo, jako by tonul a chtěl se něčeho zachytit.

Ale nebyl tu nikdo, kdo by ho zadržel na okraji propasti, kdo by mu podal pomocnou ruku. Sarkany neučinil jediný pokus, aby ho odvedl, dříve než bude jeho záhuba dokonána, než se utopí v té tůni ztrát.

V deset hodin večer Silas Toronthal vsadil všechno, co mu zbývalo. Vyhrál a znovu vsadil. To byla poslední sázka, neboť prohrál. Neměl už co vsadit.

Když vstal s divoce rozcuchanými vlasy, zatoužil, aby se síně herny zřítily a pohřbily všechno ve svých troskách. Nezbylo mu již nic z oněch miliónů, které vydělal v bankovním závodě, oživeném milióny hraběte Sandorfa.

Silas Toronthal odešel z herny spolu se Sarkanym, který ho doprovázel jako žalářník. Prošel kvapně předsíní, sběhl se schodů a pak oba spěchali k vesnici Turbii.

Pescade kvapil za nimi, ale nezapomněl přivolat i Matifoua. Vzbudil ho. Obr dřímal na lavičce.

„Rychle!“ zavolal na něho Pescade. „Za mnou, a pozor!“

Oba se hnali po stopě, kterou nesměli ztratit.

Silas Toronthal a Sarkany stoupali vedle sebe po stezkách, které se v četných zákrutech táhnou po horských úbočích.

Pescade a Matifou je nespouštěli z očí, ale neslyšeli, co spolu hovoří.

„Vraťte se do hotelu, Silasi,“ stále velitelsky opakoval Sarkany. „Vraťte se a uklidněte se!“

„Ne, jsme zničeni… Rozlučme se… Nechci vás už vidět… Nechci…!“

„Rozejít se…? Proč…? Musíte se mnou, Silasi…! Zítra opustíme Monte Carlo. Mám ještě dost peněz, abychom se dostali do Tetuanu. Tam dokončíme své dílo.“

„Ne…! Ne…! Nechte mě, Sarkany, nechte mě!“ odpověděl vášnivě Silas Toronthal a prudce odstrčil společníka, který ho chtěl uchopit za ruku. Pak utíkal vpřed tak rychle, že Sarkany mu stěží stačil.

Silas Toronthal ani netušil, v jakém je nebezpečí. Stačil jediný chybný krok, aby se zřítil do některé z bystřin, po jejichž okraji se vinuly stezky. Toužil uprchnout z místa své zkázy a z dosahu Sarkanyho, jehož rady ho uvrhly v náruč bídy. Chtěl stůj co stůj uprchnout, ať už kamkoli.

Sarkany poznal, že mu bankéř uniká.

Kdyby nebyl Toronthal znal tajemství, které ho mohlo zničil nebo alespoň zmařit jeho poslední pokus o obohacení, málo by se byl staral o člověka, kterého dohnal na kraj propasti. Ale než se Silas Toronthal octne na dně, může ještě promluvit, a tomu bylo nutno zabránit.

K myšlence na zločin byl pouhý krok a Sarkany před ním nezaváhal.

Kdo mu mohl zabránit, aby již teď nespáchal to, co chtěl provést v okolí Tetuanu?

V této chvíli kráčelo ještě po cestě mezi Monte Carlem a Turbií několik opožděných chodců. Stačil jediný Toronthalův výkřik, aby některého přivolal, ale zákeřník chtěl provést svůj zločin tak, aby nemohl být podezírán.

Osada Eza

Proto vyčkával. Výše nad Turbií, na cestě, která se táhne po úbočích přímořských Alp, provede Sarkany svůj záměr docela jistě a bezpečně. Kdo tam přispěje na pomoc jeho oběti? A kdo nalezne Toronthalovu mrtvolu na dně propastí, které zejí podél cesty?

Ale Sarkany se chtěl ještě jednou pokusit Silase Toronthala ovládnout a donutit ho, aby se vrátil do Monte Carla.

„Vraťte se, Silasi, vraťte,“ řekl mu, když ho dostihl a uchopil za rameno. „Zítra začneme znova… Mám ještě peníze.“

„Ne…! Nechte mě…!“ zvolal Silas Toronthal a hlas se mu chvěl nezkrotnou zuřivostí.

Kdyby byl měl dost sil k zápasu se Sarkanym nebo byl ozbrojen, snad by nebyl váhal pomstít se svému bývalému spojenci za všechno zlo, které mu způsobil.

Hněv mu dodal sílu. Znovu odstrčil Sarkanyho a spěchal k poslednímu záhybu cesty. Překročil několik stupňů vtesaných do skály mezi terasami malých zahrad.

Záhy se octl na silnici vedoucí úzkým průsmykem.

„Jdi tedy, Silasi,“ zvolal Sarkany, „jdi, ale já nepůjdu!“

Sarkany zabočil vpravo, přelezl nízkou zeď a proběhl rychle zahrádkou, aby Silase Toronthala předběhl. Pescade a Matifou neslyšeli z jejich rozhovoru ani slova, ale viděli, jak Silas Toronthal prudce odstrčil svého společníka a jak Sarkany zmizel ve stínu.

„K čertu!“ zvolal Pescade. „Snad nám unikne ten hlavní… Když se budeme dlouho rozmýšlet, zmizí ještě druhý… Ostatně i Silas Toronthal je dobrá kořist, když není lepší… Nemáme čas vybírat si… Vpřed, příteli, vpřed!“

Oba se rozběhli a za chvíli se opět přiblížili k Silasi Toronthalovi.

Ten vystupoval rychle po cestě vedoucí k osadě Turbii. Když minul malý pahrbek, kvapil podél uzavřených domů, až se dostal na cestu vedoucí do Cornichi.

Pescade a Matifou byli asi padesát kroků za ním.

Na to, aby se zmocnili i druhého zrádce. Sarkanyho, nebylo ovšem ani pomyšlení.

Pescade usoudil, že Sarkany buď zabočil vpravo, nebo svého druha opustil a vrátil se do Monte Carla.

Cesta do Cornichi je zbytek staré římské silnice. Běží asi v poloviční výšce hor podél osamělých roklí a hlubokých propastí, spadajících až k železničnímu náspu, který se táhne podél mořského pobřeží směrem k Nizze.

Za jasné noci a v záři vycházejícího měsíce bylo z té cesty vidět několik mořských zálivů. Tu a tam se míhala světla majáků a za nimi se třepotala světla lodí, plujících po klidném moři.

Minula již půlnoc.

Matifou usedl na skálu

Silas Toronthal sešel se silnice a dal se po úzké cestě k osadě Eze, podobné orlímu hnízdu uprostřed skal a piniových hájů.

Cesta byla úplně pustá. Bankéř po ní kvapil bez rozmyslu a ani jednou se neohlédl. Náhle zahnul vlevo na úzkou stezku, která vedla po vrcholcích pobřežních skalisk, proražených tunelem.

Pescade i Matifou spěchali za bankéřem.

Sto kroků dále Silas Toronthal stanul.

Vystoupil totiž na skálu takřka visící nad propastí, pod níž se kdesi v hloubce rozbíjel mořský příboj o skalní stěny.

Co chtěl Toronthal udělat?

Pomýšlel snad na sebevraždu a chtěl ukončit svůj bídný život skokem do propasti?

„Tisíc hromů!“ zvolal Pescade. „Musíme ho dostat živého… Chop se ho, kamaráde, a nepouštěj ho!“

Neuběhli však ani dvacet kroků a tu spatřili, jak se vpravo od stezky objevil člověk, který se prodíral křovisky a chtěl se zřejmě nepozorovaně dostat na skálu, na níž stál Silas Toronthal. Byl to Sarkany.

„Proklatě!“ zvolal Pescade. „Chce jistě svého společníka poslat na onen svět… Chop se jednoho, Matifou, o druhého se postarám já.“

Sarkany se však zastavil…

Spatřil totiž oba muže. Polohlasně zaklel a zmizel v křovinách, dříve než se Pescade za ním mohl rozběhnout.

Matifou popadl Silase Toronthala právě v okamžiku, kdy se bankéř chtěl vrhnout do moře. Strhl ho zpět na cestu.

„Nechte mě!“ volal bankéř. „Nechte mě!“

„Měl bych vás nechat, abyste učinil poslední chybný krok, pane Toronthale,“ odpověděl Pescade. „Ale neudělám to. Váš život je nám příliš drahý.“

Vtipný mladík nebyl sice na tu nepředvídanou událost připraven, ale uměl si poradit. Unikl-li Sarkany, byl zajat alespoň Silas Toronthal a teď běželo už jen o to, jak ho dopravit na ostrov Antekirtu.

„Postaráš se, aby byl tento pán dopraven na naše útraty na určené místo?“ ptal se Pescade svého druha.

„Rád to udělám.“

Silas Toronthal si téměř neuvědomoval, co se s ním děje, a tak se ani nebránil.

Pescade se pustil po příkré stezce podél propasti k moři. Za ním šel Matifou, který chvílemi táhl a chvílemi nesl bankéře. Sestup byl nesnadný i nebezpečný. Jen díky Pescadově obratnosti a síle jeho druha se všichni tři nezřítili do propasti.

Konečně se přece dostali na poslední skaliska u mořské hladiny.

V těch místech tvořily břeh malé zálivy a zátoky, které tu příroda vtesala v měkký pískovec červenavého, krvavého nádechu.

Začínalo již svítat. Tu nalezl Pescade u jedné zátoky nevelkou jeskyni, vyhloubenou stálými nárazy mořských vln. V této jeskyni mohl být ukryt Silas Toronthal a Matifou zůstal u něho na stráži.

„Zde zůstaneš, hochu, a počkáš, až se zase objevím,“ řekl Pescade svému obrovskému příteli.

„Zůstanu zde,“ ochotně přisvědčil Matifou.

„Třeba i dvanáct hodin, nebudu-li moci přijít dříve?“

„Třeba i dvanáct hodin.“

„I bez jídla?“

„Nebudu-li snídat, snad poobědvám, a když ani to ne, povečeřím za dva.“

Matifou ještě přikývl a pak usedl na skálu, aby měl vězně stále na očích.

Pescade se s ním rozloučil a kráčel po skalnatém břehu k Monte Carlu.

K návratu však nepotřeboval tolik času, jak se domníval. Za dvě hodiny se octl přímo proti Elektrice, zakotvené v jedné skryté zátoce, kde byla chráněna před příbojem. Za hodinu dorazila loď k zálivu, v jehož pozadí Matifou hlídal Toronthala.

Za chvíli byli strážný i střežený na palubě lodi.

Elektrika se opatrně propletla mezi skalisky, aby ji nezpozorovali celníci nebo rybáři, a pak největší rychlostí zamířila k Antekirtě.

KAPITOLA PÁTÁ

BORIKŮV LIST

Teď se poněkud rozhlédneme po Antekirtě.

Silas Toronthal a Carpena byli již v moci doktora Antekirta a ten jen čekal na příležitost, aby se pustil za Sarkanym. Jednatelé na jeho rozkaz horlivě pátrali po paní Bathoryové, ale marně.

Od té chvíle, kdy mu zmizela matka, opatrovaná jen starým Borikem, nemohl se Petr Bathory zbavit chmurných myšlenek. A jakou útěchu mohl dát doktor Antekirt dvojnásob raněnému?

Když s ním Petr mluvil o matce, bylo znát, že myslí i na Savu Toronthalovou, ač její jméno nikdy nevyslovil.

V malém hlavním městě ostrova Antekirty bydlila Marie Ferratová v jednom z nejrozkošnějších domků artenackých, postavených nedaleko radnice. Tam jí doktor Antekirt zabezpečil bezstarostný život. Ludvík bydlil u ní, neplul-li právě po moři jako velitel lodi. Byl-li však Ludvík doma, nevynechal doktor jediný den, aby ho nenavštívil nebo ho nepozval k sobě. Doktorova láska k rybářovým dětem vzrůstala, čím více je poznával.

„Jak bychom byli šťastni, kdyby mohl být šťasten i Petr,“ říkávala často Marie.

„Nebude šťasten, Marie, dokud nenalezne matku,“ odpovídal Ludvík. „Ale nepozbývám naděje. S prostředky, jakými vládne doktor Antekirt, podaří se nám jednou vypátrat, kam odvedl Borik paní Bathoryovou z Dubrovníka.“

„Já v to také věřím, Ludvíku. Ale bude Petr šťasten, i když mu bude vrácena matka?“

„Ne, Marie, protože Sava Toronthalová se nemůže stát jeho ženou.“

„Ludvíku, na světe není nic nemožného,“ odpověděla mu Marie.

Když Petr Bathory řekl Ludvíkovi, že ho pokládá za bratra, neznal dosud Marii Ferratovou a nevěděl, jak oddanou a něžnou sestru v ní najde.

Když poznal její povahu, neváhal se jí svěřit se vším, co ho trápilo. Bylo pro něho útěchou hovořit s ní o všem, co mu bylo drahé. Její slova vlévala klid a naději v jeho rozbouřené srdce. Co nemohl říci doktorovi, o tom mluvíval s Marií.

Poznal, že je přístupna hlubokému citu, že mu rozumí a že nikdy nepozbývá naděje. Když nejvíce trpěl a potřeboval úlevy, spěchal k Marii, která v něm dovedla oživit naději do budoucnosti.

Ale teď se octl na Antekirtě člověk, který musil vědět, kde žije Sava a zda je dosud v moci Sarkanyho. Ten člověk, který si říkal její otec, byl Silas Toronthal.

Petr však nechtěl s bankéřem o jeho dceři mluvit z úcty k památce svého otce.

Ostatně Silas Toronthal byl stále v takovém rozrušení, že by nebyl prozradil nic, i kdyby to bylo v jeho zájmu. Nevěděl dosud, že upadl v moc doktora Antekirta, a vůbec netušil, že Petr pobývá živ a zdráv na ostrově Antekirtě. Že je nějaká Antekirta, o tom také nevěděl.

Sarkanymu se podařilo beze slova uniknout, ale i tak mělo zajetí Silase Toronthala velký význam. Doktor Antekirt neskrblil díky Pescadovi. Vždyť ten hoch, řídě se toliko důvtipem, vykonal vše co bylo v jeho silách. Byl-li doktor Antekirt spokojen s prací obou přátel, byli by oni pošetilí, kdyby nebyli spokojeni sami se sebou.

Po návratu na ostrov Antekirtu ubytovali se Pescade a Matifou opět vo svém domku a tam čekali, až bude třeba jejich služeb. Těšili se, že budou moci svému chlebodárci ještě častěji prospět.

Několikrát navštívili Marii Ferratovou a jiné artenacké známé. Všude je radostně vítali a brzy si získali lásku všech.

Byla roztomilá podívaná na Matifoua, který tonul v rozpacích, když někdy svým mohutným tělem vyplňoval téměř celou světnici.

„Já jsem tak drobný, že se to zase vyrovná,“ těšíval ho Pescade, když si mu obr stěžoval.

Pescade byl miláčkem celé osady a bavil ji nevyčerpatelnými vtipy. Byl vždy ochoten posloužit všem svou obratností. V duchu si říkal, že veselejší by bylo, kdyby všechno skončilo k všeobecné radosti.

Matifou a Pescade byli ochotni proměnit se na Antekirtě třebas zase v komedianty, jen když pobaví obyvatele.

Zatímco oba čekali na rušnější dny, zvelebovali zahradu u svého domku, v které vše jen bujelo. Také práce na malém zálivu začínaly již nabývat určitějších tvarů. Matifou tam nasadil svou sílu a odstraňoval balvany tak lehce, jako by to byly kaménky.

Mezitím jednatelé doktora Antekirta pátrali stále marně po paní Bathoryové. Jednatelé, kteří pátrali po Sarkanym, nebyli o nic šťastnější. Žádný z nich se nemohl dovědět, kam se dobrodruh odebral po odchodu z Monte Carla.

Věděl snad Silas Toronthal, kde se zdržuje jeho bývalý druh? Sotva, soudíme-li podle okolností, za jakých se oba bývalí druzi od sebe odloučili. Ostatně nebylo jisté, zda bankéř prozradí nynější sídlo Sarkanyho, pokud je vůbec zná.

Doktor Antekirt čekal přesto netrpělivě, až Silas Toronthal bude moci odpovídat na otázky, které měl pro něho připraveny. Carpena i bankéř Toronthal byli uvězněni v přísné odloučenosti v malé tvrzi na severozápadním okraji Artenaku. Oba se znali toliko podle jména, protože bankéř se nikdy nemíchal do sicilských záležitostí Sarkanyho.

Doktor Antekirt přísně nařídil, že se zajatci nesmějí dovědět, že jsou oba uvězněni v témže městě. Přikázal jim dvě od sebe vzdálené cely, z kterých vycházeli jen občas na procházku, a to nikdy současně. Doktor se spoléhal na věrnost strážců a byl si jist, že vězňové nenaváží mezi sebou spojení.

Na dotazy, kde jsou vězněni, nesměli strážci Silasi Toronthalovi a Carpenovi odpovídat.

Vězňové tedy netušili, že upadli v moc tajemného doktora Antekirta, kterého bankéř Toronthal znal, poněvadž se s ním setkal v Dubrovníku.

Hlavním cílem doktorovým však stále bylo najít Sarkanyho a dát ho unést stejně jako jeho společníka a Carpenu. Když bylo 16. října zjištěno, že Silas Toronthal je již schopen odpovídat na otázky, odhodlal se doktor Antekirt podrobit ho výslechu.

Ale dříve byla uspořádána porada, které se zúčastnil doktor Antekirt, Petr Bathory, Ludvík Ferrato a Pescade.

Doktor Antekirt oznámil přítomným svůj záměr.

„Prozradíme-li však Toronthalovi,“ namítl Ludvík Ferrato, „že bychom rádi zjistili pobyt Sarkanyho, snadno uhodne, že se chceme zmocnit i jeho bývalého společníka.“

„Na tom nezáleží, uhodne-li to,“ odvětil doktor Antekirt, „protože nám již neunikne.“

„A přece jen by to nebylo radno, pane doktore,“ řekl Ludvík Ferrato. „Silas Toronthal se bude domnívat, že je v jeho zájmu, aby neřekl nic, co by Sarkanymu mohlo uškodil.“

„A proč?“

„Protože by tím škodil i sobě.“

„Mohu pronést nějakou poznámku?“ ptal se Pescade, který ze skromnosti stál poněkud stranou.

„Ovšem, milý příteli,“ odpověděl doktor Antekirt.

„Pánové,“ ujal se Pescade slova, „z oněch zvláštních okolností, za kterých se oba tito výtečníci rozloučili, soudím, že žádný nemá zájem na tom, aby šetřil druhého. Pan Toronthal jistě nenávidí Sarkanyho z celé duše, poněvadž ho Sarkany přivedl na mizinu. Ví-li tedy pan Toronthal, kde se Sarkany zdržuje, jistě to řekne. Lze tak soudit plným právem. Neřekne-li to, bude to důkazem, že o pobytu Sarkanyho skutečně neví.“

Toto odůvodnění znělo docela logicky. Ví-li bankéř Toronthal o Sarkanym, jistě nebude mlčet, protože nebylo skutečně v jeho zájmu, aby Sarkanyho chránil.

„Dovíme se ještě dnes, na čem jsme,“ odvětil doktor Antekirt. „Musím se přesvědčit, zda Silas Toronthal o Sarkanym ví a chce-li jeho pobyt prozradit. Prozatím se ještě nesmí dovědět, že je v mé moci, ani že Petr Bathory žije. Žádám tedy Ludvíka, aby bankéře vyslechl.“

„Učiníme podle vašeho přání,“ odpověděl ochotně Ferrato.

Ludvík se hned odebral do vězení a byl uveden do Toronthalovy cely.

Bankéř seděl za stolem. Právě vstal z lůžka.

Už se poněkud uklidnil. Nemyslil na své ožebračení ani na Sarkanyho. Znepokojovala ho toliko nejistota, kde je, proč byl unesen a která mocná osoba měla zájem na tom, aby se ho zmocnila. Myslil zkrátka jen na to, co mu hrozí v nejbližší budoucnosti.

Když Ludvík Ferrato vstoupil, bankéř povstal, ale na jeho pokyn usedl.

Pak došlo ke krátkému výslechu, který měl tento průběh:

„Jste Silas Toronthal, který kdysi býval bankéřem v Terstu a v poslední době bydlil v Dubrovníku?“

„Domnívám se, že na tuto otázku nemusím odpovídat. Ti, kdo mě vězní, jistě mě dobře znají.“

„Máte pravdu, znají.“

„A kdo je to?“

„To se dovíte později.“

„Kdo jste vy?“

„Člověk, kterému bylo uloženo, aby vás vyslechl.“

„Kdo vám to uložil?“ ptal se Silas Toronthal.

„Ti, kterým jste povinen skládat účty,“ odpověděl důrazně Ludvík Ferrato.

„Ptám se ještě jednou, kdo jsou ti lidé?“

„Není mou povinností, abych vám to řekl,“ odpověděl mladý muž.

„Pak zase já nebudu odpovídat na vaše otázky,“ řekl bankéř.

„V Monte Carlu jste byl,“ pokračoval Ludvík Ferrato, „ve společnosti člověka, kterého znáte již dlouhou dobu a který vás neopustil od té chvíle, co jste odešel z Dubrovníka. Je rodem z Tripolisu a jmenuje se Sarkany. Zmizel právě ve chvíli, kdy jste se dostal do naší moci. A já se vás mám otázat, zda víte, kde ten člověk teď je, a chcete-li to říci.“

Silas Toronthal váhal s odpovědí. Pátrají-li jeho věznitelé po tom, kde se zdržuje Sarkany, jistě se chtějí zmocnit i jeho, jako se zmocnili bankéře. Ale proč? Týká se to Toronthalovy a Sarkanyovy minulosti nebo snad dokonce jejich terstské zrady? Co je zjištěno o jejich činech, které vedly k prozrazení spiknutí? A kdo může mít zájem na tom, aby se mstil za Matyáše Sandorfa a za oba jeho přátele, Štěpána Bathoryho a Ladislava Zathmara, kteří jsou již patnáct let mrtvi?

Tak asi uvažoval bankéř, který už poznal, že není v moci žádného soudu, nýbrž soukromníků, kteří hodlají potrestat jeho i jeho spoluviníka. To jen zvyšovalo jeho rozčilení.

Bankéř sice nepochyboval, že Sarkany odjel do Tetuanu a bydlí v domě Namiřině, kde zamýšlí uskutečnit svůj záměr, ale byl odhodlán mlčet. Chtěl promluvit teprve tehdy, až by mu to mohlo přinést prospěch. Do té doby pokládal za vhodné zachovávat naprostou mlčelivost.

„Nuže…?“ ptal se Ludvík Ferrato, když bankéři ponechal dost času na rozmyšlenou.

„Pane,“ odpověděl Silas Toronthal, „mohl bych vám odpovědět, že vím, kde Sarkany teď je, a že vám to nechci říci. Mám-li však mluvit pravdu, prohlašuji, že je mi jeho pobyl neznám.“

„Je to vaše jediná odpověď?“

„Jediná a pravdivá.“

Ludvík Ferrato odešel, aby oznámil doktoru Antekirtovi, co se dověděl od Toronthala. Poněvadž v odpovědích bankéřových nebylo nic závažného, byl výslech vlastně bezúspěšný. Měl-li být zjištěn pobyt Sarkanyho, nezbývalo než nešetřit práce a nákladů při dalším pátrání.

Doktor Antekirt se rozhodl vyčkat, až mu nějaký šťastný objev dovolí pokračovat v přerušeném pátrání, a zatím se věnoval opevňování ostrova Antekirty.

Všechny Elektriky křižovaly v Syrtském zálivu

Z Libye v poslední době došly varovné zprávy. Jednatelé mu radili, aby pečlivě bděl nad vším, co se děje na pobřeží. Podle jejich zpráv mocné bratrstvo Senussiů soustřeďovalo značné síly na tripolských hranicích. Zřejmě šlo o přípravu k výpadu, který byl plánován směrem k syrtským břehům.

Mezi náčelníkem bratrstva a místními předáky v severní Africe byly vyměňovány hojné zprávy prostřednictvím rychlých poslů. Bratrstvo objednávalo a dostávalo zásilky zbraní z ciziny. Hlavní soustřeďování sil Senussiů se dálo na pobřeží v těsném sousedství ostrova Antekirty.

Nebezpečí se mohlo stát každé chvíle skutkem, a tak doktoru Antekirtovi nezbývalo než pomýšlet na obranná opatření. V posledních třech týdnech říjnových ho v jeho díle horlivě podporovali Petr Bathory a Ludvík Ferrato a obětavě jim pomáhali všichni členové osady. Pescade byl několikrát tajně vyslán na pobřeží, aby se sešel s doktorovými jednateli. Vrátil se se zprávou, že hrozí opravdu bezprostřední nebezpečí.

Námořní lupiči z řad Senussiů, posíleni četnými přívrženci z různých krajů, chystali se k vojenské výpravě, jejímž cílem byl ostrov Antekirta, ale nebylo možno zjistit, kdy má k výpravě dojít. Předáci Senussiů zůstávali zatím v Libyi. Dokud se sami neujmou velení, nemůže se nic stát.

Všechny Elektriky dostaly přesto od doktora rozkaz, aby křižovaly v Syrtském zálivu a pozorovaly pobřeží po celé jeho délce.

Jak je nám už známo, obranná opevnění ostrova Antekirty nebyla dosud dokončena. Alespoň do zbrojnic byly tedy ve velkém počtu dopravovány zbraně a náboje.

Antekirta, vzdálená od pobřeží asi čtyřicet kilometrů, byla by ostrovem v těchto končinách úplně osamělým, kdyby se ve vzdálenosti čtyř kilometrů od ní na jihovýchod nevynořoval z moře ostrůvek Keukrof, měřící pouhých sto čtverečních metrů.

Tento ostrůvek určil původně doktor Antekirt za vězení pro zločince, kdyby se nějaký na Antekirtě vyskytl, a dal na něm postavit několik baráků.

Jinak nebyl ostrůvek opevněn a svou polohou skýtal vážné nebezpečí pro Antekirtu, kdyby se nějaké nepřátelské loďstvo odhodlalo ji napadnout. Nepřítel mohl na ostrůvku vylodit vojsko a proměnit jej v základnu pro další operace.

Kdyby tam nepřítel nahromadil náboje a potraviny a umístil děla, byl by ostrůvek pro útočníka důležitou oporou. Když již nebyl čas důkladně jej opevnit, bude pro Antekirtu výhodnější, když tam nebude vůbec.

A tak ostrůvek Keukrof stále znepokojoval doktora. Po dobré úvaze se rozhodl, že ostrůvek zničí, ale že ho zároveň použije k potření několika set nepřátel, kdyby na něj vstoupili.

Hned se do toho dal. Celý ostrůvek se záhy změnil v obrovský podkop, naplněný výbušninami, které mohly být zapáleny elektricky z Antekirty. Stačilo stisknout knoflík, aby po ostrůvku nezbyla ani stopa.

Ostrůvek skýtal svou polohou vážné nebezpečí

K naplnění podkopu nepoužil doktor Antekirt střelného prachu, střelné bavlny nebo dynamitu. Znal totiž nedávno objevenou výbušnou látku, jejíž trhavý účinek je proti dynamitu o tolik účinnější, o kolik je účinnější dynamit proti střelnému prachu.

Tato látka je bezpečnější než nitroglycerín a dá se snadněji přenášet. Vyžaduje pouze dvou tekutin, které se smísí teprve v okamžiku, kdy jich má být použito. Mrazu odolává lépe než dynamit; tuhne teprve při dvaceti stupních chladu, kdežto dynamit již při pěti stupních.

Kromě toho potřebuje silný náraz, aby vybuchla. Je to tedy látka stejně bezpečná jako hrozná. Obě tekutiny, z nichž se ta výbušnina skládá, jsou úplně neškodné, pokud se nesmísí. Jejich smíšením v určitém poměru lze vytvořit výbušnou směs právě tak snadno, jako se směšuje voda s vínem. Nebezpečí je tu vyloučeno. Výbušnina se jmenuje pankrasit, což značí všedrtič, a vpravdě drtí všechno. Tento pankrasit byl nyní vložen do ostrůvku. Podkopy byly vzájemně spojeny elektrickým drátem a všechny dohromady pak s ostrovem Antekirtou, takže mohly být uvedeny v činnost rázem.

Poněvadž se však mohlo stát, že drát z Antekirty na Keukrof by byl přetržen, byly do země na různých místech zasazeny zvláštní dotykové přístroje, rovněž spojené se všemi podkopy. Stačilo, aby někdo nohou zavadil o plíšek dotyku, a již tím by byl spojen elektrický proud a podkopy by vybuchly.

Ostrůvek Keukrof byl tedy připraven ke zkáze, kdyby na něj vstoupili nepřátelé.

Práce značně pokročily v prvních dnech listopadových. Tehdy musil doktor na čas odejít z ostrova.

Dne 3. listopadu zakotvil v přístavu antekirtském parník, který dovážel uhlí z Cardiffu. Cestou jej donutilo bouřlivé počasí, aby přistal v Gibraltaru. Tam obdržel kapitán na poště psaní pro doktora Antekirta.

Doktor Antekirt se chopil dopisu, jehož obálka se hemžila razítky na důkaz, že psaní bylo mnohokrát posíláno za adresátem. Adresa byla psána chvějící se rukou, která jako by neměla dost síly napsat pevně několik řádek, a zněla takto:

DOKTOR ANTEKIRT

všude známý

Doktor roztrhl obálku, vyňal složený zažloutlý list a četl:

Ctěný pane doktore!

Nechť se toto psaní dostane do Vašich rukou… Jsem již velice stár… Mohu každé chvíle zemřít… Ona pak bude úplně opuštěna. Pro velké utrpení, které bylo jejím údělem, mějte soucit s paní Bathoryovou… Přispějte jí na pomoc… Přijďte.

Váš oddaný sluha Borik

V rohu papíru bylo napsáno Kartágo a pod tím slovo Tunis.

Doktor Antekirt byl sám v síni radnice, když četl ten dopis. Vykřikl samým žalem i radostí. Radostí proto, že konečně nalezl paní Bathoryovou, a žalem či spíše strachem proto, že psaní bylo podle všeho podáno na poštu již nejméně před měsícem.

Povolal k sobě Ludvíka.

„Ludvíku,“ řekl mu, „oznam kapitánu Kestrikovi, aby do dvou hodin připravil Ferrato k odplutí.“

„Stane se,“ odpověděl Ludvík. „Hodláte odplout, pane doktore?“

„Ano.“

„Jde o dlouhou plavbu?“

„Jen o tři až čtyři dny.“

„A odjedete sám?“

„Ne. Vyhledej Petra a řekni mu, aby se připravil. Pojede se mnou.“

„Petr tu není, ale vrátí se asi za hodinu z Keukrofu, kde dohlíží na práce.“

„Také si přeji, Ludvíku, aby jela s námi tvá sestra. Ať se hned připraví.“

„Oznámím jí to.“

Ludvík okamžitě odešel, aby splnil doktorovy rozkazy.

Za hodinu se dostavil na radnici Petr Bathory.

„Čti,“ řekl doktor Antekirt a podal mu Borikovo psaní.

KAPITOLA ŠESTÁ

ZJEVENÍ

Parník Ferrato odplul z přístavu krátce před polednem pod velením Kestrikovým a Ludvíkovým. Cestovali na něm jen doktor Antekirt, Petr Bathory a Marie. Ta měla zůstat u paní Bathoryové, kdyby ji snad nebylo možno hned dopravit z Kartága na Antekirtu.

Jak asi bylo Petru Bathorymu? Dověděl se konečně o matce a měl ji spatřit… Ale proč ji Borik odvedl tak náhle z Dubrovníka až na tuniské pobřeží? V jaké bídě asi žije?

Petr se se svými starostmi svěřil Marii a ona mu odpověděla slovy plnými naděje do budoucnosti.

Doktor nařídil, aby Ferrato plul největší rychlostí, to jest téměř třicet kilometrů za hodinu.

Z Antekirty na tuniské pobřeží je pouhých tisíc kilometrů. Mohl tedy Ferrato, nebude-li zdržen bouří nebo jinou nehodou, doplout k cíli asi za pětatřicet hodin. Moře bylo klidné, vál mírný severozápadní vítr a nezdálo se, že jeho síla vzroste. Kapitán Kestrik zamířil poněkud jižněji, aby se mohl rychleji uchýlit pod ochranu břehů, kdyby snad vítr zesílil.

Ostrov Pantelleria, ležící uprostřed mezi Maltou a tuniským pobřežím, nebylo vidět, protože pluli poblíž pevniny. Podél pobřeží tripolského mířili k zálivu Hammametskému.

Tam se přiblížili až k pobřeží a podél něho pluli až ke Golettě.

Po celý ten den – bylo třetího listopadu – a následující noc se moře stále vzdouvalo. I zcela slabý vítr rozbouřil Syrtský záliv, v němž se srážejí nejrůznější proudy Středozemního moře.

Druhého dne však zpozorovali zem a pod ochranou vyvýšeného pobřeží mohla loď plout pohodlněji a rychleji.

Ferrato plul ve vzdálenosti čtyř kilometrů od břehu, který bylo z paluby jasně vidět. Za Hammametským zálivem plul ještě blíže kolem malé zátoky, chráněné na severní straně řadou skal.

V pozadí se rozkládal písčitý břeh, který dále stoupá a je porostlý zakrslým stromovím. Stromy rostou z půdy, která je tu bohatší kamením než prstí. Půda se pomalu zvedá k vnitřnímu pohoří. Země je skoro neobydlená a jen tu a tam jako bílá skvrna v zeleni svítí hrobka nějakého marabuta, mohamedánského to světce.

V popředí bylo vidět zříceniny tvrze a dále tvrz zachovalejší. Ta stála na pahorku, kterým na severu zátoka končí.

Moře nebylo tak pusté jako země. Pod ochranou skalisk kotvilo v nevelké vzdálenosti od břehu několik lodí.

Moře je v těchto místech průzračné, takže je vidět až na dno, které se skládá z černých skal, jen tu a tam pokrytých vrstvou písku. Lom světelných paprsků ve vodě propůjčuje těmto skálám fantastické tvary.

Nedaleko pobřeží u kopce porostlého tamaryšky a lentišky stálo plno stanů ze žlutavé látky. Podobaly se velkému arabskému plášti, prostřenému na zemi. Kolem záhybů tohoto pláště se pásli černí skopci a kozy a zdaleka vypadali jako hejno velkých havranů.

Asi tucet velbloudů, z nichž někteří leželi v písku a jiní nehybně stáli, jako by byli zkameněli, kupilo se u úzké řady skalisk, která tu tvořila jakési přírodní nábřeží.

Když plul Ferrato kolem zátoky, doktor Antekirt pozoroval, jak z lodi vykládají pušky, náboje, ba i několik polních děl. Tato zátoka, odlehlá a nikým nestřežená, hodila se výborně k takovému podloudnému obchodu.

Ludvík upozornil doktora Antekirta, že z lodí jsou vykládány zbraně.

„Ano, Ludvíku,“ odpověděl doktor, „také jsem si toho všiml. A nikdo mi nenamluví, že jsou ty zbraně určeny pro tuniské Araby, kteří jsou v stálém boji s francouzským vojskem. Jsou to zbraně objednané sektou Senussiů, kteří se teď soustřeďují v Kyrenaice. Potřebují je k loupežným výpadům na souši i na moři. Zdá se mi, že u těch stanů je více domorodců z nitra Afriky než tuniských Berberů.“

„Ale jak je možné,“ ptal se Ludvík Ferrato, „že úřady nebrání vykládání zbraní a nábojů?“

„V Tunisu vůbec nevědí, co se děje na tomto pobřeží,“ odpověděl doktor. „Ať už je tomu však jakkoli, mně je ten ruch podezřelý a domnívám se, že by ty lodi neváhaly na nás zaútočit, kdyby nás nechránila rychlost Ferrata.“

Za půl hodiny parník zmizel z dohledu zátoky.

Ferrato pak obeplul výběžek a plul největší rychlostí Tuniským zálivem.

Vlevo byly svahy pohoří Rossa a vpravo se v plné sluneční záři rozkládalo svaté arabské město Sidi-Bu-Sait, které snad kdysi bývalo předměstím starobylého Kartága. V pozadí tonul v moři slunečních paprsků Tunis. Ve vzdálenosti asi dvou nebo tří námořních mil od přístavu kotvilo francouzské válečné loďstvo a poněkud dále se na vlnách kolébaly obchodní lodi, jejichž vlajky tvořily pestrou směsici.

Byla asi jedna hodina odpoledne, když Ferrato zakotvil v nevelké vzdálenosti od golettského přístavu. Po zdravotní prohlídce směli cestovatelé vystoupit na břeh.

Doktor Antekirt, Petr Bathory, Ludvík Ferrato a jeho sestra vstoupili do člunu, který hned odrazil od lodi. Když člun obeplul ochrannou přístavní zeď, veplul do úzkého průplavu a tam se proplétal mezi spoustou lodí seřaděných po obou stranách nábřeží. Pak teprve připlul k nepravidelné, stromy porostlé plošině, na níž stály letohrádky, obchodní závody i kavárny. Před vchodem do hlavní golettské ulice se míhaly v malebném reji postavy Arabů, Židů, francouzských vojínů a domorodců.

Borikovo psaní bylo odesláno z Kartága. Jen jméno a několik zřícenin zbylo z nádherného města Hannibalova.

Cestovatelé nemusili jet úzkokolejnou italskou železnicí, vedoucí z Goletty. Mohli se dát po pobřeží, jehož ztvrdlý písek tvoří schůdnou cestu, anebo mohli jít podél pahorku, na němž jsou dvě kaple.

Na břehu stálo několik vozů připravených pro cestující. Hned do jednoho sedli a rozkázali kočímu, aby jel klusem do Kartága.

Vůz projel hlavní golettskou třídou, zamířil dále mezi letohrádky, v kterých bydlí Francouzi v době veder, a minul palác Keredinův a Mustafův, které se tyčí na pobřeží před bývalým přístavem Kartága. Před dvěma tisíci lety se rozkládalo Kartágo na celém pobřeží.

Kaple svatého Ludvíka stojí na malém pahorku, vysokém asi sto dvacet metrů, kde roku 1270 zemřel Ludvík, král francouzský, který byl později prohlášen za svatého. Kaple stojí uprostřed nevelké ohrady, kde lze spatřit mnoho starobylých památek, úlomků soch, nádob, sloupů a hlavic.

Za ní je klášter misionářů, jehož převorem byl v té době slavný archeolog Delatre.

Na úpatí pahorku stálo několik arabských paláců, průčelím obrácených k moři. Až k němu dosahují jejich schodiště, takže čluny mohou přistávat přímo u vchodu do paláce. Dále pak se táhne velkolepé pobřeží zálivu, jehož všechna místa jsou historicky památná.

Řady paláců a letohrádků sahaly až k bývalému válečnému i obchodnímu přístavu. Kromě nich tu byly domky chuďasů, kteří jsou živi z půdy, jež téměř nic nerodí.

Kaple stojí na malém pahorku

Většina těchto ubožáků nemá jiné zaměstnání, než že hledá v zemi drahocenné zbytky z kartaginské doby, peníze, medaile, zlomky bronzu, cihel a nádob. Klášter to od nich kupuje pro své muzeum spíše z útrpnosti než z potřeby.

Doktor Antekirt a jeho společníci šli od jednoho nuzného domku k druhému a hledali obydlí paní Bathoryové. Ani věřit se jim nechtělo, že by klesla do takové bídy.

Náhle stanuli před polorozbořeným obydlím, jehož vchod se podobal díře ve zdi, porostlé popínavými rostlinami.

Před vchodem seděla stařena a na hlavě měla černý čepec.

Petr ji poznal a vykřikl… Byla to jeho matka…

Rozběhl se k ní, vrhl se před ní na kolena a sevřel ji v náručí. Ona však neopětovala jeho bouřlivé přivítání. Zdálo se, že ho ani nepoznává.

„Matko, maminko!“ volal Petr. Doktor Antekirt, Ludvík a Marie se seskupili kolem nich.

Z otvoru polorozbořeného domku vyšel stařík.

Byl to Borik.

Poznal doktora Antekirta a vykročil.

Ale tu spatřil Petra, za jehož rakví kdysi kráčel, když ji odnášeli na dubrovnický hřbitov.

To bylo pro něho příliš; nemohl to pochopit. Klesl na zem, a než upadl v bezvědomí, ještě zvolal:

„Ona je šílená!“

Petr nalezl tedy svou matku, ale nalezl jen tělo bez duše. Ani pohled na syna, o kterém se domnívala, že je mrtev, nedokázal jí připomenout minulost.

Paní Bathoryová, z jejíž zraků nevymizel dosud všechen lesk, povstala a bez jediného slova vstoupila do domku. Na doktorův pokyn tam za ní vešla Marie. Petr zůstal stát nehnutě přede dveřmi.

Zatím Borik, ošetřený doktorem Antekirtem, nabyl opět vědomí. Zvolal:

„Vy, Petře…? Vy…? A živ!“

„Ano,“ odpověděl Petr, „jsem živ, ač snad by bylo lépe, kdybych byl mrtev.“

Několika slovy pověděl doktor Antekirt věrnému Borikovi, co se událo po Petrově pohřbu. Stařičký sluha pak s nemalou bolestí vyprávěl o dvou měsících bídy, které prožili s paní Bathoryovou.

„Řekněte mi,“ přerušil ho doktor Antekirt, „to Petrova smrt zbavila paní Bathoryovou rozumu?“

„Ne, pane doktore,“ odpověděl Borik a pokračoval: „Po smrti svého syna se paní Bathoryová odebrala do vesnice Vinticello, kde měla několik příbuzných. Nábytek z dubrovnického domku měl být prodán, poněvadž se do něho už nechtěla vrátit.

Za šest neděl se se mnou vrátila do Dubrovníka, aby tam uspořádala své záležitosti. Když jsme přišli do bývalého bytu, nalezla ve schránce na dveřích psaní.

Před vchodem seděla stařena

Když list přečtla, vykřikla, vyběhla na ulici a běžela do třídy Stradun.

Tam stanula před vchodem do domu Toronthalova a žádala, aby ji pustili dovnitř.“

„Do domu Toronthalova?“ opakoval s úžasem Petr Bathory.

„Ano,“ odpověděl Borik. „Ale když jsem vaši matku dostihl, nepoznala mě…“

„Pročpak šla do domu Toronthalova? Proč?“ opakoval Petr a hleděl upřeně na stařičkého sluhu.

„Chtěla mluvit s panem Toronthalem,“ odpověděl Borik, „ale pan Toronthal i s dcerou už před dvěma dny odjel z Dubrovníka a neřekl kam.“

„A to psaní?“

„Nemám je, pane Petře,“ odvětil stařec, „snad je paní Bathoryová ztratila nebo zničila. Nikdy jsem se nedověděl, co v něm bylo.“

Nebylo pochyby, že to bylo důležité psaní. Ani doktor Antekirt, který beze slova poslouchal Borikovo vyprávění, nedovedl si jednání paní Bathoryové vysvětlit. Co ji hnalo k Toronthalovi? Vždyť ji jen odpuzoval. A proč na ni zpráva o odjezdu Toronthalově zapůsobila tak, že zešílela?

Starý sluha potom ještě vypravoval, jak se mu podařilo zatajit nemoc paní Bathoryové a jak sám uspořádal prodej věcí. Tiché šílenství jeho paní mu dovolovalo jednat tak, že nevzbudil pozornost. Nepřál si v tu chvíli nic jiného než odejít z Dubrovníka a odebrat se kamkoliv, co nejdále od toho nešťastného místa.

Za několik dní se mu podařilo zamluvit kajutu na malém parníku, který obstarával dopravu po Středozemním moři. Tak se dostali do Goletty a Borik se rozhodl, že tam zůstanou.

V tomto chatrném a opuštěném domku pečoval starý muž o pomatenou. Jak se zdálo, nešťastná paní pozbyla s rozumem i řeči. A jejich majetek byl již nepatrný a brzy musila přijít chvíle, kdy nebudou mít vůbec nic.

Tu si Borik vzpomněl na doktora Antekirta a na jeho zájem o rodinu Štěpána Bathoryho.

Borik nevěděl, kde doktor Antekirt bydlí. Přesto mu napsal list a zoufale ho prosil o pomoc. List kupodivu došel do pravých rukou.

Bylo jasné, co je třeba vykonat. Odvedli paní Bathoryovou k vozu a usadili ji mezi Borika a Marii, kteří ji už neměli opustit. Vůz se pak rozjel ke Golettě a doktor Antekirt s Ludvíkem šli za ním pěšky po pobřeží. Za hodinu se sešli na parníku připraveném k odjezdu. Kotva byla vytažena a parník odplul.

Druhého dne ráno již zakotvil v přístavu antekirtském.

Paní Bathoryovou dopravili na břeh a pak do Artenaku. Na radnici pro ni připravili zvláštní pokoj. Marie se odstěhovala k Petrově matce a ošetřovala ji.

Petr Bathory měl znovu proč truchlit. Jeho matka zešílela za okolností, které mu zůstanou navždy tajemstvím. Snad by se dal vyvolat příznivý obrat u nemocné, kdyby poznali příčinu jejího šílenství. Ale ta byla neznámá a nebylo naděje, že by ji někdo odhalil.

Musí se vyléčit, řekl si doktor Antekirt a plně se věnoval nešťastné paní. Jeho námaha byla marná. Rozum paní Bathoryové zůstal nadále obestřen temnotou. Vzpomínka na minulost se jí nevybavila.

Hypnotismu nebylo možno použít, ačkoli Petr o to doktora Antekirta několikrát naléhavě žádal.

„Ne,“ vysvětloval doktor, „hypnotismus zde nemá smyslu, protože právě šílenci odolávají nejvíce jeho vlivu. Je to tak, Petře, že hypnoticky lze nahradit sice cizí vůli, ale jen u člověka, který má svou vůli vlastní. Tvá matka už nemá vůli, a proto by byl každý pokus bezvýsledný.“

„A přece nemohu připustit,“ odpověděl Petr, který se nevzdával naděje, „že by matka již nikdy nepoznala syna, kterého pohřbila a kterého tedy pokládá za mrtvého.“

„Ano, za mrtvého,“ dodal doktor Antekirt. „Snad… kdyby tě pokládala za živého… nebo kdyby byla přivedena před tvůj hrob a viděla tě vstávat z mrtvých…“

Doktor Antekirt se odmlčel a sledoval dále tuto myšlenku. Věděl, že jenom duševní otřes by u nemocné mohl přivodit uzdravení.

Pokusím se o to, řekl si.

A pak pověděl Petrovi, že jak doufá, paní Bathoryová se přece jen vyléčí.

A od toho dne přemýšleli, za jakých okolností by bylo možno onen pokus provést. Šlo o to, aby v paní Bathoryové vzbudili vzpomínky v situaci tak působivé a uchvacující, že by v její duši mohl nastat příznivý obrat.

Doktor Antekirt si vzal na pomoc Borika a Pescada. Požádal je, aby postavili podobný náhrobek, jaký se na dubrovnickém hřbitově klenul nad hrobkou rodiny Bathoryů.

Naštěstí na ostrovním hřbitově nedaleko Artenaku tyčila se pod zelenými stromy kaple podobná náhrobku na hřbitově dubrovnickém. Bylo třeba jen tu a tam něco doplnit, aby byla podoba ještě nápadnější.

Pak vložili do zdi desku z černého mramoru, na níž bylo vyryto jméno Štěpán Bathory a rok jeho smrti 1867.

Dne 13. listopadu bylo všechno hotovo a mohlo se přikročit k pokusu, při kterém paní Bathoryová možná nabude opět rozumu.

V sedm hodin večer vzala Marie vdovu za ruku a pomalu ji vedla městem ke hřbitovu.

Dovedla ji až k náhrobku. Ale paní Bathoryová nic nevnímala, ačkoli si při světle lampy mohla přečíst jméno svého muže, vyryté na mramorové desce. Když Marie a Borik, který je provázel, poklekli před hrobkou, mihl se v jejím zraku záblesk, ale hned uhasl.

Za hodinu se paní Bathoryová vracela do města a s ní všichni, kteří byli při tom pokusu.

Druhého dne a ve dnech následujících pokus opakovali. Petr se vzrůstajícím pohnutím sledoval další pokusy a téměř zoufal nad jejich nezdarem. Doktor Antekirt mu opakoval, že jen čas může být účinným pomocníkem. Zatím se nemohl odhodlat k vyvrcholení svých pokusů, dokud by paní Bathoryová nebyla dostatečně duševně připravena, aby snesla prudký a mocný dojem.

Při každé návštěvě hřbitova projevovala se u paní Bathoryové změna, která jim neušla. Jednou navečer, když Borik s Marií poklekli před kaplí, Petrova matka zůstala trochu za nimi. Teprve za chvíli se přiblížila, položila ruku na mříž a hleděla chvíli upřeně na desku osvětlenou světlem svítilny. Náhle odstoupila od náhrobku.

Marie k ní rychle přiskočila a zaslechla, že zašeptala jakési jméno. Poprvé po dlouhé době se rty paní Bathoryové otevřely.

Ale jak užasli, když jim Marie pověděla, jaké slovo pronesla.

Nebylo to jméno syna nemocné, nebylo to jméno Petrovo. Bylo to jméno Savino…

Nikdo nepochopí, jak bylo v té chvíli Petru Bathorymu. Nikdo nevylíčí, co se po tomto nečekaném obratu dálo v srdci doktora Antekirta. Doktor nepromluvil ani slova a nedal na sobě nic znát.

Pokus opakovali.

Tentokrát paní Bathoryová, jako by ji vedla neviditelná ruka, sama poklekla na stupeň před hrobkou. Sklonila hlavu, z prsou se jí vydral vzdech a z oka jí skanula slza. Ale ani jediné jméno nesplynulo s jejích rtů. Jistě už zase zapomněla na Savu.

Když však paní Bathoryovou odvedli domů, propadla neobvyklému rozčilení. Dosavadní klid ustoupil rozechvění. V jejím mozku začala pracovat jakási síla, která slibovala příznivý obrat…

Celou noc byla paní Bathoryová neklidná. Nemocná ze spánku opět pronesla několik slov, ale Marie jim nerozuměla. Bylo jisté, že se nemocné něco zdá. Byl to jen důkaz, že se jí vrací rozum a že se může vyléčit.

Paní Bathoryová poklekla před hrobkou

Doktor se příštího dne odhodlal učinit pokus za účinnějších okolností.

Paní Bathoryová byla krajně rozčilena po celý den 18. listopadu. Marie se tomu velmi divila a Petr, který dlouhou dobu pobýval u matčina lože, pociťoval jakousi šťastnou předtuchu.

Po jasném dni, jaké bývají obvyklé v zeměpisné poloze ostrova Antekirty, nastala noc, temná noc. Paní Bathoryová s Marií a Borikem vyšli o půl deváté z radnice.

Doktor Antekirt je následoval zpovzdáli s Ludvíkem Ferratem a Pescadem. Všichni čekali s napětím, jak dopadne nový pokus.

Několik pochodní rozžatých pod stromy vrhalo kolem sebe matné světlo. V dálce na artenackém kostele vyzváněli jako na pohřeb. Petr Bathory nebyl v tomto průvodu, který se zvolna ubíral ke hřbitovu. Odebral se na hřbitov již dříve a měl se objevit teprve v rozhodnou chvíli.

Asi v devět hodin došly paní Bathoryová a Marie na hřbitov. Nemocná se najednou vymkla z Mariiny ruky a spěchala ke kapli. Její průvodkyně jí nebránila.

Za hrobového ticha, přerušovaného toliko smutnými údery zvonu, stanula paní Bathoryová nehybně před kaplí.

Pak poklekla a sklonila hlavu. Bylo slyšet, že pláče… V té chvíli se zvolna otevřela mříže kaple.

V záři pochodní se objevil Petr, oděný jen bílým rubášem, jako by byl právě vstal z hrobu…

„Synu můj…! Synu můj!“ zvolala paní Bathoryová, rozepjala náruč a klesla v bezvědomí k zemi.

V její mysli ožily vzpomínky, probudila se v ní matka. Poznala své dítě. Doktor ji probudil z mrákot. Když nabyla vědomí, její oči se setkaly se zrakem synovým. Zvolala:

„Ty jsi živ…? Petře můj…! Živ…!“

„Ano, jsem živ a žiji pro tebe, maminko. Jsem živ a budu tě stále milovat.“

„I ji…“

„Ji…?“

„Ano, ji… Savu… I“

„Savu Toronthalovou?“ zvolal doktor Antekirt.

„Ne… Savu Sandorfovou.“

Po těchto slovech vytáhla paní Bathoryová z kapsy zmačkaný list. Bylo to psaní, které jí napsala před smrtí paní Toronthalová. Vdova podala psaní doktorovi.

Z psaní jasně vysvítalo, kdo je Sava…

Sava bylo ono dítě unesené z artenackého zámku.

Sava byla dcera Matyáše Sandorfa.

DÍL PÁTÝ

.

KAPITOLA PRVNÍ

MATIFOUŮV STISK RUKY

Jak již víme, chtěl Matyáš Sandorf přede všemi členy své osady, kromě Petra, zůstat doktorem Antekirtem. Až do té chvíle, kdy dokoná své dílo, chtěl zachovat tajemství své osobnosti.

Když paní Bathoryová náhle pronesla jméno jeho dcery, vší silou se ovládl a neprozradil své pohnutí. Srdce se mu však na okamžik zastavilo a málem by byl klesl na prahu kaple jako zasažen bleskem.

Jeho dcera žila.

A milovala Petra, který ji také miloval.

A on, Matyáš Sandorf, učinil vše možné, aby zpřetrhal pásky, které poutaly oba milující k sobě! Tajemství, které mu vracelo Savu, nebylo by bývalo nikdy odhaleno, kdyby paní Bathoryová nebyla nabyla jako zázrakem opět rozumu.

Co se vlastně stalo před patnácti lety v artenackém zámku?

Teď bylo všechno objasněno. Jediná dědička polovice statků hraběte Matyáše Sandorfa, jejíž smrt nebyla nezvratně zjištěna, byla unesena a odevzdána do rukou Silase Toronthala. Stalo se to v době, kdy se bankéř ubytoval v Dubrovníku, a paní Toronthalová musila vydávat Savu za svou dceru.

Ten plán si vymyslil Sarkany a provedla ho jeho družka Namira.

Sarkany věděl, že Savě připadne velké jmění, jakmile dosáhne věku osmnácti let. Stane-li se jeho ženou, lehce dokáže, aby byla uznána za dědičku Matyáše Sandorfa. To mělo být korunou jeho hnusného díla. Měl se stát pánem druhé poloviny artenackých statků. A nebyl ten hnusný plán dosud vykonán? Asi nikoli, protože Sarkany by si byl pospíšil využít výhod ze sňatku.

Jak doktor Antekirt nyní litoval svého jednání! Vždyť vlastně on to vše částečně zavinil tím, že Petrovi odepřel pomoc a ponechal Sarkanymu volnou ruku, a konečně i tím, že paní Bathoryové nevrátil syna, kterého vyrval smrti.

Ke kolika neštěstím by nebylo došlo, kdyby byl Petr žil u matky ve chvíli, kdy paní Bathoryové došel list od manželky bankéřovy!

Kdyby byl Petr věděl, že Sava je dcera hraběte Matyáše Sandorfa, byl by ji jistě ochránil před Sarkanym i Silasem Toronthalem.

Teď šlo o to zjistit, kde Sava žije. Jistě je v moci Sarkanyho, ale na kterém místě? A jak mu ji vyrvat?

Za několik týdnů měla dcera Matyáše Sandorfa dovršit osmnáctý rok. Do té doby podle soudního rozsudku neměla pozbýt nároků na dědictví po svém otci. Tato podmínka jistě pobádala Sarkanyho, aby ji všemi způsoby donutil k sňatku.

Bylo třeba stůj co stůj najít Savu a vrátit ji otci. Jméno dcery, spojené se jménem její matky Reny, bylo dáno jachtě Savarena, tak jako jiné doktorově lodi bylo dáno jméno rovinjského rybáře.

Paní Bathoryová byla událostmi na hřbitově velmi vysílena, ale jinak byla úplně vyléčena. Seděla ve svém pokoji, když vstoupil doktor Antekirt a její syn Petr.

Marie pochopila, že je záhodno ponechat všechny tři o samotě, a vyšla z pokoje.

Doktor Antekirt přikročil ke vdově a řekl:

„Paní Bathoryová, přijal jsem vašeho syna za vlastního. Je-li dosud mým synem jen z přátelství, učiním vše, aby se jím stal skutečně, aby si totiž vzal mou dceru… Savu…“

„Vaši dceru?“ s úžasem zvolala paní Bathoryová a povstala.

„Jsem Matyáš Sandorf.“

Paní Bathoryová rozepjala ruce a klesla synovi beze slova do náručí.

Petr jí několika slovy pověděl všechno, co dosud nevěděla.

Řekl jí též, že dva zrádci, Silas Toronthal a Španěl Carpena, jsou již v doktorově moci. Na svobodě je zatím jen třetí, Sarkany, který chce donutit Savu Sandorfovou, aby se stala jeho ženou.

Paní Bathoryová se brzy zotavila. Všichni tři vespolek pak uvažovali o Savě. Domnívali se, že Sarkany se nelekne žádného prostředku, aby Savu donutil k sňatku, který by mu dopomohl ke jmění hrabat Sandorfů. Uvážili vše důkladně a přiznali si, že záměry Sarkanyho jsou sice prohlédnuty, ale nikoli zmařeny.

Nejdřív musili nalézt Savu, i kdyby měli prohledat kdejaký kout světa.

Umluvili se, že si prozatím ponechají pro sebe tajemství, že doktor Antekirt je vlastně hrabě Sandorf. Kdyby se to tajemství prozradilo, vyšlo by najevo, že Sava je jeho dcera, a to by neprospělo chystanému pátrání.

„Ale kde je Sava…? Kde ji hledat?“ ptala se paní Bathoryová.

„Dovíme se to,“ odpověděl Petr, u něhož zoufalství bylo vystřídáno pevným odhodláním.

„Ano, dovíme se to,“ potvrzoval doktor Antekirt. „Neví-li Silas Toronthal, kam se uchýlil Sarkany, jistě alespoň ví, kde ten bídník ukryl mou dceru.“

„A ví-li to, musí to prozradit,“ řekl Petr Bathory.

„Ano, musí promluvit,“ dodal doktor Antekirt. „A to hned, okamžitě!“

Doktor Antekirt, paní Bathoryová a Petr už nesnesli déle nejistotu.

Doktor zavolal z radnice Ludvíka a nařídil mu, aby se spolu s Matifouem odebral do tvrze a přivedl Silase Toronthala.

Za čtvrt hodiny kráčel bankéř artenackými ulicemi. Matifou ho držel pevně za ruku.

Bankéř se tázal Ludvíka, kam ho vedou, ale nedostal odpověď. Při každém kroku trnul hrůzou, tím větší, že dosud nevěděl, kdo ho vězní. Pln obav vstoupil do radnice.

Před ním kráčel Ludvík Ferrato a Matifou mu stále svíral ruku. Silas Toronthal spatřil nejdříve Pescada a neviděl paní Bathoryovou a jejího syna, kteří ustoupili stranou.

A pak se octl tváří v tvář doktoru Antekirtovi, s kterým se marně snažil navázat v Dubrovníku styky.

„Vy…? Vy zde!“ zvolal překvapeně.

Hned se však vzpamatoval a řekl s vynuceným klidem:

„Tak tedy pan doktor Antekirt se mne zmocnil na francouzském území proti všemu právu a teď mě bezdůvodně vězní…“

„Snad proti právu, ale nikoliv proti spravedlnosti,“ odpověděl mu doktor.

„A co jsem vám učinil zlého?“ ptal se bankéř, jemuž přítomnost doktorova dodávala zřejmě jakési důvěry. „Ano, co jsem vám učinil?“

„To se ještě dovíte, až přijde čas,“ odpověděl doktor Antekirt. „Teď byste se měl nejdřív otázat, Silasi Toronthale, co jste učinil této nešťastné ženě…?“

„Paní Bathoryová!“ zvolal bankéř a zděšeně ustoupil před vdovou, která vykročila ze svého úkrytu.

„A jejímu synovi,“ pokračoval doktor.

„Petr… Petr Bathory!“

Silas Toronthal by byl jistě klesl, kdyby ho Matifou nebyl pevně podpíral. Petr Bathory, kterého měl za mrtvého a jehož pohřeb viděl na vlastní oči, stál teď před ním jako strašidlo, které vystoupilo z hrobu.

Nebylo divu, že Silas Toronthal byl zděšen. Počal si uvědomovat, že neunikne trestu za svou vinu. Chápal, že je ztracen.

„Kde je Sava?“ zeptal se náhle doktor Antekirt chvějícím se hlasem.

„Má dcera?“

„Nikoliv vaše dcera… Sava není vaše dcera… Sava je dcera Matyáše Sandorfa, kterého jste vy a Sarkany vydali na smrt, když jste ze ziskuchtivosti udali jeho i oba jeho společníky, Štěpána Bathoryho a Ladislava Zathmara.“

Po této obžalobě byl bankéř Toronthal úplně zdrcen. Doktor tedy nejen věděl, že Sava není jeho dcera a že je dcerou Matyáše Sandorfa, ale věděl též všechno o terstské zradě. Proti Silasi Toronthalovi vyvstala celá jeho hnusná minulost.

„Kde je Sava?“ opakoval otázku doktor Antekirt a jen stěží přemáhal rozčilení a hněv. „Kde je Sava, kterou váš spoluviník Sarkany dal unést před patnácti lety z artenackého zámku…? Kde skrývá ten bídník onu dívku? Vy znáte jistě to místo a musíte je prozradit…! Táži se vás naposled, kde je Sava?“

Doktorova slova byla rozhodná a hrozivá, ale Silas Toronthal neodpovídal. Pochopil, že to je prostředek k záchraně. Tušil, že doktor ušetří jeho život tak dlouho, dokud neprozradí své poslední tajemství, úkryt mladé dívky.

„Poslyšte,“ ujal se znovu slova doktor Antekirt, když nabyl zase klidu. „Poslyšte mě, Silasi Toronthale! Snad se domníváte, že jste povinen chránit svého spoluviníka, a myslíte, že byste ho uvedl v záhubu, kdybyste promluvil. Vězte tedy, že Sarkany vás zamýšlel úkladné zavraždit, aby si zajistil vaše mlčení, tak jako provedl pokus úkladné vraždy na Petru Bathorym v Dubrovníku… Ano…! V okamžiku, kdy se moji lidé zmocnili vaší osoby, chtěl se na vás vrhnout… Chcete ještě teď mlčet?“

Silas Toronthal byl stále přesvědčen, že jen mlčením se může zachránit, a neodpovídal.

„Kde je Sava…? Kde je Sava?“ zvolal opět doktor Antekirt, nechávaje se tentokrát zcela unést hněvem.

„Nevím… nevím nic,“ odpověděl Silas Toronthal s pevným odhodláním, že tajemství neprozradí.

Náhle však vzkřikl bolestí a marně se snažil vymknout Matifouovi.

„Milost…! Milost!“ volal.

Matifou totiž, snad bezděky, stiskl pevně jeho ruku a drtil ji v své dlani.

„Přestaňte!“ opakoval úpěnlivě Silas Toronthal.

„Chcete mluvit?“

„Ano… ano… Sava,“ přerývaně vyrážel ze sebe bankéř, „je ukryta v Tetuanu, v domě Namiry, Sarkanyho vyzvědačky.“

Silas Toronthal se marně snažil vymknout Matifouovi

Matifou pustil ruku Silase Toronthala a ruka klesla jako bez vlády.

„Odveďte vězně,“ nařídil doktor Antekirt. „Víme, co jsme chtěli vědět.“

Ludvík Ferrato vyvedl Silase Toronthala z radnice a dovedl ho zpátky do vězení.

Sava v Tetuanu!

Když doktor Antekirt a Petr Bathory před dvěma měsíci dleli v Ceutě, aby se zmocnili Carpeny, byli vzdáleni jen několik kilometrů od místa, kde Marokánka věznila mladou dívku.

„Petře, ještě v noci odjedeme do Tetuanu,“ rozhodl prosto doktor Antekirt.

KAPITOLA DRUHÁ

POZDĚ

V té době nevedla ještě dráha z Tunisu do Maroka. Chtěl-li se tedy doktor Antekirt dostat do Tetuanu co nejdříve, musil odplout na některé své rychlé lodi.

Ještě před půlnocí Elektrika 2 zvedla kotvy a zamířila přes Syrtský záliv. Na palubě byli doktor Antekirt, Petr Bathory, Ludvík Ferrato, Pescade a Matifou.

Sarkany Petra znal, ale ostatní nikoli.

Až přibudou do Tetuanu, podle okolností uváží, zda mají použít lsti nebo násilí.

Nejdříve však bylo nutné dostat se tam.

Cesta z Tunisu do Maroka měří asi dva tisíce pět set kilometrů. Elektrika 2 mohla největší rychlostí dorazit k cíli za padesát hodin. Dlouhá ocelová loď, o niž se vítr nemohl opírat, letěla vlnami jako šíp a nezastavilo ji ani nejprudší vlnobití.

Ještě před svítáním obeplula Elektrika 2 mys Bon a ve dnech 20. a 21. listopadu rozvinulo se před zraky cestovatelů rozkošné panoráma afrických břehů. Dosud nedošlo k žádné zvláštní příhodě.

Takový výkon ještě lodní stroj nedokázal. Kdo viděl Elektriku 2 plout podél pobřeží, jistě se domníval, že se dívá na nějakou báječnou loď.

V osm hodin večer vystoupili doktor Antekirt, Petr Bathory, Ludvík Ferrato, Pescade a Matifou na břeh při ústí malé řeky, kde jejich loď zakotvila.

Nějakých sto kroků dále nalezli karavanseraj, kde se jim nabídl průvodce, že je dopraví do města. Žádanou odměnu mu bez smlouvání přislíbili a hlouček se hned vydal na cestu.

V této části marockého území nehrozilo Evropanům žádné příkoří od domorodců nebo příslušníků potulných kmenů. Kraj je ostatně málo obydlen a půda jen místy obdělána.

Cesta se vinula rovinou s řídkým křovím. Byla vyznačena spíše kopyty soumarů než zřízena lidskou rukou. Po jedné straně se vinula řeka s četnými zátokami, z nichž se ozývalo skřehotání žab. Několik rybářských lodic kotvilo uprostřed proudu a jiné byly vytaženy na břeh. Na druhé straně cesty byl řetěz kamenitých kopců, který pomalu stoupal ke vzdálenějšímu pohoří.

Byla nádherná noc. Kraj se koupal v měsíčním světle, jež se odráželo od zrcadla řeky a propůjčovalo všem obrysům měkčí tvary.

V dáli se bělalo město Tetuan jako zářivá skvrna uprostřed mlh.

Arab vedl malý hlouček dobře. Dvakrát nebo třikrát se musili zastavit před osamělými strážními domky, z jejichž oken se dralo žlutavé světlo. Dva tři Marokáni vyšli vždy z domku se svítilnami a hovořili s průvodcem. Po několika slovech putovala společnost dále.

Doktor a jeho druhové nemluvili. Ponořeni v myšlenky, seděli na mezcích, které nechali kráčet podle jejich libosti. Soumaři znali dobře cestu a opatrně se vyhýbali překážkám.

Jen nejsilnější mezek zůstával stále pozadu. Nebylo divu. Nesl na hřbetě Matifoua.

Pescada napadlo, že by snad bylo vhodnější, aby Matifou nesl mezka než mezek takového obra.

V půl desáté se Arab zastavil před velkou zdí, nad níž se tyčily věže se střílnami.

Ve zdi byla nízká brána, bohatě zdobená arabeskami. Ze střílen nad ní zely příchozím vstříc jícny děl, podobající se krokodýlům spcím klidně ve svitu měsíce.

Brána byla již zavřena.

Musili vyjednávat s penězi v ruce. Konečně se brána otevřela a společnost vstoupila do úzkých a klikatých ulic, na mnohém místě překlenutých. Některé uličky byly uzavřeny dalšími bránami, jejichž otevření bylo třeba opět vymáhat kouzelnou mocí peněz.

Za čtvrt hodiny se dostali doktor Antekirt a jeho společníci konečně před noclehárnu, jedinou v městě. Zřídil ji jakýsi Žid. Jeho jednooká dcera obsluhovala hosty.

Hostinec, jehož malé pokojíky měly vesměs výhled do dvora, byl nepohodlný. Bylo to tím, že až do Tetuanu se odvažovalo jen málo cestujících. V městě se v té době zdržoval jen jediný zástupce evropských států, španělský konzul, a ten žil zcela odloučeně mezi několika tisíci domorodého obyvatelstva.

Doktor si toužebně přál dovědět se, kde je Namiřin dům, a hned se tam vypravit, ale na nic se nevyptával. Věděl, že musí jednat co nejopatrněji. Únosu Savy budou třeba bránit velké, ba přímo nepřekonatelné překážky. Když to doktor s Petrem dobře uvážili, rozhodli se vykoupit dívčinu svobodu penězi.

Brána byla již zavřena

Především nesměl doktora Antekirta nebo Petra poznat Sarkany, který je třeba zrovna v Tetuanu. V jeho rukou se Sava mohla proměnit v důležité rukojmí, kterého se jistě nebude chtít vzdát. Policie by se jich sotva zastala. Jak mohli v této dosud otrokářské zemi dokázat, že Sava není majetkem Namiřiným?

Domy v arabských městech jsou vždy téměř nepřístupně uzavřeny. Vstup do nich si nelze snadno vymoci. Neprospěl by valně ani zákrok mohamedánského soudce kádího, kdyby ovšem kádí byl k takovému zákroku ochoten.

Doktor Antekirt se tedy rozhodl, že bude střežit Namiřin dům, jakmile jej vypátrá, ale tak, aby nevzbudil nejmenší podezření.

Ráno se měl Pescade odebral na výzvědy s Ludvíkem Ferratem, který se na Maltě naučil dobře arabsky. Měli zjistit, kde bydlí Namira, jejíž jméno bylo v městě nepochybně dobře známo. Teprve pak bude rozhodnuto o vlastním podniku.

Elektrika 2 byla zatím ukryta v jedné z úzkých zátok a měla být stále připravena k odplutí.

Noc, která se pro doktora Antekirta a Petra Bathoryho nekonečně táhla, strávili všichni v chatrném hostinci.

Druhého dne Ludvík Ferrato a Pescade odešli do bazaru, v němž bylo již živo. Pescade znal Namiru. Spatřil ji asi dvacetkrát v Dubrovníku, když tam vyzvídala pro Sarkanyho. Možná že se s ní setká. Poněvadž ona neznala jeho, nemohlo se nic stát. Pak postačí, aby ji Pescade sledoval až k jejímu domu.

Hlavní tetuanské tržiště tvořila skupina nízkých a špinavých bud, krámků a baráků. Různobarvená plátna, napjatá na provazech, chránila je před slunečními paprsky. Všude po stranách byly stoly, na kterých byly vyloženy na prodej látky, turecké střevíce, sáčky na peníze, pláště, hliněné zboží, klenoty, náramky, prsteny i svítilny, krátce vše, co lze koupit v evropských městech v jednotlivých závodech.

Na bazaru bylo již plno. Kupující chtěli využít chladného jitra. Maurské ženy se zastřenými tvářemi, Židovky bez závojů, Arabové, Berbeři i Maurové procházeli se bazarem. Bylo tam i několik Evropanů. Ferratova a Pescadova přítomnost nebyla proto nijak nápadná.

Celou hodinu chodili bazarem, ale Namiru v té pestré společnosti nespatřili. Stejně tak nebylo nikde vidět Sarkanyho.

Ludvík Ferrato se vyptával několika polonahých hochů, kteří se potulovali bazarem. První mu nemohl dál žádoucí odpověď, až teprve dvanáctiletý berberský hošík cizince ujistil, že zná Marokánčin dům. Hned se nabídl, že tam Evropany dovede, když mu Ludvík vtiskl do ruky několik drobných mincí.

Všichni tři kráčeli potom spletí klikatých ulic, které se paprskovitě rozbíhají směrem k hradbám. Za deset minut došli do pusté čtvrti, kde bylo jen málo domů. Žádný dům neměl okna do ulice.

V té době doktor Antekirt a Petr Bathory čekali netrpělivě na jejich návrat. Již dvacetkrát měli chuť sami vyjít a pátrat po Savě.

Na bazaru bylo již plno

Sarkany a Marokánka však znali dobře Petra i doktora. Kdyby je spatřili v tetuanských ulicích, mohlo by je to postrašit a pohnout k tomu, aby unikli z jejich dosahu. Proto doktor i Petr zůstali raději v hostinci, ač je mučila netrpělivost i nejistota.

Bylo již devět hodin, když se Ludvík a Pescade vrátili do hostince.

Výraz jejich tváří jasně prozrazoval, že přinášejí špatnou zprávu.

A byla to zpráva skutečně neveselá. Sarkany a Namira spolu s mladou dívkou, kterou nikdo v Tetuanu neznal, odešli z města před pěti nedělemi a svěřili dům péči jakési stařeny.

Doktor Antekirt a Petr Bathory byli zdrceni. Tuto ránu neočekávali.

„Je jasné, proč odjeli,“ soudil Ludvík Ferrato. „Sarkany se jistě bál, že Silas Toronthal prozradí Savin úkryt ze msty nebo z jiné pohnutky.“

Pokud šlo jen o to, zmocnit se zrádce, doktor Antekirt nepochyboval, že úkol vykoná. Ale když teď šlo o jeho vlastní dceru, neměl již tolik důvěry.

Oba se shodli, že se musejí odebrat do Namiřina domu. Snad tam naleznou něco víc než památku na Savu. Možná že se nějak dovědí, kde teď Sava je. Stařena jim snad za dobrou odměnu podá zprávy, které jim umožní další pátrání.

Ludvík Ferrato hned zavedl doktora Antekirta a Petra Bathoryho do Namiřina domu.

Doktor, který mluvil arabsky jako rodilý Arab, vydával se za přítele Sarkanyho. Řekl, že náhodou přicestoval do Tetuanu a že by byl šťasten, kdyby při té příležitosti mohl promluvil s přítelem.

Stařena byla zpočátku nepřístupná, ale hrst zlaťáků ji povzbudila k ochotě a vlídnosti. Pak již odpovídala na otázky doktora Antekirta, který předstíral, že se vřele zajímá o jejího pána.

Stařena vysvětlovala, že ta mladá dívka se má stát ženou Sarkanyho. Bylo o tom rozhodnuto už dříve a k svatbě by bylo došlo v Tetuanu, kdyby nebylo onoho náhlého odjezdu.

Vyprávěla, že dívka od svého příchodu asi před třemi měsíci neopustila dům ani na krok. Sarkany sice říkal, že dívka je arabského původu, ale stařena se domnívá, že je to Evropanka. Viděla ji ostatně jen jednou, když náhodou Namira nebyla doma.

Více stařena nevěděla a na otázku, kam Sarkany odvedl Savu a Namiru, nemohla dát odpověď. Věděla jen tolik, že odcestovali před pěti nedělemi s karavanou, která se ubírala k východu. Od toho dne svěřili dům její ochraně, dokud se Sarkanymu nepodaří jej prodat. To nasvědčovalo tomu, že Sarkany se již nemíní do Tetuanu vrátit.

Doktor Antekirt klidně vyslechl odpovědi a klidně je překládal Petrovi. Celkem bylo jisté jen tolik, že Sarkany neodplul žádným parníkem a že také nejel železnicí, jejímž konečným cílem byl Oran.

Doktor Antekirt se sklonil k stojanu

Připojili se ke karavaně, která táhla na východ, ale kam?… Byla jejich cílem některá oáza v poušti, nebo směřoval Sarkany ještě dále do území polodivokých kmenů, kde by mu Sava byla vydána na milost i nemilost? Vypátrat to nebylo snadné. V severní Africe je stejně těžké najít stopu celé karavany jako jediného poutníka.

Doktor Antekirt dotíral dále na stařenu. Řekl, že dostal důležité zprávy, které by Sarkanyho zajímaly, protože se týkají právě tohoto domu.

Ale víc už ze stařeny nevytáhl. Bylo zřejmé, že stařena opravdu neví, kam Sarkany odcestoval.

Doktor Antekirt, Petr Bathory a Ludvík Ferrato si tedy alespoň vyžádali, aby si mohli prohlédnout dům, jehož všechny pokoje měly okna do čtvercového nádvoří.

Tak se celá společnost dostala i do pokojíku, v němž dříve bydlila Sava. Podobal se žalářní kobce. Kolik těžkých hodin prožila tam asi dívka v zoufalství, když jí odnikud nekynula pomoc!

Doktor Antekirt a Petr Bathory se beze slova rozhlíželi po pokojíku, ale zrakem hledali i nejmenší známku, jež by je mohla uvést na další stopu.

Náhle doktor Antekirt přistoupil k měděnému stojanu v koutě, který nesl svícen. Pod stojanem bylo pohozeno několik kusů opáleného, ale nikoliv úplně zničeného papíru. Psala snad Sava někomu? Byla snad překvapena náhlým odjezdem tak, že se odhodlala spálit psaní před odjezdem z Tetuanu? Nebo snad – a to bylo nejpravděpodobnější – psaní u Savy nalezl a zničil Sarkany nebo Namira?

Petr sledoval doktora Antekirta, když se sklonil k stojanu.

Na zbytcích papíru, které se pouhým fouknutím mohly proměnit v popel, bylo ještě několik černých tahů, zbytků písmen. Zřetelná byla neúplná slova: Pa… Bath…

Chtěla snad Sava psát paní Bathoryové, nevědouc o tom, že zmizela z Dubrovníka?

Za jménem paní Bathoryové bylo možno rozluštit ještě několik písmen, z kterých bylo zřejmo, že kdysi znamenala křestní jméno jejího syna. Petr dychtivě prohlížel zbytky papíru, nalezne-li ještě něco více… Ale marně. Jeho zakalený zrak nic nevnímal. Další slovo, které ještě bylo na zbytcích papíru a které mohlo vést k jiné stopě, nalezl doktor Antekirt.

„Tripolis!“ zvolal.

Tedy do Tripolisu, do své rodné země, kde by byl v úplném bezpečí, uchýlil se Sarkany. Do této země tedy mířila karavana, která odešla z Tetuanu před pěti nedělemi.

„Do Tripolisu,“ zvolal doktor Antekirt a hned se rozhodl.

Ještě ten den Elektrika 2 vyplula na moře.

Dostihl-li již Sarkany svého cíle, doktor Antekirt a jeho přátelé mohli právem doufat, že tam přibudou hned za několik dní po něm.

KAPITOLA TŘETÍ

SLAVNOST V TRIPOLISU

Planina, která se rozkládá za hradbami města Tripolisu, poskytovala dne 23. listopadu zvláštní pohled. Nikdo by nebyl uhodl, je-li to prostor úrodný nebo pustý. Po celé ploše byly totiž vztyčeny pestrobarevné stany, z jejichž vrcholů vlály prapory nebo praporce křiklavých barev. Chudší stany skýtaly pohled méně lákavý. Jejich zchátralá a spravovaná látka nejen nevábila oko, ale také málo chránila obyvatele před suchým jižním větrem, zvaným „gibly“.

Tu a tam stály na planině houfy koní s bohatými arabskými ozdobami a jinde bylo vidět oslíky, velké jako hafany, a hafany o nic menší než ti oslíci. Dále tu byli četní mezci, osedlaní arabským sedlem, které se tvarem podobá hrbolům velbloudího hřbetu.

Mezi davem se projížděli jezdci s koleny zdviženými téměř až k bradě, na zádech pušku a u pasu šavli. Nohy měli ve třmenech podobných tureckým trepkám. Jezdci vjížděli mezi ženy a děti a nedbali na to, zda někoho povalí nebo zraní.

Bylo tu i hojně domorodců skoro stejně oděných v šat zvaný „huly“. Muži i ženy byli v něm skoro k nerozeznání, vyjma toho, že muži měli záhyby volného pláště na prsou sepjaté měděnou sponou, kdežto ženy si jeho hořejším cípem pokrývaly hlavu tak, že jim bylo vidět jen levé oko.

Tento šat se mění podle třídy a zámožnosti. Chudí mají pouze tento plášť a pod ním nahé tělo, kdežto zámožnější mívají vespod kabátec a široké spodky, arabští boháči pak košile na okrajích vyšívané zlatem a svrchní šat, na němž lesk hedvábí závodí s leskem ozdob.

Planinu nepřeplňovali pouze Tripoliťané. Přímo před městem se tísnili kupci z Gadameše a ze Sokny, provázení svými otroky. Byli tu i četní Židé a Židovky, ženy s odhalenými obličeji a tlusté, jak se sluší v této zemi.

Nechyběli ani černoši. Přišli ze svých chat, vystavěných z rákosí a listí. Ti neměli na sobě mnoho látky, zato hojně skvostů, hrubě pracovaných měděných náramků, náhrdelníků ze zvířecích zubů a stříbrných prstenů v uších i v nose. Bylo vidět také domorodce z pobřeží Velké Syrty, jimž datlovník, na jejich území hojný, poskytuje chléb i víno.

Mezi touto směsicí Maurů, Berberů, Turků, Arabů i Evropanů se vážně procházeli pašové, šejkové a kádíové, krátce hodnostáři města, kteří si vyšli mezi davy prostého lidu. Ten se pokorně a ochotně rozestupoval před tasenými šavlemi vojínů nebo holemi strážců, když se se vznešenou lhostejností blížil guvernér této turecké provincie, která tehdy náležela pod svrchovanost cařihradského sultána.

V tripolském území bylo více než milión pět set tisíc obyvatel, z toho šest tisíc vojínů.

Město Tripolis samo mělo pouhých dvacet až dvacet pět tisíc obyvatel. V tento den se však jejich počet nejméně zdvojnásobil, protože tu byl nával zvědavců, kteří sem přispěchali ze všech koutů tripolského území.

Návštěvníci si nehledali útulek přímo v městě. Hradbami obehnaný prostor města nebyl by všechny ty lidi pojal. Nebylo pro ně místa ani ve čtvrti sousedící s přístavem, kde byly budovy konzulátů, ani ve čtvrti východní, kam se uchýlilo židovské obyvatelstvo.

Ale planina před městem byla dost rozsáhlá, aby pojala všechny diváky, kteří přišli na „čapí slavnost“, již odedávna konanou ve východních zemích afrických. Planina, kus to Sahary se žlutým pískem, po kterém se často při východních větrech rozlévá moře, obklopuje město ze tří stran a je široká asi kilometr.

Od této planiny se na jihu živě odráží Menchijská oáza s běloskvoucími domky, se zahradami, s lesy oranžovníků, citroníků a datlovníků, s antilopami, gazelami a plameňáky. V oáze bydlí nejméně tři tisíce lidí.

Za oázou byla poušť, která se nikde v Africe tak neblíží ke Středozemnímu moři jako zde. Byla to poušť s nesmírnou hladinou písku, který vítr rozvinuje stejně snadno jako povrch moře, byl to libyjský písečný oceán, jemuž nechybějí ani mlhy tvořené drobnohlednými zrnéčky písku.

Území tripolské, velké asi jako Francie, rozkládá se mezi Tunisem, Egyptem a Saharou. Jeho pobřeží měří asi tři sta kilometrů.

Tedy do této země, jedné z nejméně známých v Africe, uchýlil se Sarkany, když odešel z Tetuanu. Jako rodák z Tripolisu, kde prováděl své prvé pokusy žít na útraty druhých, vrátil se vlastně domů. Kromě toho byl, jak jsme už řekli, spřátelen s mnoha náčelníky sekly Senussiů a mohl se spoléhat na jejich ochranu. Sloužil jim i za svého pobytu v cizině a obstarával pro ně nákup zbraní. Proto když přibyl do Tripolisu, mohl se ubytovat v domě Sidi Hazama, náčelníka Senussiů v okrese tripolském.

Po únosu Silase Toronthala, který si dosud nedovedl vysvětlit, opustil Sarkany Monte Carlo. Několik tisíc franků, které si zadržel z posledních výher a které z opatrnosti nevsadil, stačilo mu na cestovní výlohy. Zbyla mu ještě slušná částka.

Obával se, že Silas Toronthal se mu bude ze zoufalství mstít a odhalí jeho minulost nebo prozradí Savin úkryt. Bankéř totiž dobře věděl, že Sava byla dopravena do Tetuanu, kde ji střeží Namira. A Tetuan byl příliš blízko Ceuty.

Proto Sarkany tak brzo opustil Maroko a odvedl s sebou i Savu.

Dobrodruh jednal opravdu velmi rozvážně a opatrně. Silas Toronthal skutečně prozradil, kde je Sava ukryta.

V Tripolisu měl Sarkany dost prostředků k jednání i k obraně. Jak doktor Antekirt dobře pochopil, nemohl Sarkany cestovat parníkem nebo železnicí, poněvadž by se tím vydával v nebezpečí. Proto raději cestoval s karavanou Senussiů, která se ubírala na slavnost do Tripolisu.

Karavana se brala podél severní africké pouště a bez příhod dorazila k cíli.

V Tripolisu byla Sava vydána svému únosci na milost a nemilost. Ale její pevné rozhodnutí se nezměnilo a její odpor nebyl zlomen. Hrozby Namiřiny a hněv Sarkanyho na ni nijak nepůsobily.

Při odchodu z Tetuanu bylo v karavaně asi padesát osob rozdělených ve skupiny a vojensky organizovaných. Jejich počet však stále rostl, neboť se přidávali noví a noví poutníci, takže karavana čítala již tři sta osob, když se dostala k tuniskému pobřeží. Odtamtud byla už cesta snadná a dne 20. listopadu dorazila po šestinedělní cestě k cíli.

V době tedy, kdy v Tripolisu byla pořádána „čapí slavnost“, byli Sarkany a Namira teprve tři dny hosty Sidi Hazama; jeho obydlí bylo nyní Savě Sandorfové vězením.

Toto obydlí, ovládané štíhlým minaretem, bylo obehnáno zdmi se střílnami, s terasami a cimbuřími. Vedla do něho jen úzká branka, takže se podobalo malé pevnosti.

Byla to skutečně tvrz, ležící mimo obvod města na konci písčité pláně a na kraji Menchijské oázy. Zahrady domu sahaly již na území oázy. Vnitřek domu byl vystavěn po arabském způsobu, ale měl trojí nádvoří. Kolem těchto nádvoří byly galerie a sloupy. Z galerií se vcházelo do komnat, mnohdy nádherně zařízených a opatřených skvostným nábytkem. Dům chránily vysoké zdi. Uvnitř se skrývalo dost četné služebnictvo, které mohlo dům úspěšně hájit jak proti nájezdníkům, tak i proti tripolským úřadům, které se mnohdy dostaly do rozporu se Senussii.

Celkem bylo v této době v obydlí Sidi Hazama asi padesát stoupenců sekty Senussiů, dobře vyzbrojených pro útok i na obranu. Branka domu byla pevně uzavřena. Prolomit ji nebylo snadné, a i kdyby se to podařilo, bylo téměř nemožné dostat se dál.

Sarkany tedy nalezl u Sidi Hazama spolehlivý a bezpečný úkryt. Zde chtěl dokonat své hanebné dílo.

Sňatek se Savou mu měl zajistit nárok na značné jmění, a bude-li třeba, mohl spoléhat na podporu sekty Senussiů, která měla zájem na tom, aby jeho plán byl korunován úspěchem.

Zmíněná „čapí slavnost“ měla přispět také ke zdaru věci Senussiů, o čemž tripolské úřady nijak nepochybovaly. Při slavnosti měli členové sekty obdržet pokyny, jak se soustředit v území a vytvořit stát námořních lupičů, který by byl podřízen autoritě zvoleného kalifa.

Okolnosti byly tomuto plánu příznivé, neboť právě v Tripolisu a v okolí bydlilo nejvíce přívrženců této sekty.

Mezi davy domorodců se při „čapí slavnosti“ procházeli tři cizinci, v nichž však nikdo pod krojem Arabů nepoznal Evropany. Nejstarší z nich nosil tento kroj tak přirozeně, že se to dalo vysvětlit jen vžitým zvykem.

Byl to doktor Antekirt a jeho průvodci byli Petr Bathory a Ludvík Ferrato.

Pescade a Matifou zůstali v městě a konali jakési přípravy. Neměli se objevit dříve, dokud nepřikročí k vykonání svěřeného úkolu.

Elektrika 2 teprve před čtyřiadvaceti hodinami zakotvila v úkrytu skalisk, která v tripolském přístavu tvoří přirozenou přístavní hráz.

Trať z Tetuanu urazila právě tak rychle, jako když tam jela. Cestou zakotvila jen na tři hodiny, a to proto, aby si cestující opatřili arabský kroj. Pak loď okamžitě odplula, takže ji v Numidském zálivu nikdo ani nezpozoroval.

Když doktor Antekirt a jeho společníci vystoupili v Tripolisu na břeh – nestalo se tak přímo v přístavu, nýbrž opodál na skalnatém pobřeží – nebylo to pět Evropanů, nýbrž pět Orientálců, jejichž kroj nemohl vzbudit pozornost žádného domorodce.

Petr Bathory a Ludvík Ferrato, kteří tomu šatu nepřivykli, byli by snad bystrému pozorovateli nápadní, ale Pescade a Matifou, kteří se při svých představeních často přestrojovali, nebyli nezvyklým šatem nijak přivedeni do rozpaků.

Elektrika 2 se mohla snadno ukrýt v nenavštěvované zátoce, kde byla stále připravena k okamžitému odplutí.

Když doktor Antekirt a jeho společníci vystoupili na břeh, dali se směrem k městu a brzy se octli v jeho úzkých ulicích. První hostinec, na který narazili – výběr byl stejně nepatrný –, úplně jim vyhovoval na těch několik dní nebo snad jen hodin, které v něm měli zůstat. Počínali si jako nezámožní lidé. Vydávali se za tuniské kupce, kteří se na obchodní cestě po Tripolisu přišli podívat na „čapí slavnost“.

Poněvadž doktor Antekirt mluvil arabsky úplně dokonale, nemohl se ani řečí prozradit.

Majitel hostince přijal cestující velmi vlídně, zřejmě potěšen, že se u něho ubytovali. Byl to vysoký, statný muž, velmi hovorný. Při rozhovoru s ním získal doktor Antekirt záhy zprávy, které ho zajímaly.

Nejdříve se dověděl, že před několika dny přibyla karavana z Maroka a v té karavaně že byl i Sarkany, známý v celém Tripolisu, a že se ubytoval v domě Sidi Hazama.

Doktor Antekirt, Petr Bathory a Ludvík Ferrato se za několik hodin vmísili mezi dav na planině. Procházeli se sem a tam a pozorovali Hazamův dům na okraji oázy. Tam tedy byla vězněna Sava Sandorfová.

Od té doby, co doktor Antekirt zavítal do Dubrovníka, otec a dcera si nikdy nebyli tak blízko. V této chvíli je však dělily neproniknutelné zdi.

Petr Bathory by byl jistě ochoten jednat se Sarkanym o vydání Savy a Matyáš Sandorf by se byl jistě zřekl celého jmění, kdyby tím Savu osvobodil. Ale nezapomínali, že jejich povinností je vykonat zároveň i pomstu na zrádci Štěpána Bathoryho a Ludvíka Zathmara.

Překážky, které jim bránily osvobodit Savu a unést Sarkanyho, byly téměř nepřekonatelné. Násilí by nic nezmohlo; zbývala jen lest. A ke lsti jim mohla poskytnout nejlepší příležitost zítřejší slavnost.

Na tom se zakládal jejich plán, který projednal předešlého večera doktor Antekirt s Petrem a Ludvíkem. Vlastním původcem plánu byl Pescade. Tento hodný muž dobře věděl, že dává život v sázku, ale nedbal toho. Při jeho odvaze a obratnosti bylo pravděpodobné, že se plán podaří.

Proto doktor Antekirt, Petr a Ludvík schválili jeho nápad a příštího dne ve tři hodiny se odebrali na planinu, odkud mohli pozorovat dům Sidi Hazama, zatímco Pescade a Matifou se připravovali k činu, který je mohl stát krk.

V tu hodinu bylo na planině poměrně klidno proti ruchu, jaký nastává večer za svitu nesčetných pochodní.

Mezi davem bylo těžko rozeznat členy Senussiů, kteří si pouhými pokyny a posunky sdělovali rozkazy svých náčelníků.

Ale je záhodno seznámit čtenáře s pověstí, která dala vznik „čapí slavnosti“. Ta je dosud velkým lákadlem pro mohamedánské obyvatelstvo.

V Africe žil prý kdysi kmen Džinů, kteří pod jménem Bulhebrové sídlili na rozsáhlém území na okraji pouště. Byl to početný a mocný kmen špatné pověsti. Byl bojovný a úskočný, nespravedlivý a panovačný. Žádný africký panovník ho nedokázal zkrotit.

A stalo se jednou, že Džiny se pokusil polepšit prorok Sulejman. Poslal k nim jednoho ze svých učedníků, aby jim kázal o lásce k dobru a opovrhování zlem. Byla to zbytečná práce a marná snaha.

Divoké hordy posla zajaly a usmrtily ho.

Džinové byli tak odvážní proto, že věděli, že nikdo se neodváží pustit se s nimi v boj. Domnívali se také, že nikdo nebude moci oznámit Sulejmanovi, jak naložili s jeho poslem, ale mýlili se. V zemi žil velký počet čápů. Jak je známo, jsou čápové dobromyslní, důvtipní a šlechetní, neboť jak vypráví legenda, nikdy nebydlí v kraji, jehož jméno je vyraženo na penízi, poněvadž peníze jsou původcem všeho zla a pro člověka nejmocnějším lákadlem, které vede do propasti zlých vášní.

A tito čápové, vidouce ukrutnou nespravedlivost Džinů, slétli se na poradu a vyslali posla k proroku Sulejmanovi se zprávou, aby vykonal spravedlivou pomstu nad vrahy svého mučedníka.

Když prorok obdržel tuto smutnou zprávu, vyslal jednoho ptáka, který mu sloužil jako posel, do afrických končin, aby svolal všechny čápy.

Rozkaz byl vykonán a nesčetné množství čápů se shromáždilo před prorokem Sulejmanem. Legenda vypráví, že tvořili tak obrovský mrak, že zastínili celou zemi.

Každý pták pak vzal do zobáku kámen a letěl k území Džinů. A z výše kamenovali zlý lid, jehož duše jsou na věky věků uzavřeny v nitru země pod Libyjskou pouští.

Památka této bájné události se slaví jakožto „čapí slavnost“. Několik set čápů uzavřou do velkých sítí, roztažených na planině. Čápové stojí na jedné noze a očekávají chvíli, kdy budou zproštěni pout. Zatím klapou stále zobáky, až se všude rozléhá podivný hřmot.

Na dané znamení pak vzlétnou do volného prostoru, vznesou se do výše a spouštějí dolů lehké hroudy za jásavého pokřiku a ohlušující střelby z pušek.

Tu a tam se projížděli tryskem jezdci

Pescade se dověděl o programu slavnosti a právě ten ho přivedl na nápad, že by ho mohl využít k uskutečnění doktorova záměru. Byla to vhodná chvíle, kdy snad bude moci vniknout do domu Hazamova.

Jakmile zapadlo slunce, rána z děla dala znamení, na které davy na planině tak netrpělivě čekaly.

Doktor Antekirt, Petr Bathory a Ludvík Ferrato byli zprvu ohlušeni divým pokřikem, který se ozýval ze všech stran, a oslepeni září tisíců mihotavých plamenů pochodní.

Když se ozvala rána, mnoho lidí ještě večeřelo. Zde pekli skopce nebo připravovali kuře s rýží pro Turky, tam se v oleji vařilo maso pro zámožnější Araby a jinde prostá ječná kaše pro chudáky, v jejichž kapsách je více mincí měděných než zlatých. Ale všude byl nadbytek nápoje „lagby“, připravovaného z datlí a velmi opojného.

Za několik minut po ráně z děla všichni přítomní, muži, ženy i děti, Turci, Arabové i černoši, začali řádit jako pominutí. Jejich křik a vřava přehlušovaly zvuk nástrojů domorodých hudebníků.

Tu a tam se projížděli tryskem jezdci a vystřelovali do výšky z dlouhých pušek, jinde vybuchovaly ohňostroje a vrhaly do vzduchu svazky plamenů a paprsků. Všude křik, jásot a nevylíčitelná vřava.

Tu při zvuku bubínku černoch, oděný v pitvornou masku, pobízel k tanci asi třicet černých druhů, skákajících uprostřed kroužku černošek, které jim tleskotem dlaní dávaly takt.

Jinde opět si derviši v nejvyšším náboženském zanícení rozdírali kůži a ovíjeli se hady, kteří je kousali do rtů i tváří.

Největší davy lidu se však neobyčejně chvatně valily k domu Hazamovu, jako by je tam lákalo nějaké nevídané divadlo.

Byli tam dva muži, jeden obrovský a druhý malý, dva akrobaté, jejichž výkony, svědčící o síle a obratnosti, budily nejhlučnější pochvalu u zástupů, které se kolem nich shlukly do čtverhranu. Byli to Pescade a Matifou.

Pro své představení si zvolili prostor vzdálený jen několik kroků od Hazamova domu. Oba se vrátili k svému řemeslu. Arabský kroj si ozdobili třásněmi a tretkami a sklízeli pravé výbuchy nadšené pochvaly a potlesku.

„Nezrezavěly ti údy?“ ptal se Pescade Matifoua z opatrnosti.

„Ale kde, hochu,“ odpovídal Matifou s jistotou.

„A nezhrozíš se ani nejsmělejšího kousku, abys nadchl ty hlupáky?“ ptal se dále mužík.

„Já… a bát se!“

„I když budeš musit kousat oblázky a požírat hady?“

„Vařené?“ ptal se Matifou.

„Ne… syrové.“

„Syrové?“

„A živé,“ dodal Pescade poťouchle.

Matifou vztyčil do výše tyč i s Pescadem

Matifou se zatvářil tak, že bylo jasné, že pomyšlení na toto jídlo v něm neprobudilo nijak zvláštní chuť, ale byl odhodlán požírat i hady, kdyby to bylo opravdu nutné.

Doktor Antekirt, Ludvík Ferrato a Petr Bathory se vmísili mezi diváky a nespouštěli z obou druhů oči.

Matifouovi údy neochably. Nepozbyl ničeho ze své podivuhodné síly. V malé chvíli válelo se na zemi pět nebo šest silných a svalnatých Arabů, kteří se odvážili zápasit s ním.

Pak přišly na řadu kejklířské kousky, které naplňovaly Araby údivem, zvláště když rozžaté pochodně létaly z rukou Pescadových do Matifouových, opisujíce rozmanité křivky.

Obecenstvo se však nedalo jen tak snadno uspokojit. Mezi diváky byl totiž značný počet polodivokých Tuáregů, jejíchž síla a obratnost se rovná obratnosti zvířat jejich domoviny. Ale Matifou byl ve svém výkonu nedostižitelný a nemusil se obávat žádného soka. Předvedl poslední kousek, který uvedl v nadšení všechny diváky, počítajíc v to i Tuáregy. Ten kousek se často ukazuje v evropských divadlech, ovšem zdejším divákům nebyl znám. Matifou totiž uchopil tyč, dlouhou asi osm až devět metrů, a držel ji pěstmi na prsou ve svislé poloze. Pescade se pak s opičí čilostí vyšplhal na hořejší konec tyče a prováděl tam nejsmělejší cviky. Konec tyče se prohýbal tak, že se obecenstvo až zajíkalo úděsem.

Matifou však stál bez pohnutí jako skála a jen výkyvy paží udržoval rovnováhu tyče i břemene. Nikdo nepozoroval, že zcela pomalu, pomaloučku ustupuje ke zdi Hazamova domu.

Když se octl těsně u zdi, prudkým pohybem, který měl dokázat skutečnou obrovitost jeho síly, vztyčil do výše tyč i s Pescadem, který na druhém konci tyče zaujal postavení vítězného umělce, posílaje obecenstvu vzdušné polibky.

Davy Arabů a černochů hlučely, tleskaly a dupaly. Žádný Tuáreg by to nikdy nedokázal.

V té chvíli zaduněla druhá rána z děla v tripolské tvrzi. Na toto znamení stovky čápů vypuštěných ze sítě vzlétly do výše a pravé krupobití kaménků počalo padat mezi diváky. To byl vrchol slavnosti. Diváci se rozjásali tak, že to vypadalo, jako by všechny blázince Starého světa byly dopravily své chovance na pláň před Tripolisem.

Po celou tu dobu dům Sidi Hazama zůstal uzavřen a ani jediný ze Senussiů se neobjevil v brance nebo na terase.

Ale jaký zázrak se to stal!

V okamžiku, kdy pochodně uhasínaly a čápi se rozptylovali ve výšinách, Pescade zmizel, jako by vzlétl do oblak s věrnými ptáky proroka Sulejmana.

Co se s ním vlastně stalo?

Jak se zdálo, Matifoua tato otázka nijak neznepokojovala. Vymrštil tyč do výše, opět ji zachytil a počal š ní rychle točit a mávat jako kapelník taktovkou. Pescadovo zmizení se všem jevilo jako obyčejný kejklířský kousek.

Ale diváci byli tímto vyvrcholením nadšeni a projevili své uspokojení mohutným výkřikem pochvaly, který zalehl daleko do oázy. Nikdo z nich nepochyboval, že obratný akrobat zmizel ve vzduchu, že odlétl s čápy.

KAPITOLA ČTVRTÁ

DŮM SIDI HAZAMA

Bylo téměř devět hodin večer.

Střelba, hluk, hudba, výkřiky – vše rázem utichlo. Davy lidu se začaly rozcházet. Někteří se vraceli do Tripolisu, jiní se na noc odebrali do oázy nebo do sousedních vesnic. Za hodinu byla pláň před Tripolisem prázdná a tichá.

Stany byly strženy, černoši a Arabové byli již na cestě k domovu do různých končin tripolských, kdežto Senussiové putovali k Benghází, aby tam soustředili své síly. Jen doktor Antekirt, Petr Bathory a Ludvík Ferrato neodcházeli. Když zmizel Pescade, postavili se na stráž přímo pod zdi Sidi Hazamova domu.

Ve chvíli, kdy Matifou zdvihl tyč nejvýše, Pescade se mohutným skokem vymrštil a dopadl na okraj jedné terasy přímo pod minaretem, který čněl nad domem.

Ve tmě ho nikdo neviděl ani z druhého dvora, kde se shromáždilo hodně Senussiů. Někteří spali a jiní bděli.

Pescade si nemohl stanovit podrobný plán, protože to záleželo na mnoha nahodilých okolnostech. Nevěděl, jak je dům rozdělen, kde je dívka vězněna, zda je sama či střežena a zda může utéci.

Spoléhal jen na náhodu.

Při tom odvážném skoku si řekl:

Především se musím dostat k Savě Sandorfové, ať už násilím nebo lstí. Nebude-li moci jít se mnou ihned, bude aspoň dobré, když se doví, že Petr Bathory je živ a čeká dole u zdi spolu s doktorem Antekirtem, aby jí přispěl na pomoc. Bude-li nutno útěk odložit, alespoň odolá hrozbám. Je ovšem možno, že mě někdo zahlédne, než se k ní dostanu. Ale budu mít vždycky dost času, abych si vymyslil něco jiného.

Pescade přelezl zábradlí. Nejprve rozvinul tenký, zauzlený provazec, který skrýval pod šaty. Jeden konec provazu přivázal k zábradlí tak, že druhý konec dosahoval až k zemi. Učinil tak z opatrnosti pro každý případ a byla to opatrnost jistě nutná.

Potom si Pescade lehl celou délkou těla na okraj zdi. V této poloze vyčkával bez jediného pohybu. Jestliže ho lidé Sidi Hazama zahlédnou, přijdou brzy na terasu a pak bude moci použít k záchraně jen provazu, který měl posloužit k Savině útěku.

V domě Sidi Hazama vládlo úplné ticho.

Pescade se doplazil až k minaretu

Ani Sidi Hazam, ani Sarkany, ani jejich lidé se nezúčastnili „čapí slavnosti“, a tak se branka domu od východu slunce neotevřela.

Po několikaminutovém čekání doplazil se Pescade až k minaretu. Schodiště, které vedlo na věž minaretu, ústilo dole na nádvoří.

Dveřmi z minaretu na terasu se zároveň vcházelo po schodišti do vnitřního dvora. Ale dveře byly uzavřeny závorou a otevřít se daly jen tak, že by se do nich navrtal otvor.

Pescade by se byl o to hned postaral. Měl v kapse nůž s nebozízkem i s jinými nástroji od doktora Antekirta a ten by mu teď byl výtečně posloužil.

To by však dlouho trvalo a neobešlo by se to bez hluku. Ostatně ani toho nebylo třeba.

Devadesát centimetrů nad terasou bylo ve zdi minaretu okénko ve tvaru střílny. Okénko bylo úzké, ale Pescade byl drobný a mrštný jako kočka, která se protáhne všude, kudy prostrčí hlavu.

Pokusil se prolézt okénkem a brzy se mu to podařilo. Zaplatil to jen několika odřeninami na ramenou.

Matifou by něco takového nedokázal, řekl si s uspokojením.

Řídě se hmatem, sestoupil ke dveřím a nadzvedl závoru, aby měl volnou cestu, kdyby se tamtudy vracel.

Pak slezl po točitém schodišti uvnitř minaretu, spíše šplhaje než se opíraje o dřevěné schody, které mohly snadno zapraskat. Když se dostal dolů, octl se před druhými dveřmi a lehce je otevřel.

Dveře vedly na galerii, která obklopovala první dvůr. Ústilo do ní mnoho pokojů. Na schodech a v minaretu byla úplná tma, v nádvoří bylo jasněji.

Ale nikde nebylo vidět jediné světélko a všude vládlo nerušené ticho.

Uprostřed dvora byla okrouhlá nádrž s vodotryskem a kolem ní rostly keře. Jejich hustá zeleň tvořila kolem nádrže malý lesík. Pescade šel po špičkách po galerii a před každými dveřmi se zastavil. Zdálo se, že pokoje nejsou obydleny.

Ale za jedněmi dveřmi zaslechl Pescade zřetelně lidské hlasy. Couvl. Rozeznával hlas. Ano, byl to hlas Sarkanyho, který několikrát zaslechl v Dubrovníku. Přistoupil ke dveřím, položil na ně ucho, ale nerozuměl ničemu.

V té chvíli se ozval silnější zvuk a Pescade měl zrovna čas, aby seskočil s galerie a skryl se v křoví u nádrže.

Ze dveří vyšel Sarkany. Doprovázel ho jakýsi Arab vysoké postavy.

Naneštěstí jim Pescade nerozuměl, protože neuměl arabsky.

Utkvěla mu jen dvě slova, a to jméno Sidi Hazam a jméno ostrova Antekirty; oba je několikrát opakovali.

To je divné, řekl si v duchu Pescade, že mluví o Antekirtě… Zamýšlejí snad Sidi Hazam, Sarkany a ostatní tripolští lupiči napadnout náš ostrov…? A já nerozumím ani zbla z toho, co si ti dva výtečníci právě povídají!

Skryl se v křoví u nádrže

Pescade se snažil zachytit ještě další slovo, když se Sidi Hazam a Sarkany blížili k nádrži. Noc byla temná a nemohli ho zpozorovat.

Kdyby tak byl Sarkany na dvoře sám, pokračoval Pescade v samomluvě, mohl bych se na něho vrhnout a zneškodnit ho… Ale to by nezachránilo Savu Sandorfovou a pro tu jsem vlastně zde! Tak jen trpělivost, hochu! Na Sarkanyho dojde později.

Rozhovor Sidi Hazama a Sarkanyho trval asi dvacet minut. Několikrát padlo i jméno Savino, a to ve spojení s arabským slovem, o němž Pescade věděl, že značí zasnoubení.

Sidi Hazam znal tedy záměry Sarkanyho a byl ochoten pomáhat mu k jejich uskutečnění.

Oba mužové vyšli pak dveřmi v rohu dvora, které spojovaly tuto část domu s jiným křídlem.

Jakmile oba zmizeli, Pescade se připlížil zpět na galerii a zastavil se u dveří, z nichž prve oba mužové vyšli. Otevřel je a octl se v úzké chodbě. Kráčel opatrně vpřed, hmataje po zdi.

Na druhém konci byla jiná galerie, z které se vcházelo do druhého dvora.

Vnikalo tam dost jasné světlo a nebylo radno odvažovat se dále, protože tam doléhal hluk hlasů.

Pescade chvíli váhal. Hledal komnatu, v níž byla uvězněna Sava, ale mohl ji nalézt jen čirou náhodou.

Na druhém konci dvora zazářilo náhle jasné světlo. Jakási žena s ozdobnou arabskou svítilnou v ruce vyšla z komnaty v protějším rohu a kráčela po galerii.

Pescade okamžitě tu ženu poznal – byla to Namira.

Marokánka šla bezpochyby do dívčiny komnaty. Pescade přemýšlel, jak ji stopovat a zejména jak to zařídit, aby prošla kolem něho a nezpozorovala ho.

Nejbližší chvíle měla rozhodnout o osvobození Savý Sandorfové.

Namira se blížila.

Její svítilna, visící téměř u země, ozařovala jasně mozaikové dláždění, zato hořejšek se stápěl ve tmě. Marokánka měla přejít přímo kolem něho. Pescade nevěděl, co počít, když tu mu paprsek svítilny prozradil, že hořejšek galerie je ozdoben prolamovanými arabeskami.

Mžikem se vyšplhal po prostředním sloupu, zachytil se jedné ozdoby a vyšvihl se na ni.

Namira prošla pod ozdobou, aniž ho zpozorovala. Po několika krocích se octla na protější straně galerie. Tam otevřela jedny dveře.

Oslňující světlo se rozlilo dvorem a okamžitě zmizelo, jakmile se dveře za ní zavřely. Pescade přemýšlel.

Namira tedy vstoupila do onoho pokoje, řekl si. Podle toho jasného světla je zřejmé, že tam Sava Sandorfová není. Spíše šla od ní a Savin pokoj je asi někde v onom koutě. Musím se o, tom přesvědčit.

Chvíli ještě čekal.

Světlo ve dvoře sláblo a hukot hlasů se změnil v pouhé mumlání. Nastala chvíle, kdy se Hazamovo služebnictvo ukládalo k odpočinku.

Okolnosti Pescadovi přály a bylo třeba jednat, poněvadž v této části domu asi brzy zavládne úplné ticho, jak Pescade soudil.

Pescade se dal opatrně na postup. Po galerii obešel dvůr, až se dostal do protějšího rohu ke dveřím, z kterých vyšla Namira.

Pescade je otevřel; nebyly zavřeny. Ve světle kahance, visícího někde v síni, rychle přehlédl místnost.

Několik pokrývek a drapérií, splývajících se stěn, koberce na podlaze, polštáře, nízký stůl se zbytky večeře a pestrý divan, to vše spatřil Pescade takřka jediným pohledem.

Vstoupil a zavřel za sebou dveře.

Na pohovce ležela ženská postava zahalená v pokrývku, do které se Arabové obyčejně zavinují od hlavy až k patě.

Byla to Sava Sandorfová.

Pescade ji okamžitě poznal; několikrát ji kdysi spatřil v dubrovnických ulicích. Ale jak se změnila! Byla bledá jako tehdy, když se povoz odvážející ji k svatbě setkal s pohřebním průvodem Petrovým. Smutný výraz očí a bledost tváří byly jasným důkazem, jak mnoho v poslední době trpěla.

Pescade nesměl ztrácet ani okamžik.

Dveře nebyly zvenčí zavřeny, což bylo znamením, že Namira se snad za chvíli vrátí. Snad je s ní Marokánka v pokoji ve dne v noci.

Avšak jak se může dívčin útěk podařit bez pomoci zvenčí, i když dívka odejde z tohoto pokoje? Vždyť dům Sidi Hazama byl celý jediným vězením.

Pescade se sklonil nad dívkou.

S úžasem pozoroval, jak nápadně je podobná doktoru Antekirtovi. Dříve si toho ani nevšiml. Dívka otevřela oči.

Spatřila cizince, který se nad ní nakláněl s prstem významně přiloženým na rty a s prosbou ve zraku. Zpočátku se lekla. Postavička neznámého jí připadala jaksi pitvorná.

Posadila se na divaně, ale rázem se uklidnila a nevzkřikla.

„Tiše,“ řekl Pescade. „Mne se nemusíte bát. Přicházím vás zachránit. Nedaleko vás očekávají přátelé, kteří se odváží všeho, aby vás vyrvali z rukou Sarkanyho… Petr Bathory žije…“

„Petr… žije!“ hlesla Sava, stěží se ovládajíc.

„Čtěte!“

Pescade podal dívce lístek, na kterém byla jen tato slova:

Savo, důvěřujte tomu, který dává život v sázku, aby pronikl až k Vám a Vás zachránil. Žiji, jsem zde… Petr Bathory

Petr tedy žije! Je nedaleko! Jaký div se to stal! Ale hlavně, že Petr je zde!

„Prchněme!“ zašeptala Sava, jejíž hlavou bleskla myšlenka na útěk.

„Ano, prchněme,“ odpověděl Pescade, „ale dříve se musíme postarat o to, aby se útěk podařil. Bývá Namira přes noc s vámi v pokoji?“

„Ne,“ odpověděla Sava.

„A zavírá vás, když odchází?“

„Ano.“

„Za chvíli se tedy vrátí.“

„Ano… Prchněme!“

„Hned,“ odpověděl Pescade.

Nejprve musili dojít k chodbě na druhou galerii, odtamtud ke schůdkům minaretu a tak se dostat na terasu obrácenou na pustou pláň, na které se nedávno pořádala slavnost. Jakmile se dostanou na tuto terasu, snadno utečou po provaze, který Pescade připravil.

„Pojďte,“ vyzval Pescade dívku a uchopil ji za ruku.

Přistoupil ke dveřím komnaty a chtěl už otevřít, ale tu zaslechl na galerii kroky.

V té chvíli velitelský hlas pronesl za dveřmi několik slov.

Pescade poznal podle hlasu Sarkanyho a zarazil se na prahu pokoje.

„To je on,“ zašeptala dívka zděšeně. „Najde-li vás zde, jste ztracen.“

„Nenajde mě,“ odpověděl Pescade sebejistě.

Obratný mužík se vrhl na zem a jediným rychlým pohybem, kterému uvykl při svých akrobatických výkonech, zavinul se do jednoho koberce a odkutálel se do nejtemnějšího kouta komnaty.

Sotva tak učinil, otevřely se dveře a vstoupil Sarkany s Namirou. Dveře za sebou zavřeli.

Sava opět usedla na divan. Proč k ní Sarkany přichází? Chce znovu naléhat, aby přemohl její odpor?

Sava byla teď silná. Věděla, že Petr Bathory žije a že na ni čeká nedaleko odtud.

Pod kobercem, který ho skrýval, Pescade nic neviděl, ale slyšel všechno.

„Savo,“ řekl Sarkany, „zítra odtud odejdeme a odebereme se do jiného města. Nechci však odtud odejít, dokud nesvolíte k sňatku se mnou a dokud se neoslaví naše svatba. Všechno je připraveno a v okamžiku…“

„Ani teď, ani jindy!“ odpověděla dívka stejně chladně jako rozhodně.

„Savo,“ mluvil opět Sarkany, jako by přeslechl tu odpověď, „v zájmu nás obou je nutné, aby vaše svolení bylo dobrovolné, rozumějte, v zájmu nás obou.“

„Já a vy nebudeme mít nikdy společné zájmy,“ odpověděla Sava Sandorfová.

„Mějte se na pozoru… Připomínám vám ostatně, že svolení jste dala již v Dubrovníku…“

„Tehdejší důvody již neplatí,“ přerušila ho dívka.

„Poslyšte mě, Savo,“ pokračoval Sarkany, který líčeným klidem špatně zakrýval hněv, „je to naposled, co vás prosím o svolení.“

„Odepřu vám je vždy, dokud budu mít k tomu sílu.“

„Však my vás té síly zbavíme!“ zvolal Sarkany vášnivě. „Nedohánějte mě k nejhoršímu. Tu sílu, které používáte proti mně, dovede už Namira zlomit, bude-li toho třeba. Nevzpírejte se, Savo…! Je zde imam, aby posvětil náš sňatek podle zvyků této země, která je mou domovinou… Pojďte se mnou!“

„Bídáku!“ zvolala dívka.

„Musíte jít se mnou, musíte,“ vášnivě opakoval Sarkany, neboť již nedokázal přemoci svůj hněv.

„Nikdy!“

„Pak vás donutím!“

Sarkany uchopil dívku za rameno a s Namiřinou pomocí ji táhl za sebou, aby ji dovlekl do hlavní síně, kde je již očekával imam a Sidi Hazam.

„Pomoc!“ volala zděšeně Sava. „Pomoz mi, Petře!“

„Snad Petr Bathory?“ posměšně se ptal Sarkany. „Volá na pomoc mrtvého?“

„Ne… on žije… Pomoz mi, Petře můj… zachraň mě!“

Tato odpověď účinkovala na Sarkanyho tak, jako by se před ním náhle objevil Petrův přízrak.

Ale rychle se vzpamatoval. Že žije Petr Bathory? Ten Petr, kterého vlastní rukou probodl a jehož pohřeb viděl na vlastní oči?

To mohl říci jen šílenec. A což není možné, že Sava zešílela, zachvácena zoufalstvím?

Pescade slyšel všechno. Tím, že Sava Sarkanymu prozradila, že Petr Bathory žije, dala v sázku svůj život – i život jeho.

Pescade byl připraven vrhnout se s nožem v ruce na Sarkanyho. Klamal by se, kdo by myslil, že Pescade nebyl schopen vrazit nůž do bídníkova srdce.

Ale nedošlo k tomu.

Sarkany náhle pustil Savu a pokynul Namiře, aby šla s ním.

Dveře komnaty se zavřely a klíč zarachotil v zámku.

Pescade shodil koberec a stanul před Savou.

„Pojďte,“ vyzval ji.

Zámek u dveří byl totiž přidělán na straně obrácené do komnaty. Pro Pescada bylo hračkou rozebrat jej ve chvíli nožem.

Jakmile otevřel dveře, plížil se Pescade s dívkou po galerii podél dvora.

Byla skoro půlnoc.

Několik paprsků světla z kteréhosi okna ozařovalo dosud matně dvůr. Pescade se vyhnul světlu a zamířil do protějšího rohu, odkud se měli krátkou chodbou dostat do prvního dvora.

Došli k chodbě a opatrně jí prošli.

Zbývalo už jen několik kroků, aby se dostali na schůdky v minaretu. Pescade se náhle zastavil a zadržel Savu za ruku.

V prvním dvoře kolem nádrže se procházeli tři muži. Jeden z nich – byl to Sidi Hazam – něco rozkazoval dvěma druhým. Ti pak šli ke schůdkům do minaretu, kdežto Sidi Hazam vstoupil do jedné z pobočných komnat.

Pescade pochopil, že Sidi Hazam nařídil, aby byly střeženy východy z domu. V okamžiku, kdy se se Savou objeví na terase, bude toto místo již obsazeno a střeženo Hazamovým služebnictvem.

„Musíme se odvážit všeho, děj se co děj,“ řekl Pescade.

„Ano – všeho,“ odpověděla Sava Sandorfová odhodlaně.

Prošli galerií ke schodům a opatrně po nich stoupali.

Pescade vystoupil na poslední stupeň a zastavil se.

Na terase vládlo ticho, nebylo slyšet kroky strážců.

Pescade otevřel pomalu dveře a se Savou se opatrně plížil podél zábradlí.

Pescade se plížil s dívkou po galerii

A tu se ozval výkřik stráže hlídkující ve věži minaretu. V té chvíli jiný strážce skočil po Pescadovi a na terase se objevila Namira. Bylo slyšet, jak po dvorech pobíhá Hazamovo služebnictvo.

Měla se Sava nechat chytit?

Ne! Nesmí se dostat znova do moci Sarkanyho!

Stokrát raději by volila smrt!

Odvážná dívka proto bez váhání kvapila k okraji terasy a vrhla se dolů.

Pescade již nemohl jejímu činu zabránit. Prudkým rozmachem porazil člověka, který se na něho sápal, chopil se provazu a svezl se po něm k zemi.

„Savo… Savo…!“ zvolal, když ucítil pod nohama pevnou půdu.

„Je zde,“ odpověděl mu známý hlas. „Byl jsem tu, aby se jí nic nestalo.“

Hněvivý výkřik, následovaný temnou ranou, přerušil Matifouova slova.

Namira v divokém hněvu nechtěla pustit kořist, která jí unikala, a vrhla se rovněž z terasy. Ji však Matifou nezachytil, a tak si roztříštila údy.

Stejný osud by byl stihl i Savu, kdyby ji nebyly zachytily mocné paže obrovy.

Doktor Antekirt, Petr Bathory a Ludvík Ferrato dohonili Matifoua a Pescada, kteří prchali směrem k pobřeží. Matifou nesl Savu v náručí jako pírko.

Za chvíli vyrazil z domu Sarkany v čele dvaceti ozbrojenců a pustil se za prchajícími.

Ale když jeho četa dorazila k zátoce, kde byla skryta Elektrika 2, Sava, doktor Antekirt i jeho společníci byli již na palubě a několikeré otočení šroubu stačilo, aby se octli mimo dosah moci Sidi Hazama.

Sava, která při seskoku s terasy omdlela, nabyla zase vědomí a dověděla se, že je dcerou Matyáše Sandorfa.

Spočinula pak v náručí svého otce.

KAPITOLA PÁTÁ

NA ANTEKIRTĚ

Za patnáct hodin poté Elektrika 2 zakotvila v antekirtském přístavu.

Není těžké představit si, jak tam přivítali doktora Antekirta a jeho společníky.

Savě sice již nehrozilo nebezpečí, ale vysvětlili jí, že je zatím nutno zachovat v tajnosti, jaký svazek ji poutá k doktoru Antekirtovi a kdo doktor Antekirt vlastně je.

Matyáš Sandorf chtěl zůstat neznám až do té chvíle, kdy dokoná své dílo. Ale stačilo, že Petr, který byl všude znám jako doktorův adoptovaný syn, byl zasnouben se Savou Sandorfovou, aby se radost antekirtského obyvatelstva projevovala různými blahopřáními jak snoubencům, tak i doktorovi.

Netřeba také říkat, jak se zaradovala paní Bathoryová, když jí Sava po tolika útrapách padla do náruče.

Dívka se rychle zotavovala a stačilo několik dní štěstí, aby se zotavila úplně.

Všichni věděli, že Pescade dal v sázku život, aby Savu zachránil, a že hlavně on přispěl ke zdaru výpravy. Ale poněvadž ten dobrý hoch pokládal všechno za věc docela přirozenou, nebylo možno projevit mu vděčnost jinak než slovy.

Stačilo mu, že Petr Bathory ho vřele objal a doktor Antekirt ho obdařil pohledem plným uznání, obdivu a vděčnosti. Pescade o jiném už nechtěl slyšet a podle svého zvyku přičítal hlavní zásluhu o Savino zachránění Matifouovi.

„Jemu poděkujte,“ opakoval stále. „Kdyby neměl Matifou tolik síly, aby mě zvedl i s tyčí, nikdy bych se nebyl dostal do Hazamova domu. A kdyby nebyl čekal u hradby v pravý okamžik, kdy Sava skočila dolů, byla by se zabila.“

„Jen mi nelichoť, Pescade, přeháníš jako…“

„Jen mlč, příteli,“ nedal mu domluvit Pescade. „Skromnost tu není na místě. Já nejsem dost silný, abych snesl všechny ty pochvaly a lichocení, kdežto ty… Nu, nechme toho a pojďme si trochu zarýt do zahrádky.“

Matifou poslechl a časem zvykl i tomu, že ho zahrnovali díky a lichotkami, které byly malému Pescadovi tak nepříjemné…

Bylo ujednáno, že se Petrova svatba se Savou má slavit brzy, totiž 19. prosince. Jakmile se Petr Bathory stane chotěm Savy Sandorfové, bude se domáhat uznání nároku na dědictví po Matyáši Sandorfovi.

Dopis paní Toronthalové byl dostatečným důkazem dívčina původu a kromě toho bylo možno vynutit písemné prohlášení na bankéři.

Pokud šlo o Španěla Carpenu a bankéře Silase Toronthala, mělo být o jejich osudu rozhodnuto teprve tehdy, až se k nim v antekirtském vězení přidruží i Sarkany. Pak teprve bude dílo spravedlivé odplaty dokonáno. Ale v téže době, kdy doktor Antekirt přemýšlel o trestu pro zrádce, musil se bedlivě starat o bezpečnost své osady.

Jeho jednatelé z pobřeží severní Afriky mu oznamovali, že hnutí Senussiů nabývá vážných rozměrů a že dochází k velkému soustřeďování jejich sil v okolí Benghází.

Zvláštní poslové udržovali stálé spojení mezi podnáčelníky Senussiů a jejich vrchním velitelem. Poněvadž pak Senussiové byli důstojnými nástupci starých tuniských lupičů, kteří měli smrtelnou zášť ke všemu evropskému, musil být doktor Antekirt neustále na stráži před hrozícím nebezpečím. Senussiům bylo lze přičítat všechny vraždy v severní Africe za posledních dvacet let.

A nebylo jich málo. Roku 1863 zahynul v Kanemu Beurhann, roku 1865 u řeky Džuby Van der Decken a jeho společníci, roku 1865 v Nadi Abedžu slečna Tinnéová a její družina, roku 1874 Dournaux, Duperrey a Joubert nedaleko inaharských studní, roku 1876 Paulmier, Bouchart a Menoret nedaleko In Kalahu a roku 1881 duchovní Richard, Morat a Pouplard z misie gadamešské, plukovník Flatters, setníci Masson a Dienoux, doktor Guiard a inženýři Beringer a Roche. Ti všichni padli za oběť krvelačnosti Senussiů.

Doktor Antekirt mluvíval o nebezpečí velmi často s Petrem Bathorym, Ludvíkem Ferratem, kapitánem svého loďstva, i s jinými obyvateli ostrova.

Mohla Antekirta odolat nepřátelskému útoku? Jistě, i když opevnění nebyla dosud dokončena – ale jen tehdy, když útočníci nebudou příliš početní.

Na druhé stráně šlo o to, zda Senussiové skutečně mají zájem na tom, aby se ostrova zmocnili. Bezpochyby ano, protože z Antekirty mohli ovládat záliv, který omývá břehy Tripolisu a Kyrenaiky.

Víme již, že jižně od ostrova Antekirty byl ostrůvek Keukrof. Víme také, že doktor Antekirt, když mu nestačil čas k opevnění ostrůvku, vytvořil z něho obrovský podkop. V jeho skalnatém nitru bylo ukryto množství výbušných látek. Stačila jediná jiskra, která mohla být vyslána po drátě z Antekirty, aby ostrůvek vyletěl do povětří se vším, co bylo na jeho povrchu.

Pobřežní dělostřelectvo bylo dokonale vybaveno

V obranných přípravách se pokračovalo ve všech směrech.

Pobřežní dělostřelectvo bylo dokonale vybaveno a zbývalo jen podle potřeby svolat muže, kteří byli vycvičeni v jeho obsluhování. Tvrz na středním pahorku ostrova byla dohotovena a mohla dalekonosnými děly šířit zkázu na všechny strany. Četné miny pak měly uzavřít vjezd do malého přístavu.

Ferrato a všecky tři Elektriky byly připraveny a vyzbrojeny, aby se bránily útoku nebo samy podnikly útok na nepřátelské loďstvo.

Slabina ostrova byla na jihozápadní straně. Na této části pobřeží, kterou nemohlo chránit ani pobřežní dělostřelectvo, ani dělostřelectvo z tvrze, mohlo nepřátelské loďstvo vysadit na břeh své mužstvo. Tam hrozilo nebezpečí a již nezbýval čas, aby tam vystavěli obranné tvrze.

Bylo jisté, že Senussiové skutečně podniknou útok na Antekirtu? Byl to odvážný a nebezpečný podnik, který by si vyžádal velké přípravy a značného nákladu.

Ludvík Ferrato o hrozícím nebezpečí pochyboval. Jednou když s doktorem Antekirtem a Petrem prohlíželi ostrovní opevnění, vyslovil tuto pochybnost nahlas.

„Soudím jinak,“ odpověděl mu doktor Antekirt. „Antekirta je bohatý ostrov a ovládá pobřeží. Už proto se dříve nebo později stane předmětem útoku, neboť Senussiům bude záležet na tom, aby se ostrova zmocnili.“

„To je naprosto jisté,“ dodal Petr Bathory, „a proto se musíme všestranně připravit.“

„A já se dokonce obávám, že chystaný útok provedou co nejdříve,“ pokračoval doktor Antekirt. „Sarkany je jedním z nejhorlivějších stoupenců Senussiů a v Evropě jim sloužil jako nakupovač zbraní. Pamatujete se jistě, že Pescade zaslechl rozmluvu Sidi Hazama se Sarkanym, při které několikrát padlo jméno Antekirta. Sarkany ví, že ostrov náleží doktoru Antekirtovi, kterého se obává tak, že před ním varoval i Zirona. Bude se jistě snažit, aby se tohoto nebezpečí zbavil co nejdříve.“

„To k vám má takovou zášť, pane doktore?“ ptal se Ludvík Ferrato. „Zná vás?“

„Je možné, že mě viděl v Dubrovníku,“ odpověděl doktor Antekirt. „Rozhodně je mu však známo, že jsem se stýkal s rodinou Bathoryovou. Kromě toho se dověděl v domě Sidi Hazama z úst Saviných, že Petr Bathory žije. Všechno to si jistě srovnal v hlavě a došel k správnému závěru, že Petr Bathory a Sava nalezli ochranu na Antekirtě. Má tedy až dost příčin, aby proti nám popudil sektu Senussiů, kteří by nás jistě nešetřili, kdyby se ostrova zmocnili.“

Doktorovy důvody byly tak pádné, že jeho posluchači je musili uznat.

Nebylo pochyby, že Sarkany neví, že doktor Antekirt je vlastně hrabě Matyáš Sandorf, ale jistě mu záleží na tom, aby mu vyrval dědičku Sandorfových statků. Není proto divu, že všemožně pobízel náčelníka Senussiů, aby proti Antekirtě podnikl výpravu.

Zatím plynuly dny, aniž nějaké známky nasvědčovaly, že by k útoku mělo dojít v blízké době. Všechny ostatně ukolébala v blahou jistotu radost, že se konečně shledali. Jen doktor Antekirt se nedal oklamat.

Kromě něho všichni myslili jen na chystanou svatbu Savy Sandorfové s Petrem a namlouvali si, že dny útrap a úzkostí náleží nenávratně minulosti.

Tento pocit bezpečnosti sdíleli i Pescade a Matifou.

Oba přátele těšilo štěstí ostatních tak, že žili stále v jakémsi blaženém opojení a že všechno viděli v růžovém světle.

„Člověk tomu skoro ani nemůže věřit,“ řekl jednou Pescade svému obrovskému příteli.

„Čemu?“ zeptal se Matifou a pohlédl na svého druha.

„Že ses stal zámožným měšťákem. Rozhodně musím pomýšlet na to, abych tě oženil.“

„Mne a oženit?“

„Ano, však už máš nejvyšší čas…“

Zatímco Pescade o svatbě Matifouově jen žertoval, vážně se zabýval svatbou Petra Bathoryho a Savy Sandorfové.

Doktor Antekirt vyplnil Pescadovo přání, aby v den svatby byla uspořádána velká slavnost s veřejnými produkcemi, s tanci, s velkou hostinou pod širým nebem, s pochodňovým průvodem a s ohňostroji. Všichni se mohli spolehnout na to, že Pescade uspořádá slavnost opravdu důstojnou. Vždyť to byl jeho živel.

A Pescade si umínil, že vystrojí slavnost tak nádhernou a velkolepou, že se o ní bude hovořit celý rok a dlouhá léta se na ni bude vzpomínat.

Ale všechny přípravy byly náhle přerušeny jinými událostmi.

KAPITOLA ŠESTÁ

ÚTOK NA OSTROV

Ze 3. na 4. prosince za tiché, ale úplně temné noci ozval se v doktorově pracovně náhle poplašný signál.

Bylo deset hodin večer.

Na toto znamení doktor Antekirt a Petr Bathory hned odešli ze salónu, kde besedovali s paní Bathoryovou a se Savou Sandorfovou.

Zjistili, že znamení dala stráž na středním pahorku ostrova.

Telefonicky se dověděli, že stráž spatřila, jak se k východní straně ostrova blíží loďstvo. Počet lodí ve tmě nemohla určit.

„Musíme ihned svolat válečnou radu,“ rozhodl doktor Antekirt.

Za deset minut se již na radnici sešli doktor Antekirt, Petr Bathory, Ludvík Ferrato, kapitáni Narsos a Kestrik, jakož i velitelé ostrovní milice. Tam oznámil doktor Antekirt všem, co spatřila a hlásila stráž.

Z radnice nebylo loďstvo vidět. Kdyby však osvětlili jihovýchodní obzor, poznali by jak sílu blížícího se loďstva, tak i důvod, proč chce přistat u ostrova. Ale nebylo nebezpečné prozradit polohu ostrova?

Doktor Antekirt tak nesoudil. Byl-li to nepřítel, na kterého čekali, jistě znal dobře polohu ostrova a tma mu nevadila, aby k němu nezamířil přímo.

Světlomety byly uvedeny v činnost. Jihovýchodní obzor byl osvětlen do značné dálky.

Stráž se nemýlila.

Nejméně dvě stě lodí se blížilo v široké řadě k ostrovu. Byly to šebeky, trabacola a mnoho menších lodí. Nebylo pochyby, že je to loďstvo Senussiů, které lupiči svolali z celého pobřeží.

Bylo bezvětří a nepřátelské lodi se blížily k ostrovu jen veslováním. Poměrně nevelkou vzdálenost mezi pevninou a ostrovem mohly snadno přeplout bez větru. Klidné moře bylo výhodné pro jejich záměr, protože mohly pohodlně přirazit ke břehu ostrova a vysadit mužstvo na břeh.

V této chvíli byly lodi vzdáleny ještě asi sedm až deset kilometrů. Nemohly tedy přistat dříve než po východu slunce, ať již zamýšlely vynutit si vjezd do přístavu, nebo přirazit k jihozápadnímu nechráněnému břehu.

Když světlomety pomohly zjistit sílu loďstva, byly vypjaty a obzor se zahalil v temnotu. Bylo nutno vyčkat dne. Na doktorův rozkaz se shromáždili všichni mužové schopní zbraně a zaujali určená místa.

Nejméně dvě stě lodí se blížilo k ostrovu

Obránci ostrova musili odrazit první úder, neboť ten byl rozhodný pro výsledek zápasu a osud ostrova Antekirty.

Obránci zdvojnásobili pozornost. Světlomety byly uvedeny ještě několikrát v činnost, aby bylo možno přesněji sledovat pohyby loďstva.

Nebylo pochyby, že útočníků je mnoho. Naproti tomu nebylo tak jisté, budou-li moci odolat účinné palbě antekirtského dělostřelectva. Útočníkovi snad dělostřelectvo vůbec chybělo.

Ale i tak to byl útočník velmi nebezpečný, protože mohl zároveň na několika místech ostrova vysadit velký počet bojovníků.

Konečně počalo svítat a první paprsky slunce rozptylovaly husté mlhy nad obzorem.

Zraky všech se obrátily na východ a na jih od ostrova Antekirty.

Nepřátelské loďstvo se rozvinulo do dlouhé řady, jejíž konce směřovaly k ostrovu. Napočítali přes dvě stě lodí, z nichž některé měly nosnost i třicet až čtyřicet tun. Na jejich palubách mohlo být patnáct set až dva tisíce mužů.

Už v pět hodin ráno bylo loďstvo v úrovni ostrůvku Keukrofu.

Přistanou útočníci na ostrůvku a obsadí jej, dříve než se odhodlají k útoku na Antekirtu? Tato otázka se chvěla na rtech všech.

Jestliže to nepřítel udělá, bude v tom výhoda. Neodrazí-li obránci jejich útok hned zpočátku, zdrtí útočníky výbuch podkopů.

Tak uplynulo půl hodiny v napjatém očekávání.

Již se zdálo, že z několika lodí, které se přiblížily až k ostrůvku, bude vysazeno mužstvo…

Ale nestalo se tak.

K břehu nepřirazila ani jediná loď. Nepřátelské loďstvo se rozvinulo více směrem jižním a ostrůvek zůstal po jeho pravém boku.

Bylo jisté, že Senussiové podniknou útok přímo na Antekirtu a že za hodinu bude celý ostrov obklíčen.

„Nezbývá než bránit se,“ řekl doktor Antekirt veliteli ostrovní obrany.

Bylo dáno znamení a všechno mužstvo spěchalo na vykázaná místa. Petr Bathory převzal velení u všech jižních opevnění a Ludvík Ferrato nad opevněním východním. Obránci ostrova – bylo jich nejvýše pět set – byli rozděleni tak, aby se mohli opřít nepříteli všude, kde by si chtěl vynutit vstup na ostrov.

Doktor Antekirt soudil, že bude nejlépe, objeví-li se všude tam, kde nebezpečí bude největší.

Paní Bathoryová, Sava Sandorfová a Marie Ferratová měly po celou dobu boje setrvat ve velké síni radnice.

Kdyby nepřítel vnikl do města, ostatní ženy by se uchýlily do tvrzí, kde by jim nehrozilo nebezpečí, i kdyby měl nepřítel nějaká děla. Nejdůležitější byla teď obrana přístavu.

Kdyby si nepřátelské loďstvo chtělo vynutit vstup do přístavu, jistě by je odrazila křížová palba z tvrzí po obou stranách přístavu a palba z Ferrata, nehledíc k torpédům Elektrik a k minám položeným do moře u vjezdu do přístavu. Kdyby byl útok veden tímto směrem, bylo by to pro obránce příznivé.

Obě Elektriky vrazily přímo do středu nepřátelského loďstva

Ale náčelník nepřátelského loďstva zřejmě znal dobře obranu Antekirty a věděl, že útok lze provést jen na jihozápadní straně ostrova. Pochopil, že útok na přístav by pro něho znamenal naprostou záhubu. Chystal se vysadit mužstvo na jižním pobřeží ostrova.

Velitel Senussiů dal tedy loďstvu rozkaz, aby pominulo vjezd do přístavu právě tak jako ostrůvek Keukrof a plulo v plném počtu k nejslabšímu místu Antekirty.

Jakmile doktor Antekirt prohlédl nepřítelův plán, vydal hned potřebné rozkazy. Kapitán Kestrik a Narsos vstoupili každý do jedné torpédové lodice, v nichž již bylo mužstvo připraveno, a vypluli z přístavu.

Za čtvrt hodiny obě Elektriky vrazily přímo do středu nepřátelského loďstva, prolomily jeho řadu, několik lodí vyhodily do povětří a jiné potopily.

Ale útočníků bylo mnoho a lodím hrozilo nebezpečí, že je nepřátelské mužstvo obklíčí a přemůže. Vrátily se proto chvatně pod ochranu přístavních děl.

Zatím zaujal Ferrato vhodnou polohu a začal prudce pálit na nepřátelské loďstvo. Jeho střelba, podporovaná pobřežním dělostřelectvem, nemohla však zabránit tomu, aby se útočníci nepokusili vstoupit na břeh z lodí a lodic, které se dostaly až k břehu.

Mnoho jich zahynulo, dvacet nepřátelských lodic bylo zničeno, jiné byly neschopné plavby, ale přesto asi tisíci útočníkům se podařilo vystoupit na skaliska jižního břehu. Klidné moře usnadňovalo nepříteli vylodění.

Tehdy se ukázalo, že Senussiové mají také dělostřelectvo. Největší lodi – šebeky – měly několik polních děl na pojízdných lafetách. Tato děla vylodili a umístili mimo dosah děl z města a těch, kterými byla vybavena tvrz na středním pahorku. Doktor, který si zvolil místo na pahorku blízko nepřítele, sledoval celý jeho postup. Bránit mu nemohl, protože neměl dost lodí.

Síla obránců tkvěla v hradbách. Obléhatelé při vší přesile stáli před nesnadným úkolem.

Rozdělili se na dva oddíly a lehká děla táhli za sebou.

Postupovali vpřed s bezstarostnou statečností a s fanatickou odvahou Arabů, kteří opovrhují smrtí, když jim kyne naděje na kořist a štve je smrtelná zášť k Evropanům. Vůbec se nekryli.

Když se přiblížili na dostřel, děla na ně vychrlila kartáče a granáty. Přes sto jich kleslo, ale ostatní neustoupili ani o krok.

Rozestavili polní děla a vylamovali průlom do zdi v rohu nedokončeného jižního valu.

Velitel klidně řídil boj a nijak nedbal, že kolem něho klesají celé řady.

Sarkany stál vedle něho a nepřestával ho pobízet, aby poslal do průlomu několik set mužů útokem.

Vyzvedl dělo na skalisko

Doktor Antekirt a Petr Bathory ho poznali a on poznal je.

Útočníci postupovali k oné části zdi, v které již děla prorazila průchod. Kdyby se jim podařilo proniknout průlomem a zaplavit město, obležení by nemohli odolat a byli by nuceni ustoupit.

Při známé krvelačnosti námořních lupičů vyvolalo by jejich vítězství vzápětí všeobecné vraždění a drancování. Boj muže proti muži v městě by byl hrozný.

Pod vedením doktora Antekirta, který nedbal deště kulí, jako by byl nezranitelný, Petr Bathory a jeho společníci konali pravé divy statečnosti.

Pescade a Matifou je podporovali s odvahou, které se rovnala jen jejich obratnost, s jakou se vyhýbali každé ráně. Obr, v jedné ruce nůž a v druhé sekeru, pobíjel všechno kolem sebe.

„Výborně, hochu…! Jen se nedej…! Jen je řež…!“ podněcoval ho stále Pescade, jehož revolver v té divoké vřavě rachotil jako malý kulomet.

Ale nepřítel neustupoval.

Několikrát byl zahnán z průlomu a vždycky se vrátil. Zdálo se již, že město je ztraceno, když tu v zadních řadách nepřátel nastal podivný ruch, ne-li přímo zmatek.

Ferratu se totiž podařilo přirazit na této straně těsně k břehu a odtamtud zahájil do zad nepřítele prudkou palbu jak z lodních, tak i z revolverových děl a z kulometů. Kule kosily nepřátele jako obilí. Druhý bok Ferrata drtil a ničil nepřátelské lodi zakotvené u břehu.

Pro útočníky to byla hrozná a nečekaná rána.

Nejenže byli napadeni v týle, ale zároveň jim dělové rány tříštily lodi na kusy a připravovaly je tak o prostředky k útěku.

Senussiové zakolísali v průlomu, kde je tvrdě odrážela městská obrana.

Již přes pět set nepřátel zahynulo, ale jejich bojovný duch nebyl dosud zlomen.

Velitel výpravy však pochopil, že se musí co nejrychleji dostat na moře, nemá-li svá vojska vydat v neodvratnou zkázu.

Sarkany marně hnal davy Arabů proti městu. Zazněl povel, aby se vojsko vrátilo k břehu. Senussiové provedli ústup se stejným klidem, s jakým by se byli dali do posledního zabít, kdyby jim byl dán rozkaz setrvat na bojišti.

Ale bylo třeba dát lupičům na pamětnou, aby dlouho nezapomněli na svou porážku.

„Vpřed, přátelé…! Vpřed!“ volal doktor Antekirt na své statečné mužstvo.

Pod velením Petra Bathoryho a Ludvíka Ferrata vrhlo se asi sto obránců města na prchající, kteří se takto dostali do křížové palby a musili změnit ústup v úprk.

Po marném pokusu o odpor změnil se úprk v divoký zmatek. Bylo vidět, jak zbylí nepřátelé kvapně nastupují do sedmi nebo osmi lodí, které nejméně utrpěly palbou Ferrata.

Petr a Ludvík měli v této vřavě jen jeden cíl – zmocnit se Sarkanyho.

Chtěli ho chytit živého a jen zázrakem unikli ranám z revolveru, které utíkající zločinec proti nim vysílal.

Již se zdálo, že mu osud dopřeje, aby znovu unikl mstitelům.

Sarkany a náčelník Senussiů asi s deseti druhy vstoupili šťastně na jednu lodici, která již vytáhla kotvu a snažila se dostat na širé moře.

Ferrato byl daleko a nemohli mu dát znamení k pronásledováni lodi.

Sarkany opět prchal.

V té chvíli Matifou spatřil polní dělo ležící bez podstavce v písku. Mžikem se vrhl na nabité dělo, nadlidskou silou je vyzvedl na skalisko a opřel je, aby se neposouvalo z místa. Potom svým burácivým hlasem zvolal:

„Ke mně, Pescade, ke mně!“

Pescade okamžitě přiběhl, uviděl, co jeho přítel vykonal, a pochopil vše. Zamířil dělo, které se opíralo o živou lafetu, na prchající loď a vystřelil…

Dělová kule zasáhla záď lodi a roztrhla ji… Obr skorem ani nepocítil zpáteční odraz děla.

Velitel Senussiů i jeho společníci padli do vln a většinou zahynuli.

Sarkany ještě zápasil s příbojem a tu se vrhl do moře Ludvík Ferrato.

Za chvíli poté přijaly pevné paže Matifouovy z jeho rukou Sarkanyho a sevřely se nad ním.

Vítězství bylo dokonalé.

Ze dvou tisíc nepřátel, kteří napadli ostrov, jen několik set uniklo zkáze a dostihlo domácích břehů.

Antekirta se mohla právem těšit, že nepřátelé na ni po dlouhou dobu nezaútočí.

KAPITOLA SEDMÁ

SOUD

Matyáš Sandorf splatil Marii Ferratové a jejímu bratrovi dluh vděčnosti. Paní Bathoryová, její syn Petr a Sava byli konečně šťastni.

Když byli takto všichni odměněni, zbývalo ještě trestat.

V nejbližších dnech po porážce Senussiů zabývali se osadníci tím, že napravovali na ostrově škody. Mimo několik škrábnuli byli Petr Bathory, Ludvík Ferrato, Pescade a Matifou živi a zdrávi, ač se, jak víme, v boji nekryli.

Však také bylo radosti, když se vrátili do radnice k Savě Sandorfové, k Marii Ferratové, k paní Bathoryové a k starému Borikovi!

Malá osada prokázala padlým poslední službu a pomalu se vracela do kolejí klidného života, z něhož neměla být již nikdy vyrušena. Porážka Senussiů se rovnala téměř zničení a Sarkany, který je k výpravě proti Antekirtě poštval, nebyl už mezi nimi, aby v nich rozněcoval pomstu a zášť.

Doktor Antekirt přesto trval na tom, aby se v nejbližší době dokončila obranná opatření na ostrově. Artenak měl být v budoucnosti jist proti přepadení a také ostrov měl být zajištěn tak, aby na něj nikde nemohl vstoupit nepřítel. Zároveň bylo ujednáno, že budou na ostrov povoláni další osadníci, kterým úrodná půda poskytne záruku šťastného a klidného života.

Teď již nic nepřekáželo sňatku Petra Bathoryho se Savou. Sňatek byl stanoven na 19. prosince a měl být toho dne skutečně oslaven.

Pescade se ujal znova horlivě příprav k slavnosti, které byly tak náhle přerušeny útokem afrických lupičů. Nesmělo se však také odkládat rozhodnutí o osudu Sarkanyho, Silase Toronthala a Carpeny.

Byli uvězněni každý zvlášť a nevěděli dosud, že jsou všichni v moci doktora Antekirta. Dne 6. prosince, za dva dny po porážce Senussiů, dal je doktor uvést do velké zasedací síně v radnici, kde v ústraní na ně čekal s Petrem Bathorym a Ludvíkem Ferratem.

Zde před artenackým soudem se zajatci spatřili poprvé.

Carpena byl neklidný, ale jeho tvář nepozbyla obvyklého potměšilého výrazu. Vrhal pohledy na všechny strany, jen soudcům se neodvažoval pohledět do očí.

Silas Toronthal klonil hlavu a střežil se, aby se bývalého druha ani nedotkl.

Sarkanyho ovládal jen jediný pocit: vztek, že upadl do rukou doktora Antekirta.

Teď se postavil před soudce Ludvík, a obrácen ke Španělovi, řekl:

„Carpeno, jsem Ludvík Ferrato, syn rovinjského rybáře, kterého tvé udavačství přivedlo do žaláře, v němž zemřel.“

Carpena se při tom oslovení napřímil a jeho tvář zrudla.

Byla to tedy přece Marie, kterou poznal v uličkách Manderaggia, a teď tu před ním stál její bratr jako žalobce.

Pak předstoupil Petr Bathory a řekl, ukazuje na bankéře:

„Silasi Toronthale, jsem Petr Bathory, syn Štěpána Bathoryho, maďarského vlastence, kterého jste společně se Sarkanym ze zištnosti udali a tak vehnali v náruč smrti.“

Pak se obrátil k Sarkanymu a pokračoval:

„Jsem týž Petr Bathory, kterého jste přepadl u dubrovnických hradeb a bodl dýkou. Jsem snoubenec Savy, dcery Matyáše Sandorfa, kterou jste dal před patnácti lety unést z artenackého zámku.“

Silasi Toronthalovi bylo, jako by ho udeřili kyjem do hlavy, když poznal Petra Bathoryho, kterého pokládal za mrtvého.

Sarkany zkřížil paže a jen oční víčka se mu lehce zachvěla. Jinak zachoval svou obvyklou drzost.

Ani Silas Toronthal, ani on neodpověděl jediným slovem. A co mohli odpovědět oběti, která povstala z hrobu, aby je obžalovala?

Ale jinak tomu bylo, když povstal doktor Antekirt a řekl vážně:

„A já jsem druh Ladislava Zathmara a Štěpána Bathoryho, které jste zradili a tak přivedli na smrt. Jsem otec Savy, kterou jste unesli, abyste se zmocnili i druhé polovice mého jmění… Jsem Matyáš Sandorf.“

Dojem tohoto prohlášení byl tak mocný, že Silas Toronthal div neklesl a Sarkany se sklonil, jako by se chtěl přikrčit.

Pak byli obžalovaní vyslýcháni jeden po druhém.

Jejich vina byla taková, že ji nemohli zapírat. Byla to vína neodpustitelná.

Předseda soudu připomněl Sarkanymu ještě útok na ostrov. Dal k němu podnět z osobního zájmu. A útok si vyžádal četné oběti, jejichž krev volá o pomstu.

Obžalovaní pronesli ještě obhajobu a potom vynesl předseda tento rozsudek:

„Silasi Toronthale, Sarkany a Carpeno, způsobili a zavinili jste smrt Štěpána Bathoryho, Ladislava Zathmara a Ondřeje Ferrata. Odsuzujete se právem k smrti.“

„Jak je libo,“ odsekl Sarkany, který se už vzpamatoval.

„Milost!“ zbaběle prosil Carpena.

Silas Toronthal neměl ani tolik sil, aby promluvil.

Odsouzenci byli odvedeni do žaláře, kde měli zůstat až do dne vykonání rozsudku. Ale jak měl být rozsudek vykonán? Měli být zastřeleni v některém koutě ostrova? To by znamenalo potřísnit Antekirtu krví zrádců. Proto bylo rozhodnuto, že poprava bude vykonána na ostrůvku Keukrofu.

Navečer jedna Elektrika, na niž vstoupilo deset mužů pod velením Ludvíka Ferrata, vzala odsouzence na palubu a dovezla je na ostrůvek, kde měli zůstat až do chvíle trestu.

Sarkany, Silas Toronthal a Carpena věděli, co je čeká. Když byli vysazeni na břeh, Sarkany přikročil k Ludvíku Ferratovi a ptal se ho:

„Bude to ještě dnes večer?“

Ludvík mu neodpověděl. Odsouzenci byli ponecháni na ostrůvku. Byla již noc, když se Elektrika vrátila na Antekirtu.

Ostrov byl teď zbaven zrádců. Z Keukrofu nemohli uprchnout.

„Tak si myslím, že do zítřka sežere jeden druhého,“ prohodil Pescade.

„Fuj!“ odpověděl Matifou s výrazem krajního odporu.

„Petře a Ludvíku,“ ptal se hrabě Sandorf, „pokládáte za úplně spravedlivé, že zrádci byli odsouzeni k smrti?“

„Ano, určený trest si plně zaslouží,“ odpověděl Petr Bathory.

„Ano, nezaslouží soucitu a milosrdenství,“ krátce potvrdil Ludvík Ferrato, „neboť sami je nikdy neznali.“

„Budiž tedy spravedlnosti učiněno zadost!“

Sotva hrabě Sandorf domluvil, ohromný výbuch zachvěl radnicí i celým ostrovem, jako kdyby nastalo zemětřesení. Hrabě, Petr i Ludvík spěchali z radnice a také ostatní artenacké obyvatelstvo vybíhalo z domů.

Obrovský sloup dýmu a plamene, promíšený kamením a balvany, vystupoval k obloze. Kamení padalo zpět do moře, jehož hladina se rozbouřila, a dým se držel nad vodou jako ohromný mrak.

Po ostrůvku Keukrofu a po odsouzencích nezbylo ani stopy.

Co se vlastně stalo?

Obrovský sloup dýmu a plamene vystupoval k obloze

Čtenář se pamatuje, že na pustém ostrůvku byly zřízeny podkopy pro případ, že by na něj vstoupil nepřítel. Vzpomene si také, že podkop byl spojen jak vedením s Antekirtou, tak i s dotyky, které měly přivést nálož pankrasitu k výbuchu, jakmile o ně někdo zavadí nohou. Některý z odsouzenců šlápl na dotyk a to mělo za následek výbuch a zničení celého ostrůvku.

KAPITOLA OSMÁ

DOSLOV

Za tři dny slavili v artenackém chrámu svatbu Petr Bathory a Sava Sandorfová.

Při této příležitosti se doktor Antekirt poprvé podepsal svým pravým jménem: Matyáš Sandorf. Teď, když bylo spravedlnosti učiněno zadost, nemusil se ho již odříkat.

Několik slov pak stačí, abychom uzavřeli celé vyprávění.

Za tři neděle bylo Savě Bathoryové přiznáno vlastnictví polovice Sandorfových statků. Stačil list paní Toronthalové a písemné doznání jejího muže, sepsané ve vězení, které odhalovalo okolnosti i důvod únosu, aby totožnost Savy byla nezvratně prokázána. Poněvadž však Savě nebylo dosud osmnáct let, byl jí prozatím přiznán jen výnos z navrácených statků, jejichž vlastní správy se mohla ujmout teprve po splnění věkové podmínky. Správy statků se mohl ostatně ujmout sám Sandorf, neboť v Rakousku byla zatím všem politickým odsouzencům udělena milost. Ale Matyáš Sandorf, ač se přiznal k svému pravému jménu, neměl chuť opustit své osadníky a chtěl v jejich středu dožít zbytek svého života. Mladá osada vyrostla tak, že do roka se počet obyvatel zdvojnásobil.

Na ostrov přibyli učenci a vynálezci, povolaní hrabětem, aby se tam v klidu věnovali bádání a vynálezům, které bez pomoci a často i rady Matyáše Sandorfa by snad nikdy nebyly bývaly uskutečněny.

Tak se Antekirta brzy stala důležitým a známým místem ve Velké Syrtě. Když její opevnění dokončili, byla její bezpečnost dokonale zajištěna.

Co máme říci ještě o paní Bathoryové, o Marii a Ludvíku Ferratových, o Petrovi a Savě? Spíše to lze vytušit než povědět.

A co dodat o Pescadovi a Matifouovi? Jen tolik, že se oba stali nejváženějšími občany artenackými. Jen jediné věci jim bylo líto, že totiž nemohou dále nasazovat život za muže, který jim jejich život učinil tak příjemným a blaženým.

Matyáš Sandorf splnil svůj úkol a nebýt vzpomínky na oba druhy, Štěpána Bathoryho a Ladislava Zathmara, byl by tak šťasten, jak jen může být člověk, který kolem sebe rozsévá štěstí. Ať se nikdo nepokouší hledat ve Středozemním moři nebo vůbec v některém moři světa jiný ostrov, kde by život plynul tak klidně a šťastně jako na Antekirtě. Byla by to marná práce.

Matifou, opojený tolikerým štěstím, řekl jednou Pescadovi:

„Zasloužíme si opravdu všechnu tu blaženost?“

A tu Pescade odpověděl:

„Ne, příteli… Ale co dělat…? Musíme se poddat!“

DOSLOV ZA DOSLOVEM

Dočetli jste román o zradě, započaté osudem a dovršené lidmi, a o pomstě, započaté lidmi a dovršené osudem. Ze všech zel, co jich na světě je, nenáviděl Jules Verne zradu nejvíce. Není proto náhodné, že se stala ústředním motivem jednoho z jeho nejrozsáhlejších románů.

K příběhu, který jste právě dočetli, věru není co dodávat. Považovali jsme však za potřebné připojit k doslovu Vernovu ještě jeden. Příběh Matyáše Sandorfa není totiž běžná, řadová „vernovka“. V mnohém ohledu vybočuje. A také v životním běhu Julese Verna tvoří mezník, u něhož jedna etapa skončila a druhá započala. Třetí důvod, proč se chceme ještě pozdržet nad knihou, je osobitě náš, český: naši pradědové přijali tento román s mimořádnou pozorností a věnovali mu zájem větší než jiným slavným dílům francouzského romanopisce.

V originále se tento román jmenuje Mathias Sandorf. Autor zvolil jako název díla jméno hlavního hrdiny. Udělal to tak několikrát – známe romány Hector Servadac (v češtině vychází jako Na kometě), César Cascabel (Oceánem na kře ledové) a Clovis Dardentor (Milionář na cestách). U nás je román Mathias Sandorf známý především pod názvem Nový hrabě Monte Christo. Tento více než volný překlad původního názvu je dílo českého nakladatele Josefa Richarda Vilímka, který v roce 1894 podruhé Vernův román vydal. Vilímek mnohokrát pozměnil Vernovy názvy, protože mu připadaly málo přitažlivé. U Mathiase Sandorfa byla jeho volba mimořádně vhodná. Název Nový hrabě Monte Christo vystihuje poslání celého románu. Jules Verne se totiž v tomto díle poklonil památce svého dávno zesnulého přítele a učitele Alexandra Dumase staršího, autora nesmrtelných Tří mušketýrů a stejně nesmrtelného Monte Christa. Svůj záměr nezastíral ani v nejmenším. První vydání nese autorovo věnování Alexandru Dumasovi, věnování tak srdečné, že je to spíš vyznání hluboké duchovní lásky.

Alexandr Dumas mladší byl Vernovým činem neobyčejně dojat a poslal mu děkovný dopis, v němž hovoří o vztahu Dumase a Verna. Označuje Verna za otcova následovníka a dědice a připouští, že v literárním slova smyslu je Verne více Dumasovým synem než on sám.

„Miluji Vás už tak dlouho,“ píše doslova, „že si připadám jako Váš bratr.“

Verne udělal v tomto románu všechno proto, aby svému učiteli byl práv. Je to jedno z jeho nejrozsáhlejších děl. Obvykle vycházelo ve třech svazcích, avšak dílů, jak víte, je ve skutečnosti pět, čili téměř tolik, jako má Dumasův Monte Christo. Nikdy předtím ani nikdy potom nenapsal Verne pětidílný román, ba co víc, jeho práce už nikdy nebudou rozsáhlejší než dvoudílné. Také důmyslností zápletky nezůstal pozadu za svým vzorem. Není třeba zdůrazňovat, že Nový hrabě Monte Christo je protějšek, umělecký „pendant“ Dumasova románu: je to příběh zrady a pomsty založené na pohádkovém zbohatnutí mstitele. Všechno ostatní, celé to složité síťoví vzájemně se prostupujících příběhů, je vybudováno od základu Julesem Vernem. Počínaje motivem šifry, jímž román začíná: Verne miloval hádanky, rébusy, křížovky – dokonce je sám vymýšlel a skládal, po jeho smrti bylo v zásuvce psacího stolu nalezeno na dva tisíce křížovek – a vášnivě se zajímal o problematiku šifrování. V tomto románu užil šifrovací mřížky, která byla v jeho době považována za spolehlivý šifrovací prostředek, pokud ovšem držitelé tajemství šifry spolehlivě uschovají mřížku před zvědavci. Ladislavu Zathmarovi, jak víme, se to nepodařilo, a doplatil na to on sám i jeho společníci. Z dnešního hlediska je šifrovací mřížka prostředek vhodný leda pro bojové hry v pionýrském táboře. Zkušený odborník by Sandorfovu zprávu rozluštil za několik hodin. Nicméně princip mechanického rozkladu slov na skupiny zdánlivě nahodilých písmen je dodnes uchován v elektronických šifrovacích strojích, jejichž tajemství střeží vlády států ještě bedlivěji než vlastní zlatý poklad. Do oblasti čiré fantazie patří Antekirtovy rychlé lodice typu Elektrika: konstruktéři se mnohokrát vrátili k myšlence elektrické lodi, ale nikdy neuspěli. Akumulátory elektrické energie jsou stále příliš těžké a nemotorné. Fantastické jsou i některé lidské výkony, popisované v románu. Je možno užívat hypnózy s takovými výsledky, jako to dokázal doktor Antekirt? Udržel by sebesilnější člověk zpětný ráz děla? Mezi řádky svítí Vernovy šibalské oči: dokažte mi, že to není možné!

Verne dopsal toto dílo v polovině osmdesátých let. O dvanáct let později, v roce 1897, vydá další fantastický román, v němž naváže na literární odkaz druhého svého duchovního učitele, amerického spisovatele Edgara Allana Poea. Román se jmenuje Ledová sfinga a navazuje na nedokončené Poeovo dílo Dobrodružství Arthura Gordona Pyma. Dumas a Poe – dvě literární lásky mladého Julese Verna. Jim se obdivoval, od nich se učil a jako mladý začátečník slíbil – především sám sobě – že se k jejich dílům vrátí, až nastane vhodná doba. Slib splnil. Matyáš Sandorf a Ledová sfinga jsou ony slíbené „romány návratu“. Od roku 1863, kdy Verne vydal svůj první román Pět neděl v balóně, čekal na „vhodnou dobu“ dvaadvacet let a pak dalších dvanáct. Proč právě dvaadvacet a dvanáct?

Rozhodně nedáme svou víru jakémusi čarování s číslicemi. Nesejde na tom, že uplynulo právě dvaadvacet a dvanáct let. Důležitější je, že dvaadvacet let trval mohutný, plnokrevný rozmach spisovatele Julese Verna, kdy vznikla velkolepá díla Dvacet tisíc mil pod mořem, Tajuplný ostrov, Do Měsíce, Na kometě, Patnáctiletý kapitán, Ocelové město, Zemí šelem. Byla to autorova zlatá doba. Matyášem Sandorfem tato epocha končí a nastává druhá, řekněme stříbrná. Verne napíše Robura Dobyvatele. Zmatek nad zmatek, Plující ostrov, Vynález zkázy. A na konci této řady spatřujeme Ledovou sfingu jako milník u cesty. Začíná doba třetí, závěrečná, snad železná. Zlatá sopka, Honba za meteorem, Tajemství Viléma Storitze září jen matným odleskem někdejší Vernovy skvělosti. Zdá se nám, že v okamžicích, kdy Verne cítil zmar starého a vznik čehosi nového, žel však horšího, obracel se k velkým učitelům jako kapitán lodi, který za bouře dovede svůj koráb do bezpečného přístavu. Když psal Matyáše Sandorfa, spisovatel jistě vzpomínal na chvíle strávené s Alexandrem Dumasem starším, na divadelní hry, které mladičký Verne napsal pro Dumasovo Historické divadlo a které Dumasové otec i syn přepsali a uvedli na scénu jako vlastní dílo, zatímco Verne, tehdy ještě hladce oholený, zářil štěstím, že si velikáni všimli jeho práce. Vzpomínal na Dumasův zámeček Monte Christo, obležený věřiteli, v němž Dumas hostil desítky elegantních darmošlapů za poslední vypůjčené peníze a kde učil Verna, jak se smaží speciální palačinky à la Dumas. Vzpomínal a psal, s vervou, neúnavně, a snažil se nevnímal dunění pěsti osudu, která už dorážela na vrata jeho domu ve městě Amiensu.

Byl tehdy bohatý a slavný. Ve spolupráci se zkušenými divadelními profesionály napsal řadu divadelních her na svá románová témata a zbohatl nesmírně. Cesta kolem světa za osmdesát dní mu přinášela – podle střízlivých přepočtů – šest tisíc našich československých korun denně. Koupil si parní jachtu od markýze Préaulxe. Tento výstřední milionář za ni chtěl šedesát tisíc franků – v našich penězích asi tak tři milióny korun. Verne se bavil s markýzem dvacet minut a pak peníze vyplatil v hotovosti, takříkajíc na dřevo.

Obklopen nádherou, obdivovateli i závistníky, on, kterého přijímaly hlavy států, včetně římského papeže k soukromým audiencím, mohl tušit, že cosi nenávratně končí? Jistě. Především cítil tvůrčí únavu. Tušil, že už nikdy nenapíše dílo takové síly, jakou je nadán Tajuplný ostrov nebo Dvacet tisíc mil pod mořem. A dále: zklamali ho lidé. Ani jeho nejlepší přátelé, mezi něž patřil právě Alexander Dumas syn, ho nedokázali uvést mezi Nesmrtelné, do Francouzské akademie, kam toužil od mládí. Byl zklamaný, zahořklý. Manželka a obě nevlastní dcery z něho nestydatě vysávaly peníze. Syn, mladý Michel, jeho životní naděje, zklamal. Stal se z něho rozmařilý hejsek, nezodpovědný, líný příživník. Jen nad rozepsanými stránkami nacházel Verne zapomenutí.

Je třeba to takto říci: Matyáše Sandorfa psal, když mu bylo nejhůř, a netušil, že všechno bude ještě mnohem bolestnější.

Matyáš Sandorf byl ještě v knihkupectvích jako čerstvá novinka, když se Verne stal obětí nečekaného útoku. Jednoho březnového večera 1886 se vracel domů. Před vchodem mu zastoupil cestu jeho synovec Gaston a beze slova varování na něho několikrát vypálil z revolveru. Stalo se to v záchvatu šílenství. Gaston strávil zbytek života v ústavu pro duševně nemocné a Verne nesl stopy útoku až do smrti. Tehdy musel prodat i svou parní jachtu, kterou tak krásně popsal v Matyáši Sandorfovi – ano, je to pohádkově přepychová jachta doktora Antekirta!

Zanechme však smutného vzpomínání. Román leží před námi, mohutný, vzrušující. Je to skoro sto let, kdy vyšel česky poprvé. V roce 1888 začal vycházet na pokračování v deníku Národní listy pod názvem Hrabě Sandorf. Vernovy romány v té době česky nevycházely. Nikdo se prý už nezajímá o tohoto francouzského spisovatele, jehož sláva už pohasla – tak se na Verna dívali nakladatelé. Čeští čtenáři ovšem už měli nejslavnější romány v rukou. Vyšly v sedmdesátých letech v Matici lidu a začátkem osmdesátých u nakladatele Lauermanna. Úspěch však nebyl valný. Bohatí lidé (a nikdo jiný v té době knihy pravidelně nekupoval) kupovali svým dětem „vernovky“ v německém překladu, aby se pocvičily v „druhém národním“ jazyce. A nyní – vernovka v nejvýznamnějším českém deníku!

Vysvětlení je prosté. Vydavatele Národních listů zaujal politický obsah románu. Naše země tehdy byla součástí habsburské monarchie Rakousko-Uherska a právě tato monarchie vyslala policisty a zavřela Matyáše Sandorfa a jeho druhy do pevnostního žaláře. Našim pradědům lahodilo, když mohli číst o silákovi, který vrhl udavače rakouské policie do jícnu sopky!

Co na tom, že čistě politicky vzato byl román Matyáš Sandorf ještě fantastičtější než všechny tři Antekirtovy Elektriky! Tehdejší uherští Sandorfové žádné spiknutí „za nezávislost Maďarska“ samozřejmě nepřipravovali. Využili války Rakouska s Pruskem, kterou neschopní rakouští generálové roku 1866 prohráli, a následujícího roku rozdělili monarchii na dva kusy. Co dříve bylo Rakousko, bylo nyní Rakousko-Uhersko. Podvojná monarchie náramně vyhovovala maďarským „Sandorfům“. Pod ochranou rakouských bodáků radostně vykořisťovali nemaďarské národnosti tehdejšího Uherska, především Slováky. Nejenže tedy nechystali spiknutí, nýbrž byli spolehlivou oporou císaře a jeho vládnoucí družiny arcivévodů a průmyslových velmožů. Jules Verne samozřejmě toto všechno věděl. Aby své dílo alespoň trochu uchránil před kritikou, umístil začátek románu do pohnutého roku 1867, kdy se monarchie štěpila. Ani tenkrát se povstání nechystalo a nemohlo chystat. Je to ale stejné jako s obrem Matifou, který držel v rukou střílející dělo. Že to není možné? řekne šibal Verne. Dokažte mi to!

Ondřej Neff

PRO ČTENÁŘE OD 9 LET

PODIVUHODNÉ CESTY

Svazek 18

Řídí dr. Arnoštka Kubelková

JULES VERNE

MATYÁŠ SANDORF

Nový hrabě Monte Christo II

Ilustroval L. Bennet. Graficky upravil Josef Prchal. Mapku nakreslil Jaromír Vraštil. Z francouzského originálu Mathias Sandorf, vydaného nakladatelstvím J. Hetzel et Cie v Paříži, přeložil a upravil Zdeněk Hobzík. Doslov napsal Ondřej Neff. Vydal jako svou 6171. publikaci Albatros, nakladatelství pro děti a mládež, v Praze roku 1981

Odpovědná redaktorka Tamara Sýkorová

Výtvarný redaktor Jindřich Kovařík

Technická redaktorka Jitka Pavlíková

Ze sazby písma Didot vytiskla Stráž, tiskařské závody, n. p., Plzeň, závod ve Vimperku. 15,08 AA (text 12,08, ilustrace 3,00), 15,14 VA. Náklad 80 000 výtisků. 2. vydání v Albatrosu. Cena obou brožovaných svazků 41,– Kčs

13-761-81 14/55 Cena obou vázaných svazků 55,– Kčs

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai