JULES VERNE

DĚTI KAPITÁNA GRANTA

KAPITOLA PRVNÍ,

KLADIVOUN

Dne 26. července 1864, za silného severovýchodního větru, plula na vlnách

Severního průlivu plnou parou nádherná jachta. Na zadním vratiráhnu se jí třepotalaanglická vlajka. Na vrcholu hlavního stěžně byl modrý praporec se zlatě vyšitýmiiniciálkami E. G. a s vévodskou korunkou. Jachta se jmenovala Duncan a náleželalordu Glenarvanovi, jednomu z šestnácti skotských členů anglické Horní sněmovnya nejvýznačnějšímu členu Královského temžského jachtklubu, který je tolik proslaven po celém Spojeném království.

Lord Edvard Glenarvan byl na palubě se svou mladou chotí lady Helenoua s bratrancem majorem Mac Nabbsem.

Duncan byl jako nově postavená loď na zkušební plavbě několik mil od

Clydské zátoky a nyní se vracel zpět do Glasgowa. Na obzoru se již vynořil ostrov

Arran; tu však hlídkující lodník ohlásil, že do brázdy za jachtou se vřítila nějakáobrovská ryba. Kapitán John Mangles o tom okamžitě zpravil lorda Edvarda. Tenihned vystoupil s majorem Mac Nabbsem na záďovou nástavbu a tázal se kapitána,jaká je to podle něho ryba.

“Myslím, mylorde,“odpověděl John Mangles, “že to bude opravdu pořádnýžralok.“

“Žralok v těchto místech!“zvolal Glenarvan.

“Je to mimo jakoukoliv pochybnost,“odvětil kapitán. “Tato ryba patří k druhužraloků, s nímž se setkáváme ve všech mořích a na všech zeměpisných šířkách. Jeto kladivoun a velmi bych se mýlil, kdybychom neměli co činit s jedním z těchtodarebů. Kdybyste svolil a kdyby se lady Glenarvanová chtěla zúčastnit zajímavéholovu, dozvěděli bychom se hned, na čem jsme.“

“Co tomu říkáte, Mac Nabbsi?“řekl lord Glenarvan majorovi. “Jste pro to,abychom zkusili štěstí?“

“Jsem pro totéž co vy,“odpověděl klidně major.

“Nehledě k tomu,“dodal John Mangles, “že nikdy neškodí, když se tito hroznídravci hubí. Využijme příležitosti, a dovolíte-li, mylorde, bude to zároveň vzrušujícípodívaná i dobrý skutek.“

“Budiž, Johne,“řekl lord Glenarvan.

Pak poslal pro lady Helenu. Přišla za ním na záďovou nástavbu, neboť vyhlídkana vzrušující lov ji opravdu silně lákala.

Moře bylo nádherné. Na jeho hladině bylo možno zřetelně sledovat rychlépohyby žraloka, který se ponořoval a vymršťoval s neuvěřitelnou prudkostí. John

Mangles ;uďělil rozkazy. Námořníci hodili přes zábradlí na pravém boku lodi silnélano s hákem, na němž byl nastražen velký kus slaniny. Přestože byl žralok ještěvzdálen asi padesát yardů, ucítil návnadu a rychle se blížil k jachtě. Bylo vidět, jakjeho ploutve, šedé na koncích a černé u kořene, prudce bijí do vln, kdežto ocas houdržoval v přímém směru. Když se dravec přiblížil, objevily se velké, vystouplé oči,lačností zarudlé, a jeho rozevřené čelisti odkrývaly při náhlých obratech čtyři řadyzubů. Hlavu měl žralok širokou, ve tvaru jakéhosi dvoustranného kladiva na jedinérukojeti. John Mangles se nemohl mýlit; byl to nejžravější druh čeledi žraloků,kterému Francouzové říkají kladivoun, Angličané váhová ryba a obyvatelé Provencežidovská ryba.

Cestující a námořníci z Duncana sledovali pohyby žraloka s živým zájmem.

V okamžiku bylo zvíře u háku, obrátilo se na záda, aby jej mohlo lépe uchopit,a veliká návnada zmizela v mohutném chřtánu. Vzápětí kladivoun prudce trhl lanema sám se tak “zasekl“; námořníci pak rychle obludného žraloka vytáhli kladkostrojem, připevněným k hlavnímu ráhnu.

Žralok sebou divoce zmítal, aby se dostal zpět do rodného živlu. Ale námořnícisi s jeho divokostí nemilosrdně poradili. Silným provazem se smyčkou na konci mustáhli ocas a ochromili tím jeho pohyby. Za několik okamžiků táhli již kladivounapřes brlení a povalili ho na palubu. Vzápětí k němu obezřetně přistoupil jeden námořník a mocnou ranou sekyry mu přesekl strašný ocas.

Lov na dravce skončil. Nikdo se už nemusil netvora obávat. Byla ukojenapomstychtivost lodníků, ale ne jejich zvědavost. Na lodích je totiž zvykem, že sežaludek žraloků pečlivě prohledává. Protože námořníci znají nevybíravou žravostžraloka, vždycky očekávají nějaké překvapení a většinou nebývají zklamáni.

Lady Glenarvanová nechtěla přihlížet tomuto nechutnému “průzkumu“a vrátila se na záď. Žralok ještě chroptěl: Byl deset stop dlouhý a vážil přes šest setliber. Taková délka a váha nejsou ničím neobvyklým; i když se kladivounnepočítá mezi obry svého druhu, přece jen patří mezi ty nejnebezpečnější.

Zanedlouho byla obrovská ryba bez jakýchkoliv okolků sekyrou vykuchána.

Hák vězel až v samém žaludku, který byl úplně prázdný. Žralok zřejmě už dlouhohladověl a zklamaní námořníci se chystali vyhodit jeho vnitřnosti do moře, když tuupoutal loďmistrovu pozornost jakýsi nevzhledný předmět, pevně vězící v jednom střevě.

“Co je tohle?“zvolal.

“Asi nějaký kámen,“odpověděl jeden námořník. “Žralok ho spolkl, aby byl těžší.“

“Kdepak!“odtušil jiný. “To je prostě řetězová koule, která se tomu lotrovidostala do břicha, a on ji nemohl ještě strávit.“

“Nehádejte se!“odpověděl Tom Austin, zástupce kapitána. “Copak nevidíte, žeten žralok je notný pijan? Vypil nejen víno, ale i láhev -, jen aby o nic nepřišel!“

“Cože!“zvolal lord Glenarvan. “Ten žralok má v břiše láhev?“

“Opravdovou láhev,“odpověděl loďmistr. “Ale je na ní vidět, že není z vinnéhosklepa.“

“Výborně, Tome,“odvětil lord Edvard, “opatrně ji vyndejte. V lahvích nalezených v moři bývají často důležité listiny.“

“Myslíte?“pravil major Mac Nabbs.

“Myslím přinejmenším tolik, že se to někdy stává.““Prosím, já nic nenamítám,“odpověděl major. “Možná že láhev obsahuje nějakétajemství.“

“To se právě dovíme,“řekl Glenarvan. “Tak co je Tome.“

“Zde je,“odpověděl zástupce kapitána a ukázal nevzhledný předmět, kterýprávě se značnou námahou vytáhl ze žraločích útrob.

“Výborně,“řekl Glenarvan. “Dejte tu odpornou věc omýt a ať mi ji někdopřinese dovnitř.“

Tom uposlechl a láhev, nalezená za tak podivných okolností, octla se na stolev jídelně. Kolem stolu zasedli lord Glenarvan, major Mac Nabbs, kapitán John

Mangles a lady Helena, neboť každá žena, jak se tvrdí, je vždycky trošku zvědavá.

Na moři je událostí každá maličkost. Chvíli bylo ticho. Každý se jenom zkoumavě díval na křehký dar moře. Obsahoval tajemství nějakého neštěstí? Nebo tobylo jen bezvýznamné poselství, které z dlouhé chvíle svěřil nějaký mořeplaveczvůli vln?

Bylo nutno to zjistit. Glenarvan bez dalšího otálení počal tedy zkoumat láhev,a to s opatrností, jaká v podobných případech bývá jenom na místě. Vypadalv té chvíli jako soudce zjišťující podrobnosti nějakého vážného případu. A Glenarvanjednal správně, protože i zdánlivě nejméně důležitá stopa může často vést k velikémuobjevu.

Než začali prohledávat vnitřek láhve, prozkoumali ji zvenčí. Měla úzké hrdlo,na němž byl ještě kousek zrezivělého drátu; její silné stěny, schopné snášettlaki několika atmosfér, prozrazovaly zřetelně šampaňský původ. Vinaři v Ai nebo

Epernay přerážejí takovými lahvemi příčle u židlí, ale na lahvích se neobjeví jedinátrhlina. Taková láhev mohla jistě beze škody přestát i nejdelší pouť.

“Je to láhev firmy Cliquot,“řekl prostě major. ‘

A protože tomu patrně rozuměl, bylo jeho zjištění přijato bez námitek.

“Milý majore,“odpověděla Helena, “co záleží na tom, jaká je to láhev, kdyžnevíme, odkud se sem dostala.“

“To se dovíme, drahá Heleno, řekl lord Edvard. “Už teď lze tvrdit, že se semdostala zdaleka. Pohleďte na její kamenitý povlak, na tyto, možno říci, zkameněliny,které se na ní usadily působením mořské vody! Musela být hodně dlouho v moři, nežzmizela v břiše žraloka.“

“Souhlasím s vámi,“odpověděl major. “Tato křehká nádoba, chráněná takovýmkamenným obalem, mohla vykonat dalekou cestu.“

“Ale odkud otázala se lady Glenarvanová.

“Jen strpení, má drahá Heleno, jen strpení, s lahvemi musí člověk opatrně.

Velice bych se mýlil, kdyby nám tato láhev sama nezodpověděla všechny otázky.“

A po těch slovech počal Glenarvan seškrabávat tvrdou usazeninu z hrdla láhve.

Za okamžik se objevila zátka, naneštěstí silně poškozená mořskou vodou.

“To je nepříjemná věc,“řekl Glenarvan. “Protože je-li uvnitř nějaký papír, budeve velmi špatném stavu.“

“Také se obávám.“poznamenal major.

“Musím říci,“pokračoval Glenarvan, “že tak špatně uzavřená láhev by se bylajistě velmi brzy potopila. Ještě štěstí, že ji žralok spolkl a donesl na palubu Duncana.“

“To je pravda,“odpověděl John Mangles, “ale více by nám bylo prospělo,kdybychom ji byli vylovili na širém moři, na určité zeměpisné šířce a délce. Pakbychom byli mohli přihlédnout k vzdušným a mořským proudům a tak stanovitcestu, kterou láhev urazila. Ale s takovým činitelem, jako je žralok, jenž pluje i protiproudu, to nikdy nevíme, na čem vlastně jsme.“

“Však uvidíme,“řekl Glenarvan.

Tu již vytáhl co nejopatrněji zátku a po lodi se rozlil silný zápach zatuchlé soli.

“Tak co je?“otázala se lady Helena s čistě ženskou netrpělivostí.

“Ano. Nemýlil jsem se!“zvolal Glenarvan. “Jsou v ní papíry!“

“Listiny. jásala lady Helena.

“Jenže se zdá,“odpověděl Glenarvan, “že jsou rozmáčené. Nedají se vytáhnout,jsou přilepené ke stěnám láhve.“

“Tak ji rozbijeme, řekl Mac Nabbs.

“Raději bych ji zachoval celou,“odvětil Glenarvan.

“Já také,“přitakal major.

“Zajisté, řekla lady Helena, “ale obsah láhve je důležitější než láhev sama,a je rozumnější obětovat láhev obsahu.“

“Ať tedy mylord urazí jenom hrdlo,“navrhl John Mangles. “Tak budeme mocivyndat listiny a přitom neporušíme láhev.“

“Rychle, rychle, Edvarde! zvolala lady Glenarvanová.

Bylo nesnadné získat listiny jiným způsobem, a proto se lord Glenarvan, ačnerad, odhodlal rozbít hrdlo vzácné láhve. Musel si vzít kladivo, kamenitý obal bylopravdu tvrdý jako žula. A už dopadly na stůl střepy láhve a objevilo se několikslepených kousků papíru. Glenarvan je opatrně vytáhl, oddělil je od sebe a rozložilpřed sebou. Lady Helena, major a kapitán se kolem něho seskupili.

KAPITOLA DRUHÁ

TŘI LISTINY.

Na oněch kouscích papíru, zpola rozmočených vodou, bylo vidět jenom několikslov: Byly to nerozluštitelné zbytky téměř již zcela smazaných řádek. Lord Glenarvanpapíry několik minut pozorně prohlížel, na všechny strany obracel, přidržoval protisvětlu, zkoumal i sebenepatrnější stopy písma, jež moře ušetřilo, a potom pohlédlna své přátele, kteří ho úzkostlivě pozorovali.

“Jsou to,“pravil, “tři různé listiny, pravděpodobně tři opisy téhož dokumentu,přeloženého do tří jazyků: do angličtiny, do francouzštiny a do němčiny. Několikmálo slov, která se dochovala, nepřipouští v tomto směru žádných pochyb.“

“Ale dávají ta slova aspoň nějaký smysl?“otázala se lady Glenarvanová.

“Těžko říci, Heleno.. Slova na těch listinách jjsou velice neúplná.“

“Možná že se budou vzájemně doplňovat,“poznamenal major.

“Ano,“odpověděl John Mangles, “je vyloučeno, aby mořská voda rozleptalavšechny řádky přesně na týchž místech, a když připojíme ty útržky jednotlivých větk sobě, najdeme v nich nakonec smysl.“

“To také učiníme,“řekl lord Glenarvan. “Postupujme však systematicky.

Vezměme nejprve listinu anglickou.“

Tato listina obsahovala řádky a slova v tomto uspořádání:

62 Bri gousink straalandskipp Grthat monit of longand ssistancelost

“To nám mnoho neříká,“prohodil major zklamaně.

“Rozhodně,“odpověděl kapitán, “je to poctivá angličtina.“

“O tom není pochyb,“řekl lord Glenarvan, “slova sink, aland, that, and, lostjsou neporušená, skipp dává jasně slovo skipper a jde o nějakého pana Gr..,který byl pravděpodobně kapitánem ztroskotané lodi.“

“Připojme ještě,“dodal John Mangles, “slova monit assistance, jejichž výkladje přece docela jasný. Monition znamená listina, assistance pomoc.“

“Vida! Tohle už přece jen něco je,“odvětila lady Helena.

“Bohužel,“namítl major, “chybějí nám celé řádky. Jak zjistíme jméno ztroskotané lodi a místo neštěstí?“

“Zjistíme je,“řekl lord Edvard.

“Zajisté,“odtušil major, který vždy s každým souhlasil, “ale jak?“

“Tak, že doplníme jednu listinu druhou. “

“Zkusme to!“zvolala lady Helena.

Na druhém kousku papíru, který byl ještě víc poškozen než prvý, bylo jenněkolik osamělých a takto rozmístěných slov:

7 Juni Glaszwei atrosengrausbringt ihnen

“To je napsáno německy,“řekl John Mangles, sotvaže se na ten lístek podíval.

“A umíte německy Johne. otázal se Glenarvan.

“Dokonale, mylorde.

“Povězte nám tedy co znamená těch několik slov.“

Kapitán si pozorně prohlédl listinu a řekl:

“Především teď máme přesné datum neštěstí. 7. Juni znamená sedmého června,a připojíme-li toto datum k číslicím 62 z anglické listiny, dostaneme úplné datum:

7. června 1862.“

“Výborně!“zvolala lady Helena. “Pokračujte, Johne!“

“Na téže řádce,“pokračoval mladý kapitán, “vidím slovo Glas, které ve spojeníse slovem gow z prvé listiny dává Glasgow. Jde zřejmě o loď z Glasgowa.“

“Totéž si myslím i já,“poznamenal major.

“Druhá řádka chybí na listině úplně,“pokračoval John Mangles. “Ale na třetívidím dvě důležitá slova: zwei, což značí dva, a atrosen, či vlastně Matrosen, což jeněmecky námořníci.“

“Šlo tedy,“řekla lady Helena, “o kapitána a dva námořníky.“

“Pravděpodobně, odpověděl lord Glenarvan.

“Přiznávám se, mylorde,“dodal kapitán, “že další slovo graus mi činí potíže.

Nevím, jak je přeložit. Snad nám je objasní třetí listina. Poslední dvě slova jsou všaklehko srozumitelná. Bringt ihnen znamená přispějte jim, a spojíme-li je s anglickým slovem na sedmé řádce, to jest se slovem assistance, pak věta přispějte jim napomoc vyplývá sama sebou.“

“Ano! Přispějte jim na pomoc!“řekl Glenarvan. “Ovšem kde jsou ti nešťastníci?

Nic zatím nenaznačuje místo, a tak je dějiště neštěstí naprosto neznámé.“

“Doufejme, že nám francouzská listina řekne víc,“pobízela lady Helena.

“Prohlédněme si ji tedy,“odpověděl Glenarvan. “Protože všichni tento jazykovládáme, bude naše pátrání snazší.“

Zde je přesný otisk třetí listiny:

trois ats tanniagonie australaborcontin pr cruel indijeté ongitet 37oll’ lat

“Jsou tam čísla,“zvolala lady Helena. “Podívejte, pánové, podívejte!.. “

“Postupujme po pořádku,“řekl lord Glenarvan, “začněme prvním řádkem. Dovolte, abych bral ta roztroušená a neúplná slova jedno po druhém. Především vidím, že jde o slovo trois-máts -, trojstěžník, jehož jméno se nám díkyanglické a francouzské listině zachovalo úplně: Britannia. Z obou následujícíchslov gonie a austral má jenom slovo druhé význam nám všem srozumitelný; znamenájižní.“

“To už je důležitá podrobnost,“prohodil John Mangles. “K neštěstí došlo najižní polokouli.“

“To je hodně neurčité,“řekl major.

“Pokračuji,“ujal se slova Glenarvan. “Aha, slovo abor, to je kořen slovesaaborder -, připlout. Ti nešťastníci tedy připluli k nějakému břehu. Ale k jakému?

Contin! Tedy na nějakém kontinentě? Cruel -, krutý…“

“Krutý!“zvolal John Mangles. “Ale to přece vysvětluje německé slovo graus…grausam… krutý!“

“Pokračujme! Pokračujme!“řekl Glenarvan, jehož zájem vzrůstal, čím více semu vybavoval smysl neúplných slov. “Indi… ti mořeplavci tedy byli vyvrženiu Indie? Co znamená slovo ongit? Aha, longitude -, šířka! A zde je šířka třicet sedmstupňů, jedenáct minut. Konečně nějaký přesný údaj!“

“Délka však chybí,“řekl Mac Nabbs.

“Člověk nemůže chtít všechno, milý majore,“odvětil Glenarvan, “a přesný stupeň šířky už je přece něco. Francouzská listina je nesporně nejúplnější. Je jasné, žetext všech tří je totožný, protože jsme na nich zjistili stejný počet řádek a slova sezčásti doplňují. Nyní musíme listiny spojit, přeložit do jediného jazyka a najít jejichnejpravděpodobnější, nejlogičtější a nejúplnější smysl.“

“Hodláte listiny přeložit do francouzštiny, do angličtiny nebo do němčiny?“otázal se major.

“Do francouzštiny,“odpověděl Glenarvan, “protože většina důležitých slov sezachovala v této řeči.“

“To je správné, mylorde,“řekl John Mangles, “nehledě k tomu, že všichni tentojazyk dobře ovládáme.“

“Jsme tedy zajedno. Přepíši tyto listiny na jedinou, spojím zbytky slov a útržkyvět, ponechám vzdálenosti mezi nimi, jak jsou, doplním ta slova, jejichž smysl jenesporný, a pak vše porovnáme a posoudíme.“

Glenarvan uchopil pero a po chvilce předložil svým přátelům list papíru, naněmž byly tyto řádky:

7. června 1862 trojstěžník Britannia Glasgowztroskotal gonie jižnl (austral)k souši dva námořnícikapitán Gr připl (abor)peun (conti) za (prJ krut indivrhli tuto listinua 37 o11’ šířkyztracenidélky

Přispějte jim na pomoc!“

V té chvíli přišel jeden námořník oznámit kapitánovi, že Duncan vplouvá do

Clydské zátoky, a žádal jej o rozkazy.

“Jaké máte úmysly, mylorde?“obrátil se John Mangles na lorda Glenarvana.

“Chci být co nejrychleji v Dumbartonu, Johne. Odtamtud se lady Helena vrátína Malcolm. Já pojedu do Londýna a předložím tyto listiny na admiralitě.“

John udělil příslušné rozkazy a námořník je odešel vyřídit jeho zástupci.

“A nyní, přátelé, pokračujme v pátrání. Jsme na stopě velikého neštěstí. Životněkolika lidí závisí na našem ostrovtipu. Vynaložme tedy všechen svůj důvtip,abychom listiny rozluštili.“

“Jsme připraveni, Edvarde,“odvětila lady Helena.

“Především,“pokračoval Glenarvan, “musíme v listinách rozlišovat trojí různáfakta: za prvé to, co víme, za druhé to, co si můžeme domyslit, a konečně za třetí to,co nevíme. Co víme? Víme, že sedmého června 1862 ztroskotal trojstěžník Britanniaz Glasgowa, že dva námořníci a kapitán hodili tyto listiny do moře na 37stup 11’ zeměpisné šířky a že žádají o pomoc.“

“Zcela správně,“přitakal major.

“Co si můžeme domyslit,“pokračoval Glenarvan. “Především to, že k neštěstídošlo v jižních vodách, a tu bych byl rád, abyste si povšimli slova gonie. Nenaznačujesamo sebou jméno země, jíž patří?“

“Patagonie!“zvolala lady Helena.

“Nepochybně.“

“Prochází však Patagonií třicátá sedmá rovnoběžka?“otázal se major.

“To si lze snadno ověřit,“odpověděl John Mangles a rozložil mapu Jižní Ameriky.

“Je tomu tak. Třicátá sedmá rovnoběžka probíhá Patagonií. Protíná Araukánii,v pampách probíhá severní Patagonií a běží dále přes Atlantik.“

“Dobrá. Pokračujme ve svých dohadech. Oba námořníci a kapitán připluli…připluli k čemu? K pevnině… k pevnině; chápete, k pevnině, a nikoliv k ostrovu. Cose s nimi stalo? Ti nešťastníci skutečně upadli do zajetí, stali se zajatci. A koho?

Krutých Indiánů. Souhlasíte? Neobjevují se nám na prázdnýCh místech vhodná slovasama? Není vám tato listina nyní jasná? Nesvítá vám již?“

Glenarvan mluvil nadšeně. Z očí mu vyzařovala naprostá sebedůvěra. A jehozápal se přenášel i na posluchače. Také oni volali: “To je jasné! To je jasné!“

Za okamžik lord Edvard pokračoval:.

“Všechny tyto domněnky se mi, přátelé, zdají neobyčejně pravděpodobné.

Podle mého názoru došlo k neštěstí na patagonském pobřeží. Ostatně v Glasgowěse dotáži, kam Britannia plula, a pak budeme vědět, zdali se mohla dostat do oněchkončin.“

“To nemusíme chodit tak daleko,“odpověděl John Mangles. “Mám zde všechnyročníky Obchodních a lodních zpráv, které nám poskytnou přesné údaje.“

Ukažte tedy!“zvolala lady Glenarvanová..

John Mangles přinesl svazek těchto novin z roku 1862 a začal v nich rychlelistovat. Zanedlouho našel, co hledal, a pak řekl spokojeně:

“Třicátého května 1862. Peru, Callao, s nákladem pro Glasgow, Britannia,kapitán Grant.“

“Grant,“ zvolal lord Glenarvan. “Ten statečný Skot který chtěl v Tichomořízaložit Nové Skotsko!“

“Ano,“odpověděl John Mangles, “vyplul roku 1861 z Glasgowa na palubě

Britannie a od té doby o něm není zpráv.“

“Již nemužeme pochybovat, nemůžeme;“řekl Glenarvan. “Je to samozřejmě on.

Britannia opustila Callao 30. května a 7. června, týden po odplutí, ztroskotala napatagonském pobřeží. V těchto zlomcích slov, která se zdála nerozluštitelná, je celýjejí osud. Vidíte, přátelé, že se nám podařilo domyslit si velkou část údajů. Neznámejen jedno, a to je chybějící stupeň délky.“

“Nepotřebujeme jej,“odpověděl John Mangles, “protože známe zemi. A mohlbych jet přímo k místu neštěstí, i když znám jenom šířku.“

Víme tedy všechno?“otázala se lady Glenarvanová.

“Všechno, má drahá Heleno, a ta bílá místa, jež mezi slovy listiny zanechalo moře, ta bez nesnází doplním, jako kdyby je diktoval sám kapitán

Grant.“

A lord Glenarvan znovu vzal pero a bez rozmýšlení sestavil tuto zprávu:

Dne 7. června 1862 trojstěžník Britannia z Glasgowa ztroskotal na patagonském pobřeží na jižní polokouli. Směřujíce k souši, dva námořníci a kapitán Grantse pokusí připlavat k pevnině, kde padnou do zajetí krutých Indiánů. Vrhli tuto listinuna… stupni zeměpisné délky a na 37stupni 11’ šířky. Přispějte jim na pomoc, jinak jsouztraceni.

“Výborně, výborně, drahý Edvarde,“řekla lady Helena, “a jestliže ti nešťastníci opět spatří svou vlast, mohou za to vděčit jenom vám.“

“A oni ji spatří,“odpověděl Glenarvan. “Tato listina je příliš jednoznačná,příliš jasná, příliš zřetelná. Anglie nemůže váhat a musí přispěchat na pomoc třem svým synům, kteří jsou opuštěni na pustém pobřeží. Co udělalapro cestovatele Franklina a pro tolik jiných, učiní dnes i pro trosečníky Britannie.“

“Ale tito nešťastníci,“připomněla lady Helena, “mají jistě rodiny, které jeoplakávají. Možná že nebohý kapitán Grant má ženu, děti…“

“Máte pravdu, má drahá, a já se postarám o to, aby se dozvěděli, že všechnanaděje ještě není ztracena. A teď se, přátelé, vraťme na palubu, protože se už jistěblížíme k přístavu.“

A skutečně, Duncan přidal páru a míjel v tomto okamžiku pobřeží ostrova Bute;po pravici nechal Rothesay s krásným městečkem, rozloženým v úrodném údolí.

Pak zabočil do těsných úžin zátoky, proplul kolem Greenocku a v šest hodin večerzakotvil při úpatí dumbartonské čedičové skály, na jejímž vrcholku se zdvihá slavnýzámek skotského hrdiny Wallace.

Tam už lady Helenu očekával spěšně zapřažený kočár a ten ji s majorem Mac

Nabbsem zavezl na zámek Malcolm. Lord Glenarvan se polibkem rozloučil se svoumladou chotí a pospíšil na rychlík do Glasgowa.

Před odjezdem však ještě odeslal spěšnou depeši do deníků Times a Morning-Chronicle, a tak v obou redakcích za několik minut poté vyťukával elektrický telegrafzprávu tohoto znění:

“Kdo by se zajímal o podrobnosti osudu trojstěžníku Britannia z Glasgowaa jeho kapitána Granta, nechť se obrátí na lorda Glenarvana, Malcolm, Luss, dumbartonské hrabství, Skotsko.“

KAPITOLA TŘETÍ

ZÁMEK MALCOLM

Malcolm je jedním z nejpoetičtějších zámků ve Skotské vysočině -, Highlands;leží poblíže vísky Luss, nad jejímž krásným údolím vévodí. Průzračné vody Lomondského jezera omývají jeho žulové zdi. Od nepaměti náleží zámek rodu Glenarvanů,který si v zemi Rob Roye a Ferguse Mac Gregora, skotských hrdinů z románů Waltera

Scotta, zachoval staré pohostinné zvyky. V době, kdy ve Skotsku probíhala sociálnírevoluce, bylo mnoho leníků vyhnáno z půdy, protože nemohli platit starým vládcůmklanů vysoké nájemné. Mnozí zahynuli hladem, jiní se stali rybolovci a ostatní sevystěhovali. Byla to pro všechny zlá doba.

Jen Glenarvanové byli přesvědčeni, že věrnost jsou povinni zachovávat nejenmalí k mocným, ale i mocní ke svým poddaným, a věrně stáli s lidem svého panství.

Jediný člověk nemusel opustit rodný dům, jediný člověk neodešel z kraje, kdeodpočívali jeho předkové, do jednoho setrvali v klanu svých dávných pánů. A taki v době našeho příběhu, v tomto století nelásky a nejednoty, obklopovali rodinu

Glenarvanů na jejich zámku i na palubě jejich lodi jen samí Skotové. Všichni bylipotomky někdejších leníků Mac Gregorových, Mac Farlanových, Mac Nabbsovýchnebo Mac Naughtonsových, to jest všichni byli rodáky z hrabství stirlingskéhoa dumbartonského. Stateční, poctiví lidé, tělem i duší oddaní svým pánům; leckterýz nich dokonce mluvil ještě galštinou starobylé Kaledonie.

Lord Glenarvan měl nesmírný majetek. Konal mnoho dobrých skutků a jehodobrota převyšovala i jeho štědrost, neboť ta byla nezměrná, kdežto jeho štědrostměla nevyhnutelně své meze. Pán z Luss byl zástupcem svého hrabství ve Sněmovnělordů. Ale angličtí státníci ho neměli rádi, stavěl se příliš energicky proti politickémunátlaku “lidí z jihu“.

Edvard Glenarvan nebyl nijaký zpátečník, ani omezený nebo úzkoprsý člověk,ale zůstával v jádru Skotem, třebaže jeho hrabství bylo dokořán otevřeno všemupokroku. Se svými závodními jachtami se zúčastňoval soutěží Královského temžskéhojachtklubu jenom pro slávu milovaného Skotska.

Edvardu Glenarvanovi bylo dvaadvacet let. Byl vysoké postavy, měl poněkudpřísný obličej, neskonale milý pohled a celá jeho osobnost nesla v sobě pečeť poezie

Skotské vysočiny. Byl znám svou neobyčejnou statečností, podnikavostí a rytířskostí.jako skutečný Fergus XIX. století; avšak vynikal především dobrotou, kteroupředčil i samotného svatého Martina, protože on by byl chudým lidem ze své vysočiny daroval svůj plášť celý.

Lord Glenarvan byl ženat tři měsíce. Pojal za manželku miss Helenu Tuffnelovou,dceru velkého cestovatele Williama Tuffnela, který se stal jednou z nesčetných obětízeměpisné vědy a objevitelské vášně.

Miss Helena nebyla ze šlechtické rodiny, byla však Skotka, což lord Glenarvancenil víc než šlechtické tituly. A tuto půvabnou, odvážnou a oddanou dívku sizvolil pán z Luss za svoji životní družku. Jednoho dne se s ní setkal v Kilpatricku,v domě jejího otce, kde žila osiřelá dívka sama téměř bez jakýchkoliv prostředků.

Poznal, že tato dívka vyroste ve statečnou ženu, a oženil se s ní. Miss. Heleně bylotaké dvaadvacet let. Byla plavovlasá a její modré oči se podobaly vodě skotskýchjezer za krásného jarního jitra. Její láska k manželovi byla mocnější než její vděčnost. Vesničané a sloužící by byli za ni položili život a nazývali ji “naše dobrotivápaní z Luss“.

Lord Glenarvan a lady Helena žili šťastni na svém zámku uprostřed čarokrásnéa divoké přírody Skotské vysočiny, při procházkách ve stinných alejích kaštanůa sykomor, na březích jezera, kde ještě zaznívají starobylé válečné písně, a v pustýchrozsedlinách, v nichž jsou do staletých zřícenin vepsány dějiny Skotska. Někdybloudívali v březových či modřínových hájích, v rozlehlých žloutnoucích vřesovištích a jindy zase vylézali na strmé vrcholky Ben Lomondu, nebo se projíždělina koních opuštěnými dolinami, objevovali a poznávali tento snivý kraj, podnesnazývaný “zemí Rob Roye“, i všechna ta slavná místa, která tak statečně opěval

Walter Scott a obdivoval se jim. Když se pak večer za soumraku rozsvěcovala

“na obzoru “Mac Farlanova svítilnička, toulali se bartazennou, starým kruhovitým ochozem, který se táhl kol dokola podél cimbuří starého zámku; tam, zamyšlenia ztraceni, jako kdyby byli sami na celém světě, usedali na některý vypadlý kámen,a obklopeni tichem přírody, zaliti bledým svitem měsíce, když na vrcholcích zšeřelýchhor pozvolna houstla noc, prodlévali pohrouženi do nezkaleného obdivu a důvěrnéhookouzlení, jehož tajemství znají na světě jen milující srdce.

Tak proběhly prvňí měsíce jejich manželství. Avšak lord Glenarvan nezapomínal, že jeho žena je dcerou velkého cestovatele. Byl přesvědčen že lady

Helena bude mít po svém otci všechny jeho touhy v krvi, a nemýlil se. Duncanbyl dobudován a měl nyní zavézt lorda a lady Glenarvanovy do nejkrásnějšíchmíst na světě, do středomořských vln a až k ostrovům Archipelagu“). Každý

“si jistě představí radost lady Heleny, když jí manžel oznámil, že je jí Duncank službám! A existuje snad větší štěstí než doprovázet svého nejmilejšího dotěchto překrásných končin Řecka a trávit líbánky na čarovných březích Orientu?

Zatím však lord Glenarvan odjel do Londýna. Vždyť šlo o záchranu nešťastných trosečníků a sama lady Helena byla spíše netrpělivá než smutná nadtouto okamžitou nepřítomností svého manžela. Příštího dne v ní manželovadepeše vzbudila naději na jeho brzký návrat, ale večer ji žádal v dopise o strpení,protože návrhy lorda Glenarvana narážely na jisté potíže. A pozítří přišelnový dopis, v němž lord Glenarvan neskrýval svou nespokojenost s admiralitou.

Toho dne se počala lady Helena znepokojovat. Když byla večer ve svémpokoji sama, přišel pojednou zámecký správce Halbert a zeptal se, chce-li přijmoutjakousi dívku s chlapcem, kteří si přejí mluvit s lordem Glenarvanem.

“Jsou to zdejší lidé?“otázala se lady Helena.

“Ne, paní,“odpověděl správce, “protože je neznám. Přijeli vlakem do Ballochua cestu z Ballochu do Luss vykonali pěšky.“

“Ať vstoupí, Halberte,“řekla lady Glenarvanová.

Správce odešel. Za okamžik poté uvedl do pokoje lady Heleny dívku s chlapcem -, bratra se sestrou. Byli si tak podobni, že nebylo možno o tom pochybovat.

Dívce bylo šestnáct let. Svou hezkou, poněkud znavenou tváří, očima, jež zřejměčasto plakaly, zkroušeným, ale statečným výrazem, chudobným, avšak čistým oblečením upoutávala na první pohled. Za ruku držela dvanáctiletého chlapce rozhodnéhovzezření, který se tvářil jako ochránce své sestry. Na mou věru, kdyby se někdoopovážil ukřivdit jeho sestře, měl by co činit s tímto chlapíkem! Sestra se poněkudzarazila, když stanula před lady Helenou. Ta se spěšně ujala slova.

“Přejete si se mnou mluvit?“řekla a,povzbudivě pohlédla na dívku.

“Ne,“odpověděl chlapec pevně, “s vámi ne, ale přímo s lordem Glenarvanem.“

“Nezlobte se na něho, paní,“promluvila teprve teď sestra a káravě pohlédlana bratra.

“Lord Glenarvan není na zámku,“odvětila lady Helena “Jsem však jeho žena,a mohu-li ho zastoupit…“

“Vy jste lady Glenarvanová?“otázala se dívka.

“Ano, slečno.“

“Žena lorda Glenarvana z Malcolmu, který uveřejnil v Times oznámení o ztroskotání Britannie?“

“Ovšem, ovšem!“odpověděla lady Glenarvanová dychtivě. “A vy?.“

“Já jsem dcera kapitána Granta, paní, a to je můj bratr.“

“Grantova dcera! Grantova dcera!“zvolala lady Helena, uchopila dívku zaobě ruce a přivinula ji k sobě. Chlapce zlíbala na obě líčka.

“Paní,“promluvila opět dívka, “co víte o ztrozkotání mého otce? Žije? Uvidímese s ním ještě? Povězte, prosím!“

“Drahé dítě,“pravila lady Helena, “nerada bych vám za takovýchto okolností odpověděla nějak lehkomyslně a nechtěla bych ve vás vzbuzovat klamnénaděje…“

“Mluvte, paní, mluvte! Jsem připravena na každou bolest a mohu slyšet všechno.“

“Drahé dítě,“odpověděla lady Glenarvanová, “máme jenom slabou naději,avšak ztrácet ji nesmíme, a jednoho dne se snad se svým otcem opět shledáte.“

“Ach bože!“zvolala dívka, nemohouc zadržet slzy, kdežto Robert líbal rucezámecké paní.

Když pominul první nával zármutku i radosti, zahrnula dívka lady Glenarvanovou nesčetnými otázkami a lady Helena jí vyprávěla celý příběh o listinách, o tom,jak Britannia ztroskotala na patagonském pobřeží, jak se po tomto neštěstí kapitána oba námořníci, kteří jediní katastrofu přežili, nejspíše dostali na pevninu, a posléze,jak se dovolávali pomoci celého světa v listinách napsaných ve třech jazycích a svěřených rozmarům oceánu.

Robert Grant lady Helenu při jejím vyprávění přímo hltal očima, jako kdybyjeho život závisel na jejích slovech. Dětská fantazie mu živě kreslila strašlivé výjevy, jejichž obětí byl jeho otec. Viděl ho na palubě Britannie, sledoval jej uprostředmořských vln, spolu s ním se chytal pobřežních skalisk a bez dechu se vlekl pískem,aby se dostal z dosahu mořských vln. Několikrát mu při vyprávění lady Helenyuklouzl z úst výkřik:

“Tatíčku, Ubohý tatíčku! Přitom se tiskl ke své sestře.

Miss Grantová poslouchala se sepjatýma rukama a nepronesla jediné slovo,dokud nebylo vyprávění u konce. Teprve pak zvolala:

“To je hrozné, paní! A co listiny, kde jsou?“

“Ty už nemám, drahé dítě,“odpověděla lady Helena.

“Vy už je nemáte?“

“Nikoli. Už v zájmu vašeho otce musil je lord Glenarvan odvézt do Londýna.

Ale řekla jsem vám jejich obsah slovo za slovem, i jak se nám podařilo nalézt jejichpřesné znění. Mezi těmi útržky smazaných vět ušetřily vlny několik číslic, délkavšak bohužel…“

“Bez té se obejdeme!“zvolal chlapec.

“Ano, pane Roberte,“odpověděla Helena, usmívajíc se jeho rozhodnosti.

“Vidíte tedy, miss Grantová, že znáte nejmenší podrobnosti těchto listin právětak jako já.“

“Ano, paní,“odpověděla dívka, “byla bych však ráda viděla písmo svéhootce.“

“Uvidíte, vždyť snad už zítra se lord Glenarvan vrátí. Můj manžel se rozhodl,že předloží tento nesporný dokument odpovědným úředníkům admirality, abyvymohl okamžité vyslání lodi, která bude pátrat po kapitánu Grantovi.“

“Opravdu, paní?“zvolala dívka. “To jste pro nás udělali?“

“Ano, drahá miss, a očekávám lorda Glenarvana každým okamžikem.“

“Paní, řekla dívka s hlubokou vděčností, “kéž se vám a lordu Glenarvanovibudeme moci odvděčit!“

“Drahé dítě,“odpověděla lady Helena, “nezasluhujeme si žádné díky, protožekaždý jiný člověk by na našem místě učinil totéž co my. Kéž by se splnily naděje, ježjsem ve vás vzbudila! Až do návratu lorda Glenarvana zůstanete na zámku..“

“Paní,“odpověděla dívka, “nerada bych zneužívala vašeho soucitu s námi.

Jsme přece cizí lidé.“

“Cizí lidé, mé dítě! Ani váš bratr, ani vy nejste v tomto domě cizími lidmia já chci, aby lord Glenarvan po svém návratu sám oznámil dětem kapitána Granta,co bude podniknuto pro záchranu jejich otce.“

Nebylo možno odmítnout tak srdečné pozvání. Bylo tedy dohodnuto, že miss

Grantová a její bratr počkají na zámku na návrat lorda Glenarvana.

KAPITOLA ČTVRTÁ

NÁVRH LADY GLENARVANOVÉ

Při této rozmluvě se lady Helena ani slovem nezmínila, že lord Glenarvan vesvých dopisech s obavami hovořil o tom, jak bude jeho žádost přijata úředníkyadmirality. Rovněž se nezmínila o pravděpodobném zajetí kapitána Granta jihoamerickými Indiány. Nač také zarmucovat ubohé děti smutnými zprávami, načzmenšovat jejich mladičkou naději! Nic by se tím nezměnilo. Lady Helena tedyo tom pomlčela, a když viděla, že zodpověděla všechny otázky miss Grantové,dotazovala se nyní zase ona na její život a poměry, neboť dívka byla podle všehojedinou ochránkyní svého bratra.

Byl to tklivý a prostý příběh, který ještě prohloubil náklonnost lady Glenarvanové k mladé dívce.

Miss Mary a Robert Grant byli jedinými kapitánovými dětmi. Harry Grantztratil svou ženu při Robertově narození a v době svých dalekých cest nechávalděti na starost hodné stařičké sestřenici. Kapitán Grant byl smělý námořník a dobřerozuměl svému povolání; byl zároveň dobrým mořeplavcem i dobrým obchodníkem,a tak spojoval obě důležité vlastnosti skipperů obchodního námořnictva. Bydlilv Dundee, v perthském hrabství ve Skotsku. Kapitán Grant byl také rodilý Skot.

Jeho otec, pastor v kostele sv. Kateřiny, mu dal úplné vzdělání, neboť se domníval,že to nemůže nikomu škodit, ani kapitánovi zámořských lodí.

Při prvých cestách do zámoří, jež vykonal Grant zprvu jako zástupce kapitánaa posléze jako skipper, mu přálo štěstí, a tak po narození Roberta měl již slušnéjmění.

A tehdy pojal velkou myšlenku, která proslavila Grantovo jméno po celém

Skotsku. Jako Glenarvanové a několik šlechtických rodin ze Skotské nížiny -, LowSkotsku. Jako Glenarvanové a několik šlechtických rodin ze Skotské nížiny -, Lowlands stál srdcem, i když ne přímým skutkem, proti uchvatitelské Anglii. Zájmyjeho země nemohly být podle jeho mínění totožné se zájmy Anglosasů, a protoaby se jeho vlast mohla samostatně rozvíjet, rozhodl se, že založí na jednom z tichomořských ostrovů velkou skotskou kolonii. Snil o budoucí nezávislosti. A nejspíšeprozradil své skryté naděje. Lze tedy pochopit, že vláda odmítla podporovat jehokolonizační plán, a dokonce působila Grantovi potíže, které by byly mnohého jinéhočlověka zlomily. Avšak Harry se nevzdal; učinil vlasteneckou výzvu ke krajanům, dalcelé jmění do služeb spravedlivé věci, postavil si loď, svěřil děti do péče staré sestřenice a s vybraným mužstvem pak vyplul na průzkum velkých tichomořských ostrovů.

To bylo v roce 1861. Po celý rok, až do května 1862, docházely od něho stále zprávy,ale od jeho odjezdu z Callaa v červnu neslyšel už o Britannii nikdo a Lodní zprávyo kapitánově osudu mlčely.

V té době zemřela stará sestřenice Harryho Granta a obě děti zůstaly na světě samy.

Mary Grantové bylo tehdy čtrnáct let. Ale statečná dívka se nezalekla těžkýchpoměrů. Dokázala se dobře starat i o svého bratra, ačkoli byl ještě dítětem.

Bylo nutno dát mu vychování a vzdělání. Sestra pracovala ve dne v noci, plněse věnovala bratrovi a na sebe úplně zapomínala. Poněvadž byla šetrná, rozvážnáa důvtipná, dokázala bratra vychovat a zodpovědně splnit vůči němu mateřské povinnosti.

Obě děti žily v Dundee v nuzných poměrech, které důstojně snášely a statečněpřemáhaly. Mary myslila jen na svého bratra a snila o jeho šťastnější budoucnosti.

Pro ni však byla Britannia navždy ztracena a její otec mrtev, opravdu mrtev. Nemožné by tedy bylo chtít vylíčit její vzrušení, když oznámení v Times, které se jínáhodou dostalo do rukou, vytrhlo ji náhle z beznaděje.

Nesměla váhat. Mary se okamžitě rozhodla. I kdyby se měla dovědět, že tělokapitána Granta bylo nalezeno na opuštěném pobřeží ve vraku ztroskotané lodi,bylo to pro ni lepší než tyto ustavičné pochybnosti, tato věčná nejistota.

Pověděla všechno svému bratrovi a ještě téhož dne nasedly obě děti do perthského vlaku a večer přibyly na zámek Malcolm. Tam začala Mary po tolikerých

úzkostech opět doufat.

Celý ten strastiplný příběh vyprávěla Mary Grantová lady Glenarvanovéprostými slovy a ani jí nepřipadlo, že po ta dlouhá léta těžkých zkoušek se přivšem chovala jako hrdinka. Avšak lady Helena to dobře věděla, neskrývala své slzya několikrát sevřela obě děti kapitána Granta v náruči.

A Robert, který jejich příběh slyšel patrně poprvé, poslouchal svou sestrus užaslýma očima; pochopil, co všechno vykonala, co všechno vytrpěla, a poslézeji objal.

“Maminko! Má drahá maminko!“zvolal, neboť nemohl zadržet tento výkřik,který se mu dral ze samých hlubin srdce.

Mezitím se úplně setmělo. Lady Helena nezapomínala na únavu obou dětía proto nechtěla rozhovor déle prodlužovat. Mary Grantová a Robert odešli dosvých pokojů a usnuli, sníce o šťastnější budoucnosti. Po jejich odchodu vzkázalalady Helena pro majora a pověděla mu o všech příhodách toho večera.

“Hodná dívka, ta Mary Grantová,“řekl Mac Nabbs, když vyslechl vyprávěnísestřenčino..

“Kéž by kroky mého muže byly korunovány úspěchem,“odpověděla lady.

Helena, “neboť postavení obou dětí by pak bylo hrozné!“

“Budou úspěšné,“odtušil Mac Nabbs, “anebo by lordi admirality musili mítsrdce tvrdší než portlandský kámen.“

I přes toto majorovo ujištění strávila však lady Helena noc v krutých obavácha nemohla ani na okamžik usnout.

Příštího dne Mary Grantová a její bratr vstali hned časně zrána. Procházeli seprávě po velkém zámeckém dvoře, když zaslechli hrkot kočáru. Lord Glenarvanse plným tryskem vracel na Malcolm. Skoro v téže chvíli se objevila na dvoře lady

Helena, provázená majorem, a spěchala vstříc manželovi.

Glenarvan vypadal smutný, zklamaný a rozzlobený. Sevřel ženu do náručea mlčel.

“Tak co, co je Edvarde. zvolala lady Helena.

“Ti lidé nemají srdce, Heleno,“odvětil lord Glenarvan.

“Odmítli?“

“Ano, odmítli mi dát loď. Mluvili o miliónech, které byly zbytečně utracenyna pátrání po Franklinovi! Prohlásili, že listiny jsou nejasné, nesrozumitelné! řekli,že ti nešťastníci zmizeli již před dvěma roky a že je málo naděje na jejich vypátrání!

Tvrdili, že Indiáni, kteří je zajali, je jistě zavlekli do nitra země a že nelze prohledatcelou Patagonii, aby se našli tři lidé -, tři Skoti -, že celé pátrání bude marnéa nebezpečné a že by mohlo stát víc obětí a nikoho by nezachránilo. Zkrátka samévýmluvy, jen aby mohli odmítnout. Pamatují se na kapitánovy plány a nešťastný

Grant je navždy ztracen!“

“Tatínek, můj ubohý tatínek. zvolala Mary Grantová a vrhla se před lordem

Glenarvanem na kolena.

“Váš otec! Jakže, miss…,“řekl lord Glenarvan, překvapený dívčiným chováním.

“Ano, Edvarde, miss Mary a její bratr,“řekla lady Helena,“děti kapitána

Granta, jež admiralita právě odsoudila, aby zůstaly sirotky!“

“Ale slečno,“odvětil lord Glenarvan a pozdvihl dívku se země,“kdybych bylvěděl, že vy…“

Nedomluvil. Na dvoře se rozhostilo trapné ticho, přerušované vzlykáním. Nikdonepronesl slova, ani lord Glenarvan, ani lady Helena, ani major, ani zámecké služebnictvo, které stálo mlčky kolem svých pánů. Avšak v jejich postoji se zračil nesouhlas s chováním anglické vlády.

Po nějaké chvíli promluvil major, obraceje se na Glenarvana.

“Není tedy už vůbec žádná naděje?“

“Žádná.“

“Tak já si dojdu na ty lidi sám,“vzkřikl mladičký Robert, “a uvidíme..

Robert nedokončil svou hrozbu, protože ho sestra zadržela, ale chlapcovasevřená pěst svědčila o málo pokojných úmyslech.

“Ne, Roberte,“řekla Mary Grantová, “to ne! Poděkuj me těmto hodným pánůmza to, co pro nás udělali. Zachovejme jim vděčnost a pojďme!“

“Mary!“zvolala lady Helena.

“Kam chcete jít, miss?“otázal se lord Glenarvan.

“Půjdu a vrhnu se k nohám královny,“odpověděla dívka. “Uvidíme, bude-lihluchá k prosbám dvou dětí, které prosí o život svého otce.“

Lord Glenarvan potřásl hlavou. Nepochyboval snad o laskavosti Jejího Veličenstva, ale věděl, že Mary Grantová se sotva dostane až k ní. Prosebníci dojdoujen zřídka ke stupňům trůnu a na dveřích královského paláce by mohlo být napsánoto, co Angličané píší na kormidelní kola svých lodí:

Cestující nechť nemluví s mužem u kormidla.

Lady Helena pochopila, co si myslí její manžel, a věděla, že dívka chce podniknout zbytečné kroky; v duchu již viděla, jak obě děti budou i nadále žít beznadějným životem. A tehdy se v její mysli zrodila velká a ušlechtilá myšlenka.

“Mary Grantová,“zvolala, “počkejte a poslyšte, co chci říci!“

Dívka držela svého bratra za ruku a chystala se k odchodu. Zastavila se.

Lady Helena přistoupila k svému muži a se slzami v očích, ale pevným hlasemho vzrušeně oslovila:

“Edvarde, kapitán Grant vrhl tyto listiny do moře a svěřil je vlnám, protoževěřil v čestnost lidí. Tím vložil svůj osud do rukou lidem, kteří je najdou. Náhodalistiny donesla nám. Nechť se tedy záchrana těchto nešťastníků stane věcí naší cti!“

“Co tím míníte, Heleno otázal se lord Glenarvan.

Na dvoře zavládlo na okamžik hluboké ticho.

“Tolik,“odpověděla Helena, “že bychom měli být šťastni, že můžeme začínat své manželství dobrým skutkem. Vy jste mi chtěl, drahý Edvarde, udělatradost a přichystal jste zábavnou cestu po moři! Může však být opravdovější a užitečnější radost než radost nad zachráněním trosečníků, které opustila jejich rodnázemě?“

“Heleno!“zvolal lord Glenarvan.

“Ano, Edvarde, vy mi rozumíte! Duncan je dobrá a pevná loď! Může se odvážitdo jižních moří! Může vykonat cestu kolem světa, a bude-li třeba, také ji vykoná!

Vyplujme, Edvarde! Vzhůru, však vypátráme kapitána Granta sami!“

Při těchto neohrožených slovech rozevřel lord Glenarvan své mladé ženě náruč.

Usmíval se a tiskl ji k srdci, zatímco Mary a Robert jí líbali ruce. A dojaté, nadšenézámecké služebnictvo, přihlížející tomu tklivému výjevu, mělo také radost a zevšech úst se ozvalo jednohlasé:

“Hurá paní z Luss! Třikrát hurá lordu a lady Glenarvanovým

KAPITOLA PÁTÁ

DUNCAN ODJÍŽDÍ

Řekli jsme už, že lady Helena byla statečná a šlechetná žena. Rozhodnutí,které právě učinila, bylo toho nepopíratelným důkazem. Lord Glenarvan byl právemhrdý na ušlechtilost své ženy, na to, že jej dovedla nejen pochopit, ale i následovat.

Myšlenka pospíšit kapitánovi Grantovi na pomoc napadla i jeho samého hnedv Londýně, když byla žádost zamítnuta; nepředešel svým návrhem lady Helenujen proto, že se nemohl smířit s myšlenkou na vzájemné odloučení. Protože však silady Helena sama přála jet, nemusil už ani okamžik váhat. Zámecké služebnictvopřivítalo návrh s nadšením; šlo o záchranu rodných Skotů, jako byli oni, a lord

Glenarvan se srdečně připojil k provolávání slávy paní z Luss.

Protože bylo rozhodnuto o odjezdu, nebylo možno ztrácet ani okamžik. Ještětéhož dne zaslal lord Glenarvan Johnu Manglesovi příkaz, aby plul s Duncanemdo Glasgowa a tam připravil všechno potřebné pro cestu do jižních moří, která semohla změnit i v cestu kolem světa. Lady Helena vůbec nepřecenila vlastnosti

Duncana, když vyslovila svůj návrh. Co do pevnosti i rychlosti byla to pozoruhodněstavěná loď, jež se mohla bezpečně vydat na cestu do zámoří.

Duncan byla parní jachta nejpříhodnějších rozměrů, o nosnosti dvou set desetitun, kdežto první lodi, jež přistály u Nového světa, lodi Kolumbovy, Vespucciovy,

Pinzonovy a Magalháesovy, byly mnohem menší.

Duncan měl dva stěžně: přední s veleplachtou, škunerovou plachtou, košovkoua brámovkou a hlavní stěžeň s besanem a s plachtou vrcholovou; dále měl létavku,velkou a malou kosatku a plachty stěhové. Měl tedy dostatek plachet, aby mohlvyužívat větru jako prostý clipper, ale spoléhal především na svou sílu mechanickou, jež byla skryta v jeho bocích. Parní stroj s výkonem sto šedesáti koňských sil byl nejnovějšího vzoru a měl přehřívací zařízení, umožňující větší expanzívnost páry. Stroj byl vysokotlaký a poháněl dvojitý lodní šroub. Duncan mohlpod plnou parou vyvinout větší rychlost, než jaké se do té doby dosahovalo. A přizkušebních jízdách v Clydské zátoce skutečně také podle lodního rychloměru dosáhl až sedmdesáti mil za hodinu. Mohl tedy beze všeho vyjet a podniknout cestukolem světa. John Mangles se musil postarat jenom o vnitřní úpravy.

První starostí kapitána bylo zvětšit skladištní prostor, aby mohl naložit conejvíce uhlí, protože na cestě se nové zásoby paliva opatřují jen s velkými obtížemi.čtyřmi loďmi. Největší z nich, velitelská karavela, na jejíž palubě byl Kolumbus, měla nosnost sedmdesát tun, a nejmenší znich jenom padesát. Byly to tedyskutečné pobřežní lodi. (Pozn. aut.)

Stejné opatření učinil John Mangles i se zásobárnami, což se mu podařilo tak výborně,že naložil zásob na dva roky. Peněz měl dost, a dokonce mu zbylo i na otočné dělo,které dal umístit na příďovém nástavku. Nikdo nemohl vědět, co všechno se přihodí, a nikdy není na škodu, může-li se vypálit osmiliberní koule na vzdálenostčtyř mil.

Nutno říci, že John Mangles věci rozuměl. Ačkoli velel jenom zábavní jachtě,patřil mezi nejlepší skippery Glasgowa. Bylo mu třicet let, rysy měl dosti tvrdé,ale zračila se v nich odvaha a dobrota. Žil na zámku od dětství, byl vychovánv rodině Glenarvanových a stal se z něho znamenitý námořník. John Manglespodal na zámořských cestách nejeden důkaz své obratnosti, rozhodnosti a chladnokrevnosti. Když mu lord Glenarvan nabídl místo kapitána na Duncanu, s radostíje přijal, protože pána z Malcolmu miloval jako bratra a až doposud marně čekal napříležitost, aby mu svou lásku prokázal činy.

Kapitánův zástupce Tom Austin byl starý námořník, hodný všestranné důvěry.

Dvacet pět mužů, včetně kapitána a jeho zástupce, tvořilo posádku Duncana.

Všichni tito zkušení námořníci příslušeli do dumbartonského hrabství a tvořilina palubě skutečný klan čestných lidí, v němž nechyběl ani tradiční dudák “piper-bag“. Lord Glenarvan měl opravdu dobré mužstvo, jež milovalo svou práci, mužstvověrné a statečné, stejně zručné v ovládání zbraní i lodi a ochotné následovat svéhopána v nejnebezpečnějších výpravách. Když se posádka Duncana dověděla, kam májet, nemohra utajit svou radost a v dumbartonských skalách se rozlehla ozvěnanadšeného hurá!

John Mangles při vší starosti o vyzbrojení a zásobení lodi nezapomněl anizařídit na dlouhou cestu kajuty lorda a lady Glenarvanových. Musil rovněž připravitkabiny pro děti kapitána Granta, neboť lady Helena nemohla Mary odepřít, aby jisměla provázet na palubě Duncana.

A malý Robert by se byl spíše schoval v podpalubí, než by zůstal a nejel s nimi.

I kdyby musil dělat plavčíka jako slavný admirál Nelson a cestovatel Franklin,odplul by s Duncanem. Jak by bylo možno odepřít takovému chlapci! Nikdo seo to ani nepokusil. Musili souhlasit s tím, že nepojede jako “cestující“. Mladý Grantchtěl sloužit -, ať už jako plavčík, nováček nebo námořník. John Mangles dostal za

úkol, aby chlapce vyučil námořnickému řemeslu.

“Dobrá,“řekl Robert, “a neodpusťte mi ani výprask karabáčem, když nebudupořádně dělat!“

“Buď bez starosti, chlapče,“odpověděl Glenarvan vážně a ani nedodal, že napalubě Duncana je něco takového zbytečné, nehledě k tomu, že užívání devítiocasékočky bylo zakázáno.

Aby byl seznam cestujících úplný, zbývá jmenovat už jenom majora Mac

Nabbse. Major byl padesátiletý muž s klidnou a pravidelnou tváří, který vždyckysplnil to, co na něm bylo žádáno, zkrátka výborná a dokonalá povaha, skromný,tichý, klidný a mírný člověk. S každým vždy a ve všem souhlasil, o nic se nepřel,nevedl spory a nikdy se nerozčiloval. Stejně klidně vystupoval po schodech dosvé ložnice jako po svahu bašty dobývané ztečí, nad ničím na světě nevzplanul,nikdy, ani pro nějakou tu dělovou kouli, nepřicházel z míry a snad do nejdelšísmrti nenajde důvod k tomu, aby se rozzlobil. Tento muž byl mimořádně obdařennejen běžnou válečnickou statečností, onou fyzickou neohrožeností, která je jenomdůsledkem tělesné zdatnosti, nýbrž i statečností morální, tedy udatenstvím ducha.

Měl-li nějakou vadu, pak jen tu, že byl tělem i duší Skot, čistokrevný Kaledoňan,který houževnatě lpí na starých rodných obyčejích. Proto nikdy nechtěl sloužitv anglickém vojsku a své hodnosti majora dosáhl u čtyřicátého pluku Highland-Black-Watch, u Černé gardy, jejíž setniny tvořili výhradně Skotové. Mac Nabbs bydlil jakopříbuzný Glenarvanů na Malcolmu a jako major pokládal za zcela přirozené, žepojede s Duncanem.

Takové bylo tedy osazenstvo jachty, jež byla nepředvídanými okolnostmi povolána vykonat jednu z nejpodivuhodnějších cest nové doby. Od chvíle, kdy loď přirazilake glasgowskému nábřeží Steamboat-Quay, poutala na sebe veškerou pozornost veřejnosti. Denně si ji přicházely prohlédnout zástupy lidí. Každý se zajímal jenom o ni,mluvilo se jen o ní, a to k velké nelibosti ostatních kapitánů kotvících v přístavu, mezijiným i kapitána Burtona z nádherného parníku Scotia, který kotvil vedle Duncanaa byl připraven k odjezdu do Kalkaty.

Scotia mohla při své velikosti právem pohlížet na Duncana jako na obyčejnýparníček. A přece se všeobecná pozornost soustřeďovala na jachtu lorda Glenarvanaa tento zájem každým dnem ještě vzrůstal.

Vždyť se blížil okamžik odjezdu! John Mangles prokázal svou čilost a pohotovost. Za měsíc po zkušební jízdě v Clydské zátoce mohl naložený, zásobený a upravený Duncan vyplout na moře. Odjezd byl stanoven na 25. srpen, takže jachta mohlabýt v jižních šířkách počátkem tamního jara.

Lord Glenarvan byl několikrát, jakmile vešel jeho plán ve známost, upozorňovánna obtíže a nebezpečí cesty, ale nevšímal si jich a chystal se k odjezdu z Malcolmu.

Ostatně mnozí z těch, kteří ho varovali, netajili se obdivem. Potom se veřejné míněníotevřeně vyslovilo pro skotského lorda a všechny noviny, s výjimkou “vládníchorgánů“, jednomyslně odsuzovaly postoj vysokých úředníků admirality v Grantovězáležitosti. Lord Glenarvan byl však stejně lhostejný k výtkám i k chvále; konal svoupovinnost a o víc se nestaral.

Glenarvan, lady Helena, major Mac Nabbs, Mary a Robert Grantovi, Mr Olbinett,stevard jachty, a jeho žena Mrs Olbinettová, jež byla komornou lady Glenarvanové,opustili 24. srpna Malcolm. Zámecké služebnictvo se s nimi dojatě rozloučilo. O několikhodin později byli již na palubě. Glasgowské obyvatelstvo uvítalo lady Helenus vřelým obdivem; vždyť tato mladá a statečná žena se zřekla klidných radovánekzámožného života a spěchala na pomoc trosečníkům.

Kajuty lorda Glenarvana ajeho ženy zaujímaly v nástavbě celou záď Duncana. Tvořily je dvě ložnice, salón a dvě oblékárny. Dále zde byla společná jídelna a kolem ní šestkabin, z nichž pět obývali Mary a Robert Grantovi, Mr a Mrs Olbinettovi a major Mac

Nabbs. Kabiny Johna Manglese a Toma Austina byly umístěny po stranách a vycházelo se z nich přímo na palubu. Mužstvo bylo ubytováno v mezipalubí, a to velmi pohodlně, protože jachta nevezla kromě uhlí, potravin a zbraní žádný náklad. John

Mangles měl tedy dost místa na vnitřní úpravy lodi a obratně ho využil.

Duncan měl vyplout v noci z 24. na 25. srpna ve tři hodiny ráno za odlivu. Ale předodjezdem lodi stalo se glasgowské obyvatelstvo ještě svědkem dojemného obřadu. Lord

Glenarvan a jeho hosté, celá posádka, počínaje topičem a kapitánem konče, všichni dojednoho opustili v osm hodin večer jachtu a odebrali se do Saint Munga, starobylé glasgowské katedrály. Tento prastarý kostel, tak znamenitě popsaný Walterem Scottem,přijal pod svými mohutnými klenbami cestující i námořníky Duncana. Obrovský davlidí je doprovázel. Tam v hlavní chrámové lodi, kde je hrobek jako na hřbitově, reverend

Morton slavnostně požehnal statečným zachráncům skotských trosečníků, aby jejich

úsilí bylo korunováno úspěchem. Hluboce pohnuti, vraceli se pak cestující na loď.

V jedenáct hodin v noci byli zas všichni na palubě. John Mangles a mužstvopřistoupili k posledním přípravám. O půlnoci byly pod kotly zapáleny ohně; kapitánnařídil, aby se topilo co nejvydatněji, a záhy se s nočními mlhami smísily proudyčerného kouře. Plachty Duncana byly pečlivě svinuty do plátěných obalů, aby jenezašpinily saze, neboť vítr vál od jihozápadu a nemohl loď pohánět.

Ve dvě hodiny se počal Duncan zachvívat pod otřesy svých kotlů. Manometrukazoval tlak čtyř atmosfér. Vařící pára syčela zpod ventilů. Příliv dostoupil vrcholu.

V úsvitu bylo již možno rozeznat clydské úžiny, lemované bójemi a biggingy’), jejichž světla pozvolna slábla v nastávajícím svítání. Duncan mohl odplout. John

Mangles vzkázal pro lorda Glenarvana a ten okamžitě vystoupil na palubu.

Nastával odliv. Duncan několikrát pronikavě zahvízdl, zvedl kotvy a odrazil odostatních lodí. Byl spuštěn lodní šroub. Jeho síla poháněla jachtu do říčního kanálu.

John nenajal lodivoda,‘sám znal clydské úžiny znamenitě a nikdo jiný by byl nevedlloď lépe. Mlčky a bezpečně velel pravou rukou stroji, levou kormidlu a jachta poslouchala sebemenší jeho pohyb. Zakrátko ustoupily poslední továrny vilám, tua tam rozsétým na pobřežních výšinách, a ruch města zanikl v dálce:

Za hodinu již projížděl Duncan mezi dumbartonskými skalami. O dvě hodinypozději byl v Clydské zátoce a v šest hodin ráno obeplul Kintyrský mys, opustil

Severní průliv a vyplul na širý oceán.

KAPITOLA ŠESTÁ

CESTUJÍCÍ Z KABINY ČÍSLO ŠEST

Prvého dne plavby bylo moře neklidné a kvečeru se zdvihl silnější vítr. Duncanse silně kymácel, a dámy se proto vůbec neobjevily na palubě; zůstaly ležet ve svýchkabinách a učinily dobře.

Příštího dne se však vítr nepatrně stočil a kapitán John dal napnout přídníveleplachtu, besan a košovku. Duncan teď lépe seděl na vlnách a boční kymácení :ani podélné kolísání nebylo již tak citelné. Lady Helena a Mary Grantová mohly ;hned za svítání vyjít na palubu za lordem Glenarvanem, majorem a kapitánem.

Východ slunce byl nádherný. Slunce se podobalo velkému pozlacenému kovovémukotouči a vystupovalo z oceánu jako z nějaké obrovité galvanické lázně. Dunccanse kolébal ve skvoucí záplavě a člověk by byl opravdu řekl, že jeho plachty se napínajípod tlakem slunečních paprsků.

Cestující na jachtě mlčky pozorovali zářivý východ slunce.

“Jak úchvatný pohled!“řekla konečně lady Helena. “To je předzvěst krásnéhodne. Jen aby se vítr neobrátil a zůstal nám příznivý.“

“Nic lepšího bychom si nemohli přát, Heleno,“odpověděl lord Glenarvan, “nazačátek naší cesty si naprosto nemůžeme stěžovat.“

“A jak dlouho vlastně poplujeme přes oceán, Edvarde?“

“To nám musí říci kapitán John,“řekl Glenarvan. “Plujeme dobře? Jste spokojen se svou lodí, Johne?“

“Velmi spokojen, mylorde,“odvětil John. “Je to znamenitá loď a pro námořníkaje rozkoší mít takové plavidlo pod nohama. Snad nikdy nebyly trup a stroj lodi takvyváženy. Vždyť vidíte, jak je brázda za lodí hladká a jak lehce se dělí od vlny. Plujeme rychlostí sedmnácti mil za hodinu. Udržíme-li tuto rychlost, budeme v desetidnech na rovníku a za necelých pět týdnů obeplujeme mys Hoorn.“

“Slyšíte, Mary, za necelých pět týdnů!“

“Ano, paní,“odpověděla dívka, “slyšela jsem a srdce se mi při kapitánovýchslovech rozbušilo radostí.“

“A jak snášíte plavbu, miss Mary?“otázal se lord Glenarvan.

“Celkem dobře, mylorde, bez větších potíží. Ostatně já brzy přivyknu.“

“A co náš Robert?“

“Což Robert!“odpověděl John Mangles. “Ten když nevězí ve strojovně, tak jejistě někde ve stěžních. Ten chlapec si prostě vůbec nic nedělá z mořské nemoci. Jense podívejte! Vidíte ho?“A ukázal nahoru.

Při kapitánově pohybu zalétly zraky všech k přednímu stožáru a tam spatřily

Roberta, visícího třicet metrů nad palubou na závěsnicích přídní brámovky. Marysebou bezděčně trhla.

“Jen se uklidněte, miss,“řekl John Mangles, “ručím za něho a slibuji vám, žezanedlouho představíme kapitánu Grantovi znamenitého chlapíka, protože mynašeho slavného kapitána najdeme!“

“Kéž byste měl pravdu, pane Johne,“odpověděla dívka.

“Drahé dítě,“odvětil lord Glenarvan, “vše nasvědčuje úspěchu a to nám můžedávat dobrou naději. Jen se podívejte na tyto dobré lidi! Všichni se dali do služebnaší krásné věci. Nejenže se náš podnik zdaří, ale bude korunován úspěchem bez velkých potíží. Slíbil jsem lady Heleně zábavnou cestu a velice bych se mýlil, kdybychnedodržel slovo.“

“Edvarde, řekla lady Glenarvanová, “vy jste nejlepší člověk na světě.“

“To ne, ale mám nejlepší mužstvo na nejlepší lodi. Miss Mary, že se také obdivujete našemu Duncanu?“

“Ovšemže, mylorde,“odpověděla dívka, “obdivuji se mu a to jako skutečnýznalec!“

“Hleďme!“

“Už jako dítě jsem si hrávala na lodích svého otce. Byl by ze mne jistě udělalnámořníka, a kdyby to muselo být, snadno bych možná dokázala ubrat plachtu nebopřitáhnout nějakou tu kličku.“

“Není možná, miss!“zvolal John Mangles.

“Když je tomu tak,“odvětil lord Glenarvan, “pak si v kapitánovi Johnovizískáte velkého přítele, protože ten nezná na světě nic, co by se rovnalo námořnickému stavu! A ženy v tom u něho nečiní výjimku! Je to tak, Johne?“

“Zajisté, mylorde,“odpověděl mladý kapitán, “a přece přiznávám, že miss

Grantové to lépe sluší tady na záďové nástavbě, než kdyby přitahovala brámovku.

Proto však nemán z jejích slov menší radost.“

“A zejména když nám chválí Duncana,“dodal Glenarvan.

“Však si to Duncan zasluhuje,“odvětil John.

“Na mou věru,“řekla lady Helena, “když jste na svou jachtu tak hrdý, dostávám chuť prohlédnout si ji až zdola od samého podlodí a podívat se, jak jsouv mezipalubí ubytováni naši dobří námořníci.“

“Znamenitě,“odpověděl John. “Mají se tam jako doma.“

“A jsou zde skutečně doma, Heleno,“poznamenal lord Glenarvan. “Tatojachta je částí naší země! Je to kousek našeho dumbartonského hrabství, který sešťastně plaví po oceánu, a my jsme vlastně vůbec neopustili rodnou zem. Duncan,toť Malcoln, a oceán, toť jezero Lomondské.“

“Nuže, drahý Edvarde, proveďte nás tedy po svém zámku,“odpověděla lady

Helena. ‘

“Jak si přejete, mylady,“řekl Glenarvan, “dovolte však, abych to napřed řekl

Olbinettovi.“

Stevard jachty byl výtečný kuchař. Plnil své úkoly s horlivostí i důvtipem.

Očekával pokyny svého pána.

“Olbinette, půjdeme se před snídaní ještě projít,“řekl Glenarvan, jako kdybyšlo o procházku do Tarbertu nebo k jezeru Katrine. “Doufám, že bude prostřeno,až se vrátíme.“

Olbinett se důstojně uklonil.

“Půjdete s námi, majore?“zeptala se lady Helena.

“Je-li to vaším rozkazem,“odtušil major.

“Ó, prohodil lord Glenarvan. “Major je zabrán do kouření, nemůžeme hovytrhovat. Upozorňuji vás, miss Mary, že je to vášnivý kuřák doutníků. Bez ustáníkouří, i ve spaní.“

Major souhlasně přikývl a hosté lorda Glenarvana sestoupili do podpalubí.

Když Mac Nabbs osaměl, zahalil se do hustých oblaků kouře a podle svéhozvyku hovořil sám se sebou, ale ani v tomto případě nevedl spory. Stál nehybněa hleděl dozadu na brázdu jachty. Po několika minutách tohoto tichého pozorováníse otočil a octl se tváří v tvář cizinci. Kdyby majora mohlo cokoli překvapit, pak bytímto setkáním zajisté byl překvapen, protože nový cestující byl pro něho naprostoneznámým člověkem.

Onomu velkému, suchému a hubenému muži bylo asi čtyřicet let. Podobal se dlouhému hřebíku s velikou hlavou. Měl opravdu velkou a mohutnou hlavu, vysoké čelo,dlouhý nos, široká ústa a silně vystupující bradu. Jeho oči však byly skryty za obrovskými kulatými brýlemi a pohled byl jaksi těkavý, jak tomu bývá u nyktalopů“). Jehotvář svědčila o člověku vzdělaném a veselém; neznámý neměl nepříjemný vzhled vážných osob, které se nikdy nesmějí a jejichž bezvýznamnost se halí do zachmuřenémasky. Zdaleka ne. Roztomilá nenucenost a neostýchavost tohoto cizince jasně prozrazovaly, že dovede brát lidi i věci z jejich dobré stránky. Přestože ještě nepromluvil,bylo vidět, že je to člověk hovorný, a hlavně roztržitý, že patří k těm lidem, kteří nevidí, nač hledí, a neslyší, co poslouchají. Na hlavě měl cestovní čepici, na nohou silnéžluté boty a kožené kamaše, oblečen byl v kaštanově hnědé sametové kalhoty a v kabát téže barvy; jeho nespočetné kapsy byly nacpány různými zápisníky, notesy, sešity,deskami a tisícerými jinými věcmi, právě tak nepohodlnými jako zbytečnými, nemluvě ani o skládacím dalekohledu, který měl cizinec zavěšený přes rameno.

Pohyblivost neznámého obzvláště vynikala vedle majoróva klidu. Kroužilkolem Mac Nabbse, prohlížel a zpytoval ho svými pronikavými pohledy, leč majorse nesnažil zvěděť, kdo neznámý je, co chce a proč je na palubě Duncana.

Když tento záhadný muž zjistil, že všecky jeho pokusy ztroskotávají na majorově lhostejnosti, uchopil svůj dalekohled, který po vytažení měřil čtyři stopy, a s rozkročenýma nohama, nehybný jako telegrafní sloup, zacílil svůj přístroj k obzoru,kde nebe a voda splývaly v jedinou čáru. Po pěti minutách své zkoumání ukončil,sklonil dalekohled, až se dotkl paluby, a pak se o něj opřel, jako kdyby to byla nějakáhůl. Jednotlivé díly dalekohledu se ovšem do sebe okamžitě zasunuly, dalekohled sesložil a nový cestující ztratil rovnováhu a málem se natáhl jak dlouhý tak široký podhlavním stěžněm.

Každý jiný člověk by se byl na majorově místě aspoň pousmál. Major nehnulani brvou. Neznámý se tedy vzdal dalších pokusů.

“Stevard!“zavolal s přízvukem, který prozrazoval cizince.

A čekal. Nikdo se neobjevil.

“Stevard!“opakoval hlasitěji.

V téže chvíli se Olbinett právě vracel do kuchyně, která byla umístěna v příďovém nástavku. Jaké bylo jeho překvapení, když viděl, že ho volá tento dlouhán,kterého vůbec neznal.

Kde se tu ten člověk vzal? řekl si. Nějaký přítel lorda Glenarvana? Vyloučeno.

Přesto však vystoupil na záďovou nástavbu a šel k neznámému.

“Vy jste stevard lodi?“otázal se ho cizinec.

“Ano, pane,“odpověděl Olbinett, “ale neměl jsem to potěšení..“

“Jsem cestující z kabiny číslo šest.“

“Číslo šest?“opakoval stevard.

“Samozřejmě. A vy se jmenujete?“

“Olbinett.“

“Dobře, milý Olbinette,“odpověděl neznámý z kabiny číslo šest, “je třeba pomýšlet na snídani, a to hned. Již jsem nejedl šestatřicet hodin, či vlastně šestatřicet,hodin jsem jenom spal, což je omluvitelné u člověka, který jel z Paříže do Glasgowabez jediné zastávky. V kolik hodin se snídá, prosím?“

“V devět, odpověděl ze zvyku Olbinett.

Neznámý se chtěl podívat na hodinky, ale to trvalo delší dobu. Našel je totižaž v deváté kapse.

“Hm,“prohodil, “není ještě osm. Dejte mi tedy, Olbinette, prozatím nějakýzákusek a sklenku sherry. Umírám už opravdu hlady.“

Olbinett nechápavě poslouchal. Cizinec ostatně bez ustání mluvil a s neobyčejnoulehkostí těkal z předmětu na předmět.

“A kde je kapitán?“ptal se. “Kapitán ještě nevstal! A co dělá kormidelník?

Ten také spí? Naštěstí je pěkné počasí, dobrý vítr a loď pluje sama.“

A právě při těchto slovech se objevil na schůdkách vedoucích na záďovounástavbu John Mangles.

“Tady je kapitán,“řekl Olbinett.

“Velice mě těší,“zvolal neznámý, “těší mě, kapitáne Burtone, že vás poznávám!“

Byl-li kdo někdy překvapen, pak to byl v této chvíli zcela jistě John Mangles, a to nejen proto, že byl osloven jako kapitán Burton, nýbrž i proto, že viděl na své lodi cizince.

Ale ten už nerušeně pokračoval:

“Dovolte, abych vám stiskl pravici, což jsem neučinil předevčírem večer jenproto, že ve chvíli odjezdu se nemá nikdo vyrušovat. Dnes však jsem, kapitáne,opravdu šťasten, že se s vámi mohu seznámit.“

John Mangles se s vykulenýma očima díval hned na Olbinetta, hned na novéhocestujícího, který zatím už pokračoval:

“Konečně jsem vás tedy, milý kapitáne, poznal a jistě budeme dobrými přáteli.

Popovídejme si chvilku a povězte mi, jak jste spokojen se Scotií?“

“Se Scotií? Co tím myslíte?“řekl konečně John Mangles.

“Ale se Scotií, která nás veze, s touto krásnou lodí, jejíž pohybové vlastnosti mibyly vychvalovány právě tak jako morální vlastnosti jejího velitele, výbornéhokapitána Burtona. Nejste snad příbuzný s velkým africkým cestovatelem téhožjména? Odvážný člověk. Všechna čest, prosím!“

“Pane,“odtušil John Mangles, “nejenže nejsem příbuzný cestovatele Burtona,ale já nejsem vůbec kapitán Burton.“

“Ale!“zarazil se neznámý. “Mluvím tedy s vrchním kormidelníkem Scotie,s panem Burdnessem?“

“S panem Burdnessem?“odpověděl John Mangles; který již začal tušit, jak sevěci mají. Měl však co činit s bláznem nebo s podivínem? Nad tim se nyní zamýšlela chtěl si věc rázně objasnit, když tu se na palubu vrátil lord Glenarvan, jeho ženaa miss Grantová. Cizinec je zpozoroval a zvolal:

“Hleďme, pasažéři! Pasažéři! Výborně! Doufám, pane Burdnessi, že mne představíte…“

A nečekaje, až to Mangles učiní, přistoupil k nim a úplně nenuceně je oslovil:

“Paní,“pravil slečně Grantové, “slečno,“lady Heleně, “pane…, dodal, obraceje se k lordu Glenarvanovi.

“Lord Glenarvan,“řekl John Mangles.

“Mylorde,“pokračoval tedy neznámý, “promiňte, prosím, že se představuji sám, alena moři nelze brát společenská pravidla tak přísně. Doufám, že se rychle spřátelíme a ževe společnosti těchto dam nám uběhne cesta na Scotii právě tak rychle jako příjemně.“

Lady Helena a slečna Grantová nebyly schopny pronést jediné slůvko. Ani v nejmenším si nedovedly vysvětlit vetřelcovu přítomnost na palubě Duncana.

“Pane,“ujal se nyní slova Glenarvan, “s kým mám tu čest prosím?“

“Jacques Eliacin Francois Paganel, tajemník Pařížské zeměpisné společnosti,dopisující člen společnosti berlínské, bombajské, darmstadtské, lipské, londýnské,petrohradské, vídeňské a newyorské, čestný člen Královského zeměpisného a národopisného ústavu indického, jenž se po dvacetileté zeměpisecké práci u psacíhostolu rozhodl přistoupit k aktivní vědecké činnosti a cestuje nyní do Indie, aby tamnavázal na práce velkých cestovatelů.“

KAPITOLA SEDMÁ

ODKUD PŘICHÁZÍ A KAM JEDE JACQUES PAGANEL

Tajemník Zeměpisné společnosti byl bezpochyby roztomilý člověk, protože tovšechno řekl velice noblesně. Lord Glenarvan mimoto věděl naprosto přesně,o koho jde, neboť velmi dobře znal jméno a zásluhy Jacquese Paganela. Jeho zeměpisné práce, články o nových objevech, uveřejňované ve Zprávách společnosti,jeho korespondence se všemi národy, to vše ho řadilo mezi nejvýznačnější francouzské vědce. A proto Glenarvan srdečně podal ruku svému neočekávanémuhostu.

“A nyní, pane Paganele,“dodal, “když jsme se vzájemně představili, dovolítemi, doufám, jednu otázku?“

“Sto otázek, mylorde,“odpověděl Jacques Paganel. “Rozmluva s vámi bude mipotěšením.“

“Vy jste přišel na palubu této lodi předevčírem večer?“

“Ano, mylorde, předevčírem večer v osm hodin. Přijel jsem kaledonskou drahou,skočil jsem do drožky a z drožky přímo do Scotie, kde jsem si z Paříže zamluvilkabinu číslo šest. Byla hustá tma. Na palubě jsem nikoho neviděl. Poněvadž jsembyl po šestatřiceti hodinách cesty unaven a poněvadž jsem věděl, že nejlépe sečlověk uchrání mořské nemoci, když si po příjezdu lehne a zůstane první dni cestyna lůžku, okamžitě jsem si lehl a mohu vás ujistit, že jsem svědomitě spal třicetšest hodin.“

Přítomní nyní věděli, jak se stalo, že Jacques Paganel se octl na palubě Duncana.

Francouzský cestovatel se zmýlil v lodi a nastoupil na Duncana v době, kdy napalubě nikdo nebyl. Všechno bylo jasné. Co však řekne učený zeměpisec, až sedozví jméno a cíl lodi, na níž pluje?

“Vy jste si tedy, pane Paganele,“řekl Glenarvan, “zvolil za výchozí bod svýchcest Kalkatu?“

“Ano, mylorde. Po celý život jsem se obíral myšlenkou, že navštívím Indii.

Uskuteční se tak můj nejkrásnější sen a já konečně spatřím vlast slonů a thugů.“

“To znamená, že by vám nebylo lhostejné, kdybyste navštívil jinou zemi?“

“Ne, mylorde, to by mi bylo nepříjemné, protože mám doporučení k lordu

Sommersetovi, generálnímu guvernérovi Indie, a protože bych rád splnil úkol, kterýjsem dostal od Zeměpisné společnosti.“

“Ah tak, Máte tedy úkol.“

“Ano, musím se pokusit o důležitou a zajímavou cestu, jejíž rozvrh sestavilmůj učený přítel a kolega, pan Vivien de Saint-Martin. Jde vlastně o to, postupovatve stopách bratří Schlagenweitů, plukovníka Waugha, Webba, Hodgsona, misionářů

Huca a Gabeta, Moorcrofta, pana Julese Remyho a četných jiných slavných cestovatelů. Chci se pokusit o štěstí tam, kde nešťastně ztroskotal v roce 1846 misionář

Krick, zkrátka prozkoumat řeku Ja-lu-cang-pu-ťiang, která protéká Tibetemv délce patnácti set kilometrů podél severního úpatí Himálaje, a konečně zjistit,zdali se nespojuje v severovýchodním Asámu s Brahmaputrou. Zlatá medaile,mylorde, čeká cestovatele, jemuž se tak podaří rozřešit jednu z nejzávažnějšíchotázek zeměpisu Indie.“

Paganel byl skvělý. Mluvil s nádherným zápalem. Nechával se unášet na rychlýchkřídlech obrazotvornosti. Zastavit ho bylo právě tak nemožné jako zastavit rýnskévodopády u Schafl’hausenu.

“Pane Paganele,“řekl lord Glenarvan po krátkém odmlčení, “to je zajistékrásná cesta a věda by vám za ni vzdala velké uznání, ale nerad bych vás nechávaldéle ve vašem omylu, protože se budete musit, aspoň prozatím, vzdát své touhyspatřit Indii.“

“Vzdát A proč?“

“Protože plujete právě opačným směrem, než leží indický poloostrov.“

“Cože! Kapitán Burton…“

“Nejsem kapitán Burton,“odpověděl John Mangles.

“Ale Scotia?“

“Tato loď není Scotia!“

Není možno vylíčit Paganelovo ohromení. Postupně se zahleděl na lorda

Glenarvana, který zůstával vážný, na lady Helenu a Mary Grantovou, na jejichžlících se zračilo porozumění i zármutek, na Johna Manglese, který se usmíval,a na majora, který se ani nepohnul. Pak pokrčil rameny, stáhl si brýle s čela naoči a zvolal:

“To jsou mi žerty!“

V téže chvíli však padl jeho pohled na kormidelní kolo, na němž byl tentokruhovitý nápis:

DUNCAN.

“Duncan, Duncan!“vydral se mu z hrdla výkřik plný zoufalství.

Pak se vrhl dolů se schůdků nástavby a spěchal do své kabiny.

Sotvaže nešťastný učenec zmizel, nemohl se na palubě nikdo vyjma majoraudržet smíchy, a také námořníci se rozesmáli. Splést si vlak -, budiž! Sednout si dovlaku do Edinburghu místo do Dumbartonu -, to se dá pochopit! Ale splést si loďa plout do Chile, když chceš do Indie, to už je vrchol roztržitosti.

“U Jacquese Paganela se tomu vůbec nedivím,“řekl Glenarvan. “O tom setakových historek vypráví. Jednou uveřejnil výbornou mapu Ameriky, na níž bylozakresleno Japonsko. Proto však není méně význačným učencem a jedním z nejlepších francouzských zeměpisců.“

“Co však s tím nešťastným člověkem?“zeptala se lady Helena. “Přece ho nemůžeme zavézt do Patagonie.“

“Proč ne?“odvětil vážně Mac Nabbs. “My přece nemůžeme za jeho roztržitost.

Představte si, že by byl ve vlaku; mohl by ho snad zastavit?“

“To ne, ale vystoupil by na nejbližší stanici,“odtušila lady Helena.

“Vždyť to bude moci učinit také,“řekl Glenarvan. “Bude-li chtít, vystoupí nanaší první zastávce.“

V té chvíli se již vracel na palubu nebohý a zkormoucený Paganel, když semezitím přesvědčil, že jeho zavazadla jsou na palubě. Bez ustání si opakoval neblaháslova: “Duncan! Duncan!“Jiných v jeho slovníku nebylo. Přecházel z místa na místo,prohlížel si stěžňoví jachty a díval se na mlčící horizont širého moře. Posléze se vrátilk lordu Glenarvanovi.

“A kam pluje ten Duncan?“otázal se.

“Do Ameriky, pane Paganele.“

“To jest přesněji?“

“Do Concepciónu.“

“Do Chile! Do Chile!“zvolal nešťastný zeměpisec. “A co mé indické poslání! Co mivšak řekne pan de Quatrefages, předseda ústředního výboru? A pan d’Avezac, pan Cortambert, pan Vivien de Saint-Martin! Jak se budu moci objevit na zasedání společnosti!“

“Ale pane Paganele,“odpověděl Glenarvan, “nezoufejte! Všechno se dá napravit, takže půjde celkem o bezvýznamné zdržení. Ja-lu-cang-pu-ťiang na vás v tibetských horách vždycky počká. Brzy budeme stavět na Madeiře a tam najdeteloď, která vás zaveze nazpět do Evropy.“

“Děkuji vám, mylorde, budu se s tím už muset smířit. Ale to je bez nadsázkyneobyčejná příhoda, a takovéhle věci se stávají jenom mně. A co má zamluvenákabina na Scotii?“

“Inu, Scotie se budete muset prozatím vzdát.“

“Ale ,“řekl Paganel, když si znovu prohlédl loď, “Duncan je zábavní jachta.

“Ano, pane,“odpověděl John Mangles, “a patří lordu Glenarvanovi.

“Který vás prosí, abyste plně využil jeho pohostinství,“dodal Glenarvan. ;

“Tisíceré díky, mylorde,“:odvětil Paganel. “Jsem vám skutečně povděčen zavaši laskavost. Dovolte mi však nepatrnou poznámku: Indie je krásná země. Cestovatele tam čekají úchvatná překvapení a dámy ji jistě neznají… Stačilo by tedy,aby muž u kormidla pootočil kolem, a jachta Duncan by plula právě tak lehce do

Kalkaty jako nyní do Concepciónu, a protože koná jenom zábavní jízdu…“

Návrh byl přijat zamítavými posunky a to Paganelovi zabránilo, aby jej dálerozvíjel. Umlkl.

“Pane Paganele,“pravila Helena, “kdyby šlo jenom o zábavní cestu, odpověděla bych vám: “Pojeďme tedy do Indie“, a lord Glenarvan by jistě nic nenamítal.

Avšak Duncan jede pro trosečníky opuštěné na patagonském pobřeží a nemůžeupustit od tak humánního cíle…“

V několika minutách se francouzský cestovatel seznámil s celou situací: Sevzrušením vyslechl vyprávění o šťastném nálezu listin, o osudu kapitána Grantaa o šlechetném návrhu lady Heleny.

“Mylady,“řekl, “dovolte, abych vyjádřil svůj bezmezný obdiv nad vašímchováním v celé této věci. Nechť jen Duncan pokračuje ve své cestě, vyčítal bychsi, kdybych jej měl zdržet o jediný den.“

“A vy se připojíte k naší výpravě?“otázala se lady Helena.

“To je vyloučeno, mylady, musím splnit svůj úkol. Vystoupím na vaší nejbližšízastávce…“

“Tedy na Madeiře,“řekl John Mangles.

“Prosím, na Madeiře. To nebude ani sto osmdesát mil od Lisabonu a tam sipočkám na nějaké spojení.“

“Prosím, pane Paganele,“řekl Glenarvan, “stane se podle vašeho přání a jábudu šťasten, že vám budu moci na několik dní poskytnout pohostinství na své lodi.

Doufám, že se v naší společnosti nebudete příliš nudit.“

“Ale my lorde,“zvolal učenec, “já jsem naopak šťasten že sem se zmýlil takpříjemným způsobem! Ovšem když se člověk nalodí pro cestu do Indie a místo tohopluje do Ameriky, je to hodně směšná situace!“

I přes toto smutné přiznání se však Paganel smířil se zdržením, kterému nemohlzabránit. Ukázalo se, že i při vší své roztržitosti je to roztomilý a veselý člověk.

Okouzlil dámy svou nezkalenou dobrou náladou a ještě téhož dne se spřátelil sevšemi cestujícími. Na jeho přání mu byly ukázány tři známé listiny. Pečlivě, dlouzea podrobně je prostudoval. Žádný jiný výklad se mu nezdál možný. Mary Grantováa její bratr vzbudili vědcův živý zájem. Dodal jim naděje. Jeho postoj ke všem těmtověcem a jeho předpovědi o úspěchu výpravy Duncana vyvolaly na dívčině tváři

úsměv. Na mou věru, kdyby nebylo jeho úkolu, připojil by se k pátrání po kapitánu

Grantovi!

A když se pak dověděl, že lady Helena je dcerou Williama Tuffnela, vybuchlnadšenými výkřiky plnými obdivu. Znal jejího otce. Jaký to statečný vědec! Kolikdopisů si napsali, když byl William Tuffnel dopisujícím členem společnosti! Vždyťon sám, Paganel, jej spolu s panem Malte-Brunem uváděl! Jaké to setkání a jaképotěšení cestovat s dcerou Williama TufFnela!

Posléze požádal lady Helenu o dovolení, aby ji směl políbit. Lady Glenarvanovápřivolila, ačkoli to snad bylo poněkud “nemístné“.

KAPITOLA OSMÁ

O JEDNOHO SRDNATÉHO MUŽE NA PALUBĚ VÍCE

Jachta hnaná příznivými severoafrickými proudy se mezitím rychle přibližovalak rovníku. 30. srpna se objevilo souostroví madeirské. Glenarvan, věren svémuslibu, nabídl novému hostu, že nechá loď přistat, aby Paganel mohl vystoupit.

“Mylorde,“odpověděl Paganel, “budu s vámi mluvit zcela otevřeně. Měl jstev úmyslu přistat na Madeiře, než jsem se objevil na palubě?“

“Ne,“řekl Glenarvan.

“Dovolte tedy, abych nesl všechny důsledky své neblahé roztržitosti. Madeiraje příliš známý ostrov. Pro zeměpisce na něm není už nic zajímavého. O tomtosouostroví bylo všechno řečeno i napsáno, nehledě k tomu, že vinařství je zde v naprostém úpadku. Považte, že na Madeiře již nejsou žádné vinice! Sklizeň révy, kterádosahovala v roce 1813 dvaadvacet tisíc pip, klesla v roce 1845 na dva tisíce šestset šedesát devět. Dnes nečiní ani pět set! To jsou smutné výsledky. Kdyby vám snadnevadilo přistat až na Kanárských ostrovech…“

“Přistaneme na Kanárských ostrovech,“odpověděl Glenarvan. “To nás neodchyluje zcesty.“

“Vím to, mylórde. A pak -, na Kanárských ostrovech jsou ještě tři neprozkoumaná souostroví, nemluvě o piku Tenerifu, který jsem si vždycky přál vidět. Teďmám příležitost. Použiji jí, a než se dočkám lodi, která by mě zavezla do Evropy,vystoupím na tuto slavnou horu.“

“Jak si přejete, drahý Paganele,“odpověděl lord Glenarvan, při čemž se nemohlubránit úsměvu.

A byl to úsměv oprávněný.

Kanárské ostrovy nejsou příliš vzdáleny od Madeiry. Necelých padesát mildělí obě souostroví, což je pro tak rychlou loď, jakou byl Duncan, nepatrná vzdálenost.

31. srpna se ve dvě hodiny odpoledne procházeli po palubě John Manglesa Paganel. Francouz zahrnoval svého společníka otázkami o Chile. Pojednou hokapitán přerušil a ukázal na jihu bod na obzoru:

“Pane Paganele!“řekl.

“Ano, kapitáne,“odpověděl učenec.

“Podívejte se prosím, tímto směrem, Nevidíte nic?“

“Nic.“

“Nedíváte se, kam máte. Nedívejte se na obzor, ale nad něj, do oblak.“

“Do oblak? Marně hledám..“

“Hleďte, teď, nad čelenovou čnělkou.“

“Nic nevidím.“

“Protože nic vidět nechcete. Ačkoliv jsme ještě vzdáleni čtyřicet mil, je Tenerifský špičák nad obzorem rozhodně dokonale viditelný, není-liž pravda?“

Ať chtěl Paganel vidět nebo ne, musel se dát o několik hodin později přesvědčitnespornou skutečností, nechtěl-li ze sebe dělat slepce.

“Vidíte ho konečně?“řekl mu John Mangles.

“Ovšem, ovšem, a báječně,“odpověděl Paganel. “A tomuhle,“dodal opovržlivě,

“se říká Tenerifský špičák?“

“Ano.“

“Vždyť nevypadá nijak vysoký.“

“A přece má tři tisíce sedm set metrů nad mořem.“

“To bych neřekl.“

“Jen počkejte, až se pokusíte na něj vystoupit!“

“Vystoupit, drahý kapitáne? K čemu by to, prosím vás, bylo, když už toučinili Humboldt a Bonplan? Geniální člověk, ten Humboldt! Vystoupil na tutohoru a popsal ji tak podrobně, že to dokonaleji není možné. Prozkoumal jejíchpět pásem: pásmo vinic, pásmo vavřínů, pásmo smrčin, pásmo alpských vřesovišťa pásmo neplodné. Stanul až na jejím vrcholu a tam si neměl ani kde sednout.

Z hory obsáhl pohledem rozlohu jedné čtvrtiny Španělska. Pak prozkoumal i vnitřeksopky a sestoupil na dno jejího vyhaslého kráteru. Co bych tam měl, prosím vás,po tomto velikém muži ještě hledat?“

“Opravdu,“přitakal John Mangles, “už tam nezůstaly ani paběrky. Je toškoda, protože takhle se budete hodně nudit, než vám přijede do tenerifského přístavu nějaká loď. O zábavu tam bude jistě nouze.“

“Pokud si ji neobstarám vlastní roztržitostí,“řekl Paganel se smíchem. “Aleposlyšte, milý Manglesi. nejsou snad Kapverdské ostrovy důležitou zastávkou zámořských lodí?“

“To jsou. Nic snazšího než stihnout loď v zátoce Villa Praia.“

“Nehledě k jedné přednosti, která se nesmí přehlížet,“odpověděl Paganel.

“Že totiž Kapverdské ostrovy nejsou daleko od Senegalu, kde bych se mohl setkats krajany. Ovšem, vím, tyto ostrovy prý jsou málo zajímavé, pusté a nezdravé, alev zeměpiscových očích je zajímavé vše. Vědec se musí umět dívat. Někteří lidé senedovedou dívat a ti mají takový rozhled jako raci. Můžete být jist, že já nejsemz jejich rodu.“

“Jak je libo, pane Paganele,“dodal John Mangles. “Jsem přesvědčen, žezeměpisná věda vaším pobytem na Kapverdských ostrovech získá. A my tammusíme také přistat, budeme tam brát uhlí. Vaše vylodění nás nijak nezdrží.“

Po těchto slovech nařídil kapitán, aby loď zamířila západně od Kanárskýchostrovů. Slavný pik zůstal vlevo a rychle plující Duncan přeťal obratník Raka dne

2. září v pět hodin ráno. Počasí se teď náhle změnilo. Pluli vlhkým a těžkým ovzduším,neboť nastalo období dešťů, jemuž se španělsky říká “el tiempo de aguas“. Toto počasíje krušné pro cestující, avšak užitečné pro obyvatele afrických ostrovů, kde je nedostatek stromů, a proto i nedostatek vláhy. Velmi neklidné moře nedovolovalo cestujícím, aby prodlévali na palubě, ale rozhovory v jídelně byly přesto velmi živé.

3. září si začal Paganel chystat zavazadla, neboť se blížil okamžik, kdy se měl vylodit. Duncan, manévroval mezi Kapverdskými ostrovy. Minul ostrov Sal, který jeskutečnou, neúrodnou a pustou písečnou mohylou, proplul kolem velikých korálových

útesů a nechal za sebou ostrov Sáo Tiago, na němž se táhne od severu k jihu řetězčedičových hor, zakončený dvěma vyššími vrcholky. John Mangles pak vplul dozátoky Villa Praia a za okamžik zakotvil před městem v hloubce osmi sáhů. Počasíbylo hrozné a příboj neobyčejně prudký, ačkoliv zátoka je chráněna proti mořskýmvětrúm. Lilo proudem a bylo sotva vidět na město, které se rozkládá na terasovitépláni, vybíhající z předhoří sopečnatých skal, vysokých téměř tisíc metrů. Pohledna ostrov zahalený hustou clonou dešťů byl smutný.

Lady Helena nemohla uskutečnit svúj úmysl a navštívit město. Uhlí bylonakládáno jen s velikými obtížemi. Cestující byli tedy uvězněni v kajutách podzáďovou nástavbou, zatímco vody nebe a moře splývaly v, nepopsatelné směsici.

Předmětem všech rozhovorú na lodi bylo přirozeně počasí. Každý se přidal k všeobecným steskům, vyjma majora, který by se snad dokázal naprosto lhostejně dívati na potopu světa. Paganel chodil sem tam a pokyvoval hlavou.

“To je jako naschvál,“říkal.

“Živly jsou zřejmě proti vám,“ozval se Glenarvan.

“Toho se nezaleknu.“

“Nemůžete se vydat do takového deště,“řekla lady Helena.

“Já klidně, mylady. Jde mi jen o zavazadla a přístroje. Všechno se mi zničí.“

“Nebezpečný bude jenom převoz na břeh,“podotkl Glenarvan. “Jakmile sedostanete do Villa Praie, nebude vám nejhúř. Pravda, čistota nebude valná ve společnosti opic a kanců, s nimiž není vždycky nejpříjemnější setkání. Ale cestovatelnemůže brát takové věci tak přísně. Hlavní je tu naděje, že za nějakých sedm neboosm měsíců budete moci odplout do Evropy.“

“Sedm nebo osm měsíců!“zvolal Paganel.

“To nejméně. V období dešťú zavítá na Kapverdské ostrovy loď jenom málokdy.

Vy však můžete této doby využít prospěšným způsobem. Souostroví je málo probádáno a zbývá tu ještě mnoho práce v oboru topografie, klimatologie, etnografiei hypsometrie.“

“Budete moci prozkoumat zdejší řeky,“pravila lady Helena.

“Žádné tu nejsou, mylady,“odpověděl Paganel.

“Tedy říčky.“

“Ani ty tu nejsou.“

“A potoky?“

“Také ne.“

“Tak si to vynahradíte na lesích,“poznamenal major.

“Lesy se skládají ze stromů, a tady žádné stromy nejsou.“

“Pěkná zem,“odtušil major.

“Jen klid, milý Paganele,“zasáhl Glenarvan, “budete tu mít aspoň hory.“

“Ach, nevysoké a nezajímavé, mylorde. Ostatně už jsou probádané.“

“Probádané?“

“Ano, já už mám takové štěstí. Na Kanárských ostrovech jsem stál tváří v tvářpracím Humboldtovým a zde mne předešel geológ Charles Saint-Claire Deville!“

“Skutečně?“

“Samozřejmě,“odvětil smutně Paganel. “‘Tento učenec byl na palubě státníkorvety Décidée, když kotvila u Kapverdských ostrovů, a vystoupil na vrcholek nejzajímavější hory celého souostroví, na sopku na ostrově Fogo. Co tu mám po něm,prosím vás, dělat?“

“To je opravdu nemilé,“odpověděla lady Helena. “Co si tedy počnete, pane

Paganele?“

Paganel neodpověděl.

“Rozhodně byste byl udělal lépe,“ujal se slova Glenarvan; “kdybyste byl vystoupil na Madeiře, i když tam již není víno!“

Učený tajemník Zeměpisné společnosti opět neodpověděl.

“Já bych tu počkal,“řekl major přesně tak, jako kdyby říkal: “Nepočkalbych tu. “

“Vážený Glenarvane,“promluvil nyní Paganel, “kde hodláte ještě stavět?“

“Teď až v Concepciónu.“

“K ďasu! Stále dál a dál od Indie!“

“To ne! Jakmile budete za mysem Hoorn, budete se jí přibližovat.“

“To ovšem ano.“

“Ostatně,“pokračoval Glenarvan nejvážnějším tónem, “člověku, který jede do

Indie, nemusí záležet na tom, jede-li do Indie Západní nebo Východní.“

“Cože, nemusí záležet.“

“Nehledě k tomu, že od Indiánů z patagonských pamp není příliš dalekok Indům v Paňdžábu.“

“To je pravda, mylorde,“zvolal Paganel, “takový argument by mě nikdynenapadl!“

“A pak, drahý Paganele, zlatou medaili může člověk získat kdekoliv, všudeje co dělat, všude je třeba něco prozkoumávat, objevovat, právě tak v Kordilleráchjako v Tibetu.“

“Co však tok Ja-lu-cang-pu-ťiang?“

“Prosím, ten vám vynahradí Rio Colorado! To je přece málo prozkoumaná řekaa teče dosud na mapách až trochu příliš podle fantazie zeměpisců.“

“Vím to, drahý lorde, jsou zde několikastupňové nepřesnosti. Ach, na moužádost by mě byla Zeměpisná společnost poslala jistě právě tak do Patagonie jakodo Indie. Ale nepomyslil jsem na to.“

“Což je důsledek vaší obvyklé roztržitosti.“

“Nuže, pane Paganele, pojedete s námi?“řekla lady Helena co nejlákavěji.

“A co múj úkol, mylady?“

“Upozorňuji vás, že pojedeme Magalháesovým průlivem,“přidal se Glenarvan.

“Mylorde, vy jste ale pokušitel.“

“A dodávám, že navštívíme Port Famine!“

“Port Famine,“zvolal Francouz, podléhaje pomalu tomu všestrannému útoku.

“přístav tolik proslavený v análech zeměpisu!“

“Uvažte také, pane Paganele,“dodala lady Helena, “že na této výpravě bystepřipojil jméno Francie ke jménu Skotska.“

“Ano, ovšemže!“

“Zeměpisec by mohl být našemu pátrání užitečný, a co může být krásnějšíhonež dát vědu do služeb lidskosti?“

“To bylo znamenitě řečeno, mylady!“

“Dejte si říci. Podvolte se vůli náhody tak jako my. Náhoda nám přineslatyto listiny, a my jsme jeli. Když už jste jednou na palubě Duncana, neopouštějte ji.“

“Mám vám, drazí přátelé, tedy říci pravdu?“odpověděl nyní Paganel. “Nuže,vy velice toužíte, abych zůstal!“

“A vy, Paganele, vy hoříte touhou, abyste to mohl učinit,“odtušil Glenarvan.

“Bůh ví, že ano!“zvolal učený zeměpisec. “Ale bál jsem se, abych nebylna obtíž!“

KAPITOLA DEVÁTÁ

MAGALHÁESŮV PRŮLIV

Každý na palubě se radoval, když se dověděl o Paganelově rozhodnutí. Mladý

Robert se mu vrhl kolem krku s velice výmluvnou prudkostí. Důstojného panatajemníka málem porazil.

“Pěkný chlapík,“řekl Paganel, “budu ho učit zeměpisu.“

A tak poněvadž John Mangles si vzal za úkol udělat z Roberta námořníka,

Glenarvan statečného muže, lady Helena dobrého a ušlechtilého člověka, majorchladnokrevného chlapce a Mary Grantová vděčného žáka tak výtečných učitelů-,musel se Robert rozhodně stát jednoho dne dokonalým.

Duncan rychle doplnil zásoby uhlí, opustil neradostný kraj, jihovýchodně odtudse dostal do Brazilského proudu a 7. září, když překročil za pěkného severního větrurovník, vyplul na jižní polokouli.

Cesta probíhala tedy bez obtíží. Každý byl naplněn dobrou nadějí. Den ze dnese takřka zlepšovaly vyhlídky na úspěch záchranné výpravy za kapitánem Grantem.

Nejvíce víry v úspěch měl snad na palubě kapitán. Ale jeho víra pramenila hlavněz přání vidět miss Mary šťastnou a spokojenou a’to silně zaměstnávalo jeho srdce.

Zahořel k dívce zcela zvláštním zájmem a svůj cit skrýval tak dokonale, že kroměněho a Mary Grantové si toho na palubě všiml každý.

Učený zeměpisec byl snad nejšťastnějším člověkem na jižní polokouli. Celé dnitrávil studiem map, rozkládal je na jídelním stole a denně míval proto rozepřes Mr Olbinettem, když stevard nemohl pro mapy prostírat. Ale Paganel měl na svéstraně všechny hosty z Duncana, vyjímaje ovšem majora, kterého geograficképroblémy, zejména v době jídla, nechávaly velice lhostejným. Kromě toho objevil

Paganel v zavazadlech vrchního kormidelníka celou hromadu značně neúplnýchknih, mezi nimi i několik španělských děl, a tak se rozhodl, že se naučí jazyku.spisovatele Cervantesa, který nikdo na palubě neovládal. To jim mělo usnadnit pátránína chilském pobřeží. Učenec nepochyboval, že při svých polyglotních sklonech budetímto novým jazykem plynně hovořit dříve, než doplují do Concepciónu. Proto sehorlivě učil a často ho bylo slyšet, jak si drmolí různá slova.

Ve volných chvílích nezapomínal na Robertovo vzdělávání a seznamoval hos dějinami zemí, k jejichž břehům se Duncan rychle blížil.

10. září se tedy nacházeli na xvx 5o37’ jižní šířky a 31ol5’ západní délky; a tohodne se Glenarvan dověděl něco, co pravděpodobně mnoho vzdělaných lidí neví.

Paganel se rozhovořil o dějinách Ameriky a své vyprávění o velkých mořeplavcích, jejichž cestou se nyní jachta ubírala, začal u Kryštofa Kolumba.

Skončil prohlášením, že slavný Janovan zemřel, aniž věděl, že objevil Nový svět.

Všichni posluchači odporovali. Paganel na svém tvrzení trval.

“Nic není jistějšího,“vysvětloval. “Nechci tím nijak zmenšovat Kolumbovuslávu, ale je to bezpečně zjištěno. Koncem patnáctého století se lidé zajímali jenomo jedinou věc: jak usnadnit spojení s Asií a jak se dostat na Východ západní cestou;zkrátka jak najít nejkratší cestu do ‘“země koření“’. To právě zlákalo Kolumba.

Podnikl čtyři cesty. Dotkl se Ameriky na pobřeží Cumaná, Hondurasu, pobřeží

Moskytů, Nicaraguy, Veraguy, Kostariky, Panamy, což všechno pokládal za japonskáa čínská území, a zemřel, aniž se vůbec dozvěděl o existenci velkého kontinentu, kterýpo něm ani neměl dostat jméno!“

“Rád vám to věřím, drahý Paganele, odvětil Glenarvan, “ale musíte mi prominout mé překvapení a také otázku, kteří mořeplavci tedy poznali pravdu o Kolumbových objevech?“

“Jeho následovníci, Ojeda, který ho doprovázel již na jeho cestách, dále Vincent

Pinzon, Vespucci, Mendoza, Bastidas, Cabral, Solis, Balboa. Tito mořeplavci plulipodél východních břehú Ameriky a stanovili jejich hranici směrem na jih, protožei oni byli unášeni před třemi sty šedesáti lety týmž proudem, který nese nás! Hleďte,přátelé, přeťali jsme rovník v týchž místech, kde jej překročil v posledním rocepatnáctého století Pinzon, a blížíme se témuž osmému stupni jižní šířky, na němžpřistal u brazilských břehů. O rok později dorazil Portugalec Cabral až k přístavu

Segura. Vespucci pak při své třetí výpravě roku 1502 doplul ještě dále na jih.

V roce 1508 se spojili Vincent Pinzon a Solis, aby prozkoumali americké pobřeží,a v roce 1514 objevil Solis ústí řeky Rio de La Plata, kde byl sněden domorodci,a tak sláva obeplutí kontinentu zůstala Magalhaesovi. Tento velký mořeplavecvyplul roku 1519 s pěti lodmi, postupoval podél patagonského pobřeží, objevil přístavy Deseado a San Julian, kde dlouho prodléval, na padesátém druhém stupnišířky objevil úžinu Panen, která měla po něm dostat jméno, a 28. listopadu 1520vplul do Tichého oceánu. jakou radost asi prožíval, jak vzrušeně mu asi tlouklosrdce, když spatřil nové moře, třpytící se na obzoru ve slunečních paprscích!“

“Ano, pane Paganele,“zvolal Robert Grant, stržen zeměpiscovými slovy, “přitom bych chtěl být!“

“Já také, chlapče, a jistě bych byl něco takového nepropásl, kdybych se bylnarodil o tři století dříve!“

“Což by nás mrzelo, pane Paganele,“odpověděla lady Helena, “protože bystenám nyní nevyprávěl na palubě Duncana dějiny těchto objevů.“

“Pak by to učinil někdo jiný, mylady, a ten by dodal, že za prozkoumání západního pobřeží vděčíme bratrům Pizarrovým. Ti smělí dobrodruhové byli velkýmizakladateli měst. Cuzco, Quito, Lima, Santiago, Villarrica, Valparaíso a Concepción,do něhož nás veze Duncan, jsou jejich dílem. V té době navázaly objevy Pizarrů naobjevy Magalháesovy, a tak se k velkému uspokojení učenců Starého světa objevilyna mapách rysy amerického pobřeží.“

A to já bych býval nebyl ještě spokojen,“řekl Robert.

“Pročpak ne?“odpověděla Mary, hledíc na svého mladého bratra, který se vzrušoval nad dějinami objevů.

“Ovšem, proč bys nebyl spokojen, chlapče?“otázal se lord Glenarvan s povzbudivým úsměvem.

“Protože bych byl chtěl vědět, co je za Magalháesovým průlivem.“

“Výborně, příteli,“odvětil Paganel, “já bych byl také chtěl vědět, táhne-li sezemě až k pólu, anebo je-li tam volné moře, jak předpokládal krajan Drake,mylorde. Je tedy zřejmé, že kdyby Robert Grant a Jacques Paganel žili v XVII.století, byli by se sem vypravili s Holanďany Shoutenem a Lemairem, kteří se velicezajímali o rozřešení této zeměpisné otázky.“

“Byli to učenci?“otázala se lady Helena.

“Ne, ale odvážní obchodníci, kteří se celkem málo starali o vědeckou stránkuobjevu. Tehdy existovala Holandská společnost pro obchod s Východní Indií,která měla výhradní právo na všechen obchod provozovaný v Magalháesově průlivu. A protože v té době nebyla známa žádná jiná západní cesta do Indie, společnostměla z této výsady lichvářské zisky. Několik obchodníků se pokusilo zlomit jejímonopol, a hledali proto jinou úžinu. O to usiloval i jistý Isaac Lemaire, chytrýa vzdělaný muž. Poskytl prostředky na výpravu, které velel jeho synovec Jacob

Lemaire a výborný námořník Shouten, pocházející z Hoornu. Odvážní mořeplavcivypluli v červnu roku 1615, tedy téměř sto let po Magalháesovi. Objevili Lemairovu

úžinu mezi Ohňovou zemí a zemí Států a 12. února I616 obepluli slavný mys Hoorn,který by si byl mnohem spíše než jeho bratr, mys Dobré naděje, zasloužil názevmys Bouří!“

“Ano, při tom bych určitě musel být!“zvolal Robert.

“A byl bys pil z pramenů toho nejkrásnějšího vzrušení, milý chlapče,“plamenně odvětil Paganel. “Existuje snad hlubší uspokojení a opravdovější radostnež radost mořeplavce, který vyznačuje své objevy do lodní mapy? Vidí, jak semu před zraky pozvolna rodí země, ostrovy a mysy, které se takřka vynořují z vln!

Zprvu jsou koncové čáry nejasné, lomené a přerušované! Zde je osamělý mys,tam osamocená zátoka a ještě dál záliv opuštěný v prostoru. Pak se objevy doplňují, čáry se spojují, vytečkovaná místa ustupují pevným linkám; zátoky vykrajujívymezená pobřeží, mysy spočívají na pevných březích a posléze se na glóbu prostíráve vší své kráse nový kontinent s jezery, veletoky a přítoky, s horami, údolími a planinami, s vesnicemi, městy a metropolemi! Ach přátelé, objevitel zemí je skutečnývynálezce! Zná vynálezcova vzrušení a překvapení! Ale dnes už je tento důl takřkavyčerpán! Všechny kontinenty a nové světy byly už objeveny, poznány a prozkoumány, a tak my, poslední generace zeměpisné vědy, pomalu nemáme co dělat.“

“Máte, milý Paganele,“odvětil Glenarvan.

“A co?“

“To, co právě děláme.“

Duncan mezitím ujížděl cestou Vespucciho a Magalháese podivuhodnou rychlostí.

15. září překročil obratník Kozoroha a loď zamířila k proslavenému průlivu. Několikrát se objevilo nízké pobřeží patagonské, ale byla to jenom sotva zřetelná linka naobzoru. Leželo ve vzdálenosti dobrých deseti mil. Tak mohl Paganelovi jeho známýdalekohled poskytnout o těchto amerických březích jenom matnou představu.

25. září dorazil Duncan k Magalh esovu průlivu. Bez otálení do něho vplul.

Této cestě dávají parolodi plující do Tichého oceánu všeobecně přednost. Přesnádélka průlivu je pouze tři sta sedmdesát šest mil. I pro lodi nejhlubšího ponoru jsouv něm vody všude dost hluboké. Dokonce u samého břehu se v něm dá výborně kotvit,všude lze doplnit zásobu pitné vody, v řekách je hojnost ryb, v lesích množství zvěře;v průlivu je na dvacet bezpečných a snadno přístupných přístavů a konečně tisíce

útočišť, jaká nejsou v Lemairově úžině a ve strašných útesech mysu Hoorn, kdeustavičně běsní vichřice a bouře.

V prvních hodinách plavby, to jest do vzdálenosti šedesáti až osmdesáti mil,je pobřeží až k mysu Gregoryho nízké a písčité. Jacques Paganel z něho nespouštěloči a nechtěl přijít ani o jedinou podrobnost. Cesta měla trvat necelých třicetšest hodin a proměnlivé panoráma obou břehů stálo skutečně za námahu, kterouučenec vynaložil, aby je mohl pozorovat v nádherné záři jižního slunce. Na severních březích se neukázal jediný člověk a po vyprahlých skalách Ohňové zeměse potulovalo jenom několik zbědovaných Fuegů,“). Paganela mrzelo, že nespatřilani jediného domorodce, a k velké zábavě svých spolucestujících se proto neobyčejnězlobil.

“Patagonie bez Patagonců,“říkal, “to není žádná Patagonie.“

“Jen trpělivost, vážený zeměpisče,“odpovídal Glenarvan. “Patagonce ještěuvidíme.“

“Tomu moc nevěřím.“

“Vždyť přece nějací existují,“řekla lady Helena.

“O tom silně pochybuji, mylady, protože žádného nevidím.“

“Ale jméno Patagonců, které ve španělštině znamená velkonohý, nemohlo býtpřece dáno smyšleným bytostem.“

“Hm, na jméně tu nezáleží,“odpověděl Paganel a tvrdošíjně trval na svémnázoru, aby vyvolal diskusi. “A vždyť se vlastně ani neví, jak se doopravdy jmenují.“

“Prosím vás!“zvolal Glenarvan. “Věděl jste to, majore?“

“Ne,“odpověděl Mac Nabbs, “a nedal bych ani jedinou skotskou libru za to,abych se to dověděl.“

“A přesto se to dovíte,“odtušil Paganel, “lhostejný pane majore! Magalháesnazval domorodce těchto zemí Patagonci, ale Fuégové jim říkají Tiremeni, Chilané

Caacalhuové, obyvatelé Carmen Tehuelčové, obyvatelé Araukánie Hauličové,

Bougainville jim dává jméno Šauhové a Falkner Tehuelhetové! Oni sami sebe označují jménem Inakové! Jakpak se v tom má, prosím vás, někdo vyznat. A můževůbec národ s tolika jmény existovat?“

“To je přece argument!“odpověděla lady Helena.

“Připusťme jej tedy,“řekl Glenarvan. “Ale náš přítel Paganel jistě potvrdí,že o velikosti Patagonců máme jistotu, když už ji nemáme o jejich jméně!“

“Nikdy nic takového nepotvrdím,“odvětil Paganel.

“Jsou velcí,“řekl Glenarvan.

“To nevím.“

“Malí?“otázala se lady Helena.

“Kdopak to může tvrdit?“

“Nebo prostřední?“řekl Mac Nabbs, aby všechny smířil.

“Ani to nevím.“

“To už je trochu silné,“zvolal Glenarvan. “Cestovatelé, kteří je viděli..“

“Cestovatelé, kteří je viděli,“odpověděl zeměpisec,“se naprosto neshodují.

Magalháes říká, že jim sahal hlavou sotva po pás!“

“Tak prosím.“

“Ovšem, jenže Drake tvrdí, že Angličané jsou větší než největší Patagonci!“

“No ovšem, Angličané, to je možné,“odtušil opovržlivě major. “Ale co Skoti!“

“Cavendish prohlašuje, že jsou velcí a urostlí,“pokračoval Paganel. “Hawkinsz nich dělá obry. Lemaire a Shouten odhadují jejich výšku na jedenáct stop.“

“No tak, to jsou přece důvěryhodní lidé,““řekl Glenarvan.

“Jistě, právě tak jako Narborough a Falkner, kteří jim přisuzují střední postavu. Ovšem Byron, Giraudais, Bougainville, Wallis a Carteret tvrdí, že Patagonci jsou vysocí šest stop šest palců“), kdežto d’Orbigny, který zná tyto končiny ze všech učenců nejlépe, o nich říká, že jejich průměrná výška je pět stopčtyři palce.“

“Co však je pravda,“otázala se lady Helena, “když je zde tolik protichůdnýchtvrzení? “

“Pravda, mylady,“odpověděl Paganel, “je taková, že Patagonci mají krátkénohy a mohutný trup. Můžeme tedy žertovným způsobem formulovat svůj názorv tom smyslu, že Patagonci měří šest stop, když sedí, a jenom pět stop, když stojí.“

“Výborně, múj milý vědče!“zvolal Glenarvan. “Na tom se shodneme!“

“leda,“pokračoval Paganel, “že by neexistovali, což by dotvrzovalo všechnynázory. Ale nakonec bych chtěl, přátelé, pro útěchu dodat, že Magalháesúv průlivje nádherný i bez Patagonců.“

Vtom okamžiku objížděl Duncan Brunšvický poloostrov a po obou stranáchnádhernou krajinu.Sedmdesátmilza mysemGregoryho nechal popravicitrestaneckou osadu Punta Arenas. Mezi stromy se na okamžik vynořila chilskávlajka a kostelní věž. Průliv se nyní vinul mezi mohutnými žulovými masívy.

Úpatí hor mizela uprostřed nesmírných lesů a jejich temena pokrytá věčným sněhem se ztrácela v oblacích. Na jihozápadě se zdvihala Tarnova hora do výše šesti tisícpěti set stop. Blížila se noc a předcházel jí dlouhý soumrak. Světlo se pozvolnarozplývalo do jemných odstínů, nebe se pokrylo zářivými hvězdami a Jižní křížukazoval mořeplavcům cestu k jižnímu pólu. Uprostřed prozářené tmy, za svituhvězd, které nahrazují majáky civilizovaných pobřeží, jachta odvážně pokračovalav plavbě a nespouštěla kotvu v žádné z těch přístupných zátok, jichž je při pobřežíhodně. Nejednou zavadila konci svých ráhen o větve antarktických buků, skloněných dolů nad vlny moře, a nejednou rozvířila svým šroubem vody velkých řek,probouzejíc v nich husy, kachny, bekasínky, čírky a všechno to opeřené obyvatelstvobahnitých míst. Zanedlouho se objevily zříceniny a rozvaliny, jimž noc propůjčovalavelkolepý vzhled: smutný pozůstatek opuštěné osady, jejíž jméno bude věčnýmvýsměchem úrodnosti zdejších břehů i lesům bohatým na zvěř. Duncan plul kolem

Port Faminu -, “přístavu hladu“.

Právě v tomto místě se usadil roku 1581 Španěl Sarmiento se čtyřmi sty vystěhovalci. Založili zde město San Felipe. Osada však za neobyčejně krutých mrazůtakřka vymřela a ty, kdo přečkali zimu, pohubil hlad. Korzár Cavendish zde nalezlpak v roce 1587 posledního z těchto čtyř set nešťastníků. Umíral hlady na troskáchdávného, šest set let starého města, které na šest let oživlo.

Duncan proplul kolem těch pustých břehů a za svítání si už razil cestu úzkýmiprůlivy mezi bukovými, jasanovými a březovými lesy, z jejichž hlubin se vynořovaly zelené kopule, kužele porostlé statnými cesmínami“) i ostré špičáky, mezinimiž se vysoko tyčil Bueklandův obelisk. Dále plul kolem zátoky San Nicolas,kterou Bougainville kdysi nazval Francouzská zátoka. V dáli si hrála hejna tuleňůa obrovských velryb, soudě aspoň podle gejzírů vody, viditelných na vzdálenostčtyř mil. Konečně obeplul Duncan mys Froward, na němž se dosud ježily posledníkry právě uplynulé zimy. Na druhé straně úžiny, na Ohňové zemi, zdvihala se dovýše šesti tisíc stop hora Sarmiento, obrovská kupa skal, oddělených mezi seboupásy oblak a tvořících na nebi jakoby vzdušné souostroví. Mysem Froward ve skutečnosti končí americký kontinent, neboť mys Hoorn je vlastně jenom osamocenáskála uprostřed moře, ležící na padesátém šestém stupni jižní šířky.

Za tímto místem se průliv zužuje mezi poloostrovem Brunšvickým a zemí

Desolación, dlouhým ostrovem, který leží uprostřed tisíce ostrůvků jako nějakýobrovský kytovec vržený mezi oblázky. Jaký to rozdíl mezi tímto rozervanýmjižním cípem Ameriky a mezi jasnými a čistými obrysy Afriky, Austrálie nebo

Indie! Jaká neznámá katastrofa to rozdrobila zdejší obrovské předhoří, zaříznutémezi oba oceány?

Po úrodných březích nyní následovala holá, divoce vyhlížející pobřeží, rozeklaná tisícerými úžlabinami spletitého labyrintu skal. Duncan neúchylně a bezpečněplul těmi roztodivnými zákruty a mísil chomáče svého dýmu s mlhou, jež se paktrhala o úskalí. Bez sebemenšího zpomalení minul několik španělských faktorií,vybudovaných na zdejších pustých březích. U mysu Tamar se průliv rozšiřovala jachta mohla obeplout strmé břehy Narboroughových ostrovů rychleji, držícse blíže při jižním pobřeží. A šestatřicet hodin po vjezdu do průplavu se před jachtouobjevily na nejzazším bodu země Desolación útesy mysu Pilares. Před přídí Duncanase nyní prostíralo širé, volné a třpytivé moře. Jacques Paganel je pozdravil nadšeným zvoláním. Byl stejně vzrušen jako kdysi Fernando de Magalháes, když jeholoď Trinidad nabrala do plachet svěží vítr Tichého oceánu.

KAPITOLA DESÁTÁ

TŘICÁTÁ SEDMÁ ROVNOBĚŽKA

Za týden po obeplutí mysu Pilares vjížděl Duncan plnou parou do překrásné,dvanáct mil dlouhé a devět mil široké Talcahuanské zátoky. Počasí bylo nádherné.

Od prosince až do března nebývá zde na nebi jediný obláček a podél břehů, chráněných andským pohořím, vane stálý jižní vítr. John Mangles plul podle rozkazu

Edvarda Glenarvana těsně u ostrova Chiloé a jiných nesčetných úlomků americkéhokontinentu. Nějaká troska, kus zlomeného ráhna nebo úlomek dřeva opracovanéholidskou rukou mohly přivést Duncana na stopu trosečníků. Nikdo však nic nespatřil

á jachta pokračovala v cestě, až posléze, čtyřicet dní po vyplutí z mlhavých vod

Clydské zátoky, zakotvila v talcahuanském přístavu.

Glenarvan dal okamžitě spustit na moře člun, a doprovázen Paganelem, přirazilk přístavní hrázi. Učený zeměpisec chtěl využít příležitosti a uplatnit své znalostišpanělštiny, jíž se dosud tak svědomitě učil. Ale k svému velkému překvapení senemohl s domorodci dorozumět.

“Nemám správný přízvuk,“řekl.

“Pojďme na celnici,“odtušil Glenarvan.

Tam mu bylo několika anglickými slovy a výmluvnými posunky vysvětleno,že britský konzul sídlí v Concepciónu, hodinu jízdy odtud. Glenarvan si snadnoopatřil dva rychlé koně a zanedlouho vjel s Paganelem do bran tohoto velkého města,které založil Valdivia, podnikavý a statečný druh bratří Pizarrů.

Jak mnoho ztratilo to město ze svého někdejšího lesku! Nejednou bylo vypleněnodomorodci, roku 1819 zapáleno, pak pustošeno, ničeno, a tak nyní je se zdmi doposudzčernalými ohněm zastíněno Talcahuanem. Má sotva osm tisíc obyvatel. Pod jejichlenivýma nohama se změnily ulice v louky. Ustal zde všechen obchod, činnost i podnikání. Z každého balkónu zpívaly dnes mandolíny, za okenicemi lkaly milostnépísně a Concepción, kdysi město mužů, stal se městečkem žen a dětí.

Glenarvan se pramálo zajímal o příčiny tohoto úpadku, přestože se ho Paganelsnažil v tomto směru poučit, a neztráceje ani okamžik, odebral se ihned k J. R. Bentockovi, konzulovi britského Veličenstva. Konzul ho přijal velice zdvořile, a když sedověděl o osudu kapitána Granta, zavázal se, že opatří zprávy z celého přímoří.

Na otázku, zdali trojstěžník Britannia ztroskotal na třicáté sedmé rovnoběžceu chilského nebo araukánského pobřeží, dostali zápornou odpověď. Ani konzul, anijeho kolegové z druhých zemí nevěděli o žádné podobné události. Glenarvan sevšak nevzdával. Vrátil se do Talcahuana, a nešetře námahy ani peněz, rozeslal pocelém pobřeží zvědy. Všechno marné. Ani nejpečlivější pátrání u přímořského obyvatelstva nepřineslo kladné výsledky. Z toho vyplývalo, že Britannia nezanechalapo svém ztroskotání žádnou stopu.

Glenarvan pověděl svým druhům o bezvýsledném pátrání. Mary Grantováani její bratr nemohli zakrýt svou bolest. Bylo to šestého dne po příjezdu Duncanado Talcahuana. Cestující se shromáždili na záďové nástavbě. Lady Helena konejšila obě děti kapitána Granta -, ovšem nikoliv slovy, neboť co by byla mohlaříci? Jacques Paganel vzal znovu do ruky listiny a pozorně se do nich zahloubal,jako kdyby jim chtěl vyrvat nová tajemství. Přes hodinu je tak prohlížel, až hoposléze Glenarvan oslovil:

“Paganele, spoléhám na váš důvtip! Byl snad náš výklad těchto listin mylný?

Je snad smysl těchto slov nesprávný?“

Paganel neodpovídal. Přemýšlel.

“Byly snad mylné naše domněnky o místě katastrofy?“pokračoval Glenarvan.

“Nebije snad slovo Patagonie samo do očí i nejméně důvtipného člověka?“

Paganel stále mlčel.

“Cožpak nám nedává za pravdu slovo Indián?“řekl Glenarvan.

“Úplně,“odpověděl Mac Nabbs.

“A není tedy jasné, že trosečníci se obávali, když psali tyto řádky, že padnoudo zajetí Indiánů?“

“Okamžik, drahý mylorde,“ozval se konečně Paganel, “jsou-li všechny ostatnívaše závěry správné, tenhle přinejmenším není oprávněný.“

“Co tím chcete říci?“otázala se lady Helena a oči všech přítomných se upřelyna zeměpisce.

“Chci tím říci,“odpověděl Paganel a zdůrazňoval každé slovo, “že kapitán

Grant je nyní v zajetí Indiánů, a dodal bych ještě, že listina o tom neponechávánejmenších pochybností.“

“Vysvětlete to, prosím,“řekla miss Grantová.

“Nic není snadnějšího, drahá Mary. Místo padnou do zajetí budeme v listiněčíst jsou v zajetí a všechno je okamžitě jasné.“

“Ale to je vyloučeno!“odporoval Glenarvan.

“Vyloučeno! A proč, vážený příteli?“otázal se Paganel s úsměvem.

“Protože láhev mohla být vržena do moře jenom ve chvíli ztroskotání. Z tohodůvodu se stupně šířky a délky týkají přímo místa neštěstí.“

“Nic to nedokazuje,“odvětil živě Paganel, “a já nechápu, proč by trosečníci odvlečení Indiány do vnitrozemí nemohli dát zprávu o místě svého zajetí pomocí láhve.“

“To je prosté, milý Paganele, protože když chceme hodit láhev do moře, musímek tomu to moře mít.“

“Anebo když ne moře,“odtušil Paganel, “aspoň nějakou řeku, která se doněho vlévá!“

Tato nečekaná a přece správná odpověď byla přijata užaslým mlčením. Podletoho, jak se jeho posluchačům rozzářily oči, Paganel poznal, že všichni začínajíznovu doufat. Lady Helena promluvila první.

“To je mi nápad!“zvolala.

“A docela šťastný,“dodal prostoduše zeměpisec.

“Co tedy navrhujete?“otázal se Glenarvan.

“Navrhuji, abychom vyhledali místo, kde sedmatřicátá rovnoběžka vstupujena americké pobřeží, a abychom ji sledovali bez sebemenší úchylky až do míst,kde se noří do Atlantského oceánu. Na její dráze snad nalezneme trosečníky

Britannie.“

“Trochu slabá naděje!“odvětil major.

“Ať je jakkoliv slabá,“odpověděl Paganel, “my ji nesmíme zanedbat. Jestliže,mám náhodou pravdu a láhev se dostala do moře po některé z řek tohoto kontinentu,pak zde musíme najít stopy zajatců. Pohleďte, přátelé, jen pohleďte na mapu,a nepochybně vás přesvědčím!“

Při těchto slovech rozložil Paganel na stole mapu Chile a argentinských provincií.

“Dívejte se,“řekl, “a sledujte mě na cestě napříč americkým kontinentem.

Projděme úzkým pásem chilského území. Překročme Andy. Sestupme dolů do pamp.

Jsou v těchto krajích řeky a velké i malé vodní toky? Jsou. Zde je Rio Negro, zde

Rio Colorado, zde jsou jejich přítoky, protínané třicátým sedmým stupněm jižníšířky, a ty všechny mohly donést láhev k moři. A tam u nějakého kmene, v rukounekočovných Indiánů, na břehu málo známých říček, uprostřed velehor, tam někdejsou možná ti, které jistě mohu nazývat našimi přáteli, a čekají na záchranu! Můžeme tedy zklamat jejich naděje? Nejste snad všichni pro to, abychom postupovalinapříč těmito krajinami po neúchylné čáře, kterou teď vyznačuje na mapě můjprst? A kdybych se proti všemu očekávání mýlil, není snad naší povinností jít zatřicátou sedmou rovnoběžkou až na její konec, a v případě nutnosti obejít po ní celouzeměkouli, abychom stůj co stůj našli trosečníky?“

Tato slova, pronesená s ušlechtilým zanícením, vyvolala mezi Paganelovýmiposluchači hluboký dojem. Všichni povstali a tiskli mu ruce.

“Ano, tam je tatínek!“zvolal Robert Grant, hltaje mapu očima.

“A když tam je,“odpověděl Glenarvan, “tak ho nalezneme, hochu! Nic nemůže být jasnější než výklad našeho přítele Paganela a bezodkladně musíme vyrazitna cestu, kterou nám vytyčil. Buá je kapitán v rukou početného kmene, neboje zajatcem kmene menšího. V tom případě ho osvobodíme sami. V případě prvémprozkoumáme situaci, vrátíme se na Duncana na východním pobřeží, odplujeme do

Buenos Aires a tam si postaví major Mac Nabbs oddíl, který si bude vědět rady sevšemi argentinskými Indiány.“

“Výborně, výborně, mylorde,“přisvědčoval John Mangles, “a já bych dodal,že v této cestě napříč americkým kontinentem není žádné nebezpečí.“

“Žádné nebezpečí a žádné potíže,“dodal Paganel. “Kolik lidí už ji vykonalo, a přitom neměli vždycky takové možnosti jako my, ani je nepovzbuzovalvznešený účel cesty. Což se již v roce 1782 nevydal jistý Basilio Villarmo z Carmendo Kordiller? A což v roce 1806, kdy se Chilan don Luiz de la Cruz, správce Concepciónské provincie, vydal na cestu podél naší sedmatřicáté rovnoběžky, překročil

Andy a po čtyřicetidenní cestě dorazil do Buenos Aires? A což konečně plukovník

Garcia, Alcide d’Orbigny a můj vážený kolega doktor Martin de Moussy, kteříprošli tyto země křížem krážem a vykonali pro vědu to, co my nyní vykonámeve jménu lidskosti?“

“Pane Paganele, pane Paganele!“zvolala Mary Grantová, zajíkajíc se dojetím.

“Jak my, se vám kdy odvděčíme za obětavost, s níž se vystavujete tolikerým nebezpečím?“

“Nebezpečím!“zvolal Paganel. “Kdo zde mluví o nějakém nebezpečí?“

“Já ne!“odpověděl Robert Grant se zářícím zrakem a s odhodlaným výrazem.

“Nebezpečí!“pokračoval Paganel. “Cožpak něco takového existuje? A vůbec, očtu vlastně jde? O cestu necelých tři sta padesát mil dlouhou, protože půjdeme přímočaře, a tato cesta bude probíhat na téže šířce, na níž leží na druhé polokouli Španělsko,

Sicílie a Řecko, a v důsledku toho bude probíhat téměř v týchž podnebných podmínkách. Nehledě k tomu, že nebude trvat ani celý měsíc! To bude přece procházka!“

“Pane Paganele,“otázala se nyní lady Helena, “vy se domníváte, že trosečnícijsou dosud naživu, i když padli do rukou Indiánů?“

“Ale samozřejmě, mylady! Indiáni přece nejsou lidojedi! Naprosto ne! Můjkrajan pan Guinnard, s nímž jsem se seznámil v Zeměpisné společnosti, byl celé třiměsíce zajatcem Indiánů z pamp. Zkusil hodně, Indiáni s ním surově nakládali, alevšechny ty útrapy nakonec šťastně přečkal. Evropan je v těchto krajích užitečnoubytostí. Indiáni znají jeho cenu, a proto se o něho dobře starají.“

“Nemúžeme tedy déle váhat,“řekl Glenarvan, “musíme vyrazit, a to bezodkladně. Kudy povede naše trasa?“

“Půjdeme schůdnou a příjemnou cestou,“odpověděl Paganel. “Zpočátku povedetrochu do hor, potom po mírném východním svahu And a konečně rovnou, travnatoua písečnou plání, opravdovou zahradou.“

“Podívejme se na mapu,“řekl major.

“Zde je, milý Mac Nabbsi. Dojedeme na konec sedmatřicáté rovnoběžky nachilském pobřeží, mezi mysem Rumana a zátokou Carnero. Půjdeme hlavnímměstem Araukánie a překročíme Kordillery v průsmyku Antuco na severní straněstejnojmenné sopky. Pak sestoupíme po povlovných svazích hor, překročíme

Neuquén, Rio Colorado, dorazíme do pamp, k Salinasu, k řece Guamini, do Sierry

Tapalque. Tam se již táhnou hranice provincie Buenos Aires. Překročíme Sierru

Tandil a budeme ve svém pátrání pokračovat až k mysu Medanos na atlantskémpobřeží.“

Paganel rozvíjel cestovní plán výpravy a ani se při tom nesnažil nahlížet domapy, kterou měl rozloženou před očima. Nepotřeboval to. Prostudoval díla Frézierova, Molinova, Humboldtova, Miersova, d’Orbignyho a při své paměti se nemohlzmýlit. Když dokončil svůj zeměpisný výčet, dodal:

“Drazí přátelé, cesta je přímá. Vykonáme ji za třicet dní a dorazíme k východnímu pobřeží dříve než Duncan, jestliže jej nepříznivé větry jen trochupozdrží.“

“Duncanmá tedy křižovat,“tázal se John Mangles, “mezi mysem Corrientesa mysem svatého Antonína?“

“Zcela správně.“

“A kolik lidí navrhujete vzít na tuto výpravu?“otázal se Glenarvan.

“Co možná nejméně. Jde jenom o to, abychom poznali, v jaké situaci se kapitán

Grant nachází, a nikoliv o to, abychom sváděli s Indiány boje. Myslím, že by měl jetlord Glenarvan, samozřejmě vůdce výpravy, dále major, který své místo jistěnikomu nepostoupí, Jacques Paganel, k vašim službám…“

“A já!“zvolal mladý Grant.

“Roberte! Roberte!“lekala se Mary.

“A proč ne?“odpověděl Paganel. “Cestování mládež zoceluje. Tedy my čtyřia ještě tři námořníci z Duncana…“

“Jakže,“ obrátil se John Mangles na svého pána, “my lorde vy mne nevezmetes sebou?“

“Drahý Johne,“odpověděl Glenarvan, “necháváme na palubě své nejdražší,naše cestovatelky! Kdo by nad nimi mohl bdít lépe než věrný kapitán Duncana?“

“Nemůžeme tedy s vámi?“řekla lady Helena a oči se jí zamžily stínemzármutku.

“Má drahá Heleno,“odpověděl Glenarvan, “musíme cestu vykonat neobyčejněrychle. Budeme odloučeni jenom nakrátko a…“

“Ano, múj milý, rozumím,“přivolovala lady Helena. “Jeďte sami a hlavně –..,šťastné pořízení!“

“Vždyť to není žádná cesta,“řekl Paganel.

“A co je to tedy?“otázala se lady Helena.

“Docela obyčejná projížďka. Jako počestní lidé se projedeme po zemi a přitom se budeme snažit vykonat co nejvíce dobra, toť vše. A naším heslem budetransire benefaciendo’).“

Těmito Paganelovými slovy skončila diskuse, pokud se ovšem může taktonazvat rozhovor, při němž jsou všichni zúčastnění téhož názoru. Přípravy započalyještě téhož dne. Bylo rozhodnuto, že výprava zůstane v tajnosti, aby se Indiánůmnedostalo výstrahy.

Odjezd byl stanoven na 14. října. Když měli být určeni námořníci, kteří byvýpravu doprovázeli, nabízeli se ochotně všichni a Glenarvan byl na rozpacích,koho zvolit. Protože se nechtěl nikoho z těch dobrých lidí dotknout, dal losovat.

Štěstí přálo zástupci kapitána Tomu Austinovi, statnému Wilsonovi a Mulradymu,který by se byl mohl v boxu postavit samotnému Tomu Sayersovi.

Glenarvan se připravoval na cestu velmi energicky. Chtěl být do stanovenéhodne se vším hotov, což se mu také podařilo. John Mangles se mezitím zásobil uhlím,aby mohl okamžitě vyplout na moře. Chtěl být na argentinském pobřeží dříve nežcestovatelé. A tak se mezi Glenarvanem a mladým kapitánem rozvinulo soutěžení,které bylo všem prospěšné.

A 14. října byli všichni ve stanovenou hodinu připraveni. Těsně před odjezdemse cestující z jachty shromáždili v jídelně. Duncan byl připraven k odjezdu a křídlajeho šroubu již čeřila průzračné vody Talcahuana. Glenarvan, Paganel, Mac Nabbs,

Robert Grant, Tom Austin, Wilson a Mulrady, vyzbrojeni karabinami a Coltovýmirevolvery, chystali se opustit palubu. Vůdcové s mezky je už očekávali na koncimola.

“Nejvyšší čas,“řekl konečně lord Edvard.

“Šťastnou cestu, můj milý!“odpověděla lady Helena přemáhajíc své pohnutí.

Lord Glenarvan ji přitiskl k srdci, zatímco Robert se vrhl kolem krku Mary

Grantové.

“A nYní, drazí přátelé,“řekl Jacques Paganel, “poslední stisk ruky, abychomjej cítili až do shledání na atlantském pobřeží!“

To bylo trochu silné přání. Avšak v nejednom případě se přání váženého učencestalo takřka skutkem.

Všichni vystoupili opět na palubu a sedm cestovatelů opustilo Duncana. Zaokamžik byli už na nábřeží, k němuž se manévrující jachta přiblížila až na několikdesítek metrů.

Lady Helena naposledy zavolala ze zadní paluby:

“Šťastnou cestu, přátelé, a mnoho zdaru!“

“Štěstí ať nás cestou provází,“odvětil Paganel a o zdar výpravy už se postaráme sami.“

“Vpřed!“zvolal John Mangles do strojovny.

“Vzhúru!“-, odpověděl lord Glenarvan.

A v téže chvíli, kdy cestovatelé popustili koním otěže a vyrazili po pobřežnícestě, Duncan, hnaný silou lodního šroubu, plnou parou vyplouval na širý oceán.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

CESTA PŘES CHILE

Skupinu domorodců, kterou Glenarvan najal, tvořili tři muži a jedno dítě.

Mezkař byl Angličan žijící v kraji už dvacet let. Pronajímal mezky cestujícím a dělaljim průvodce při různých cestách přes Kordillery. Pak je odevzdával do rukouněkterého “baqueana“, argentinského průvodce, který znal cesty v argentinskýchpampách. Angličan nezapomněl ve společnosti mezků a Indiánů svůj mateřskýjazyk, a tak se mohl s našimi cestovateli bavit. Snadno mu vysvětlili svá přánía rozkazy a Glenarvan toho pilně využíval, poněvadž Jacques Paganel se stále ještěnemohl se svou španělštinou dorozumět.

Mezkaři neboli “catapazovi“, jak se mu říká v Chile, pomáhali dva domorodípeóni, pastevci, kteří si přivydělávají jako průvodci mezků, a dvanáctiletý hoch.

Peóni dohlíželi na mezky nesoucí zavazadla výpravy, a dítě vedlo klisničku “madrinu, která, ověšena zvonečky a rolničkami šla v předu a vedla za sebou všechdeset mezků. Cestovatele vezlo sedm mezků, catapaza osmý a zbývající dva mezcinesli potraviny a několik stůčků látek, jimiž hodlala výprava získat přízeň náčelníkůz nížin. Peóni šli podle svého zvyku pěšky. Pokud jde tedy o bezpečnost a rychlost,mohla cesta napříč Amerikou proběhnout za nejlepších podmínek.

Přechod andského pohoří není obyčejná cesta. Nelze se na ni vydat bez silnýchmezků. Nejlepší bývají z argentinských chovů. Tato nádherná zvířata zde dosahujístatnějšího vzrůstu než původní plemeno. Jsou málo náročná na potravu. Napájejíse jenom jednou za den, za osm hodin ujdou pohodlně deset mil a bez obtíží unesounáklad čtrnácti arrobů’).

Na cestě od oceánu k oceánu nejsou žádné hostince. Jí se sušené maso, rýžekořeněná paprikou a zvěřina, kterou si cestující uloví. Pije se voda z horskýchbystřin nebo z potůčků v pláních a její chuť se zostřuje několika kapkami rumu,který si zde každý veze ve volském rohu zvaném “chiffle“. Jinak je nutno vystříhatse přílišného požívání alkoholu, poněvadž lidský nervový systém je v těchto krajinách nadmíru podrážděný. Veškeré spací náležitosti tvoří zvláštní sedlo zvané

“recado“. Domorodci je zhotovují z “pelionů“, ovčích koží, které jsou vydělané jenna jedné straně. Na druhé se nechává vlna nedotčená a kůže se pak spojují dohromady širokými, bohatě vyšívanými popruhy. Když se cestující zabalí do těchtoteplých přikrývek, může bezpečně přečkat nejvlhčí noc a spokojeně spát.

Protože byl Glenarvan zkušený cestovatel a dovedl se přizpůsobit mravůmrozličných zemí, opatřil pro sebe a pro své přátele chilský kroj. Paganel a Robert,dvě děti -, jedno velké a jedno malé -, nevěděli samou radostí, co počít, kdyžsi přes hlavu navlekli chilské národní pončo, velkou vlněnou pokrývku s otvoremuprostřed, a když si obuli boty zhotovené z kůže ze zadních nohou mladého koně.

A jak bohatě byli vystrojeni mezci! Měli ozdobná udidla, dlouhé otěže z pletenýchřemínků, jichž se užívalo zároveň jako biče, ohlávku zdobenou kovovými ornamentya “alforchy, oboustranné pytle křiklavých barev, v nichž byla denní dávka potravin.

Paganel, roztržitý jako vždy, málem stržil při nasedání od svého znamenitéhozvířete tři nebo čtyři kopance. Jakmile se však dostal do sedla -, nepostradatelnýdalekohled měl samozřejmě zavěšený po boku -, jakmile měl jednou obě nohyve třmenech, svěřil se bystrosti výtečného zvířete a nemohl si na ně nikterak naříkat.

Mladý Robert projevoval od samého počátku pozoruhodné jezdecké vlohy.

Vyrazili na cestu. Počasí bylo krásné, nebe dokonale průzračné a vzduch,třebaže slunce notně pálilo, byl dostatečně ochlazován přímořským větrem. Skupinkanašich cestovatelů rychle postupovala podél zakřiveného pobřeží Talcahuanskézátoky, neboť chtěla o třicet mil jižněji dosáhnout třicáté sedmé rovnoběžky. Prvéhodne ujížděli mezi rákosím vyschlých bažin co nejrychleji, ale mluvili jen málo.

Ve všech zanechalo loučení hluboký dojem. Na obzoru bylo ještě vidět kouř mizejícího Duncana. Všichni kromě Paganela mlčeli; pilný zeměpisec si kladl ve španělštiněotázky a sám si v tomto jazyku také odpovídal.

Catapaz byl mimoto člověk dosti zamlklý a ke svému povolání ani nepotřeboval být příliš hovorný. I na své peóny promluvil jen zřídka. Byli to lidé zkušenía velmi dobře rozuměli svým povinnostem. Jakmile se některý mezek zastavil,pobízeli jej hrdelním výkřikem, a pokud nestačil výkřik, zlomil mezkovu tvrdošíjnost kámen vržený jistou rukou. Když se uvolnil popruh nebo povolila uzda,sundal si peón své pončo, zakryl jím mezkovi hlavu, a když byla závada odstraněna,pokračovalo zvíře ihned v cestě.

Mezkaři mají ve zvyku vycházet v osm hodin, po snídani, a jdou potom bezzastávky až do chvíle odpočinku, do čtyř hodin odpoledne. Glenarvan se podřídiljejich zvyku. A právě když catapaz dal znamení k zastávce, přibyli cestovatelédo města Arauka. Leží na jižním cípu zátoky, takže se výprava po clou cestunevzdálila od zpěněného břehu oceánu. Byli by tedy musili pochodovat ještě dvacetmil na západ, až k zátoce Carnero, aby se dostali na konec třicáté sedmé rovnoběžky. Avšak Glenarvanovi zvědové již prohledali tuto část území a nikde nenalezli žádnou stopu po trosečnících. Nové pátrání bylo tedy zbytečné, a tak se cestovatelé rozhodli, že město Arauco se stane východiskem cesty. Odtud povede cestana východ přímo, bez nejmenších úchylek.

Skupinka vstoupila do města, aby tam strávila noc. Utábořila se na dvořehostince, jehož zařízení bylo velmi skrovné.

Arauco je hlavním městem Araukánie, státu dlouhého šest set a širokého stodvacet kilometrů a obývaného Moluči, prvorozenými syny chilského národa. Jeto hrdý a silný lid, který se jediný na území obou Amerik nikdy nesklonil pod cizímpanstvím. I když Arauco kdysi patřilo Španělům, jeho obyvatelé se nepodrobili;vzdorovali tak, jako i dnes vzdorují uchvatitelským pokusům Chile, a jejich nezávislýprapor -, bílá hvězda na blankytném poli -, dodnes vlaje na vrcholu opevněnéhopahorku, jenž chrání město.

Zatímco se připravovala večeře, procházeli se Glenarvan, Paganel a catapazmezi doškovými domky. Kromě kostela a zbytků františkánského kláštera nenív Arauku nic zajímavého. Glenarvan se pokusil získat nějaké zprávy, avšak bezúspěšně. Paganel byl zoufalý, že se nemůže dorozumět s obyvateli; poněvadž tivšak mluví araukánštinou, prajazykem, kterým se zde mluví až k Magalhaesově

úžině, byla Paganelovi jeho španělština platná asi tolik jako hebrejština. Místosluchu zaměstnával oči a s opravdovou rozkoší vědce pozoroval různé typy molučské rasy, které tady potkával. Muži byli vzrostlé postavy, tvář měli lhostejnou,pleť bronzovou, brady bezvousé, oko nedůvěřivé a hlavy široké s dlouhými černýmivlasy. Jak se zdálo, oddávali se zahálce, což je konečně příznačné pro válečníky,neboť ti v dobách míru nemají co dělat. Jejich zubožené a neúnavné ženy vykonávaly všechny namáhavé domácí práce, ošetřovaly koně, čistily zbraně, obdělávalypole á lovily pro své velitele, a při tom si našly ještě čas na výrobu tyrkysově modrýchponč, která vyžadují dva roky práce a jejichž nejnižší cena je sto dolarů.

Zkrátka Molučové jsou málo zajímavý lid s dosti divokými obyčeji. Mají takřkavšechny lidské nectnosti, proti nimž stojí jediná ctnost, jejich láska ke svobodě,

“Opravdoví Sparťané,“říkal Paganel, když po procházce usedal k večeři.

Vážený učenec přeháněl a jeho přátelé mu již vůbec nerozuměli, když prohlásil,že jeho srdce Francouze vzrušeně tlouklo při prohlídce města Arauka. Na majorovuotázku, odkud pramení jeho nepochopitelné “vzrušení“, odpověděl, že to je zcelapřirozené: vždyť na araukánském trůně kdysi seděl jeden jeho krajan. Major hopožádal, aby jim laskavě prozradil jméno tohoto panovníka, a Jacques Paganel hrdějmenoval počestného pana de Tonneins, bývalého advokáta z Périgueux, znamenitého muže s mohutným plnovousem, který zažil to, co svržení králové rádi nazývají

‘“nevděkem svých poddaných“. Když se major při pomyšlení na bývalého advokáta,který byl zbaven trůnu, neznatelně pousmál, odpověděl mu Paganel velice vážně, že jemožná snazší pro advokáta dělat dobrého krále než pro krále dělat dobrého advokáta.

Všichni se dali Paganelově poznámce do smíchu a několika kapkami “chichykořalky z vykvašené kukuřice, připili na zdraví araukánského exkrále Aurelia Antonína I. Za několik minut pak již cestovatelé, zabaleni do svých ponč, spali hlubokýmspánkem.

Příštího dne v osm hodin se skupinka s madrinou vpředu a s peóny vzaduvydala na východ: nastoupila cestu po třicáté sedmé rovnoběžce. Projížděla teď

úrodným araukánským územím, bohatým na vinice a stáda. Pozvolna však nastupovala samota. Jen tu a tam byla po několika mílích nějaká chýše “rastreadorů“,indiánských krotitelů koní, proslavených po celé Americe. Občas uviděli na cestěopuštěnou poštovní stanici, v níž nacházel útulek domorodec bloudící planinami.

Dvě řeky, Rio de Raque a Rio de Tubal, přetínaly toho dne cestu výpravy. Alecatapaz vždy našel brod, aby mohli přejít na druhý břeh. Na obzoru se prostíraloandské pohoří, jehož hřbety a stále četnější hroty se k severu zvyšovaly. Byly to jenspodní obratle obrovské páteře, na níž spočívá kostra Nového světa.

Ve čtyři hodiny odpoledne se výprava po pětatřicetimílové cestě zastavila podširým nebem ve vysokém myrtovém hájku. Sundali mezkům uzdy a zvířata semohla jít volně napást husté trávy v prérii. Z alforch si cestovatelé vyndali masoa rýži. Peliony rozprostřené po zemi sloužily za pokrývky i podušky a každémuposkytlo to nouzové lože osvěžující odpočinek; peóni a catapaz drželi střídavě stráž.

Protože počasí bylo tak příznivé, protože všichni cestující, nevyjímaje Roberta,byli naprosto zdrávi a konečně protože tato výprava začínala za tak šťastných okolností, museli toho využít -, jako hráč, kterému “padá karta“. Takový názor sdílelivšichni. Příštího dne jeli rychle, bez nehody překročili peřeje řeky Bell a večer, když seutábořili na březích Rio Biobia, jež tvoří hranici mezi španělským Chile a Chile nezávislým, mohl Glenarvan zapsat k dobru své výpravy dalších třicet pět mil. Krajina senezměnila. Stále táž hojnost a přemíra bohatství amarylek, keřovitých fialek, fuchsií,durmanů a zlatokvětých kaktusů. V houští se krčila nejrozmanitější zvěř, mezi jinými ocelot. Jenom volavka, sova pustovka, kvíčaly a potápky zde zastupovaly opeřenéplémě, prchající před drápy sokolů. Domorodců však potkávali cestující málo. Ten tua tam se jako stín mihl nějaký “guasso“, zbídačelý potomek Indiánů a Španělů, ujíždějící na koni zkrvaveném ostruhou, kterou má guasso na bosé noze. Cestovatelé nenašli po celou dobu nikoho, s kým by mohli promluvit, a byli úplně beze zpráv. Ale Glenarvanovi to nevadilo. Říkal si, že kapitán Grant, zajatý Indiány, byl jistě odvlečenpřes andské pohoří. Pátrání mohlo tedy být úspěšné až v pampách, a nikoliv na tétostraně. Bylo jen třeba zachovat trpělivost a rychle, bez ustání postupovat vpřed.

Sedmnáctého vyrazili v obvyklou hodinu a v obvyklém pořádku. Robert však nejednou své místo opouštěl, protože se nechával strhnout horlivostí a k velké mrzutosti svého mezka chtěl předjíždět madrinu. Jenom přísné Glenarvanovo napomenutíudržovalo chlapce v řadě.

Krajina byla teď stále nerovnější. Mírné stoupání půdy svědčilo o blízkosti hor.

Říčky se množily a s šuměním se vinuly mezi svahy. Paganel často nahlížel do map.

Když tam některý vodní tok nebyl, a to se stávalo často, jeho zeměpisecká krev vzkypěla a on se rozčiloval tím nejroztomilejším způsobem, jaký si lze představit.

“Bezejmenný potok,“říkával, “je jako člověk bez domovské příslušnosti! Z hlediska geografických zákonů neexistuje.“

A proto se nerozpakoval a křtil tyto bezejmenné říčky. Zaznamenával je domapy a obdařoval je nejzvučnějšími španělskými jmény.

“Jaký to jazyk říkal. “Jaký to bohatý a libozvučný jazyk! Zvučí kovem a jsempřesvědčen, že se skládá ze sedmdesáti osmi dílů mědi a dvaceti dvou dílů cínu jakonejlepší zvonovina!“’

“A činíte v něm aspoň pokroky?“otázal se Glenarvan.

“Ovšemže, mylorde! Jen kdyby nebylo toho přízvuku! Bohužel ten přízvuk!“

Prozatím si Paganel celou cestu neúnavně lámal jazyk a zvykal si na obtížnouvýslovnost, nezanedbávaje přitom ovšem ani geografická pozorování. Zeměpisu rozuměl věru obdivuhodně a těžko bys hledal většího znalce. Když se Glenarvan tázalcatapaza na nějakou místní zvláštnost, byl jeho učený druh vždycky pohotovějšía odpovídal dříve než průvodce. Catapaz se na něho jen užasle díval.

Téhož dne narazili kolem desáté hodiny na silnici, jež přetínala dráhu jejich cesty.

Glenarvan se přirozeně tázal, jaká je to cesta, a stejně přirozeně mu dal odpověď zase

Jacques Paganel.

“To je cesta z Yumbelu do Los Angeles.“

Glenarvan se podíval na catapaza.

“Správně,“odpověděl průvodce.

Pak se obrátil na zeměpisce:

“Vy jste tedy zdejší končiny již procestoval?“

“Samozřejmě!“odpověděl Paganel vážně.

“Na mezku?“

“Ne, v křesle.“

Catapaz nepochopil; pokrčil rameny a vrátil se do čela oddílu.

V pět hodin večer se catapaz zastavil v nehluboké kotlině několik mil nad městečkem Loja. Té noci tábořili cestovatelé na úpatí prvních stupňů kordillerských velehor.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

DVANÁCT TISÍC STOP NAD ZEMÍ

Cesta přes Chile probíhala dosud bez vážnějších nehod. Ale teď se najednouobjevily nesnáze a nebezpečí, která s sebou nese cestování v horách. Boj s přirozenými překážkami teprve začínal.

Před dalším pochodem bylo nutno rozhodnout důležitou otázku. Šlo o to, jakpřekročit andské pohoří a nevzdálit se od stanovené dráhy. Catapaz byl dotázánna radu.

“V této části Kordiller,“odpověděl, “znám jenom dva schůdné přechody.“

“Jistě průsmyk Arica,“řekl Paganel, “který objevil Mendoza?“

“Ovšem.“

“A průsmyk Villarrica, který leží na jih odtud?“

“Ano.“

“Nuže, příteli, tyto dva průsmyky mají jenom jedinou vadu, že nás totiž odvádějí příliš daleko na sever nebo na jih.“

“A vy byste nám mohl navrhnout jiný přechod?“otázal se major.

“Ovšemže,“odpověděl Paganel, “průsmyk Antuco, který leží na sopečnatémsvahu na třicátém sedmém stupni třiceti minutách, tedy jenom půl stupně od našícesty. Leží ve výši pouhého tisíce sáhů a byl objeven Zamudiem de Cruz.“

“Budiž,“řekl Glenarvan, “ale znáte ten průsmyk, catapaze?“

“Znám, mylorde, už jsem tudy Andy přecházel, ale nenavrhl jsem ho, protože je to spíše dobytčí cesta, které používají indiánští pastevci z východníchsvahů.“

“Nuže, příteli,“odpověděl Glenarvan, “tam, kde projdou pehuenčská stádaklisen, ovcí a skotu, dokážeme projít i my. A protože tak se neodchýlíme od svédráhy, vzhůru do průsmyku Antuco!“

Ihned bylo dáno znamení k odjezdu a výprava zmizela v údolí Lejas meziobrovskými krasovými masívy. Cestovatelé a jejich průvodci stoupali po sotvaznatelném svahu. Kolem jedenácté hodiny musili obejít jezírko, které bylo přirozenou nádrží a malebným dostaveníčkem všech okolních říček; se zurčením sesem sbíhaly a znehybněly zde v průzračné kráse. Nad jezerem se prostíraly rozsáhlé “llanos“, horské travnaté pláně, kde se popásala indiánská stáda. Potomdorazili cestující k bažině, která se táhla na jih i na sever, a že se z ní dostali, za tomohli děkovat jen instinktu svých mezků. V jednu hodinu se před nimi vynořilašpičatá skála, jejíž vrchol věnčily pobořené bašty ballenarské pevnosti. Minuli ji.

Svahy byly již příkřejší, kamenitější a pod kopyty mezků se s rachotem valily dolůkaskády uvolněných kaménků. Kolem třetí hodiny se objevila další malebná zřícenina pevnosti zničené za povstání roku 1770.

Od té chvíle byla již cesta neschůdná, a dokonce nebezpečná; úhel svahu sestále víc rozvíral, stezky byly čím dál užší, děsivé propasti zely cestujícím podnohama. Mezci postupovali opatrně a se skloněnými hlavami očichávali cestu. Oddíljel v řadě. Občas zmizela madrina v prudkém záhybu z dohledu a malá karavanase pak řídila jenom vzdáleným zvukem zvonku. A rozmarné zákruty stezky nejednourozložily kolonu do dvou rovnoběžných řad, takže catapaz mohl mluvit s peóny,ale mezi nimi zela nepřekročitelná propast dvě stě sáhů hluboké a sotva dva sáhyširoké rozsedliny.

Travnatý porost zde zatím ještě vzdoroval vpádu kamení, ale bylo již znát,že říše nerostná se vrhla do boje s říší rostlinnou. Blízkost sopky Antuco prozrazovaly lávové proudy, šedavě zbarvené a zježené žlutými jehlicovými krystaly. Balvany, nakupené na sobě a hrozící sesutím, držely pohromadě proti všem zákonůmrovnováhy. Kataklyzmata jistě snadno měnila jejich vzhled a při pohledu na tytovratké špičáky, nepevné kužele a labilní homole bylo zřejmé, že zdejší hornatákrajina nenabyla ještě definitivní tvářnosti.

Za takových okolností bylo těžké rozeznávat cestu. Téměř neustávající pohybandského horstva často mění zdejší cesty a orientační body nebývají vždy nasvých místech. Proto byl i catapaz nejednou na rozpacích. Zastavoval se, rozhlíželse kolem sebe, zkoumal podobu skal a hledal stopu po Indiánech. Podle ničeho sevšak nemohl orientovat.

Glenarvan sledoval svého průvodce krok za krokem. Chápal a viděl jeho nesnáze, stupňované neschůdností cesty. Neodvažoval se ho otázat a myslil si, možnáne bezdůvodně, že někteří mezkaři mají podobný instinkt jako mezci a že je nejlépena něj spoléhat.

Ještě hodinu bloudil catapaz takřka nazdařbůh, ale přitom stoupal stále dovyšších horských pásem. Posléze byl nucen zůstat stát. Oddíl byl v nevelikém údolí,v jedné z těch úzkých kotlin, jimž Indiáni říkají “quebradas“. Zašpičatělá porfyrovástěna uzavírala její východ. Když catapaz marně hledal další cestu, seskočil s mezka,zkřížil si paže na prsou a čekal. Glenarvan šel k němu.

“Zabloudil jste?“otázal se.

“Ne, my lorde,“odvětil catapaz.

“Nejsme snad v průsmyku Antuco?“

“Jsme.“

“Nemýlíte se?“

“Nemýlím. Zde jsou zbytky indiánského ohniště a tady stopy po stádu klisen,a ovcí.“

“Této cesty se tedy užívá!“

“Ano, ale už se jí užívat nebude. Od posledního zemětřesení je neschůdná.“..

“Pro mezky.“odtušil major, “ale ne pro lidi.

“To je prosím vaše věc,“odpověděl catapaz, “udělal jsem, co jsem mohl.

Moji mezkové a já jsme ochotni se vrátit, budete-li si přát, a najít jiný přechod.“

“A to by bylo zdržení?.“

“Nejméně třídenní.“

Glenarvan catapaza mlčky poslouchal. Povinnost jejich průvodce tím zřejměkončila. Mezci nemohli jít dále. Ale když byl učiněn návrh, aby se výprava vrátila,obrátil se Glenarvan ke svým druhům a otázal se jich:

“Jste ochotni projít přese všechno tudy?“

“Půjdeme za vámi,“odpověděl Tom Austin.

“A třebas i před vámi,“dodal Paganel. “Oč tu celkem jde? O přechod přeshorský řetěz, jehož protilehlé svahy jsou nesrovnatelně schůdnější! Potom jižnajdeme argentinské baqueany, kteří nás převedou přes pampy, i rychlé koně zvykléuhánět po rovinách. Proto neotálejme a vzhůru!“

“Vzhůru!“zvolali Glenarvanovi druhové.

“Nedoprovodíte nás?“otázal se Glenarvan catapaza.

“Já dělám průvodce jenom s mezky,“odpověděl mezkař.

“Jak je libo.“

“Obejdeme se bez něho,“řekl Paganel. “Za touto stěnou zase nalezneme antuckéstezky a já vás svedu dolů tak bezpečně jako nejlepší horský vůdce.“

Glenarvan zaplatil catapazovi a propustil ho i s peóny a mezky. Zbraně, nářadía část potravin rozdělil mezi sedm cestovatelů. Jednomyslně bylo rozhodnuto,že výstup bude zahájen okamžitě a že v případě potřeby se bude pokračovat v cestěi do noci. Po levém svahu se vinula strmá stezka, po níž by mezci neprošli. Potížebyly veliké, ale po dvou hodinách namáhavého bloudění dorazil Glenarvan se svýmidruhy do průsmyku Antuco.

Nyní byli tedy ve vlastním andském pásmu, nepříliš vzdáleném od nejvyššího hřebenu Kordiller, ale po schůdné stezce, po hledaném průsmyku nebylo anistopy. Celý kraj se při posledním zemětřesení změnil, a proto bylo nutno stoupatstále výš a výš na hřebeny pohoří. Paganel byl značně zklamán, že nenašel volnou cestu, a obával se, že bude krajně namáhavé vystoupit až na vrcholy And,jejichž průměrná výška se pohybuje mezi jedenácti tisíci a dvanácti tisíci šestisty stop. Naštěstí bylo počasí klidné, nebe jasné a doba příhodná, ale v zimě, odkvětna do října, byl by podobný výstup nemožný. Cestovatelé rychle podléhajíkrutým chladnům a ti, kteří odolají zimě, padnou za oběť zdejším prudkým bouřím,zvaným “temporales“.

Výstup pokračoval celou noc. Vytahovali se za ruce na téměř nepřístupnéplošiny, přeskakovali široké a hluboké průrvy, řetězem rukou si nahrazovali provazy a ramena druhů sloužila za stupně. Naši neohrožení hrdinové se podobaliskupině klaunů, kteří nasazují život při nejnemožnějších kouscích na visutých hrazdách: Zejména Mulradyho síla a Austinova mrštnost se zde uplatňovaly při tisícerýchpříležitostech. Oba dva dobří Skotové pomáhali všude. Mnohdy by byl oddíl bezjeich obětavosti a statečnosti neprošel. Glenarvan nespouštěl oči z mladého Roberta, kterého jeho věk a živost strhávaly k nerozvážnostem. Paganel postupovalpřímo s bojovným zápalem. Naproti tomu major se omezoval jenom na zcela nejnutnější a nejnepatrnější pohyby. Uvědomoval si vůbec, že stoupá již několik hodin?

Není to jisté. Snad si myslil, že sestupuje.

V pět hodin ráno dosáhli cestovatelé výšky sedmi tisíc pěti set stop, což zjistili pomocí tlakoměru. Byli teď na předposledním pásmu hor, na nejzazší hranicioblasti stromů. Viděli různou zvěř, která by lovce rozradostnila nebo obšťastnila.

A ta čiperná zvířátka to dobře věděla, protože před lidmi již zdaleka prchala.

Žila zde lama, vzácné horské zvíře, které nahrazuje skopce, skot i koně a žije vevýškách, kde nemůže žít mezek. Byla tu činčila, malý, hezký a bázlivý hlodavecs hustou srstí, který tvoří přechod mezi zajícem a tarbíkem. Jeho zadní tlapkypřipomínají klokana. Pohled na toto zvíře pobíhající v korunách stromů je vskutkuroztomilý.

“Pták to ještě není,“říkal Paganel, “ale čtvernožec už také ne.“

To však nebyli poslední obyvatelé hor. Ve výšce devíti tisíc stop, na hranicivěčného sněhu, žili ještě ve stádech nepředstavitelně krásní přežvýkavci, alpakys dlouhou hedvábnou srstí, a dále jakési bezrohé, půvabné a hrdé kozy s jemnouvlnou, které přírodopisci nazývají vikuně. Ale nebylo možno se jim přiblížit; sotvase ukázaly. Vikuně přímo střelhbitě prchaly a nehlučně klouzaly po běloskvoucímsněhovém koberci.

Nyní se tvářnost krajiny změnila. Kol dokola strměly veliké, jiskřící a místymodravé masívy ledu, obrážející první jitřní paprsky. Výstup byl teď velmi nebezpečný. Odvažovali se postupovat vpřed jen krok za krokem, stále pátrajíce potrhlinách. Oddíl musel před každým krokem pečlivě prozkoumávat půdu. Wilson šel v čele řady a nohou zkoušel pevnost ledovců. Jeho druhové stoupali dojeho stop a zachovávali mlčení, protože sebemenší hluk mohl zvířit vzduchovévrstvy a způsobit pád sněhových spoust, které hrozivě visely nad jejich hlavami.

Dospěli tak až k pásmu kleče, která o dvě stě padesát sáhů výše ustoupilatravinám a kaktusům. Ve výši jedenácti tisíc stop zmizely z neúrodné půdy i tytorostliny a po rostlinstvu nezůstalo ani památky. Poutníci se zastavili jenom jednou,v osm hodin, aby se rychle nasnídali a obnovili tak své síly, a s nadlidskou odvahou se pak vydali na další výstup, překonávajíce stále větší nebezpečí. Obkročmose musili sunout po špičatých hřebenech nad propastmi, kam se ani neodvažovalipohlédnout. Na mnoha místech ukazovaly cestu dřevěné kříže, vyznačující místanesčetných neštěstí. Kolem druhé hodiny se před nimi rozprostřela mezi rozervanými hroty obrovská plošina, náhorní poušť bez sebemenší stopy po vegetaci. Vzduch byl suchý, nebe ostře modré. V této výši vůbec neprší, páryse zde srážejí v sníh a kroupy. Porfyrové nebo čedičové hroty prorážely tu a tambílý rubáš sněhu jako hnáty kostlivce a chvílemi se zvětralé úlomky křemene neboruly řítily dolů s dutým rachotem, v řídkém ovzduší sotva slyšitelným.

Avšak náš oddíl byl i při své odvaze už na pokraji sil. Když Glenarvan viděl,jak jsou jeho druhové vyčerpáni, litoval, že se odvážil tak daleko do hor. Mladý

Robert se bránil únavě, ale nemohl už dál.

Ve tři hodiny se Glenarvan zastavil.

“Musíme si odpočinout,“řekl, neboť věděl,. že nikdo jiný by tento návrh neučinil.

“Odpočinout?“namítl Paganel. “Ale není kde.“

“Musíme, je to nutné už kvůli Robertovi.“

“Ne, mylorde,“odpověděl statečný chlapec, “mohu ještě jít… nezastavujte se…“

“Poneseme tě, hochu,“navrhl Paganel, “musíme se však za každou cenu dostatna východní svah. Tam snad najdeme nějakou horskou chatu. Musíme jít ještědvě hodiny.“

“Jste všichni pro?“otázal se Glenarvan.

“Ano,“odpověděli jeho druhové.

Mulrady dodal:

“Vezmu si chlapce na starost.“

A pokračovali v cestě na východ. Čekaly je ještě dvě hodiny strašného výstupu.

Oddíl stoupal stále výš, aby dospěl na nejvyšší vrcholky pohoří. Řídkost vzduchupůsobila bolestivý tlak na prsou, nazývaný zde “puna“. Z dásní a rtů jim prýštilakrev. Byla porušena rovnováha mezi vnějším a vnitřním tlakem a snad také sněhové spousty zřeďovaly v těch vysokých polohách atmosféru. Nedostatečnou hustotuvzduchu museli nahrazovat rychlejším dýcháním a tím povzbuzovat krevní oběh;to však je unavovalo právě tak jako pohled na jiskřící sněhové vločky, od nichžse prudce odrážely sluneční paprsky. Přes všechnu vůli našich statečných přátelnadcházel nyní okamžik, kdy ochabovali i ti nejhouževnatější, a závrať, strašliváhorská nemoc, vyčerpávala nejen jejich síly tělesné, ale i duševní. Takovou únavunelze donekonečna přemáhat. Záhy byly pády častější a častější a ti, kteří jednoupadli, vlekli se dál už jenom po kolenou.

Naprosté vyčerpání mělo tedy ukončit nadměrně dlouhý výstup a Glenarvansi s hrůzou uvědomoval, jak tu do nedozírna leží sníh, jak chlad proniká celý tenzlověstný kraj, jak stíny stoupají k opuštěným vrcholkům, jak nezbytně potřebujeoddíl na noc útočiště. Tu se major zastavil a klidně řekl:

“Chata.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

DOLŮ S KORDILLER

Každý jiný člověk než Mac Nabbs mohl by jít stokrát kolem této chýše, mohlby jít i po její střeše, a neměl by ani potuchy o její existenci. Od okolních skal jiodlišovala jen nepatrná návěj sněhové pokrývky. Tu bylo nutno odklidit. Po půlhodině usilovné práce uvolnili Mulrady a Wilson vchod do “casuchy“a oddíl se doní spěšně nahrnul.

Casuchu vystavěli Indiáni z “adob,“což sou na slunci sušené cihly. Chataměla tvar krychle o hraně dvanácti stop a stála na vrcholu čedičové skály. Ke dveřím, jedinému otvoru chýše, vedly kamenné schody, a přestože dveře byly úzké,dovedly si jimi prorazit cestu vichřice. sníh i kroupy, když se nad horami rozpoutalastrašná temporale.

Do chaty se mohlo pohodlně vejít deset osob, a i když v období dešťů nebylyjejí stěny zcela neprostupné, aspoň v této době poněkud chránily před silným mrazem -, teploměr ukazoval deset stupňů pod nulou. Kromě toho zde byl krb s komínem z velice špatně spojovaných cihel, ale přece v-něm bylo možno rozdělat oheňa bojovat tak účinně proti nízké teplotě pronikající zvenčí.

“Není to tu nijak pohodlné,“řekl Glenarvan, “ale na přespání to stačí.“

“Cože,“zvolal Paganel, “vždyť to je hotový palác! Chybějí tu jenom strážea dvořané. Bude nám zde výtečně.“

“Zvláště až nám v krbu zapraská oheň,“řekl Tom Austin “protože snad námaspoň nebude zima, když už máme hlad, a já osobně bych měl větší radost z pořádnéotepi dřeva než z kusu zvěřiny.“

“Dobrá, Tome,“odpověděl Paganel, “poohlédnu se po nějakém palivu.“

“Topivo na vrcholu Kordiller!“řekl Mulrady, potřásaje pochybovačně hlavou.

“Když zde Indiáni postavili krb,“pravil major, “pak se tu asi něco na topenínajít dá.“

“Přítel Mac Nabbs má pravdu,“souhlasil Glenarvan. “Připravte zatím všechnok večeři, já jdu dělat drvoštěpa.“

“Doprovodíme vás s Wilsonem,“odpověděl Paganel.

“Mne byste nepotřebovali?“otázal se Robert a vstal.

“Ne, odpočiň si milý hochu“řekl Glenarvan. “Bude z tebe muž ve věku, kdyjiní jsou ještě dětmi!“

Glenarvan, Paganel a Wilson vyšli z casuchy. Bylo šest hodin večer. Mrázostře štípal, ačkoliv bylo klidno. Nebeský blankyt již potemněl a slunce poslednímipaprsky celovalo nejvyšší štíty And. Paganel měl s sebou tlakoměr a nyní zjistil,že rtuťový sloupec se ustálil na čtyřech stech devadesáti pěti milimetrech. Taknízký tlak odpovídá výši jedenácti tisíc sedmi set stop. Tahle část Kordiller bylatedy jenom o devět set deset metrů nižší než Mont Blanc. Kdyby v těchto horáchbyly takové překážky, jaké číhají na každém kroku při výstupu na švýcarskéhovelikána, kdyby naše poutníky přepadaly uragány a cyklóny, nebyl by z nich anijediný překročil tyto velehory Nového světa.

Glenarvan a Paganel došli na porfyrový pahorek a rozhlédli se po obzoru.

Byli nyní na vrcholu Kordiller a zrakem mohli přehlédnout na čtyřicet tisíc čtverečních mil. Na východě se hory svažovaly v mírném úhlu schůdných svahů, po nichžpeónové klouzají až do hloubky několika set sáhů. Podélné pásy kamenů a bludnýchbalvanů, stržené sesouvajícími se ledovci, tvořily v dálce obrovské morény. Údolí

Colorada již tonulo v hlubokém stínu, jenž stoupal výš a výš za zapadajícím sluncem.

Zvlněný povrch země, hřbety, hroty a štíty, ozářené slunečními paprsky, postupnětemněly a po celém východním svahu And se pozvolna snášel soumrak. Na západěještě slunce osvětlovalo předhoří, nad nímž se zdvihají strmé stěny západních úbočí.

Byla to oslňující podívaná na skály a ledovce, ozařované slunečními paprsky. K severu se vlnila řada vrcholků, které nepozorovatelně splývaly a tvořily jakoby křivolakou čáru, nakreslenou neumělou rukou. Pohled po těch vrcholcích zmateně těkalsem tam. Ale na jihu naopak teprve nyní začínala nádherná podívaná a s houstnoucímsoumrakem nabývala úchvatné síly. Pohled se nořil do divokého údolí Torbidya ulpíval na sopce Antuco, jejíž zející kráter se rozvíral dvě stě mil odtud. Vulkánsoptil jako obrovský netvor podobný příšerným leviatanům, obrovským sanímz biblických dob, a chrlil žhavý dým smíšený s proudy sazí a plamenů. Okruhhor kolem něho byl jako v ohni. Krupobití rozžhavených kamenů, mračna narudléhodýmu a výtrysky lávy se spojovaly v hořící sloupy. Mohutné, každým okamžikemsílící výbuchy a oslnivé výšlehy plamene naplňovaly celý širý obvod pronikavouzáří, zatímco slunce, pozvolna ztrácejíc soumračný svit, mizelo ve stínech obzoru jakovyhaslá planeta.

Paganel a Glenarvan by byli zůstali dlouho stát před tímto velkolepým soubojemsvětel pozemských a světel nebeských. Ale střízlivější Wilson jim připomněl skutečnost. Dříví zde ovšem nebylo. Skály však naštěstí pokrýval suchý a chudičký lišejník.

Nasbírali ho velké množství, právě tak jako rostliny zvané “llaretta“, jejíž kořen jehořlavý. Když toto vzácné topivo přinesli do casuchy, udělali z něho v krbu hraničku.

Oheň se těžko rozdělával a zvláště těžko udržoval. Příliš řídký vzduch obsahovalmálo kyslíku, který je nutný k hoření. Tak to aspoň vysvětloval major.

“Naproti tomu,“-, dodal, “nebudeme muset vodu zahřívat na sto stupňů abyse nám vařila. Kdo má rád kávu ze stostupňové vroucí vody, bude si muset nechat zajít chuť, protože tady bude k jejímu varu stačit necelých devadesátstupňů.“

Mac Nabbs se nemýlil, a když ponořil do kotlíku s vroucí vodou teploměr,vystoupila rtuť jenom na osmdesát sedm stupňů. Ale každý člen výpravy vypils rozkoší několik douškú horké kávy. Zato sušené maso bylo trochu málo vydatnéa to vyvolalo u Paganela právě tak oprávněný jako zbytečný povzdech.

“Na mou věru,“řekl, “musím uznat, že pečínka z lamy by nebyla špatná! Tozvíře prý se vyrovná skotu i skopci a já bych docela rád poznal, zdali to platí i z hlediska výživy!“

“Jakže!“zvolal major. “Učený Paganele, vy nejste spokojen s naší večeří?“

“Jsem unesen, majore… Ovšem přiznám se, že jeden chod zvěřiny bychvelice uvítal.“

“Vy jste ale labužník,“řekl Mac Nabbs.

“Souhlasím s tím přízviskem, majore. Ale říkejte si co chcete, vy sám byste sejistě nijak nezlobil na nějaký ten biftek!“

“To je možné,“odpověděl major.

“A kdybychom vás požádali, abyste šel, přestože je noc a zima, na číhanoušel byste bez váhání?“

“Samozřejmě, a je-li vám libo…“

Než měli Mac Nabbsovi druhové čas majorovi poděkovat a odmítnout jehoneumdlévající obětavost, ozval se vzdálený mekot. Dlouhý a táhlý. Nebyly to hlasyojedinělých zvířat, ale hluk celého, rychle se blížícího stáda. Měla jim snad náhodakromě přístřeší poskytnout i večeři? Tak uvažoval zeměpisec. Ale Glenarvan poněkud ochladil jeho radost poznámkou, že na Kordillerách se nikdy neobjevuje zvěřv takových výškách.

“Co je to tedy za hluk?“řekl Tom Austin. “Slyšíte, jak se přibližuje?“

“Lavina?“otázal se Mulrady.

“Vyloučeno! Je to skutečně zvířecí mekot,“odtušil Paganel.

“Pojďme se podívat,“navrhl Glenarvan.

“A hned jako lovci,“odpověděl major a popadl karabinu.

Všichni se vyhrnuli z casuchy. Venku byla už temná a hvězdnatá noc. Ještě

‘( Bod varu vody klesá přibližně o jeden stupeň na každých 324 m výšky. (Pozn. aut.)se neobjevil srpek měsíce -, nahlodaný kotouč poslední fáze měsíce. Severní a východní vrcholky se ztrácely v tmách a zrak rozeznával jenom fantastickou siluetuněkolika nejvyšších skal. Mekot -, zřetelný mekot vyděšené zvěře -, zesiloval.

Přicházel od temné části Kordiller. Co se to dělo? Náhle se přihnala lavina, avšaklavina živých tvorů šílených hrůzou. Celá plošina jako by se dala do pohybu. Blížilase sta a snad tisíce zvířat, a přestože byl vzduch řídký, působila zvěř ohlušujícíryk. Byla to dravá zvěř z pamp anebo jenom stádo lam a vikuní? Glenarvan, Mac

Nabbs, Robert, Austin a oba námořníci měli stěží čas vrhnout se k zemi a již setento živoucí vichr přehnal několik stop nad nimi. Paganel, který spoléhal na svounyktalopii a zůstal stát, aby lépe viděl, byl v okamžiku smeten.

V téže chvíli zahřměl výstřel z pušky. To major vystřelil bez míření. Zdálo semu, že několik kroků od něho kleslo jedno zvíře, ale stádo, řítící se nezadržitelněvpřed, zesílilo svůj řev a zmizelo na svazích ozářených odleskem sopky.

“Konečně, už je mám,“ozval se Paganelův hlas.

“A co máte?“otázal se Glenarvan.

“Své brýle, k čertu! V takové vřavě musí člověk ztratit přece aspoň brýle!“

“Nejste raněn?..“

“Ne, trochu mě to podupalo. Ale co?“

“Toto,“odpověděl major, který za sebou táhl zastřelené zvíře.

Všichni spěchali do chýše a při světle krbu si prohlíželi Mac Nabbsovu kořist.

Bylo to pěkné zvíře, podobné malému velbloudu, avšak bez hrbu. Mělo malouhlavu, vychrtlé tělo, dlouhé a tenké nohy, hebkou srst světle hnědé barvy, podbřichem s bílými skvrnami. Sotvaže je Paganel spatřil, zvolal:

“To je guanaka!“

“Co je to guanaka?“otázal se Glenarvan.

“Zvíře, které se dá jíst,“odpověděl Paganel.

“A je to dobré?“

“Pochoutka. Pokrm pro bohy. Já to věděl, že budeme mít k večeři čerstvémaso. A jaké maso! Ale kdo to zvíře stáhne?“

“Já,“řekl Wilson.

“Dobrá, já je zase upeču,“odpověděl Paganel.

“Snad nejste kuchař, pane Paganele?“řekl Robert.

“Jakpak ne. chlapče, vždyť jsem Francouz! V každém Francouzovi je kuskuchaře.“

O pět minut později kladl Paganel na dřevěné uhlí z kořínků llaretty silnéporce zvěřiny. A za deset minut podával svým druhům toto velice vábivé maso jako

“řízky z guanaky“. Všichni se do něho bez velkého ostýchání lačně zakousli.

Avšak k velkému zeměpiscovu překvapení bylo první sousto přivítáno všeobecným úšklebkem a jednohlasým “fuj“.

“To je strašné!“řekl jeden.

“To se nedá jíst!“přidal se druhý.

Chtě nechtě musil nešťastný zeměpisec uznat, že tato pečeně na rožni nebylastravitelná ani pro lidi vyhladovělé. A už se ozvalo několik prvních vtipů. Paganelostatně vtipu znamenitě rozuměl. Všichni si dobírali jeho “pochoutku pro bohy“, aleon sám přemýšlel, proč toto maso guanaky, které je skutečně dobré a velmi hodnotné,se stalo v jeho rukou tak odporné. Tu mu bleskla mozkem náhlá myšlenka.

“Už to mám, zvolal. “No ovšem, už to mám, už jsem na to přišel!“

“Asi to maso leželo příliš dlouho na skladě, že?“zeptal se klidně Mac Nabbs.

“Ne, vy nesnesitelný majore, ale to maso-příliš běhalo! Jak jsem na to mohlzapomenout!“

“Co tím myslíte, pane Paganele?“otázal se Tom Austin.

“Myslím tím tolik, že maso guanaky je dobré jen tehdy, je-li guanaka zabitapři odpočinku. Když ji dlouho pronásledujeme, když je po dlouhém běhu, není užjejí maso poživatelné. Mohu tedy podle chuti tohoto masa prohlásit, že zvíře přicházízdaleka, a tudíž i celé stádo.“

“Jste si tím jist?“řekl Glenarvan.

“Naprosto jist.“

“Ale jaká událost, jaký jev mohl tato zvířata vyděsit a vyhnat z jejich pelechůve chvíli, kdy jinak pokojně spí?“

“Na to vám, milý Glenarvane, nemohu odpovědět. Mohu-li vám však radit;pojďme spat a dlouze o tom nepřemýšlejme. Co se týče mne, já jsem strašně ospalý.

Jdeme spat, majore?“

“Jdeme, Paganele.“

Po těch slovech se zabalili do svých ponč, přiložili ještě na noc do krbu a zanedlouho se ve všech tóninách a rytmech rozléhalo chrápání, jehož harmonickouskladbu podtrhoval bas učeného zeměpisce.

Jenom Glenarvan nespal. Podivný nepokoj ho udržoval ve stavu únavné bezesnosti. Bezděky myslil na ono stádo prchající jedním směrem a na jeho nevysvětlitelnézděšení. Guanaky nemohly být pronásledovány dravou zvěří. V této výši šelmynejsou a lovci rovněž ne. Jaká hrůza je tedy hnala do propastí Antuka a co bylo jejípříčinou? Glenarvan tušil, že se blíží nějaké nebezpečí.

Avšak polospánek jeho myšlenky pozvolna zavedl jiným směrem a obavyustoupily nadějím. Viděl se už příštího dne v andských pláních. Tam mělo začít vlastnípátrání a úspěch výpravy snad nebyl daleko. Snil o tom, jak kapitána Granta a jehodva námořníky osvobodí z krutého otroctví. Tyto obrazy se rychle míhaly před

Glenarvanovým duševním zrakem a co chvíli byly přerušovány zapraskáním ohně,jiskrou, jež vylétla do vzduchu, živějším zaplanutím, které ozářilo spící tváře jehodruhů a přelétlo po zdech casuchy prchavým stínem. Pak se Glenarvana znovua ještě naléhavěji zmocňovaly neblahé předtuchy. Bezděčně naslouchal zvukůmzvenčí, jimž je tak těžké na těchto pustých vrcholcích porozumět.

V jednom okamžiku se mu zdálo, že rozpoznal vzdálené dunění, temné a hrozivéjako burácení hromu, ale měl dojem, že nepřicházelo z nebe. Mohlo tedy provázetjedině bouři zuřící na horských úbočích, několik tisíc stop pod těmito vrcholky.

Glenarvan chtěl mít jistotu a vyšel ven.

Vycházel právě měsíc. Vzduch byl průzračný a klidný. Ani nahoře, ani dole,nikde jediný mrak. Tu a tam několik prchavých záblesků z Antuka. Nikde bouře,nikde blesky. Na zenitu zářily tisíce hvězd. A přesto dunění neustávalo, ba zdálo se,že se blíží, že přímo běží po vrcholcích And. Glenarvan se vrátil ještě více zneklidněna přemýšlel, je-li nějaký vztah mezi tímto podzemním rachotem a úprkem guanak.

Nešlo zde o následek a jeho příčinu? Pohlédl na hodinky, které ukazovaly druhouhodinu ranní. Protože však neměl jistotu o nějakém bezprostředním nebezpečí,nevzbudil své druhy. Ti, zmoženi únavou, tvrdě spali a lord sám upadl na několikhodin do hluboké dřímoty.

Náhle ho probudil strašlivý rachot. Byl to ohlušující hřmot, podobající setrhavému rachocení nesčetných dělostřeleckých vozů po kostrbatém dláždění.

Glenarvan cítii, že mu půda mizí pod nohama, viděl, jak se casucha otřásá a otvírá.

“Poplach!“vykřikl.

Jeho náhle probuzení druhové byli v divoké směsici unášeni po prudkém svahu.

Již se rozednívalo a výjev byl příšerný. Tvar horstva se náhle měnil: kužele sezplošťovaly, kolísající štíty mizely, jako kdyby se pod jejich základem rozevřelonějaké propadliště. Byl to zjev, který je pro Kordillery příznačný: uvolnil se celý,několik mil široký masív a sesouval se do údolí.

“Zemětřesení!“zvolal Paganel.

Nemýlil se. Bylo to jedno z těch kataklyzmat, častých na hornaté chilskéhranici a obzvláště v této krajině, kde bylo dvakrát zničeno Copiapó a Santiagočtyřikrát strženo ve čtrnácti letech. Zdejší část zeměkoule je stále hnětena podzemními ohni a sopky tohoto nedávno vzniklého horstva jsou pro podzemní páry jenomnedostačující ventily. To je příčina těch častých otřesů, známých pod jménem

“tremblores“.

A zatím tato plošina, na níž se sedm ohromených a vyděšených mužů křečovitě přidržovalo lišejníkových trsů, sjížděla dolů rychlostí expresu, tedy rychlostípadesáti mil za hodinu. Nebyl možný ani jediný výkřik, ani jediný pohyb, jímžby unikli nebo se zastavili. Nemohli se navzájem slyšet. Podzemní rachot, praskotlavin, nárazy žulových a čedičových mas, víření sněhového prachu, to vše znemožňovalo jakékoliv dorozumění. Chvílemi se celý masív řítil bez nárazů a otřesů, chvílemi se zase kymácel jako paluba lodi zmítaná rozbouřeným mořem a hnal se podélpropastí, do nichž padaly kusy hor, vytrhávajíce staleté stromy. A jako nějakáobrovská kosa srovnával ten letící masív všechny hrboly východního svahu.

‘) Ke zjevu téměř totožnému došlo v roce 1820 na Mont Blanku, kde se stalo strašné neštěstí, při němžpřišli o život tři horští vůdcové z Chamonix. (Pozn. aut.)

Představme si jen sílu masy, která váží několik miliard tun a řítí se stále většírychlostí v padesátistupňovém sklonu.

Nikdo nedovedl odhadnout, jak dlouho trval tento pád. Nikdo se neodvážilpředvídat, kde masa asi skončí. A nikdo by byl nemohl ani říci, zdali zde ještěbyli všichni, či ležel-li už jeden z nich na dně některé propasti. Dusili se rychlostíletu, pronikal jimi ledový chlad, byli oslepeni vířením sněhu; zdrcení, takřka neživí,přidržovali se skály jenom z krajního pudu sebezáchovy.

Nepředstavitelně prudký náraz je náhle strhl z jejich ujíždějící skály. Bylivrženi vpřed a kutáleli se po nejnižších svazích hor. Padající plošina se zastavila.

Několik minut se nikdo nehýbal. Omráčen pádem, ale jinak neotřesen, konečněpovstal prvý z nich: major. Setřásl prach, který ho oslepoval, a pak se rozhlédlkolem sebe. Jeho druhové zde leželi jeden přes druhého v nevelikém kruhu jakokousky olova, jež tvořily kdysi kulku.

Major je spočítal. Na zemi zde leželi všichni. až na jediného: chyběl Robert..

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

SPÁSONOSNÝ VÝSTŘEL

Východní svah Kordiller tvoří táhlá úbočí, jež nepozorovatelně přecházejí doroviny, a na té se část masívu tak náhle zastavila. Byla to zcela jiná krajina s hustýmitravinami a nádhernými stromy. Nesčetné jabloně, které zde byly vysázeny užv době osidlování kraje, zářily zlatistým ovocem a tvořily opravdové háje. Byl to kusbohaté Normandie, přenesený do patagonských končin, a za všech jiných okolnostíby byl cestovatelův pohled zaražen tímto náhlým přechodem z pouště do oázy, zezasněžených vrcholků do zelenajících se prérií, ze zimy do léta.

Půda teď byla zase naprosto nehybná. Zemětřesení ustalo a podzemní sílypřenesly svou ničivou sílu patrně jinam, protože pohoří And je vždycky v některém místě v pohybu. Tentokrát byl otřes neobyčejně mocný. Obrysy pohoří bylyzcela změněné. Nové panoráma vrcholků, hřebenů a štítů se rýsovalo na blankytném pozadí nebe a průvodce v pampách by v něm marně hledal své známé orientačníbody.

Nastával překrásný den. Sluneční paprsky, vzcházející ze svého vlhkého ložev Atlantiku, klouzaly po argentinských pláních a nořily se do vln Tichého oceánu.

Bylo osm hodin ráno.

Díky majorovu ošetření přicházeli lord Glenarvan a jeho druhové pozvolnak vědomí. Všichni byli nárazem hluboce omráčeni, ale jinak zdrávi. Sestup s Kordiller měli za sebou a byli by si mohli blahopřát, že jim příroda opatřila na svůjvrub takový dopravní prostředek, kdyby jeden z nich, ten nejslabší, dítě, Robert

Grant, nemlčel k jejich volání.

Každý měl odvážného chlapce rád, Paganel, který k němu zejména přilnul,i major, přes svoji lhostejnost, všichni, a obzvlášť Glenarvan. Když se dovědělo Robertově zmizení, byl zdrcen. Představoval si, jak ubohý hoch leží v hlubináchkterési propasti a marně volá toho, jejž nazýval svým druhým otcem.

“Přátelé, přátelé,“říkal, stěží zadržuje slzy, “musíme ho najít, musíme honajít! Nemůžeme ho přece opustit! Každé údolí, každou strž, každou propast musíme dokonale prohledat! Přivážete mě na provaz! Spustíte mě dolů! Chci to, slyšíte,chci! Kéž je Robert ještě živ! Jak bychom se bez něho mohli odvážit vyhledatjeho otce a jakým právem bychom zachraňovali kapitána Granta, kdyby jehozáchrana měla stát život jeho dítěte!“

Glenarvanovi druhové mlčky poslouchali. Cítili, že hledá v jejich očích zásvitnaděje, a sklopili je.

“Slyšeli jste?“pokračoval Glenarvan. “Vy mlčíte! Vy už nedoufáte, ani trochunedoufáte!“

Na okamžik zavládlo mlčení. Pak se ujal slova Mac Nabbs a řekl:

“Kdo z vás přátelé, si vzpomíná, v kterém okamžiku Robert zmizel?“

Tato otázka zůstala bez odpovědi.

“Snad,“pokračoval major, “mi tedy aspoň řeknete, vedle koho z vás se Robertpři pádu nacházel?“

“Vedle mne,“odpověděl Wilson.

“,Výborně! A dokdy si ho vedle sebe viděl? Upamatuj se, Mluv!“

“Povím vše, nač se pamatuji,“odpověděl Wilson. “Robert Grant se drželza trs lišejníku a byl vedle mne ještě necelé dvě minuty před nárazem, který ukončilnáš pád.“

“Necelé dvě minuty! Rozvaž si to dobře, Wilsone, minuty se ti jistě zdálydlouhé! Nemýlíš se?“

“Myslím, že ne… Je to tak… Necelé dvě minuty!“

“Dobře!“řekl Mac Nabbs. “A Robert byl po tvé pravici nebo levici?“

“Po levici. Pamatuji si, že jeho pončo mě šlehlo do tváře.“

“A na které straně jsi byl ty od nás?“

“Také nalevo.““Robert mohl tedy zmizet jenom tímto směrem,“řekl major, a obrátiv sek horám, ukázal vpravo. “A ještě bych dodal, že vzhledem k době, která uplynula odjeho zmizení, musel chlapec zmizet ve výši asi dvou mil odtud. Tam ho musímehledat, rozdělíme si tu oblast na několik částí a jistě ho tam najdeme.“

Nikdo už nepromluvil. Šest mužů vystoupilo po svahu Kordiller, rozestoupilo se na rozličných výškách a zahájilo pátrání. Drželi se neustále vpravo od liniepádu, prohledávali sebemenší rozsedliny, sestupovali na dno strží, zčásti zavalených troskami masívu, a nejeden z nich nasadil vlastní život a vracel se s rozervanými šaty, se zkrvavenýma rukama a nohama. Celou tuto část And, kromě dvouči tří nepřístupných výšin, důkladně prohledávali několik hodin, aniž jediný z těchstatečných lidí pomyslil na odpočinek. Marné úsilí. Hory přichystaly chlapci netoliko smrt, nýbrž i náhrobek z nějaké obrovské skály, která se nad ním navždyzavřela.

Kolem jedné hodiny se Glenarvan a jeho druhové, utrmácení a zkrušení, opětshledali dole v údolí. Glenarvana se zmocnilo hluboké zoufalství. Sotva mluvila z jeho rtů splývala jenom slova přerývaná povzdechy:

“Ne, nepůjdu odtud! Nepůjdu odtud!“

Každý chápal tuto tvrdošíjnost, která se změnila v utkvělou myšlenku, a rozuměl jí.

“Vyčkejme,“řekl Paganel,majorovi a Tomu Austinovi. “Odpočiňme si trochua posilněme se. Potřebujeme to jak proto, abychom obnovili pátrání, tak i proto,abychom mohli pokračovat v cestě.“

“Ano,“odpověděl Mac Nabbs, “a zůstaňme, protože Edvard chce zůstat!

Doufá. Ale več doufá?“

“Bůhví,“řekl Tom Austin.

“Nebohý Robert!“povzdechl Paganel, stíraje si slzu s oka.

V údolí rostlo mnoho stromů. Major vyhlédl skupinu rohovníků a v jejich stínusi zřídili zatímní tábor. Několik pokrývek, zbraně, trochu sušeného masa a rýže,to bylo vše, co cestovatelům zbylo. Nedaleko tekla říčka a z té nabrali vodu, ještězkalenou po dnešní katastrofě. Mulrady rozdělal v trávě oheň a zakrátko podávalsvému pánovi teplý posilňující nápoj: Ale Glenarvan jej odmítl a zůstal naprostovysíleně ležet na svém ponču.

Tak minul den. Nadešla noc, klidná a tichá jako noc předchozí. Zatímco jehodruhové nehybně leželi, ačkoli nespali, Glenarvan znovu vystoupil na svahy Kordiller. Napjatě naslouchal, neustále doufaje, že k němu dolehne nějaké volánío pomoc. Vydal se daleko, vysoko a zcela sám, přikládal ucho k zemi, poslouchal,tlumil bušení vlastního srdce a volal zoufalým hlasem.

Celou noc bloudil nešťastný lord v horách. Chvíli ho sledoval Paganel, chvílizase major, oba připraveni pomoci mu na kluzkých hřebenech a na pokrajích propastí, kam jej hnala jeho zbytečná nerozvážnost. Bezúspěšné však bylo všechno

úsilí a na tisícerá volání “Roberte! Roberte!“odpovídala toliko ozvěna, opakujícíoplakávané chlapcovo jméno.

Rozednilo se. Členové oddílu museli dojít pro Glenarvana až na vzdálené výšinya odvést ho do tábora proti jeho vůli. Byl nesmírně zoufalý. Kdo by se byl odvážilmluvit o odchodu a navrhnout mu, aby výprava opustila to neblahé údolí? Alepotravin se nedostávalo. Zanedlouho by jistě nalezli argentinské průvodce, o nichžjim řekl mezkař, i koně, které potřebovalii na cestu pampami. Návrat by byl přineslvíc nesnází než cesta vpřed. Nehledě k tomu, že Duncan je očekával na Atlantickémoceánu. Všechny závažné dúvody mluvily proti dalšímu otálení a odchod nemohl býtve všeobecném zájmu déle odkládán.

Mac Nabbs se pokusil vytrhnout Glenarvana z jeho bolesti. Dlouho mluvil, anižse zdálo, že ho jeho přítel vnímá. Glenarvan potřásal hlavou. Přece však se muvydralo z úst několik slov-,

“Odejít“ řekl.

“Ano, musíme odejít“.

“Ještě hodinu!“

“Budiž, ještě hodinu,“odpověděl klidný major.

Když uplynula hodina, Glenarvan snažně prosil, aby mu byla povolena ještědalší hodina. Jako odsouzenec prosící o prodloužení svého života. Tak tomubylo až do samého poledne. Tehdy již Mac Nabbs na přání všech neotálel a řekl

Glenarvanovi, že výprava musí jít dál a že na bezodkladném rozhodnutí závisí životjeho druhů.

“Budiž! Budiž!“odpověděl Glenarvan. “Odejděme! Odejděme!“

Při těch slovech se však jeho oči od Mac Nabbse odvrátily: pozoroval černýbod ve vzduchu. Náhle se jeho ruka vztáhla a zůstala nehybně napřažena jakozkamenělá.

“Tam! Tam!“zvolal. “Hleďte! Hleďte!“

Oči všech se pozvedly k nebi, ve směru, kterým tak naléhavě ukazoval. V té chvílise už černý bod viditelně zvětšoval. Byl to pták kroužící v nezměrných výškách.

“Kondor,“řekl Paganel.

“Ano, kondor,“opakoval Glenarvan. “Kdož ví? Blíží se! Snáší se! Počkejme!“

Več Glenarvan doufal?. “Pomátl se, kdož ví?“řekl.

Paganel se nemýlil. Každým okamžikem bylo kondora lépe vidět. Tento velkolepýpták, kdysi uctívaný Inky, je králem jižních And. Dosahuje tam neobyčejné velikosti.

Má obrovskou sílu a mnohdy sráží do propasti i býky. Vrhá se na osamělé ovce, koněa telata v pláních a unáší je ve svých pařátech do závratných výšek. Nezřídka kroužídvacet tisíc stop nad zemí, tedy ve výškách pro člověka nedosažitelných. A odtud, neviditelný i nejostřejšímu zraku, zkoumá tento král vzduchu pronikavým pohledemširý kraj a rozeznává i nejmenší předměty tak jasně, že nad tím přírodopisci žasnou.

Co spatřil tento kondor? Mrtvolu Roberta Granta?

“Kdož ví,“opakoval Glenarvan, nespouštěje z něho zrak. Obrovský pták se blížil, letěl a zase se snášel rychlostí neživého tělesa při volném pádu. Zanedlouho začalkroužit v širokém okruhu necelých sto sáhů nad zemí. Všichni ho zřetelně viděli.

Měřil v rozpětí víc než patnáct stop. Jeho mohutná křídla ho nesla vzduchem takřkabez jediného pohybu, neboť velební ptáci mohou létat s velebným klidem, kdežto hmyzmusí za vteřinu tisíckrát zakmitat křídly, aby se udržel ve vzduchu.

Major a Wilson uchopili karabiny, avšak Glenarvan je pokynem zadržel.

Kondorúv krouživý let se zužoval kolem jakési nepřístupné výšiny na úbočí

Kordiller, vzdálené od nich asi čtvrt míle. Snášel se závratnou rychlostí, otvíraje a zavíraje své nebezpečné pařáty a potřásaje svým chrupavčitým hřebínkem.

“Tam je to, tam,“zvolal Glenarvan.

Pak mu náhle bleskla hlavou myšlenka.

“Je-li Robert ještě živ!“zvolal se strašlivým výkřikem, “pak tento pták. .

Palte, přátelé, palte!“

Bylo však příliš pozdě. Kondor zmizel za skalními útesy. Uplynulavteřina dlouhá jako věčnost. Pak se obrovský pták objevil s těžkým břemenem a namáhavě se vznášel. Rozlehl se výkřik hrůzy. V kondorových pařátech viselo a kymácelo se bezvládné tělo Roberta Granta. Pták ho držel za šaty a vznášel se s nímnecelých sto padesát stop nad táborem. Zpozoroval cestovatele, a snaže se uprchnoutse svou těžkou kořistí, mocnými rozmachy křídel rozrážel vzduchové vrstvy.

“Ať se Robertova mrtvola raději roztříští o skály,“zvolal Glenarvan, “nežaby..“

Nedořekl, a uchopiv Wilsonovu karabinu, snažil se zalícit na kondora. Ale jehoruka se chvěla. Nemohl pevně zamířit. Oči se mu kalily.

“Nechte to na mně,“řekl major.

A s klidným okem, s pevnou rukou, bez jediného hnutí mířil na ptáka. Kondorbyl již na tři sta stop od něho.

Nežli však major stiskl spoušť karabiny, rozlehl se údolím výstřel. Mezi dvěmačedičovými masívy se ‘rozplynul bělavý obláček a kondor, zasažený do hlavy,klesal v pozvolných kruzích, zadržován velkými rozpjatými křídly jako padákem. Nepouštěl svou kořist a dosti zvolna dopadl na zem asi deset kroků od břehůpotoka.

“Za mnou! Za mnou!“zvolal Glenarvan.

A nepátraje, odkud přišel tento spásonosný výstřel, spěchal ke kondorovi. Jehodruhové běželi za ním.

Když dorazili na místo, byl pták mrtev a Robertovo tělo bylo zakryto jehoširokými křídly. Glenarvan se k chlapci vrhl, vyprostil ho z ptačích pařátů, položildo trávy a přitiskl ucho k jeho hrudi.

Nikdy se nevydral z lidských úst výkřik větší radosti než v okamžiku, kdy

Glenarvan vstal.

“Žije! Ještě žije!“opakoval.

Ve chvíli byl Robert svlečen a jeho tváře omyty studenou vodou. Hoch sepohnul, otevřel oči, rozhlédl se a vyslovil jenom těchto několik slov:

Ach vy, mylorde… otče..“

Glenarvan nebyl schopen odpovědi. Pohnutí ho přemohlo a on se slzami v očíchpoklekl k chlapci, který byl tak neuvěřitelným způsobem zachráněn.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

ŠPANĚLŠTINA PANA PAGANEL

Po nesmírném nebezpečí, jemuž Robert právě unikl, byl nyní vydán nemenšímunebezpečí, že totiž bude umačkán v nesčetných objetích. Přestože byl Robert ještěvelmi sláb, nikdo z těch dobrých mužů neodolal, aby ho nepřitiskl k srdci. Zdá se, žepodobné projevy lásky nemocným neškodí, neboť chlapec po nich nezemřel. Naopak.

Ale pak se myšlenky všech přenesly ze zachráněného na zachránce a byl topřirozeně major, kterého napadlo, aby se rozhlédl kolem sebe. Padesát kroků od říčky,na prvních výstupcích hor, stál nepohnutě muž neobyčejně vysoké postavy. U nohoudržel dlouhou pušku. Tento muž, který se tak náhle objevil, měl široká ramenaa dlouhé vlasy, stažené koženým řemínkem. Byl vyšší než šest stop. Jeho osmahlýobličej byl mezi očima a ústy rudý, na dolním víčku černý a na čele skoro bílý.

Domorodec, oblečený po způsobu pohraničních Patagonců, měl nádherný plášť,zdobený červenými ornamenty. Byl to kožený plášť, zhotovený z kůže guanaky,sešitý pštrosími šlachami a obrácený hebkou vlnou dovnitř. Pod pláštěm bylovidět přepásaný oblek z liščích kožešin, vpředu vybíhající do cípu. U opasku viselmuži ‘váček s barvami, jimiž si maloval obličej. Obuv měl z hovězí kůže a pravidelněse křižující řemínky ji připevňovaly ke kotníkům.

Tvář tohoto Patagonce byla hrdá a svědčila o skutečné oduševnělosti, i kdyžbyla strakatě pomalována. Vyčkával s důstojným klidem. Jeho nehybná a vážnápostava na skalnatém podstavci mohla být pokládána za sochu chladnokrevnosti.

Jakmile major spatřil Robertova zachránce, ukázal ho Glenarvanovi a ten sek němu rozběhl. Patagonec mu vykročil vstříc. Glenarvan uchopil jeho pravicia oběma rukama ji stiskl. V lordově pohledu, v jeho rozjasněné tváři, v celém jehoobličeji se zračilo tolik uznání, tolik vděčnosti, že domorodec nemohl být na pochybách. Mírně sklonil hlavu a pronesl několik slov, jimž ani major, ani jeho přítelnemohli porozumět.

Patagonec se tedy pozorně zahleděl na oba cizince a promluvil jiným jazykem, ale ani tato nová řeč jim nebyla srozumitelnější než předchozí. Avšak některévýrazy, jichž domorodec použil, byly Glenarvanovi nápadné. Zdálo se mu, že jsouze španělštiny, z níž znal několik běžnějších slov.

“Espaňol?“otázal se.

Patagonec přikývl hlavou, což je u většiny národů projevem přitakání.

“Vida,“řekl major, “teď se bude moci uplatnit náš přítel Paganel

Ještě štěstí, že se naučil španělsky!“

Zavolali Paganela. Ten ihned přispěchal a pozdravil Patagonce se zdvořilostívpravdě francouzskou, ačkoliv domorodec jí nepochybně vůbec nerozuměl. Vysvětliliučenému zeměpisci, oč jde.

“Výborně,“řekl Paganel.

A otevřev široce ústa, aby lépe vyslovoval, pravil:

“Vos sois um homem de bem!“

Domorodec napjatě poslouchal a nic neříkal.

“Nerozumí,“řekl zeměpisec.

“Asi máte špatný přízvuk,“odtušil major.

“Jistě. Zatracený přízvuk!“

A Paganel opakoval svou poklonu ještě jednou. Leč se stejným neúspěchem.

“Začněme jinak,“řekl a úplně pomalu vyslovil tato slova:

“Sem duvida, um Patagao?“

Oslovený však mlčel jako předtím.

“Dizeime!“dodal Paganel.

Ani teď Patagonec neodpověděl.

“Vos comprieideis?“zakřičel Paganel tak hlasitě, že si málem strhalhlasivky.

Bylo zřejmé, že Indián nerozumí, protože odpověděl, ovšem španělsky:

,IVo comprendo. * “

Nyní zase žasl Paganel a prudce si stahoval brýle s čela na oči, jak to mívají vezvyku rozčilení lidé.

“Ať visím,“řekl, “jestli z toho zatraceného nářečí rozumím jediné slovo! To jejistě araukánština!“

“Ale ne,“odpověděl Glenarvan, “ten člověk vám odpověděl španělsky.“

A obrátiv se k Patagonci, opakoval:

“Espaňol?“

“Si, si,“přitakal domorodec.

Paganelovo překvapení se měnilo v krajní úžas. Major a Glenarvan se na sebepo očku podívali.

“Poslyšte, učený příteli,““řekl major a na rtech mu pohrával lehký úsměv, “neprovedl jste zase nějakou tu roztržitost, na něž máte, jak se zdá, zvláštní monopol?“

“Cože?“ozval se zeměpisec a nastražil sluch.

“Ovšem! Je přece zřejmé, že Patagonec mluví španělsky…“

“On?“

“Právě že on! Nenaučil jste se snad náhodou jiné řeči v domnění, že se učíte..“

Mac Nabbs nedokončil. Mocné učencovo “dovolte“, doprovázené povytaženímramenou, ho zarazilo.

“Majore, zacházíte trochu daleko,“řekl Paganel suše.

“Vždyť mu nerozumíte!“odpověděl Mac Nabbs.

“Nerozumím, ale protože ten domorodec mluví špatně!“odsekl zeměpisec, kterýse začínal zlobit.

“Tak on mluví špatně, protože vy mu nerozumíte,“odtušil klidně major.

“Mac Nabbsi,“řekl nyní Glenarvan, “to je nepřijatelná domněnka. Přesevšechnu roztržitost našeho přítele Paganela nelze přece předpokládat, že by to šloaž tak daleko, aby se učil jednomu jazyku místo druhého!“

“Vysvětlete mi tedy, milý Edvarde, nebo spíše vy, můj počestný Paganele,co se tu děje?“

“Nic nebudu vysvětlovat,“odpověděl Paganel, “předložím důkazy. Zde jekniha, z níž se denně cvičím ve španělštině! Prohlédněte si ji, majore, a uvidíte,zdali vám něco namlouvám!“

Po těch slovech začal Paganel hrabat ve svých nesčetných kapsách. Po několikaminutovém hledání z nich vytáhl velmi ošuntělý svazek a sebejistě jej ukazoval.

Major knihu vzal a prohlížel ji.

“Hm, co je to za dílo.“otázal se.

“To jsou Lusovci,“odpověděl Paganel, “nádherná epopej, která..“

“Lusovci!“zvolal Glenarvan.

“Ano, milý příteli, Lusovci od velkého Camoése“), přesně tak!“

“Camoés,“opakoval Glenarvan, “vždyť Camoés je, nešťastný příteli, Portugalec! Vy se tedy už šest neděl učíte portugalsky!“

“Camoés! Lusovci! Portugalsky!.“

Paganel ze sebe nemohl víc vypravit. Oči se mu pod brýlemi zamžily, zatímcok jeho uším dolehl hurónský smích všech jeho druhů.

Patagonec nepohnul ani brvou. Trpělivě čekal, až se vysvětlí příhoda, kterámu byla naprosto nesrozumitelná.

“Ach, já hlupák, já blázen!“řekl konečně Paganel. “Cože, tak je to tedy?

Není to žádný žert? To že jsem já udělal? Ale to je změtení jazyků jako v Babylóně!.

Ach přátelé, přátelé, jet do Indie, a dojet do Chile, učit se španělsky, a naučit seportugalsky, to je trochu silné, a bude-li to tak pokračovat, pak se mi jednoho krásného dne stane, že vyhodím z okna sám sebe místo svého doutníku!“

Při těchto Paganelových poznámkách nad vlastním přehmatem, při pohle’) Camoés (1525-1580) -, velký portugalský ostrov, který ve svých Lusovcích zvěčnil slávu objevůmořeplavce Vaska da Gamy.du na jeho komické rozčarování nebylo možno zůstat vážným. Ostatně -, sám šel příkladem napřed a smál se.

“Jen se smějte, přátelé,“říkal, “jen se srdečně smějte! Nikdo z vás se mi nemůževysmát tolik jako já sám sobě!“

A po těch slovech vybuchl v takový smích, jaký předtím sotva kdy zazněl z ústučence.

“Ovšem bez tlumočníka jsme tak jako tak,“řekl major.

“Jen žádný strach,“odpověděl Paganel, “portugalština a španělština jsou sitak podobné, že jsem si je spletl. Ale tato podobnost mi pomůže, abych rychleopravil svůj omyl, a zanedlouho pak tomu šlechetnému Patagonci už poděkuji v jazyku, kterým tak dobře mluví.“

Paganel měl pravdu, protože za okamžik mohl s domorodcem vyměnit několikslov. Dověděl se také, že Patagonec se jmenuje Thalkáv, což v araukánštině znamená “Hřímající“.

Za toto jméno patrně děkoval svému umění v zacházení s puškou.

Zvláště se však Glenarvan radoval z toho, že Patagonec byl povoláním průvodce v pampách. Toto setkání bylo tak velkým dílem štěstěny, že úspěch celé výpravy se už zdál skutečností a nikdo nepochyboval o záchraně kapitána Granta.

Zatím se cestovatelé i Patagonec vrátili k Robertovi. Robert vztahoval k domorodci paže a ten mu beze slova položil ruku na hlavu. Prohlédl chlapce a ohmataljeho pohmožděné údy. Pak s úsměvem došel natrhat na březích říčky hrst divokéhoceleru a třel jím raněného po celém těle. Při této masáži, prováděné s neskonaloujemností, cítil chlapec, jak se mu vracejí síly, a bylo zřejmé, že po několikahodinovémodpočinku se úplně zotaví.

Bylo tedy rozhodnuto, že zbytek dne i celou noc stráví výprava v táboře.

Nehledě k tomu, že musili rozřešit ještě dvě důležité otázky týkající se potravya dopravních prostředků: naši přátelé neměli ani jídlo, ani mezky. Naštěstí zdebyl Thalkáv. Tento průvodce, zvyklý doprovázet cestující podél patagonskýchhranic, patřil k nejzkušenějším baqueanům kraje a nabídl se Glenarvanovi, žeobstará všechno, co jeho oddílu chybí. Řekl mu, že jej dovede do indiánské “tolderie“, tábora vzdáleného odtud nanejvýše čtyři míle, kde je všechno, co výpravapotřebuje. Tuto nabídku učinil zpola pomocí posunků, zpola pomocí španělskýchslov, jež se Paganelovi podařilo pochopit. Nabídka byla přijata. Glenarvan a jehoučený přítel se ihned rozloučili se svými druhy a pod vedením Patagonce se vydaliproti proudu říčky.

Šli rychle půldruhé hodiny a musili dělat dlouhé kroky, aby stačili obrovitému

Thalkávovi. Celý tento andský kraj byl krásný a neobyčejně úrodný. Tučné pastvinystřídaly jedna druhou a byly by snadno uživily stotisícovou armádu přežvýkavcú.

Rozsáhlé rybníky, spojené mezi sebou spletitou sítí říček, zásobovaly zelené pláněvláhou. Na vodě se rozmarně projížděly labutě s černou hlavou a soupeřily o panstvínad vodní říší s nesčetnými pštrosy, prohánějícími se po okolních llanos. Ptačísvět zde hýřil a hlučel a jeho rozmanitost byla podivuhodná. Šedivé hrdličkys bíle pruhovaným peřím a žlutí vrabci “kardinálové“vypadali na větvích stromujako živé květy, poštovní holubi přelétávali pláně, kdežto opeřená vrabčí cháska,

“chingolos“, “hilgueros“a “monjitas“, se střelhbitě pronásledovala a naplňovalavzduch pronikavým křikem.

Jacques Paganel nevycházel z obdivu. Z úst se mu bez ustání drala všemožnácitoslovce. PatagonCe to nadmíru udivovalo, protože on pokládal za zcela přirozené,že ve vzduchu jsou ptáci, na rybnících labutě a v prériích tráva. Učenec nelitovalsvého výletu ani jeho délky. Zdálo se mu, že teprve vyšli, a zatím už se před nimivynořil indiánský tábor.

Tolderia se rozkládala v údolí mezi dvěma andskými stěnami. V chýších spletených z větví žilo zde na třicet kočovných domorodců, pastevců velikých stáddobytka: krav, ovcí, býků a koní. S nimi putovali Indiáni z jedné pastviny na druhoua pro jejich čtyřnohé hodovníky byl vždycky prostřen bohatý stůl.

Domorodci patřili k rase smíšené z andských Peruánců, Araukánců, Pehuenčúa Auků; byli olivové pleti, středního vzrůstu, statných postav, měli nízké čeloa téměř kulatý obličej s úzkými rty a s vysedlými lícními kostmi. Jejich rysy bylyzženštilé a tváře lhostejné. Antropolog by na nich byl nenalezl znaky čisté rasy:

Byli to tedy celkem nezajímaví domorodci. Ale Glenarvanovi šlo o jejich stáda,ne o ně. A když měli stáda, nepřál si nic dalšího.

Thalkáv se ujal vyjednávání. Nebylo dlouhé. Za sedm argentinských koníkůs úplným postrojem, za sto liber “charqui“čili sušeného masa, za několik měr rýžea za kožené měchy na vodu přijali Indiáni, přestože by byli dali přednost vínu neborumu, dvacet uncí zlata, jehož cenu výborně znali. Glenarvan chtěl koupit ještěosmého koně pro Patagonce, ale ten mu dal na srozuměnou, že by to bylo zbytečné.

..

Když byl obchod uzavřen, rozloučil se Glenarvan se svými novými “dodavateli“, máme-li užít slov Paganelových, a za necelou půlhodinu se vrátil do tábora.

Jeho příchod byl přivítán s jásotem, který však Glenarvan podle zásluhy přikládalpotravinám a koním. Každý se s chutí najedl. Robert si také vzal několik soust.

Síly se mu už skoro úplně vrátily.

Zbytek dne strávili v naprostém klidu. Mluvili o všem možném, o svých nejdražších, kteří s nimi nebyli, o Duncanu, o kapitánu Johnu Manglesovi, o jeho statečném mužstvu, o Harrym Grantovi, o tom, že kapitán snad není již daleko odtud.

A Paganel byl neustále s Indiánem. Stal se Thalkávovým stínem. Byl u vytržení,že vidí skutečného Patagonce, vedle něhož sám vypadal jako trpaslík; vždyť Thalkávmohl téměř soupeřit s římským císařem Maximinem“), s tímto obrem vysokým osmstop! Zasypával vážného Indiána španělskými větami a Thalkáv se tomu nebránil.

Zeměpisec se učil, ale tentokrát bez knihy. Hláskoval slova rezonujísí mu v hrdle, najazyku i na patře.

“Když nepochytím správný přízvuk,“říkal majorovi, “nebude to má vina! Alekdo by byl řekl, že se jednoho dne budu učit španělsky od Patagonce?“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

RIO COLORADO

Příštího dne, 22. října, dal Thalkáv v osm hodin znamení k odjezdu. Argentinskápůda se mezi dvacátým druhým a čtyřicátým druhým stupněm svažuje od západuk východu a cestovatelé mohli nyní jet po mírném svahu až k moři.

Když Patagonec odmítl, aby mu Glenarvan koupil koně, domníval se lord,že Indián chodí raději pěšky, jak to bývá zvykem některých průvodců. Thalkávměl tak dlouhé nóhy, že by se mu jistě šlo lehce.

Ale Glenarvan se mýlil.

Těsně před odjezdem Thalkáv zcela zvláštním způsobem zahvízdal. Vzápětívyběhl z nedalekého lesíka nádherný ztepilý kůň a na zavolání přiběhl k svémupánovi. Bylo to krásné zvíře. Jeho temně hnědá barva prozrazovala, že je to kůňčistokrevný, vytrvalý, smělý a bujný. Lehce a půvabně nesl krásnou hlavu; mělširoce rozevřené chřípí, jiskrné oko, široký zadek, pěkně klenutou šíji, mocné plece,ztepilé nohy, tedy všechny vlastnosti silného a rychlého koně. Major se jako výborný, znalec koní netajil obdivem k této znamenité ukázce pampského plemene.

Nacházel v něm zřejmou podobu s anglickým “hunterem“. Krásné zvíře se jmenovalo Thauka, což značí v patagonském jazyku “pták“, a toto jméno si kůň plnězasloužil.

Jakmile se Thalkáv vyhoupl do sedla, kůň se vzepjal. Na Patagonce, kterýbyl znamenitým jezdcem, byl nádherný pohled. K postroji byly připevněny dvělovecké pomůcky, užívané na argentinských pláních, bolas a laso. Bolas jsou třikuličky spojené řemínkem a připevněné vpředu na sedle. Indiáni dovedou vrhatbolas až na vzdálenost sto kroků s takovou přesností, že se pronásledovanémuzvířeti nebo nepříteli obtočí kolem nohou a okamžitě jej strhne k zemi. Je to v jejich rukou nebezpečný nástroj a oni ho dovedou neobyčejně zručně používat.

Laso naproti tomu neopouští ruku, která je vrhla. Je to obyčejný provaz, dlouhýtřicet stop, pevně spletený ze dvou pramínků a zakončený smyčkou, která kloužev železném kroužku. Tuto smyčku vrhá pravá ruka, kdežto levá přidržuje zbyteklasa, jehož konec je pevně uvázán k sedlu. Dlouhá karabina, zavěšená přes rameno,doplňovala Patagoncovy útočné zbraně.

Thalkáv nepozoroval obdiv, který vyvolával svým přirozeným půvabem,nenuceností a hrdostí. Popojel do čela oddílu a družina vyrazila. Jeli hned cvalem,hned krokem, jako kdyby koně ani nedovedli jet klusem. Robert se směle vyšvihl dosedla a Glenarvan se záhy upokojil, když viděl, jak se na něm chlapec dovede udržet.

Pampy začínají u samého úpatí Kordiller. Můžeme je rozdělit na tři části.

Prvá se táhne od andského pohoří do vzdálenosti dvou set padesáti mil a je pokrytanevysokými stromy a keři. Druhá, v šíři čtyř set padesáti mil, je porostlá nádhernoutrávou a končí osmdesát mil před Buenos Aires. Odtud vede cesta po obrovskýchlučinách vojtěšky a bodláčí a tyto lučiny se prostírají až k moři. To je třetí část pamp.

Když Glenarvanova družina opustila kordillerskou kotlinu, narazila nejprvena velké množství písečných přesypů, zvaných “medanos“. Pokud je kořeny nepřidržují k půdě, bývají přesypy neustále zmítány větrem. Tvoří je neóbyčejnějemný písek, jenž při sebemenším závanu odlétá v lehkých obláčcích anebo tvořískutečné víry, které se zdvihají do pozoruhodných výšek. Pro oči to byl pohledpříjemný a zároveň nepříjemný: příjemný proto, že je zcela zvláštní podívanána tyto víry bloudící po pláni, srážející se, splývající, klesající a znovu se zdvihajícív nevýslovné změti; a nepříjemný proto, že z těchto nesčetných medanos se uvolňujevelice jemný prach, který se prodere i pod nejtěsněji sevřená víčka.

Po většinu dne vály severní větry a vyvolávaly tento úkaz. Přesto však jeladružina rychle a kolem šesté hodiny zůstaly za ní Kordillery ve vzdálenosti čtyřicetimil. Jejich černavé obrysy se ztrácely v soumraku.

Cestovatelé byli poněkud unaveni, protože urazili cestu dobrých třiceti osmimil. A tak byli rádi, že se blíží chvíle odpočinku. Utábořili se na březích dravého

Neuquénu, jehož kalné vody protékají mezi vysokými červenými skalami. Neuquénje některými zeměpisci nazýván Rapid nebo Comoe a pramení z jezer, která znajíjenom Indiáni.

Noc a příští den uplynuly bez jediné pozoruhodnější příhody. Výprava jelarychle a bez zastávky vpřed. Rovná půda a příjemná teplota usnadňovaly cestu.

Jenom přes poledne nešetřilo slunce horkými paprsky. Když nastal večer, pokryl seobzor na jihozápadě pruhy mračen. To bývá bezpečná známka, že se změní počasí.

Patagonec nemohl nevědět, co to znamená, a ukázal zeměpisci na západní část nebe.

“Ovšem, vím,“řekl Paganel a obrátil se ke svým druhům se slovy: “Chystá sezměna počasí. Zažijeme pampero.“

A vysvětlil, že pampero je na argentinských pláních častým jevem. Je to velicesuchý jihozápadní vítr. Thalkáv se nemýlil a v noci, jež byla dosti nepříjemná prolidi chráněné pouhým pončem, zdvihlo se mocné pampero. Koně ulehli na zema muži se co nejtěsněji schoulili vedle nich. Glenarvan se bál, že je uragán zdrží,bude-li trvat déle, ale Paganel se podíval na barometr a uklidnil ho.

“Obvykle,“řekl mu, vyvolává pampero třídenní bouři. Na takovou bouřispolehlivě ukazuje klesání barometru. Když naopak tlakoměr stoupá -, a tak tomuje i nyní -, jde jenom o několikahodinovou prudkou vichřici. Upokojte se tedy,drahý příteli, za svítání bude nebe čisté jako obvykle.“

“Vy jste hotová kniha, Paganele,“prohodil Glenarvan.

“Však také jsem,“odpověděl Paganel. “Můžete v ní do libosti listovat.“

A zeměpisec se skutečně nemýlil. V jednu hodinu ráno vítr náhle ustal a všichnise mohli posilnit důkladným spánkem. Příštího dne vstávali svěží a odpočatí, zejména

Paganel, který se protahoval jako štěně, až mu vesele praštělo v kloubech.

Bylo 24. října a od jejich odjezdu z Talcahuana uplynulo deset dní. Třiadevadesát mil ještě dělilo cestovatele od místa, kde Rio Colorado přetíná třicátousedmou rovnoběžku, tedy tři dni cesty. Při této cestě napříč americkým kontinentem dával lord Glenarvan bedlivý pozor, nespatří-li domorodce. Chtěl se jich prostřednictvím Patagonce dotázat na kapitána Granta, protože Paganel se již s Indiánem začal dost dobře dorozumívat. Projížděli však místy, která jsou málo navštěvována Iňdiány, neboť cesty v pampách, vedoucí z Argentinské republiky do

Kordiller, leží více na sever. Proto nepotkávali ani kočovné Indiány, ani usedlékmeny, jejichž náčelníkům se říká kazikové. Jestliže se v dálce objevil osamělýkočovný jezdec, rychle prchal, protože se nechtěl setkat s neznámými lidmi. Glenarvanova četa se jistě zdála podezřelá každému, kdo se odvážil sám do pampy:banditovi, jehož obezřelost byla ihned zburcována, když spatřil osm dobře ozbrojených mužů na dobrých koních, i cestujícímu, který v nich na těchto pustýchmístech mohl vidět lidi se špatnými úmysly. Proto bylo naprosto nemožné navázatspojení jak s poctivými lidmi, tak s lupiči. Naši cestovatelé si přáli, aby narazilina tlupu lupičů z pamp, i kdyby jednání mělo začít střelbou z pušek. Glenarvanasice mrzelo, že se nikde nesetkává s Indiány, ale mezitím došlo k příhodě, jež jasněpotvrzovala správnost listin.

Cesta, kterou se ubírala naše výprava, několikrát přeťala stezky v pampácha mezi nimi i dosti důležitou cestu z Carmen do Mendozy, vyznačenou kostmi domácích zvířat, mezků, koní, ovcí a býků, a vroubenou pozůstatky těchto dobytčat,jež byly ohlodány dravčími zobáky a vyběleny sluncem, deštěm a větrem. Bylojich zde tisíce a nejedna lidská kostra tu jistě mísila svůj prach s prachem nejprostších zvířat.

Až do té doby se Thalkáv ani jednou nepozastavil nad cestou, které se takpřísně drželi. Protože nezabočili na žádnou cestu v pampách, pochopil, že nepojedouani městy, ani vesnicemi, ani kolem osad v argentinských provinciích. Dopolednejeli vždycky proti slunci, neuchylujíce se od přímé čáry, a každý večer zapadaloslunce na opačném konci této čáry. Jako pampský vůdce se Thalkáv jistě divil, ženejen výpravu nevede, nýbrž že je sám veden. Podivoval se tomu však jenomzdrženlivě -, taková zdrženlivost je Indiánům už vrozena -, a pokud šlo o maléstezky, které až dosud míjeli, vůbec si jich nevšímal. Ale když toho dne dorazilina zmíněnou cestu, zastavil koně a obrátil se k Paganelovi:

“Cesta do Carmen,“-, řekl.

“Správně, můj milý Patagonče,“odpověděl zeměpisec nejryzejší španělštinou,

“cesta z Carmen do Mendozy.“

“Nedáme se po ní?“

“Ne,“odvětil Paganel.

“A kam jedeme?“

“Stále na východ.“

“To nepřijedeme nikam.“

“Kdož ví?“

Thalkáv se odmlčel a v hlubokém úžasu se zahleděl na zeměpisce. Nedomnívalse však, že by Paganel mohl žertovat. Indián je sám vážný, a proto nikdy nepředpokládá, že by druhý nemluvil vážně.

“Vy tedy nejedete do Carmen?“dodal po chvilce mlčení.

“Ne,“odpověděl Paganel.

“Ani do Mendozy?“

“Také ne.“

V tom okamžiku dojel k Paganelovi Glenarvan a otázal se ho, co ‘Thalkáv říkáa proč se zastavil.

“Ptal se mě, zdali jedeme do Carmen nebo do Mendozy, a je velice překvapen,že jsem mu na obě otázky odpověděl záporně.“

“Naše cesta se mu skutečně musí zdát hodně podivná,“odvětil Glenarvan.

“To si myslím. Říká, že nejedeme nikam.“

“A nemohl byste mu, Paganele, vysvětlit cíl naší výpravy a důvod, proč musíme jet stále na východ?“

“To bude velmi obtížné,“pravil Paganel, “protože Indián vůbec nerozumí zeměpisným stupňúm a vyprávění o dokumentech bude pro něho něčím fantastickým.“

“Jde ovšem o to,“řekl vážně major, “neporozumí-li vyprávění nebo vypravěči?“

“Jakže, Mac Nabbsi?“zvolal Paganel. “Vy stále ještě nedůvěřujete mé španělštině?“

“Zkuste to tedy, vážený příteli!“

“Zkusím.“

Paganel se obrátil k Patagonci a rozpředl s ním rozmluvu, často přerušovanou pro nedostatek slov i pro nesnáze s překladem některých zvláštností a s výkladem podrobností, které byly pro nevzdělaného divocha takřka nepochopitelné.

Na učence byl jedinečný pohled. Rozkládal rukama, slabikoval, všemožně sebouzmítal a s čela se mu řinuly na hruď bohaté krůpěje potu. Tam, kde selhával jazyk,přispěchaly na pomoc ruce. Paganel seskočil s koně a v písku nakreslil zeměpisnoumapu, na níž se křižovaly poledníky a rovnoběžky a na níž byly oba oceány i cestavedoucí do Carmen. Nikdy nebyl žádný profesor v takových rozpacích. Thalkáv sedíval na jeho počínání klidně a nedával najevo, rozumí-li nebo ne.

Zeměpiscův výklad trval přes půl hodiny. Pak Paganel umlkl. utřel si potemzalitý obličej a podíval se na Patagonce.

“Porozuměl?“otázal se Glenarvan.

“To uvidíme,“odpověděl Paganel. “Jestliže však neporozuměl, vzdávám sedalších pokusú.“

Thalkáv se nehýbal. Ani nemluvil. Jeho oči se upíraly na obrazce nakreslenév písku a pozvolna stírané větrem.

“Nu?“zeptal se Paganel.

Zdálo se, že Thalkáv neslyší. Paganel již viděl na majorových rtech ironický

úsměv, a protože chtěl zachránit svoji čest, chystal se s novým zápalem pokračovat ve svých geografických výkladech, ale tu ho Patagonec zastavil pohybemruky.

“Hledáte zajatce?“řekl.

“Ano,“odpověděl Paganel.

“A přesně na této čáře mezi západem slunce a jeho’ východem,“dodal

Thalkáv a vymezil tak pro srovnání cestu ze západu na východ po indiánskémzpůsobu.

“Ano, ano.“

“A váš bůh,“otázal se Patagonec, “svěřil vlnám velikého moře tajemstvízajatcova pobytu?“

“Ano.“

“Děj se tedy podle jeho vůle,“odpověděl Patagonec slavnostně, “půjdeme navýchod, a bude-li třeba, až k samému slunci!“

Paganel slavil tak v osobě svého žáka úplné vítězství a okamžitě přeložil svýmdruhúm Indiánovy odpovědi.

“Jak inteligentní lid!“dodal. “Z dvaceti našich venkovanů by jich devatenáctmému výkladu nerozumělo.“

Glenarvan vybídl Paganela, aby se Patagonce otázal, zdali neslyšel o nějakýchcizincích, kteří padli do rukou pampských Indiánů.

Paganel přednesl otázku a čekal na odpověď.

“Snad,“pravil Patagonec.

Sotvaže učenec přetlumočil Indiánova slova, obklopilo Thalkáva všech sedmcestovatelů. Jejich pohledy byly jediná otázka.

Vzrušený Paganel pracně hledal slova a pokračoval v důležitém výslechu,zatímco jeho oči lpěly na vážném Indiánovi a snažily se uhodnout jeho odpověďdříve, než mu splynula ze rtů.

Překládal každé španělské slovo do angličtiny, takže Paganelovi druhové slyšeli

Patagoncova slova ve svém jazyku.

“A tento zajatec?“otázal se Paganel.

“Byl cizinec,“odpověděl Patagonec, “Evropan.

“Vy jste ho viděl?“

“Ne, ale v indiánských zkazkách se o něm vypráví. Byl to statečný člověk!

Měl srdce býka!“

“Srdce býka!“řekl Paganel. „Jak nádherný je patagonský jazyk! Rozumíte,přátelé, odvážný člověk!“

“Můj otec!“zvolal Robert Grant.

A pak se obrátil k Paganelovi:

“Jak se řekne španělsky to je můj otec?“otázal se ho.

“Es mi padre,“odpověděl zeměpisec.

Robert okamžitě uchopil Thalkávovu ruku a láskyplně řekl:

“Es mi padre.“

“Su padre!“odpověděl Patagonec a jeho tvář se rozjasnila.

Vzal chlapce do náruče, zdvihl ho na svého koně a pohlížel na něho s hlubokou

účastí. V Thalkávově obličeji se zračilo tiché dojetí.

Ale Paganel ještě neskončil výslech. Kde byl tento zajatec? Co udělal? Kdyo něm Thalkáv slyšel? Všechny tyto otázky vířily v jeho mysli současně.

Odpovědi na sebe nedaly dlouho čekat a Paganel se dověděl, že Evropan jezajatcem jednoho z indiánských kmenů, který kočuje na území mezi Coloradema Rio Negrem.

“A kde byl naposledy?“otázal se Paganel.

“U kazika Kalfukury,“odpověděl Thalkáv.

“Na čáře, po níž se ubíráme?“

“Ano.“

“A co je to za kazika?“

“Je to náčelník Indiánů Pojučů, člověk se dvěma jazyky a dvěma srdci.“

“Tedy falešný ve slovech i skutcích,“řekl Paganel, když svým druhům přeložil tuto krásnou metaforu z patagonského jazyka. “A budeme moci osvoboditsvého přítele?“dodal.-,

“Snad, je-li dosud v rukou Indiánů.“

“A kdy jste o něm slyšel?“

“Už dávno a od té doby přineslo již slunce dvě léta na nebe nad pampami.“

Glenarvanova radost byla nepopsatelná. Odpověď se přesně shodovala s datemna listinách. Bylo však nutno položit Thalkávovi ještě jednu otázku. Paganel jivzápětí vyslovil.

“Mluvil jste jen o jednom zajatci,“řekl, “nebyli tři?“

“Nevím,“odpověděl Thalkáv.

“A o jejich nynějším postavení nevíte nic?“

“Ne.“

Toto stručné slovo celou rozmluvu ukončilo. Bylo celkem možné, že zajatcibyli od sebe již dávno odloučeni. Avšak z Patagoncových zpráv vyplývalo, že Indiánisi vyprávějí o jediném Evropanovi, který upadl do jejich moci. Datum jeho zajetí,místo, kde se patrně nacházel, všechno, dokonce i patagonský obrat vystihujícíjeho odvahu, mluvilo zřetelně o kapitánu Grantovi.

Příštího dne, 25. října, vyrazili cestující na cestu na východ s novým zápalem.

Pláň, stále stejně smutná a jednotvárná, tvořila jednu z těch nekonečných prostor,jimž místní obyvatelé říkají “travesias“. Jílová půda, vystavená větrům, byla

úplně rovná; nikde ani skála, ba ani kamének, leda snad v několika vyprahlýcha vyschlých roklích anebo na březích několika rybníčků, uměle vyhloubenýchrukou Indiánů. Po dlouhých přestávkách objevovaly se nízké lesy s černavýmikorunami a nad nimi vynikaly tu a tam bílé rohovníky, jejichž lusky obsahujícukernatou, chutnou a osvěžující dužninu. Jinde bylo vidět několik háječků terebint,

“chanar“, divoké kručinky a rozličných trnitých stromů, jejichž zakrslý vzrůstprozrazoval neúrodnost půdy.

26. října byl namáhavý den. Měli dorazit k Rio Coloradu. Ale koně, popoháněnísvými jezdci, cválali tak rychle, že ještě večer dojeli na 69o45’ západní délky k tétokrásné řece pampských území. Indiánské jméno Koby-Leby znamená Velká řekaa její dlouhý tok končí v Atlantiku. U ústí této řeky dochází ke zvláštnímu úkazu,neboť její vody směrem k moři ubývá, a to buď vsakováním, nebo vypařováním.

Příčina jevu není ještě dostatečně osvětlena.

Když přišli k řece Coloradu, bylo první Paganelovou starostí, aby se “geograficky“vykoupal v jejích vodách, zbarvených narudlým jílem. Překvapilo ho,že byly tak hluboké, což jistě způsobilo tání sněhu v prvních letních paprscích.

Kromě toho byla řeka příliš široká, aby ji mohli koně přeplavat. Několik set sáhůproti proudu byl však naštěstí haťový, to jest z větví spletený most, zavěšený poindiánském způsobu na kožených řemenech. Naše družina se tedy mohla dostat přesřeku a utábořit na levém břehu.

Než ulehl, chtěl Paganel Colorado přesně zamapovat a zakreslit je do své mapytím pečlivěji, že tak nemohl učinit s Ja-lu-cang-pu-ťiangem, který plynul tibetskýmihorami i bez Paganelovy účasti.

V obou následujících dnech, 27. a 28. října, probíhala cesta bez příhod. Stálestejná jednotvárnost a neúrodnost půdy. Žádná krajina nemůže být tak neměnná,žádné panoráma tak nezajímavé. Půda byla nyní vlhčí. Musili překročit zaplavenédoliny “canadas“a nevysychající močály “esteros“, zarostlé vodním rostlinstvem.

Večer stanuli koně na březích velkého jezera Uré-Lanquén, které obsahuje minerálnívody a které Indiáni proto nazývají Hořké jezero. V roce 1862 bylo svědkem krvavých represálií argentinských vojsk. Oddíl se utábořil obvyklým způsobem a noc bybyla proběhla v klidu, kdyby zde nebylo opic, aluatů a divokých psů. Tato rámusivá zvířata spustila snad na počest cestovatelů -, zcela jistě však k nelibosti jejichuší -, jeden z těch neumělých koncertů, který by se mohl setkat s porozuměním jenu nějakého skladatele budoucnosti.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

PAMPY

Argentinské pampy se prostírají od třicátého čtvrtého k čtyřicátému stupnijižní šířky. Slovo “pampa“, původně araukánské, znamená “travnatá pláň“a jepro tento kraj naprosto přiléhavé. Stromovité mimózy v západní části a vydatnépastviny v části východní mu dodávají zvláštní ráz. Rostlinstvo je zde zakořeněnove vrstvě půdy, která leží na jílnatopísčitém, narudlém nebo žlutém podloží. Kdybygeolog zkoumal tyto třetihorní vrstvy, odnesl by si bohaté nálezy. Obsahují totižnekonečné množství předdiluviálních koster a Indiáni se domnívají, že to jsouvyhynulé druhy velkých pásovců. Jsou tedy pod touto prstí pohřbeny prvopočátkydějin zdejšího kraje.

Americká pampa je zeměpisnou zvláštností tak jako savany velkých severoamerických jezer anebo sibiřské stepi. V jejím podnebí jsou větší tepelné rozdíly nežv provincii Buenos Aires, protože leží ve vnitrozemí. Podle Paganelova výkladuje totiž letní teplo pohlcováno a shromažďováno oceánem, který je pak v ziměpozvolna uvolňuje. Proto mají ostrovy mnohem vyrovnanější podnebí než krajevnitrozemské.“) A také podnebí západních pamp není tak vyrovnané jako napobřeží, kde se uplatňuje blízkost Atlantiku. Prodělává prudké výkyvy a náhlézměny, při nichž sloupce teploměrů bez ustání přeskakují ze stupně na stupeň. Napodzim, to jest v dubnu a v květnu, jsou tam časté a prudké deště. Ale v tomtoročním období bylo počasí velmi suché a teplota dosti vysoká.

Glenarvanova družina vyjížděla po svítání, jakmile si stanovila směr cesty. Půdaprorostlá kořínky stromků a křovin byla naprosto pevná. Zde nebyly medanos anipísek, z něhož se tvořily, ani prach, který by vítr rozptyloval do vzduchu.

Koně zčerstva kráčeli mezi trsy “pajabravy“, zvláštní pampské trávy, v nížnacházejí Indiáni při bouřích útulek. Tu a tam, avšak stále řidčeji, rostly ve vlhkýchdolinách vrby a rostlina Gygnerium argenteum, které se dobře daří v sousedstvísladkých vod. Tam se koně důkladně napájeli, a využívajíce dobré příležitosti, posilňovali se pro budoucnost. Thalkáv jel vpředu a prohledával křoviny. Plašil tak

“choliny“, nejnebezpečnější druh zmijí, jejichž uštknutí usmrtí v necelé hodiněi býka. Bystrý Thauka přeskakoval křoviska a pomáhal tak svému pánovi razitcestu koním, kteří jeli za ním.

Cesta po těchto rovných a nezvlněných pláních probíhala hladce a rychle.

Ráz krajiny se vůbec neměnil; nikde balvan, nikde kámen, mnohdy ani v celémokruhu sta mil. Sotva kde jinde se člověk setká s takovou jednotvárností. Anipotuchy po nějaké scenérii, příhodě nebo překvapení! Člověk by musil být Paganelem,

‘ Z té příčiny jsou zimy na Islandu mírnější než v Lombardii. (Pozn. aut.)takovým nadšeným učencem, aby něco viděl tam, kde nebylo vidět nic, aby sezajímal o podrobnosti cesty. A oč? To nemohl říci. Nejvýš o nějaký keř! Snad o stéblotrávy. A to mu stačilo, aby s nevyčerpatelnou mnohomluvností začal poučovat

Roberta, který ho rád poslouchal. Po celý den 29. října táhla se před cestovateli tato nekonečně jednotvárnápláň. Kolem druhé hodiny objevili pod kopyty koní nesčetné stopy po zvířatech.

Byly to nakupené a vybledlé kosti velkého stáda skotu. Tyto pozůstatky se všaknevinuly v křivolaké čáře, jakou za sebou zanechávají vysílená zvířata, po jednomklesající podél cesty. Proto si nikdo nedovedl vysvětlit, jak se na poměrně malémprostoru mohlo objevit takové množství koster, a tentokrát to nedokázal ani Paganel.

Otázal se tedy Thalkáva a ten mu bez jakýchkoliv rozpaků odpověděl.

Učencovo: “To není možné!“a důrazné přikyvování Patagoncovo silně upoutalypozornost jejich druhů.

“Co je to tedy?“otázali se.

“Blesk,“odpověděl zeměpisec.

“Cože? Blesk že natropil takovou spoustu?“zvolal Tom Austin. “Blesk že pobilstádo o pěti stech kusů?“

“Thalkáv to tvrdí a Thalkáv se nemýlí. A já mu to ostatně věřím, protožebouře v pampách se vyznačují zvlášť velkou prudkostí. Jen abychom to jednohodne sami nezažili!“

“Vedro je pěkné,“řekl Wilson.

“Bude jistě třicet stupňů ve stínu,“odpověděl Paganel.

“Tomu bych se nedivil,“pravil Glenarvan, po celém těle cítím elektrickénapětí. Doufejme, že se tato teplota neudrží.“

“Kdepak!“poznamenal Paganel. “Se změnou počasí nemůžeme počítat, protožena obzoru není ani mráček.“

“To je zlé,“odpověděl Glenarvan, “koně sou horkem velmi vysíleni. Není tipříliš horko, hochu?“dodal, obraceje se k Robertovi.

“Ne, mylorde,“odpověděl mladík. “Mám teplo rád, je příjemné.“

“Zvláště v zimě,“podotkl rozšafně major a vypustil k nebi obláček kouře.

Večer se zastavili u opuštěného ranče, vystavěného ze spletených větví spojovaných blátem a pokrytých došky. Tato chýše sousedila s ohradou z poloshnilýchkolů, ale i taková ohrada postačila ochránit v noci koně před možnými útoky lišek.

Lstivé lišky nemohou snad koně přímo ohrozit, ale překusují řemeny a koně pakmohou utéci..

Několik kroků od rauče byla v zemi díra, v níž se dalo vařit, jak o tom svědčilvychladlý popel. Uvnitř rauče býla lavice, kavalec z hovězí kůže, hrnec, rožeňa kotlík na “maté“. Maté, indiánský čaj, je v Jižní Americe velmi oblíbený nápoj.

Dělá se z odvaru listí usušeného na ohni a srká se jako jiné americké nápoje stéblemslámy. Thalkáv připravil na Paganelovu prosbu několik šálků tohoto čaje. Znamenitě jím doplnil obvyklé nápoje a maté bylo prohlášeno za výtečné.

Příštího dne, 30. října, vyšlo slunce zahalené rozpálenou mlhou a zalévalozem nejžhavějšími paprsky. Teplota byla toho dne vskutku neobyčejně vysokáa na pláni nebylo naneštěstí žádné útočiště. Přesto se výprava statečně vydalana další cestu k východu. Nejednou potkávala družina obrovská stáda, která leželalíně na zemi, protože už neměla sil se pást. Strážce, či lépe pastýře, zde nikde neviděli. Celá obrovská množství krav, býků a volů hlídali jenom psi, kteří jsou navyklísát mléko ovcí, když je začne trápit žízeň.

Kolem poledne se ráz pamp poněkud změnil, což nemohlo uniknout ani zrakůmunaveným jejich jednotvárností. Travnatý porost prořídl. Ustoupil zakrnělýmlopuchům a obrovským, devět stop vysokým bodlákům, které by jistě byly rájempro všechny osly na světě. Tu a tam rostly zakrslé chanary a jiné temně zelenétrnité křoví, tedy rostliny milující vyprahlou půdu. Až dosud jel oddíl pastvinami,které vyživovala určitá vlhkost, zachycující se v jílu prérie. Travnatý porost bylhustý a vydatný. Teď však byl jeho aksamit místy prodřený, na četných místechpotrhaný, a bylo vidět obnaženou prabídnou půdu. Nebylo možno přehlížet tytoznámky vzrůstajícího sucha a Thalkáv na ně upozornil.

“Nezlobím se pro takovou změnu,“řekl Tom Austin. “Stále jenom tráva, stálejenom’tráva, to musí nakonec omrzet.“-,

“Ovšem, ale kde je tráva, je i voda,“odpověděl major.

“Což voda, té máme dost,“dodal Wilson, “a cestou jistě narazíme na nějakouřeku.“

Kdyby byl tuto poznámku slyšel Paganel, byl by odpověděl, že mezi Coloradema pohořími Argentinské provincie je řek málo. Teď právě objasňoval Glenarvanovizjev, na nějž ho lord upozornil.

Od nějaké chvíle se zdálo, že je vzduch prosycen kouřem. Avšak po celémobzoru nebylo nikde vidět oheň a ani kouř neprozrazoval nějaký vzdálenější požár.

Nebylo tedy možno připisovat tomuto jevu nějakou přirozenou příčinu. Záhyse stal zápach tak silný, že to cestující, kromě Paganela a Thalkáva, udivovalo.

Zeměpisec, jemuž vysvětlení jakéhokoliv úkazu nečinilo potíží, odpověděl svým

Přátelům takto:

“Nevidíme oheň,“řekl, “a cítíme kouř. “Není kouře bez ohně praví příslovía to platí právě tak v Americe jako v Evropě. Musí zde být někde nějaký oheň.

Jenže tyto pampy jsou tak rovné, že vzduchové proudy nenarážejí na žádné překážky, a tak můžeme cítit kouř z trávy hořící ve vzdálenosti sedmdesáti pěti mil.“

“Sedmdesáti pěti mil?“odtušil major pochybovačným tónem.

“Ovšem,“ujišťoval Paganel. “Musím však dodat, že tyto požáry se šíří velicerychle a dosahují často velkých rozměrů.“

“A kdo pampy zapaluje?“otázal se Robert.

“Někdy blesk, když je tráva vyschlá po dlouhých vedrech, a někdy také Indiáni.“

“A z jakého důvodu?“

“Tvrdí -, nevím, do jaké míry je toto tvrzení opodstatnělé -, že po požáruroste na pampách tráva rychleji. Bylo by to tedy vlastně hnojení půdy popelem.

Já však bych spíše věřil tomu, že účelem těchto požárů je vyhubit miliardy ixod,cizopasného hmyzu, který tu souží zejména stáda dobytka.“

“Ale při takovém rázném zásahu,“řekl major “musí přijít o život mnoho zvířatkterá se potulují po pampě.“

“Ano, ta uhoří, ale co na tom, když je jich tolik?“

“O ně mi nejde,“odvětil Mac Nabbs, “to je konečně jejich věc, jde mi všako cestovatele, kteří jedou přes pampu. Cožpak se nemůže stát, že je oheň přepadnea obklíčí?“

“Jakpak ne!“zvolal Paganel s patrným uspokojením. “To se někdy stává a jáosobně bych se nijak nezlobil, kdybych takovou podívanou zažil.“

“No to je náš učenec,“odpověděl Glenarvan, “šel by se svou vědou tak daleko,že by se nechal zaživa upálit.“

“To na mou věru ne, milý Glenarvane, vždyť jsme přece četli Coopera, a Koženápunčocha nás naučil, jak můžeme zastavit šíření plamenů tím, že v okruhu několikasáhů vytrháme trávu. Nic nemůže být jednodušší. Proto se požáru nebojím a z celéhosrdce bych si ho přál vidět “

Paganelova přání se však neměla vyplnit, a jestliže se zpola usmažil, bylo tojedině dílem žhoůcích slunečních paprsků, jež sálaly nesnesitelným žárem. Konětěžce supěli, znaveni tropickým vedrem. Nikde nebylo stínu, leda když nějakýobláček zakryl rozpálený sluneční kotouč. Stín pak prchal po rovné půdě a jezdcipopoháněli koně, aby se co nejdéle udrželi na svěžím koberci, který západní vítrhnal před nimi. Leč koně brzy zůstávali pozadu a odkryté slunce zalévalo vyprahlýpovrch pampy novým ohnivým deštěm.

A tak když Wilson říkal, že zásoba vody je dostatečná, nepočítal s neuhasitelnoužízní, jež trýznila jeho druhy po celý den. I jeho tvrzení, že cestou narazí na nějakouříčku, bylo unáhlené. Nebyly zde totiž žádné řeky ani říčky, protože v rovné půděpro ně nebylo vhodné řečiště, a rybníky, uměle vyhloubené Indiány, byly vyschlé.

Když Paganel viděl, že každou míli přibývá příznaků sucha, prohodil s Thalkávemněkolik poznámek a tázal se ho, kde hodlá nalézt vodu.

“V jezeře Salinas,“odpověděl Indián.

“A kdy k němu dorazíme?“

“Zítra večer.“

Když pampou cestují Argentinci, navrtávají si obvykle studně a nacházejívodu několik sáhů pod povrchem. Naši cestovatelé neměli potřebné nástroje, a taksi tímto způsobem nemohli pomoci. Musili proto vodou šetřit, a ačkoli nikdo netrpělpalčivou žízní, přece jen každý z nich nemohl žízeň plně uhasit.

Večer měli za sebou třicetimílovou cestu. Každý doufal, že si v noci odpočinepo celodenní únavě, ale právě té noci je trápila mračna moskytů a komárů. Jejichroje byly předzvěstí změny větru a vítr se nyní skutečně otočil k severu. S jižnímnebo jihozápadním větrem tento prokletý hmyz obvykle mizí.

Major zachovával svůj klid i při těchto drobných nepříjemnostech, kdežto

Paganel žehral na nepřízeň osudu. Posílal moskyty a komáry k čertu a hrozně litoval,že nemá octový roztok, který by zmírnil palčivost tisícerých štípnutí. Ačkoli se homajor snažil uchlácholit připomínkou, že z tří set tisíc druhů hmyzu, které znají přírodopisci, mají naštěstí co činit jenom se dvěma, probudil se učenec druhého dne vešpatné náladě.

Za svítání se však nedal pobízet k odjezdu, protože šlo o to, aby výprava dorazilaještě téhož dne k jezeru Salinas. Koně byli velmi vyčerpáni. Zmírali žízní, a přestožese jezdci v jejich prospěch uskrovnili; byla dávka vody pro koně velmi omezena.

Sucho se ještě vystupňovalo a při prašném severním větru, tomto samumu pampbylo vedro přímo nesnesitelné.

Toho dne byla jednotvárnost cesty na okamžik přerušena. Mulrady, který jelvpředu, se vrátil a oznamoval, že se blíží skupina Indiánů. Toto setkání přijímal každýjinak. Glenarvan si myslil, že by mu domorodci mohli dát nějaké zprávy o trosečnících

Britannie. Thalkáv však nebyl příliš potěšen vyhlídkou na setkání s kočovnými Indiányz pamp. Pokládal je za zloděje a lupiče a byl by se jim raději vyhnul. Na jeho příkazse družina semkla dohromady a přichystala si zbraně. Musela se připravit na všechno.

Za okamžik se indiánský oddíl objevil. Skládal se jenom ze dvanácti domorodců,což Patagonce upokojilo. Indiáni se přiblížili asi na sto kroků. Cestovatelé je mohlilehce rozeznat. Byli to příslušníci pampského rodu, který v roce 1833 rozmetalgenerál Rosas. Měli vysoké, klenuté, přímé čelo, vysokou postavu a světle olivovou barvu pleti, takže byli krásnou ukázkou indiánské rasy. Byli oblečeni do kůžíz guanak nebo smraďochů a vyzbrojeni oštěpy dlouhými dvacet stop, noži a praky;mimoto měli bolas a lasa. Z toho, jak dovedně ovládali koně, bylo zřejmé, že jsouznamenitými jezdci.

Indiáni se zastavili sto kroků před naší družinou a začali se křikem a posunkyradit. Glenarvan jim vyjel vstříc. Sotva však ujel dva sáhy, indiánský oddíl se otočila prchal neuvěřitelnou rychlostí pryč. Vyčerpaní koně cestovatelů by jej byli nemohli dohonit.

“Zbabělci,“zvolal Paganel.

“Na pořádné lidi utíkají nějak tuze rychle,“poznamenal Mac Nabbs.

“Co je to za Indiány?“otázal se Paganel Thalkáva.

“Gaučové,“odpověděl Patagonec.

“Gaučové!“zvolal Paganel, obraceje se ke svým druhům. “Gaučové! Nebylotedy třeba tolik opatrnosti!“

“Pročpak?“otázal se major.

“Protože Gaučové jsou mírumilovní venkované. “

“Myslíte, Paganele?“

“Samozřejmě, pokládali nás za zloděje,a proto uprchli.“

“Spíše bych řekl, že se nás neodvažovali přepadnout,“odpověděl Glenarvan.kterého velmi mrzelo, že nemohl s těmito domorodci, bez ohledu na jejich úmysly,promluvit.

“Já si to myslím také,“řekl major, “protože Gaučové, pokud se nemýlím,zdaleka nejsou mírumilovní, ale naopak odvážní a nebezpeční bandité.“

“Ale jděte!“zvolal Paganel.

A hned začal živě rozkládat o této etnologické tezi, dokonce tak živě, že se mupodařilo majora popudit, až si od něho vysloužil zcela neobvyklé odseknutí:

“Myslím, že se mýlíte, Paganele!“

“Mýlím?“odtušil učenec.

“Ovšem. I Thalkáv pokládal tyto Indiány za zloděje a Thalkáv jistě ví, cojsou zač.“

“Thalkáv se prostě tentokrát zmýlil,“odsekl poněkud kousavě Paganel. “Gaučové jsou jenom zemědělci, pastýři a nic víc a já sám jsem to napsal v jednom svémspise, a celkem uznávaném Spise, o pampských domorodcích.“

“To jste se tedy dopustil omylu pane Paganele.“

“Já a omylu, pane Mac Nabsi!“

“Třeba z roztržitosti,“odporoval neústupně major, “to spraví v příštím vydáníněkolik menších oprav.“

Paganenla se velice dotklo, že se pochybuje, a dokonce žertuje o jeho zeměpisných vědomostech. Jaký div, že se ho začal zmocňovat hněv.

“Pamatujte si, pane,“řekl, “že mé knihy nepotřebují takové opravy.“

“Potřebují, aspoň v tomto případě ano,“odtušil Mac Nabbs.

“Pane, pozoruji, že jste dnes nějak svárlivý!“odsekl Paganel.

“A já zase pozoruji, že jste nedůtklivvý. odvětil major.spor se rozrústal, jak je vidět do nečekaných rozměrú, a při tom šlo o věc,která za to nestála. Glenarvan pokládal zanutné zasáhnout.

“Je nesporné,“řekl, “že na jedné straně je svárlivost a na druhé nedůtklivvost,což mě u vás obou udivuje.“

Přestože Patagonec nerozuměl, co je předmětem sporu, snadno uhodl, žepřátelé se přou. Začal se usmívat a klidně podotkl:

“To dělá severní vítr.“

“Severní vítr,“zvolal Paganel. “Co s tím má co dělat severní vítr?“

“Už je to tak!“odpověděl Glenarvan. “Příčinou vaší špatné nálady je severnívítr! Slyšel jsem, že dráždí nervovou soustavu, zejména v Jižní Americe.“

“U svatého Patrika, Edvarde, máte pravdu!“řekl major a dal se do smíchu.

Ale Paganel byl opravdu podrážděn a nechtěl sporu nechat. Vyléval si zlost na

Glenarvanovi. Jeho zásah se mu zdál poněkud příliš posměvačný.

“Tak hleďme, mylorde,“pravil, “já mám tedy podrážděný nervový systém?“

“Ano, Paganele, to dělá severní vítr; byl už v pampách příčinou nejednohozločinu, podobně jako severní tramontana v okolí Říma!“

“Zločinu!“odsekl učenec. “Vypadám snad, jako kdybych se chystal k nějakémuzločinu?“

“To zrovna neříkám!“

“Jen to řekněte přímo, že vás chci zavraždit.“

“Ho, ho!“odpověděl Glenarvan, který se již nemohl smíchy udržet. “Z tohomám největší strach. Ještě štěstí, že severní vítr fouká vždycky jenom jeden den!“.

Po této odpovědi se všichni rozesmáli právě tak jako Glenarvan. Paganel tedypobodl koně a ujížděl napřed, aby svou špatnou náladu rozehnal. Za čtvrt hodinyuž o ničem nevěděl.

A tak se na okamžik dobrá učencova povaha zkalila, ale jak velmi správně řekl

Glenarvan, tuto slabost bylo nutno přičíst nějaké vnější příčině.

V osm hodin večer zpozoroval vpředu jedoucí Thalkáv rokliny vytouženéhojezera. Za čtvrt hodiny sjížděla družina po strmých březích jezera Salinas. Tam jevšak očekávalo veliké zklamání: jezero bylo vyschlé.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

ZA PITNOU VODOU

Jezero Salinas zakončuje dlouhou řadu bažin, které sousedí s pohořím Ventanaa Guamini. Kdysi sem chodívaly nesčetné výpravy z Buenos Aires pro sůl, neboťvody jezera obsahují značné množství chloridu sodného. Nyní se však voda podmocným žárem vypařila, všechna sůl, která v ní byla, se usadila a jezero se změnilov jediné obrovské lesklé zrcadlo.

Když Thalkáv mluvil o tom, že v jezeře Salinas je pitná voda, měl na myslisladkovodní přítoky, které se do něho na četných místech vlévají. V té době všakbyly jeho přítoky vyschlé právě tak jako jezero samo. Prudké slunce vysálo všechnuvodu. Proto když žíznící družina přišla k vyschlému jezeru, zmocnilo se všech zděšení. Musili se nějak rozhodnout. Trocha vody, která jim zůstala v kožených měších,byla napůl zkažená a nemohla uhasit jejich žízeň. Tu teď začínali všichni těžcepociťovat. Hlad a únava ustupovaly před naléhavou žízní. “Rukah“, jakýsi koženýstan, který postavili domorodci v jedné proláklině a potom ho opustili, poskytlvyčerpaným cestovatelúm útulek, zatímco jejich koně ulehli na bahnitý břeh jezeraa s odporem škubali mořské rostliny a suché rákosí.

Když se všichni usadili v rukahu, oslovil Paganel Thalkáva a otázal se ho, coby měli podle jeho mínění učinit. Mezi zeměpiscem a Indiánem se pak rozpředl živýrozhovor, z něhož Glenarvan několika slovům porozuměl. Thalkáv mluvil klidně.

Paganel gestikuloval za dva. Rozmluva trvala několik minut, načež si Patagoneczkřížil ruce na prsou.

“Co říkal?“ptal se Glenarvan. “Pokud jsem porozuměl, Thalkáv radí, abychomse rozdělili.“

“Ano, na dvě skupiny,“odpověděl Paganel. “Ti, jejichž koně jsou již tak zmoženi únavou a žízní, že se sotva vlekou, mají podle svých sil pokračovat v cestě posedmatřicáté rovnoběžce. Ti, kteří mají koně lepší, mají jet před nimi po téže cestěa prozkoumat řeku Guamini, která se třicet mil odtud vlévá do jezera San Lucas.

Bude-li tam dost vody“počkají na své druhy na březích Guamini. Nebude-li tamvoda, vrátí se k druhé skupině, aby jí uspořili zbytečnou cestu.“

“A pak?“otázal se Tom Austin.

“Pak se budeme muset odhodlat a zajet sedmdesát pět mil k jihu, k prvýmvýběžkům pohoří Ventana, kde je mnoho řek.“

“Myšlenka je to dobrá,“odpověděl Glenarvan, “a okamžitě se podle ní zařídíme.

Mého koně nedostatek vody ještě tolik nezkrušil, a proto se nabízím, že doprovodím

Thalkáva.“

“Mylorde, vezměte mě s sebou,“zvolal Robert, jako kdyby šlo o nějaký výlet.

“Budeš nám však stačit, chlapče?“

“Budu! Mám dobrého koně; ten přímo dychtí jet dále. Budete tak hodný. .mylorde?. Prosím pěkně.“

“Pojeď tedy hochu,“řekl Glenarvan. Byl rád, že se nebude musit od Robertaodloučit. “Však my tři bychom museli být už hodně neobratní,“dodal, “kdybychomnenašli nějakou čistou a čerstvou pitnou vodu.“

“A co já?“řekl Paganel.

“Vy, milý Paganele,“odpověděl major, ;,vy zůstanete se zálohou. Znáte třicátousedmou rovnoběžku, řeku Guamini i pampu příliš dobře, abyste nás mohl opustit.

Ani Mulrady, ani Wilson, ani já bychom nedokázali skupinu dovést na schůzkus Thálkávem, kdežto pod velením statečného Paganela budeme postupovat s naprostou jistotou.“

“Vzdávám se,“odpověděl zeměpisec, jemuž velice polichotilo, že dostal vrchnívelení.

“Ale žádné roztržitosti!“dodal major. “Ne abyste nás dovedl někam, kde nemáme co dělat, třeba na břehy Tichého oceánu!“

“Vy byste si to, majore, úplně zasloužil, jste nesnesitelný,“odpověděl mu sesmíchem Paganel. “Jenom mi, milý Glenarvane, řekněte, jak se s Thalkávem dorozumíte?“

“Myslím,“řekl Glenarvan, “že Patagonec a já spolu nebudeme muset vůbecmluvit. Ostatně znám několik španělských slov a s nimi mu budu jistě umět v případěnutnosti vyjádřit svůj názor a pochopit názor jeho.“

“Jeďte tedy, vážený příteli,“odpověděl Paganel.

“Nejprve se najezme,“řekl Glenarvan, “a pokusme se spát až do chvíle odjezdu.“

Navečeřeli se, ale protože neměli co pít, nebylo jídlo nijak posilující; nakonecvšak přece usnuli. Paganelovi se zdálo o bystřinách, vodopádech, řekách, rybnících,potocích, ba i o plných lahvích vody, zkrátka o všem, v čem obvykle bývá pitnávoda.. Byl to opravdu zlý sen.

Příštího dne v šest hodin ráno si Thalkáv, Glenarvan a Robert Grant osedlalikoně a dali jim vypít poslední zbytek vody. Koně zhltli vodu s velikou chutí, aleneposilnila je příliš, byla docela zkažená. Pak se všichni tři jezdci vyšvihli do sedel.

“Na shledanou,“volali na ně major, Austin, Wilson a Mulrady.

“A hlavně abyste se nevraceli!“dodal Paganel.

Patagonci, Glenarvanovi a Robertovi se sevřelo srdce, když ztratili z očí skupinku, kterou svěřili zeměpiscovu důvtipu. Projížděli teď “Desierto de las Salinas“,jílnatou rovinou, porostlou zakrslým, deset stop vysokým křovím, drobnými citlivkami, které Indiáni nazývají “kyrra-mammel“, a křovitými “jymami“, jež obsahujíznačné množství soli. Tu a tam se od široké plochy soli s neobyčejnou intenzitouodrážely sluneční paprsky. Člověk by byl snadno pokládal tyto “barreros“zazamrzlou hladinu, kdyby mu sluneční žár neustále nepřipomínal skutečnost. Kontrast vyprahlé, spálené půdy a jiskřících ploch dodával však poušti zvláštní a zajímavý ráz.

Naproti tomu zcela jiný vzhled měla vysočina Ventana, která ležela osmdesátmil na jih odtud a k níž by naši cestovatelé možná museli zajet, kdyby řeka Guamini byla vyschlá. Tento kraj, prozkoumaný v roce 1835 kapitánem Fitz-Royem,který tehdy velel výpravě na Beaglu, je velmi úrodný. Jsou tam bohaté a na indiánském území daleko nejlepší pastviny. Severozápadní svah pohoří je pokryt bujnoutrávou a přechází do lesů, v nichž je mnoho nejrozmanitějších druhů stromoví.

Tam lze spatřit “algarrobo“, druh rohovníku, jehož sušených a rozemletých plodůse používá k výrobě chleba u Indiánů velmi oblíbeného, dále bílé “quebracho“s dlouhými a ohebnými větvemi; jež splývají k zemi jako větve evropské smutečnívrby, růžové “quebracho“s nezničitelným dřevem, “naudybay“, které se neobyčejněsnadno vzněcuje a často způsobuje strašlivé požáry, “viraro“, jehož fialové květyse podobají malým pyramidám, a konečně “timbo“, zdvihající svůj obrovitý slunečník, pod nímž se mohou skrýt před slunečními paprsky celá stáda, až do výšeosmdesáti stop. Argentinci se nejednou pokoušeli o kolonizaci tohoto bohatého kraje,ale nepodařilo se jim zdolat odpor Indiánů.

Byla tedy oprávněná domněnka, že po horských stráních stékají četné říčky,jež celou tu úrodnou půdu zásobují nezbytnou vodou. Tamní řeky skutečně nikdynevysychaly, ani v nejsušších letech, ale k těm by byli musili odbočit naši cestovatelésto třicet mil na jih. Thalkáv jednal proto správně, když nejprve zamířil ke Guamini.

Tato řeka ležela na jejich cestě a byla mnohem blíže.

Všichni tři koně statečně ujížděli. Ta znamenitá zvířata patrně pudově vycítila,kam je jejich páni vedou. Zvláště Thauka projevoval odolnost, která se nezmenšovala ani únavou, ani žízní. Jako pták letěl přes vyschlé canadas a keře kyrra-mammelua vesele přitom ržál. To bylo dobrou předzvěstí. Koně Glenarvana a Roberta,strženi jeho příkladem, následovali jej těžším krokem, ale neméně vytrvale. Thalkávnehybně se držící v sedle, dával svým druhům právě takový příklad jako Thaukakoňům. Patagonec se často otáčel na Roberta Granta.

Když viděl, že chlapec sedí na koni dobře a pevně, s uvolněnými boky, s vypjatou hrudí, přirozeně spuštěnýma nohama a s koleny přitisknutými k sedlu, projevoval své uspokojení povzbuzujícím voláním. Z Roberta Granta se stával opravduznamenitý jezdec a Indiánovu pochvalu si plně zasloužil.

“Výborně, Roberte,“říkal Glenarvan, “Thalkáv tě zřejmě chválí! Blahopřejiti, chlapče!“

“A za co, mylorde?“

“Za to, jak dobře jezdíš na koni.

“Pevně se držím a to je všechno,“odpověděl Robert a radostí nad takovoupochvalou se začervenal.

“To je hlavní, Roberte,“odpověděl Glenarvan, “ale ty jsi příliš skromný a játi prorokuji, že z tebe bude dokonalý sportovec.“

“Dobře,“smál se Robert, “a co tomu řekne tatínek, který ze mne chce mítnámořníka?“

“Jedno nevylučuje druhé. I když všichni jezdci nejsou dobří námořníci, jsouvšichni námořníci schopni stát se dobrými jezdci. Kdo dovede sedět na ráhnu,dovede pevně sedět i na koni. A ovládat koně, naučit se s ním manévrovat, to přijdesamo, protože nic není přirozenějšího. “

“Ubohý otec!“odpověděl Robert. “Jak vám bude zavázán, mylorde, až hoosvobodíte!“

“Máš otce hodně rád, Roberte?“

“Ano, mylorde. Byl na sestru i na mne tak hodný! Myslel vždycky jen nanás! Z každé cesty nám přinesl nějakou upomínku na všechny země, které navštívil.

A kolik lásky, kolik milých slov přivážel! Vždyť vy byste ho měl také rád, kdybyste ho znal! Mary je mu podobná. Má mírný hlas jako ona! U námořníka je tozvláštní, že?“

“Ano, velmi zvláštní, Roberte,“odpověděl Glenarvan.

“Ještě dnes ho vidím,“pokračoval chlapec, jako kdyby mluvil sám k sobě.

“Hodný, milý tatínek! Když jsem byl malý, uspával mě na klíně a při tom vždyckypobroukával takový starý skotský popěvek, v němž se opěvují naše jezera. Častose mi ten nápěv vybavuje ze vzpomínek, ale jen nejasně. A Mary také. Jak jsme homěli rádi, mylorde! Víte, já myslím, že člověk musí být malý, aby svého tatínkadovedl opravdu milovat!“

“A velký, aby ho dovedl ctít, chlapče,“odpověděl Glenarvan, dojat chlapcovýmislovy.

Při této rozmluvě zmírnili koně svůj běh a šli krokem.

“Nalezneme ho, viďte?“řekl Robert po krátkém mlčení.

“Ano, nalezneme ho,“odpověděl Glenarvan. “Thalkáv nás uvedl na jeho stopua já mu dúvěřuji.“

“Thalkáv je hodný Indián,“řekl chlapec.

“Je.“

“A víte co, mylorde?“

“Mluv, pak ti budu moci odpovědět.“

“Že s vámi jsou jenom samí hodní lidé! Paní Helena, a tu mám tolik rádklidný pan major, kapitán Mangles, pan Paganel i ti odvážní a věrní námořníciz Duncana!“

“Ano, vím to, chlapče,“řekl Glenarvan.

“A víte, že vy jste nejlepší ze všech?“

“Ne, to nevím!“

“Musím vám to tedy říci, mylorde,“odpověděl Robert, uchopil lorda za rukua přitiskl si ji ke rtúm.

Glenarvan potřásl mírně hlavou a rozhovor nepokračoval dále jen proto, že

Thalkáv mával na opozdilce, aby přidali. Zůstali pozadu. Nesměl se však ztrácetčas, byli povinni myslit na ty, kteří zůstali vzadu.

Vyrazili tedy zase rychlejším tempem, ale brzy se ukázalo, že kromě Thaukykoně to tempo dlouho nevydrží. V poledne je musili nechat hodinu odpočinout.

Koně byli úplně vyčerpáni a nechtěli ani žrát trsy “alfafary“, druh nevydatné, slunečními paprsky vyprahlé vojtěšky.

Glenarvan se začínal obávat nejhoršího. Příznaky pustoty se nezmenšovalya nedostatek vody mohl mít zhoubné následky. Thalkáv nic neříkal a snad si myslil,že na zoufání je čas, až bude-li Guamini vyschlá -, pokud indiánské srdce vůbecmůže zoufat.

Po krátké zastávce se vydali na další cestu a koně musili chtě nechtě pod bičíkema ostruhou pokračovat dál, ale jen krokem, poněvadž jinak už nemohli.

Thalkáv by byl mohl jet snadno napřed, protože Thauka by ho byl v několikahodinách zanesl k břehům řeky. Jistě to Indiána napadlo, ale bezpochyby nechtělopustit své dva druhy uprostřed pouště. Proto aby je příliš nepředjel, donutil Thaukuk pomalejšímu kroku.

Thalkávův kůň se zdráhal, vzpínal a prudce ržál, než se podvolil jít krokem.

,Jeho pán musil používat mnohem více slov než násilí, aby ho zkrotil. Thalkávskutečně se svým koněm hovořil, a třebaže mu Thauka neodpovídal, jistě mu rozuměl. Nutno předpokládat, že Patagonec užil přesvědčivých důkazů, protože pochvíli takové “diskuse“Thauka před jeho argumenty kapituloval a poslechl, i kdyžpři tom hryzal uzdu.

Ale právě tak jako Thauka porozuměl Thalkávovi, porozuměl i Thalkáv Thaukovi. Bystrý kůň ucítil svými jemnými smysly ve vzduchu nějakou vláhu. Dychtivěji vdechoval a kroutil a mlaskal přitom jazykem, jako kdyby jej už smáčel v blahodárné tekutině. Patagonec nemohl být na pochybách: voda nebyla daleko.

Povzbudil tedy své druhy tím, že jim přetlumočil Thaukovu netrpělivost,které zanedlouho porozuměli i druzí dva koně. Napjali poslední síly a cválali za

Indiánem.

Kolem třetí hodiny se objevila v prohlubině půdy bílá čára. Leskla se v zářislunečních paprsků.

“Voda!“řekl Glenarvan.

“Voda. Ano, voda.“zvolal Robert.

Nyní již nemusili koně povzbuzovat. Ubohá zvířata cítila, jak se jim vracejísíly, a hnala se nezadržitelně vpřed. Za několik minut dorazila k řece Guaminia přímo v postrojích se vrhla až po plece do životodárných vod.

Jejich páni je napodobili, i když poněkud proti své vůli, a chtě nechtě se vykoupali. Ale nikterak si nestěžovali.

“Ach, to je znamenité!“říkal Robert, který ukájel svou žízeň přímo z řeky.

“Mírni se, chlapče,“napomínal ho Glenarvan, ačkoliv sám nedával dobrý příklad.

A již bylo slyšet jenom hltavé srkání vody.

Thalkáv pil pak klidně, beze spěchu, krátkými, avšak “jako laso dlouhými“doušky, jak říkají Patagonci. Pil a pil bez ustání, takže mohla vzniknout oprávněnáobava, aby v jeho útrobách nezmizela celá řeka.

“Naši přátelé,“řekl Glenarvan, “teď nebudou zklamáni ve svých nadějích.

Mohou si být jisti, že v Guamini najdou dost čisté vody. Jestliže jim Thalkáv nějakounechá!“

“Nemohli bychom jim však jet naproti?“otázal se Robert. “Ušetřili bychomjim několik hodin nejistoty a žízně.“

“Jistě, chlapče, ale jak bychom jim vodu dopravili? Měchy zůstaly u Wilsona.

Ne, bude lépe počkat, jak bylo dohodnuto. Přihlédneme-li ke vzdálenosti a rychlostikrokem jdoucích koní, můžeine počítat, že zde naši přátelé budou v noci. Připravmejim zatím dobrý nocleh a dobrou večeři.“

Thalkáv nečekal na Glenarvanův návrh a již hledal tábořiště. Naštěstí našelna březích řeky “ramadu“, jakousi ohradu ze tří stran obehnanou, do níž se zahánídobytek. Bylo to znamenité místo pro tábořiště, pokud se ovšem člověk nebálspát pod širým nebem, a to u Thalkávových druhů nepřicházelo ani v nejmenšímv úvahu. Nic lepšího si také nepřáli. Lehli si na slunce a sušili si mokré šaty.

“Protože už máme nocleh,“řekl Glenarvan, “můžeme se starat o večeři. Našipřátelé musí být spokojeni se svými posly, které vyslali napřed, a velmi bych semýlil, budou-li si moci stěžovat. Myslím, že hodinkou lovu nic nepromarníme. Jsipřipraven, Roberte?“

“Ano, mylorde,“odpověděl chlapec a vstal s puškou v ruce.

Glenarvan připadl na tuto myšlenku proto, že řeka Guamini byla zřejmě dostaveníčkem vší zvěře z okolních plání. V celých hejnech tu poletovali “tinamu“,zvláštní druh pampských červených koroptví, černí jeřábci, druh kulíků zvaný

“tery-tery, žlutě zbarvení chřástalové a nádherné zelené vodní slípky.

Čtyřnožce však vidět nebylo. Ale Thalkáv ukazoval na vysokou trávu a neprostupné houští a naznačoval tak, že jsou tam schováni. Stačilo několik kroků, abyse lovci octli v kraji, který je na celém světě nejbohatší na zvěř.

Vyšli hned na lov. Zpočátku nedbali o pernatou zvěř, jejich první rány platilyvysoké. Netrvalo dlouho a vyplašili celé stovky srnců a guanak, podobných těm,které se na ně přihnaly na vrcholcích Kordiller, ale tato plachá zvířata prchala takrychle, že bylo nemožné přiblížit se jim na dostřel. Lovci se tedy spokojili s méněrychlou zvěří, která byla ostatně z hlediska kuchařského stejně znamenitá. Položilina tucet koroptví a chřástalů a Glenarvan velmi obratně zastřelil jednoho pekariho

“tey-tetr“, velmi chutného tlustokožce ryšavé srsti, který skutečně stál za ránu.

V necelé půlhodině postříleli lovci bez námahy tolik zvěře, kolik potřebovali.

Robert ulovil zvláštní zvíře, náležející do čeledi bezzubých, pásovce “armadillo“,dlouhého půldruhé stopy, jehož tělo je pokryto pohyblivými kostěnými štíty. Bylvelmi tlustý, a jak aspoň naznačoval Patagonec, jistě z něho přichystají znamenitéjídlo. Robert byl na svůj úspěch velmi hrdý.

Thalkáv pak svým druhům předvedl, jak se loví “nandu“, druh zvláštníhopampského pštrosa, který dovede vyvinout neobyčejnou rychlost.

Indián se ani nepokoušel přiblížit hbitému zvířeti. Pobodl Thauku do tryskupřímo proti pštrosovi, chtěl ho okamžitě dostihnout, protože kdyby se první útoknezdařil, dokázal by nandu brzy unavit svým kličkováním koně i lovce. Když

Thalkáv dojel na vhodnou vzdálenost, vrhl po pštrosovi pevnou rukou svá bolastak obratně, že se zvířeti jeho kuličky zatočily kolem nohou a to mu znemožniloutéci. V několika vteřinách ležel pštros na zemi.

Indián nelovil nandua z nějaké lovecké marnivosti, ale proto, že jeho maso jevelmi chutné. Thalkáv chtěl také něčím přispět ke společné hostině.

A tak přinesli do ramady šňůru koroptví, Thalkávova pštrosa, Glenarvanovapekariho a Robertova pásovce. Pštros a pekari byli připraveni ihned, to jest byli staženi z tvrdé kůže a jejich maso rozkrájeno na tenké plátky. Pásovec je však vzácnézvíře. Nosí svůj pekáč s sebou. Položili jej tedy na oheň ve vlastním krunýři.

Lovci se navečeřeli jenom koroptví a vydatnější porce nechali pro své přátele.

Jídlo zapili průzračnou vodou, která se jim zdála lepší než všechna portská vína nasvětě i než pověstná skotská usquebaugh, tolik oblíbená na Skotské vysočině.

Ani na koně nezapomněli. Velké množství sušené píce, uložené v ramadě, posloužilo jim za krmivo i za stelivo.

Když bylo vše připraveno, zabalili se Glenarvan, Robert a Indián do svýchponč a uložili se na měkkou vrstvu alfafar, obvyklé to lúžko pampských lovců.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

RUDÍ VLCI

Nadešla noc. Bylo novoluní, kdy je měsíc neviditelný pro všechny pozemšťany.

Jenom nejasná záře hvězd osvětlovala pláň. Na obzoru se v husté mlze ztrácela souhvězdí zvířetníku. Vody Guamini nehlučně plynuly jako dlouhý pruh oleje, stékajícípo mramorové desce. Ptáci, čtyřnožci i plazi odpočívali po denní únavě a nad nesmírným územím pamp se rozkládalo ticho pustiny.

Glenarvan, Robert a Thalkáv podlehli zákonu přírody. Spali na husté vrstvěvojtěšky hlubokým spánkem. I koně podlehli únavě a spali vleže. Jenom Thauka,skutečný čistokrevný kůň, ušlechtilý v odpočinku právě tak jako v běhu, spal stojese strnulýma nohama, připraven vyrazit na sebemenší pánovo znamení.

V ohradě panoval naprostý klid a uhlíky nočního ohně, pozvolna dohasínající,vrhaly do tiché temnoty poslední záblesky.

A přece se kolem desáté hodiny Indián po krátkém spánku probudil. Jehozrak se zpod svraštělého obočí upíral do tmy a sluch naslouchal zvukům z pláně.

Zřejmě se snažil postřehnout nějaký nepozorovatelný zvuk. Po chvíli se rozhostilna jeho tváři, obvykle tak klidné, jakýsi nepokoj. Zjistil snad, že se blíží potulní

Indiáni nebo že se sem plíží jaguáři, vodní tygři či jiná nebezpečná zvířata, o něžnení v blízkosti řek nouze? Tato domněnka se mu patrně zdála nejpravděpodobnější, protože vrhl spěšný pohled na palivo složené v ohradě a jeho nepokoj ještěvzrostl. Vždyť všechno suché stelivo z alfafar by se rychle spálilo a nemohlo by nadlouho zadržet dravou zvěř.

Za těchto okolností Thalkávovi nezbývalo než vyčkat, co se bude dít, a on takéčekal, polosedě, s hlavou v dlaních, s lokty opřenými o kolena a s nehybným zrakem,tedy v pozici člověka, kterého náhlý úlek vytrhl ze spánku.

Minula hodina. Každý jiný by se na Thalkávově místě upokojil okolním klidema znovu by ulehl. Avšak tam, kde by cizinec netušil nic podezřelého, ostré smyslya vrozený instinkt Indiánův vycítily, že se blíží nebezpečí.

Zatímco napjatě poslouchal a číhal, jeho kůň tlumeně zaržál a zavětřil směremke vchodu do ramady. Patagonec vyskočil.

“Thauka ucítil nepřítele,“řekl.

Ticho vůkol ještě bylo, klid však již nikoliv. Thalkáv zahlédl, jak se v trsechkyrra-mammelu nehlučně pohybují nějaké stíny. Tu a tam zasvitly ohnivé body,které se míhaly všemi směry, pohasínaly a znovu se rozsvěcovaly. Vypadalo tojako tanec fantastických lampiónů na hladině nesmírné bažiny. Cizinec by tatosvětélka nepochybně pokládal za světlušky, jež za tmy svítí na nesčetných místechpamp, ale Thalkáv se nedal mýlit. Pochopil, o jaké nepřátele jde. Nabil si puškua postavil se na stráž u prvních kolů ohrady.

Nečekal dlouho. Pampou se rozlehla zvláštní směsice štěkání a vytí. Odpovědělna ně výstřelem z pušky, po němž se ozval strašlivý jek celého sta zvířat.

Glenarvan a Robert se ihned probudili a vyskočili.

“Co se děje?“otázal se mladý Grant.

“Indiáni?“ptal se Glenarvan.

“Ne,“odpověděl Thalkáv, “aguary.“

Robert se podíval na Glenarvana.

“Aguary?“řekl.

“Ano,“přisvědčil Glenarvan, “rudí vlci z pamp.“

Oba dva uchopili zbraně a přidružili se k Indiánovi. Ten ukázal do pláně, odkudbylo slyšet příšerné vytí.

Robert bezděčně o krok ucouvl.

“Nebojíš se vlků, chlapče?“otázal se ho Glenarvan.

“Ne, mylorde,“odpověděl Robert pevným hlasem. “S vámi se vůbec ničehonebojím.“

“To je dobře. Aguary nejsou příliš nebezpečné šelmy, a kdyby jich nebylo tolik,ani bych si jich nevšímal!“

“To nevadí!“dodal Robert. “Máme dobré zbraně, ať tedy přijdou!“

“A přivítáme je, jak se patří!“

Glenarvan chtěl těmito slovy hocha uklidnit, ale přesto měl jisté obavy, kdyžpomyslil na smečku dravců běsnících venku ve tmě. Možná že jich tam bylo na sta,a tři muži, byť sebelépe ozbrojeni, nemohli proti takovému množství s úspěchembojovat.

Když Patagonec pronesl slovo “aguara“, poznal Glenarvan okamžitě jméno,které dali rudému vlku Indiáni z pampy. Tento dravec, zvaný přírodopisci Canisjubatus, je vysoký jako větší pes a hlavu má jako liška. Srst má skořicově rudoua na hřbetě mu vlaje černá hříva, která se táhne po celé páteři. Je to zvíře velicehbité a silné. Obvykle žije v bažinatých místech a vodní zvěř dovede pronásledovati na vodě. V noci vychází ze svých doupat na lov, kdežto ve dne spí. Obyvateléestancií, kde se chová dobytek, se těchto vlků obávají, protože aguary se z hladuvrhají i na velké kusy a dovedou napáchat značné škody. Osamocená aguára není nebezpečná, ale zcela jinak je tomu, jde-li o velký počet těchto hladových zvířat; ta jsounebezpečnější než nějaký kuguár nebo jaguár, na něhož je možno přímo zaútočit.

A podle vytí rozléhajícího se pampou, podle množství stínů poskakujícíchv pláni nemohl být Glenarvan na pochybách o početnosti rudých vlků; kteří se shromáždili na břehu řeky Guamini. Dravá zvířata zde ucítila bezpečnou kořist, masokoní a maso lidí, a žádný z těch vlků se nechtěl vracet do doupěte bez svého podílu.

Situace byla tedy více než povážlivá.

Kruh vlků se zatím pomalu zužoval. Probuzení koně projevovali známky nejvyššího děsu. Jenom Thauka hrabal nohou, snažil se přetrhnout oprátku a byl připraven vyrazit ven. Jeho pán jej dokázal uklidňovat jenom nepřetržitým hvízdáním.

Glenarvan a Robert se postavili tak, aby mohli bránit vchod do ramady. Mělinabité karabiny a chystali se vypálit do prvé řady aguar, když tu Thalkáv sklonilhlavně jejich zbraní.

“Co chce Thalkáv?“zeptal se Robert.

“Nechce, abychom stříleli!“odvětil Glenarvan.

“Proč?“

“Snad myslí, že není ještě vhodná chvíle!“

Ale Indián tak nejednal z tohoto důvodu, nýbrž z důvodu mnohem vážnějšího,který Glenarvan pochopil, když Thalkáv pozvedl svůj růžek na prach, obrátil jeja ukázal, že je téměř prázdný.

“Co tedy?“řekl Robert.

“Co! Musíme šetřit střelivem. Dnešní lov nám přišel draho a máme velmi máloolova i prachu. Zbývá nám jenom dvacet ran!“

Chlapec neodpověděl.

“Bojíš se, Roberte?“

“Ne,“my lorde.

“To je dobře, hochu!“

V tom okamžiku třeskl nový výstřel. Thalkáv skolil jednoho příliš odvážnéhonepřítele. Vlci, kteří se blížili v sevřených řadách, ucouvli a seskupili se sto kroků

,od ohrady.

Vzápětí zaujal Glenarvan na Indiánův pokyn jeho místo. Thalkáv rychle posbíral stelivo, trávu a prostě všechny hořlavé látky v ramadě, nakupil je u vchodua hodil mezi ně jeden žhavý uhlík. Po chvíli zaplápolala na temném pozadí nebezáclona plamenů a v jejích trhlinách se objevila pláň prudce ozářená míhavýmizáblesky ohně. Glenarvan mohl teď odhadnout, jak nesčetné je množství zvířat,proti nimž se měli bránit. Nikdo z nich ještě neviděl tolik vlků pohromadě, tak rozzuřených hladem. Ohnivá závora, kterou proti nim nyní vztyčil Thalkáv, ještězdvojnásobila jejich zuřivost. Chtě nechtě musili se vlci zastavit. Přesto se někteříz nich přiblížili až k plamenům a popálili si tlapy.

Čas od času bylo třeba nového výstřelu, aby se vyjící smečka zastavila. Zahodinu leželo v trávě patnáct mrtvol.

Obležení nebyli nyní už v tak nebezpečném postavení; pokud měli střelivoa pokud se u vchodu do ramady zdvíhala ohnivá závora, nemusili se bát vpádu. Co alepotom, co počít, až všechny tyto prostředky, jimiž odráželi smečku vlků, dojdou?

Glenarvan pohlédl na Roberta a cítil, jak se mu svírá srdce. Na sebe úplnězapomněl a myslil jenom na toto dítě, které projevovalo takovou odvahu; neobyčejnou na jeho věk. Robert byl bledý, ale nespouštěl ruku ze zbraně a pevně čekal na

útok rozdrážděných vlků.

Glenarvan však mezitím chladnokrevně zvážil situaci a rozhodl se s ní skoncovat.

Za hodinu, řekl si, nebudeme mít ani, prach, ani olovo, ani oheň. Nesmíme tedyčekat s rozhodnutím až do té doby.

Obrátil se na Thalkáva, a sbíraje v paměti těch několik španělských slov, kteráznal, rozpředl s Indiánem rozmluvu, častokrát přerušovanou výstřely.

Oba muži se dorozumívali jenom s velkou námahou. Glenarvan naštěstí znalzvyky rudých vlků. Jinak by byl sotva dokázal pochopit slova a posunky Patagoncovy.

Přesto uplynulo čtvrt hodiny, než mohl Robertovi přeložit Thalkávovu odpověď. Glenarvan se totiž Indiána tázal, co soudí o jejich téměř beznadějnémpostavení.

“A co odpověděl?“zeptal se Robert Grant.

“Řekl, že za každou cenu se musíme udržet do svítání. Auara vychází jenomv noci a ráno se vrací zase do brlohu. Je to noční vlk, zbabělé zvíře, které se bojídenního světla, čtyřnohá sova.“

“Budeme se tedy bránit až do svítání!“

“Ano, chlapče a to nožem až to nebude možné puškou.

Thalkáv už jim byl příkladem, a když se jeden vlk přiblížil až k plamenům,dlouhá Patagoncova ruka, ozbrojená nožem, napřáhla se přes plameny a vynořilase zpět zbrocená krví.

Mezitím již začínaly chybět obranné prostředky. Kolem druhé hodiny ranníhodil Thalkáv do ohně poslední náruč paliva a obleženým zbývalo už jenom pět ran.

Glenarvan se kolem sebe bolestně rozhlížel.

Pomyslil na hocha, který tu s ním byl, na své druhy, na všechny své nejbližší.

Robert nic neříkal. Snad se jeho dúvěřivé mysli nezdálo nebezpečí tak hrozivé.

Glenarvan však myslil na nebezpečí místo něho a představoval si, jak strašlivýa nyní nevyhnutelný konec je čeká: být roztrhán zaživa! Nemohl již ovládnoutsvé pohnutí. Přitáhl hocha k sobě, přivinul jej k srdci a přitiskl mu rty na čelo,zatímco z očí mu bezděčně vytryskly slzy.

Robert se na něho podíval s úsměvem.

“Já se nebojím!“řekl.

“Ne, chlapče, ne,“odpověděl Glenarvan, “a máš pravdu. Za dvě hodiny serozední a my budeme zachráněni! -, Výborně, Thalkáve, výborně, můj statečný

Patagonče!“zvolal ve chvíli, kdy Indián zabil pažbou dvě velká zvířata, která sesnažila přeskočit planoucí závoru.

Avšak v té chvíli spatřil ve slábnoucí záři ohně smečku aguar, která postupovalav sevřených řadách na ramadu.

Blížilo se rozuzlení tohoto krvavého dramatu. Oheň pozvolna dohasínal, protožedošlo palivo. Plamen byl stále nižší. Pláň, až dosud osvětlená, nořila se opět do tmya ve tmě se znovu objevovaly světélkující oči rudých vlků. Ještě několik minuta celá horda se vřítí do ohrady.

Thalkáv naposledy vypálil z karabiny, skolil dalšího nepřítele, a protože mudošlo střelivo, zkřížil paže na prsou. Sklonil hlavu. Zdálo se, že mlčky přemýšlí.

Hledal nějaký smělý, nemožný, nesmyslný prostředek. jak zahnat lítou smečku?

Glenarvan se ho neodvažoval ptát.

Tu však změnili vlci své útočné seskupení. Zdálo se, že se vzdalují, a jejich vytí,dosud tak ohlušující, náhle ustalo. Na pláni se rozhostilo ponuré ticho.

“Odcházejí!“řekl Robert.

“Snad,“odpověděl Glenarvan, který pozorně naslouchal zvukům zvenčí.

Thalkáv, který uhodl jeho myšlenky, zavrtěl hlavou. Věděl dobře, žedravci nikdy neopustí jistou kořist, dokud je den nezažene do jejich temnýchděr.

Nepřítel však zcela zřejmě změnil taktiku.

Už se nepokoušel prorazit vchodem ramady, ale jeho nové útoky měly nebezpečí ještě zvětšit. Agrrary se vzdaly pokusú proniknout vchodem, který byl tak

úporně bráněn železem a ohněm, obešly ramadu a společným náporem se ji snažilyztéci z druhé strany.

Obležení záhy uslyšeli, jak se jejich drápy zadírají do poloshnilého dřeva.

Mezi rozviklanými kůly se již objevovaly jejich silné tlapy a zkrvavené tlamy.

Poplašení koně přetrhli oprátky a v šílené hrůze běhali kolem ohrady.

Glenarvan uchopil chlapce do náruče, aby jej bránil až do poslední chvíle.

Snad pomýšlel i na nějaký nemožný útěk, snad se chtěl vrhnout ven, když jehozrak padl na Indiána.

Thalkáv chvíli přecházel kolem ramady jako divoká šelma, pak náhle přistoupil k svému koni, kterýse chvěl netrpělivostí, a začal ho pečlivě sedlat, neopomenuv jediný řemínek ani jedinou přezku. Zdálo se, že se již nestará o vytí,které ještě zesílilo. Glenarvan ho pozoroval s krajním úděsem.

“Opouští nás!“zvolal, vida, jak Thalkáv uchopil uzdu jako jezdec, který sechce vyšvihnout do sedla.

“To on neudělá!“

Opravdu, Indián se chystal nikoliv opustit, ale zachránit své přátele vlastní obětí.

Thauka byl připraven. Hryzal udidla, vzpínal se, jeho ušlechtile planoucí očise leskly. Porozuměl svému pánovi.

Ve chvíli, kdy se Indián chytil hřívy svého koně, uchopil Glenarvan třesoucí serukou jeho paži.

“Odjíždíš?“řekl a ukázal na pláň nyní volnou.

“Ano,“řekl Indián, který porozuměl posunku svého druha.

Pak dodal několik španělských slov, jež znamenala:

“Thauka! Dobrý kůň! Rychlý! Vlci poběží za ním.“

“Ach! Thalkáve!“zvolal Glenarvan

“Rychle, rychle!“odpověděl Indián, zatímco Glenarvan chvějícím se hlasemvysvětloval Robertovi:

-, “Roberte, chlapče, slyšíš? Chce se pro nás obětovat! Chce vyrazit do pampya strhnout krvelačnost vlků na sebe!“

“Příteli Thalkáve, odpověděl Robert a vrhl se Patagonci k nohám, “příteli

Thalkáve, neopouštěj nás!“

“Ne, řekl Glenarvan, “neopustí nás.

A obrátil se k Indiánovi.

“Odjeďme společně, navrhl a ukázal na zděšené koně tisknoucí se ke kůlům.

“Ne.“odporoval Indián, jemuž byl jasný smysl těchto slov. “Špatná zvířata.

Bázlivá. Thauka dobrý kůň.“

“Tak dobrá!“řekl Glenarvan. “Thalkáv tě neopustí, Roberte! Ukázal mi, comám dělat! Pojedu já! On zůstane s tebou.“

Pak uchopil Thauku za uzdu a dodal:

“Já pojedu!“

“Ne, odpověděl klidně Patagonec.

“Já pojedu, povídám,“zvolal Glenarvan a vytrhl mu uzdu z rukou. “Já! Zachraň toho chlapce! Svěřuji ti ho, Thalkáve!“

Glenarvan v rozčilení splétal slova anglická se španělskými. Co však záleželona jazyku! Za takových strašlivých okamžiků říká posunek vše a lidé se rychledorozumívají.

Ale Thalkáv odporoval. Spor se protahoval a nebezpečí vzrůstalo každou vteřinou. Ohlodané kůly již povolovaly pod vlčími tesáky a drápy.

Ani Glenarvan, ani Thalkáv nechtěli zřejmě ustoupit. Indián odvedl Glenarvana ke vchodu do ohrady a ukazoval mu, že na pláni není jediný vlk. Svým plamenným jazykem mu vysvětloval, že se nesmí ztrácet ani okamžik, že nezdaří-li semanévr, budou ve větším nebezpečí ti, kteří zůstanou v ohradě, že konečně jenomon zná Thauku natolik, aby mohl využít jeho lehkosti a rychlosti pro společnouzáchranu. Glenarvan však zarputile trval na svém úmyslu obětovat se, když bylnáhle prudce sražen stranou. Thauka se vzepjal. Vztyčil se na zadních nohou a skokem se přenesl jako splašený přes ohnivou závoru a kupu mrtvol, zatímco dětskýhlas volal:

“Thauka nás zachrání, my lorde.“

A Glenarvan s Thalkávem neměli takřka ani čas postřehnout Roberta; který sedržel Thauky za hřívu a mizel s ním ve tmě.

“Roberte, nešťastníče zvolal Glenarvan.

Ale jeho slova nemohl slyšet ani sám Indián. Rozlehlo se děsné vytí. Rudí vlcise vrhli za koněm a závratnou rychlostí prchali k západu.

Thalkáv a Glenarvan vyběhli z ramady. Pláň již byla opět zcela klidná a onistěží viděli, jak se v dálce v noční tmě vlní pohybující se čára.

Glenarvan klesl zoufale, zdrceně na zem a sepjal ruce. Hleděl na Thalkáva.

Indián se usmíval klidně jako vždy.

“Thauka dobrý kůň! Statečný chlapec! Zachrání se!“opakoval a pokyvovalhlavou.

“A když spadne?“řekl Glenarvan.

“Nespadne!“

Přes Thalkávovo ubezpečení strávil lord zbytek noci v hrozných úzkostech. Chtělse rozjet za Robertem a hledat jej, ale Indián ho zadržel. Vysvětlil mu, že koně by honemohli dostihnout, že Thauka jistě nechal nepřátele daleko za sebou, že by ho nemohli ve tmě najít a že je nutno vyčkat svítání, aby se pak mohli vydat za Robertem.

Ve čtyři hodiny ráno se začalo rozednívat. Husté mlhy na obzoru se záhyzbarvily bledou září. Po pláni se prostřela jiskřivá rosa a vysoké trávy se zachvělyv jitřním vánku.

Nadešel čas k odjezdu.

“Vzhůru,“řekl Indián.

Glenarvan neodpověděl, ale vyšvihl se naRobertova koně.Vzápětí cválalioba jezdci k západu a vraceli se tak po přímé čáře, z níž se jejich druhové neměliodchýlit.

Hodinu tak ujížděli závratnou rychlostí, vyhlíželi Roberta a na každém krokutrnuli, nespatří-li na zemi jeho zkrvavenou mrtvolu. Glenarvan drásal boky svéhokoně ostruhami. Konečně zaslechli střelbu z pušky, pravidelně se opakující výstřelysignálú.

“To jsou oni,“zvolal Glenarvan.

Thalkáv i on pobídli koně k ještě rychlejšímu běhu a za několik okamžikůdorazili k Paganelovu oddílu. Z Glenarvanova hrdla se vydral výkřik. Byl s nimi

Robert, živ a zdráv, na nádherném Thaukovi, který při spatření svého pána radostně ržál.

“Mé dítě, mé dítě zvolal Glenarvan s nevýslovnou láskou.

A Robert i on seskočili na zem a vrhli se jeden druhému do náruče. Statečnéhosyna kapitána Granta pak přitiskl na svou hruď také indián.

“Žije! Žije!“vykřikl Glenarvan.

“Ano,odpověděl Robert, “a díky Thaukovi

Indián nečekal na tato uznalá slova díků jeho koni a už s ním hovořil a objímalho, jako kdyby v žilách ušlechtilého zvířete proudila lidská krev.

Potom se obrátil k Paganelovi a ukázal na Roberta:

“Hrdina!“

A dodal metaforu, jíž se v indiánském jazyku označuje odvaha:

“Ostruhy se mu nezachvěly.“

Glenarvan zatím znovu objal Roberta a tázal se ho:

“Proč si, chlapče nenechal na Thalkavovi nebo na mnětento poslední pokus o tvou záchranu?“

“Mylorde,“odpověděl chlapec hlasem plným vděčnosti, “což to nebyla mojepovinnost, abych se obětoval? Thalkáv mi už zachránil život! A vy, vy jej zachránítemému otci.

KAPITOLA DVACÁTÁ

ARGENTINSKÉ PLÁNĚ

Když pominula první radost ze shledání, uvědomili si Paganel, Austin, Wilsona Mulrady, tedy všichni, kteří zůstali vzadu, vyjma snad Mac Nabbse, že umírajížízní. Naštěstí tekla Guamini nedaleko. Vydali se proto znovu na cestu a v sedmhodin ráno dojel celý oddíl k ramadě. Podle množství vlčích mrtvol, ležících předjejím vchodem, bylo snadné posoudit, jak prudký byl útok a jak pevná obrana.

Zanedlouho usedli cestovatelé, dostatečně osvěžení vodou, v ohradě ramady k báječné snídani. Řízky z nandua byly prohlášeny za znamenité a pásovec upečený vevlastním krunýři za neobyčejnou pochoutku.

“Jíst takovéhle jídlo střídmě,“řekl Paganel, “to by byla pustá nevděčnost. Tose musí jíst nestřídmě.“

A on nestřídmě jedl, ale špatně mu nebylo, snad proto, že pil průzračnou voduz Guamini, jež prý velmi podporuje zažívání.

Poněvadž Glenarvan nechtěl opakovat Hannibalovu chybu a nechtěl zbytečněprodlévat u Capuy, dal v deset hodin znamení k odjezdu. Naplnili kožené měchyvodou a vyrazili. Koně byli dokonale občerstveni, plni ohně, a tak skoro stáleujížděli lehkým cvalem. Vlhčí krajina byla nyní také úrodnější, avšak stále opuštěná.

Žádná příhoda se neudála ani 2. á 3. listopadu, kdy se cestovatelé, unavení již dlouhoucestou, utábořili na pomezí pamp, na hranicích provincie Buenos Aires. Talcahuanskou zátoku opustili 14. října, takže za tři neděle šťastně urazili sto padesát mil, tedytéměř dvě třeťiny cesty.

Příštího dne dopoledne překročili pomyslnou hranici, která dělí argentinsképláně od pampských území. Thalkáv doufal, že se tam setkají s kaziky, v jejichžrukou byli podle jeho přesvědčení Harry Grant a jeho dva druhové v otroctví.

Ze čtrnácti provincií, které tvoří Argentinskou republiku, je provincie Buenos

Aires největší a nejvíce obydlená. Její hranice sousedí s jižními indiánskými územímimezi šedesátým čtvrtým a šedesátým pátým stupněm. Půda provincie je neobyčejně úrodná. Tato pláň, porostlá travinami a stromovitými luskovými rostlinami,má neobyčejně zdravé podnebí a její téměř dokónalá rovina se prostírá až k úpatípohoří Tandil a Tapalque.

Od té doby, co opustili Guamini, zjišťovali cestovatelé s velkým uspokojením,že teplota se pozoruhodně zlepšila. V průměru nepřekračovala sedmnáct stupňů,což bylo důsledkem silných a chladných patagonských větrů, jež tady bez ustání

Hannibal -, kartaginský vojevůdce. R. 207 př. n. l. pronikl až ke Capui nedaleko Říma. Protože všaknedostal z Kartaga posilu, neodvážil se pokračovat v dalším tažení a posléze se musel vrátit do Afriky, neboťtam byla mezitím jeho vlast ohrožena římskými vojsky.vzdouvají atmosférické vlny. Zvířata a lidé, kteří přestáli taková vedra a sucha,nemohli si na nic stěžovat. Dychtivě a směle ujížděli vpřed. Ale přes to, co říkal

Thalkáv, bylo patrno, že kraj je zcela nezalidněný, nebo správněji řečeno vylidněný.

Čára vedoucí k východu přetínala malá jezírka, někdy se sladkou, jindy seslanou vodou. Na březích a ve skrytu houštin poskakovali hbití střízlíci a zpívalijásaví skřivánci, doprovázeni “tangarami“, jež mohly soupeřit svou pestrostís jiskřivými kolibříky. Tito hezcí ptáci vesele poletovali a nic si nevšímali špačků,kteří si tu ve svých červených náramenících a náprsenkách po vojensku vyšlapovali na březích. V trnitých křovinách se houpalo jako nějaká houpací síť visutéhnízdo ptáků “annubis“a na březích jezírek si vykračovali v pravidelných hejnechnádherní plameňáci, rozvírajíce proti větru svá křídla ohnivých barev. Bylo vidětjejich hnízda ve tvaru komolých kuželů, vysoká jednu stopu a seskupená po tisícíchdo celých městeček. Plameňáci se nijak nedávali rušit příchodem cestovatelů a to se

Paganelovi nelíbilo.

“Hm!“prohodil major.

“A protože se mi naskytla příležitost, využiji toho.“

“Beze všeho, Paganele!“

“Pojďte se mnou, majore! Pojď také, Roberte! Potřebuji svědky.“

A Paganel nechal své druhy pokračovat v cestě a sám spolu s Robertem Grantena s majorem zamířil ke skupině phenicopterů.

Když dojel na dostřel, vypálil do vzduchu. Nechtěl zbytečně prolévat krevtěchto ptáků. Plameňáci vzlétli do jednoho a Paganel je bez prodlení začal dalekohledem pilně sledovat.

“Viděl jste, jak letěli?“řekl majorovi, když hejno odlétlo.

“Ovšemže,“odpověděl Mac Nabbs, “a pokud člověk nebyl slepý, musil je vidět.“

“Nezdálo se vám, že se při letu podobají opeřeným šípům?“

“Ani v nejmenším.“

“Vůbec ne,“dodal Robert.

“Já to věděl!“pokračoval učenec spokojeně. “To ovšem nevadilo nejvypínavějšímu ze skromných lidí, mému slovutnému krajanovi Chateaubriandovi’), abyve svých spisech tak nepřesně nepřirovnal plameňáky k šípům! Vidíš to, Roberte,přirovnání je ta nejošemetnější řečnická ozdoba, jakou znám. Střez se před nímcelý život a užívej ho jenom v nejnutnějším případě!“

“Jste tedy spokojen se svým pokusem?“zeptal se major.

“Ohromně.“

“Já také, ale pobídněte koně, protože váš slovutný Chateaubriand nás zdrželo celou míli.“

Když Paganel dojel ke svým druhům, zastihl Glenarvana v živé rozmluvěs Indiánem, ale lord mu zřejmě nerozuměl. Thálkáv se často zastavoval, rozhlíželse krajem a jeho obličej vyjadřoval dosti velký údiv.

Protože Glenarvan neměl vedle sebe svého obvyklého tlumočníka, pokoušel se,avšak marně, získat od Indiána vysvětlení. Když spatřil učence, volal na něho z dálky:

“Pojeďte přece, Paganele, nemůžeme se nějak s Thalkávem dorozumět!“

Paganel několik minut rozmlouval s Patagoncem a pak Glenarvanovi řekl:

“Thalkáv se podivuje skutečně zvláštnímu jevu.“

“Jakému?“

“Že nenacházíme ani Indiány, ani stopy po Indiánech, přestože obvykle projíždějí tyto pláně křížem krážem a buď ženou před sebou dobytek ukradený v estanciích,anebo zajíždějí až do And, kde prodávají své koberce a pletené kožené biče.“

“A jak odůvodňuje Thalkáv tuto pustotu?“

Chateaubriand (1768-1848) -, známý francouzský spisovatel.

“Podivuje se tomu a to je vše:“

A jaké Indiány hodlal nalézt v této části pamp?“

“Právě ty, v jejichž rukou byli cizozemští zajatci, domorodce, jimž velí kazikovéura, Katriel a Janketrýz.“

“Co je to za lidi?“

“Náčelníci tlup, které byly před třiceti lety všemocné, dokud nebyly zahnány.

Od té doby se podrobily natolik, nakolik se Indián může podrobit, a potulují se po pampách právě tak, jako po provincii Buenos Aires: Je mi tedy divnéprávě tak jako Thalkávovi, že nenacházíme jejich stopy v kraji, kde obvykle provozujílupičské řemeslo salteadorů.“

“Co však máme dělat?“otázal se Glenarvan.

“Hned se to dovím,“odpověděl Paganel.

A po několikaminutovém rozhovoru s Thalkávem řekl:

“Jeho rada se mi zdá velmi moudrá. Máme pokračovat v jízdě na východ aždo tvrze Nezávislosti. Tvrz leží na cestě a tam dostaneme zprávy o kapitánu Grantovinebo se aspoň dovíme, co se stalo s Indiány z argentinských plání.“

“Je ta tvrz Nezávislosti daleko?“zeptal se Glenarvan.

“Ne, leží v pohoří Tandil, šedesát mil odtud.“

“A kdy tam dorazíme?..“

“Pozítří večer.“

Glenarvana tato nepříjemnost rozladila. Nejméňě ze všeho by byl čekal, žev pampách nenaleznou Indiány. Obvykle jich tam je víc než dost. Musilo je tedyvypudit něco mimořádného. Nejvážnější na tom bylo, že byl-li Harry Grant zajatcemjednoho z těchto kmenů, naskýtala se otázka, zda byl odvlečen na jih-nebo na sever.

Tato nejistota Glenarvana neustále zneklidňovala. Chtěl zůstat stůj co stůj na kapitánově stopě. Nejlépe však bylo řídit se Thalkávovou radou a dojet do městečka

Tandil. Tam snad budou moci aspoň s někým mluvit.

Kolem čtvrté hodiny zpozorovali na obzoru pahorek, který mohl být v takovérovině považován za horu. Byla to Sierra Tapalque a na jejím úpatí se cestovatelété noci utábořili.

Příštího dne se bez obtíží dostali přes Tapalque. Ubírali se zvlněným a mírněklesajícím písčitým terénem. Takové hory nebyly ničím pro lidi, kteří překročili

“andské pohoří, a koně téměř ani nezmírnili své tempo. V poledne minuli opuštěnoutapalqueskou pevnost, první to článek řetězu pevnůstek táhnoucích se na jižnímpomezí jako hráz proti loupeživým domorodcům. Ale po Indiánech nebylo stopya Thalkávův údiv ještě vzrostl. Kolem poledne se však přece jen před nimi objevilitři dobře ozbrojení jezdci na statných koních a chvíli pozorovali malý oddíl. Ale nenechali jej přijet blíže a uprchli s neuvěřitelnou rychlostí. Glenarvan zuřil.

“Gaučové,“řekl Patagonec a označil tedy tyto domorodce jménem, které vyvolalo mezi majorem a Paganelem rozepři.

“Vida, Gaučové, odpověděl Mac Nabbs. “Nu, Paganele dnes nefouká severnívítr, co o těch darebech soudíte?“

“Že vypadají na pořádné bandity,“odpověděl Paganel.

“A co jsou ve skutečnosti, milý učenče.“

“To už je skoro totéž, milý majore!“

Paganelovo přiznání vyvolalo všeobecný smích, který však dnes učence nijaknerozladil.

Zatím oddíl postupoval podle Thalkávova příkazu v sevřené skupině. Přestožezemě byla opuštěná, bylo lépe předejít překvapení. Ale veškerá opatrnost byla zbytečná a téhož večera tábořila družina ve veliké opuštěné tolderii, kde kazik Katrielobvykle shromažďoval své domorodé tlupy. Patagonec prozkoumal okolí, a protoženenašel čerstvé stopy, usoudil, že tolderia nebyla už dlouho obývána.

Příštího dne jeli Glenarvan a jeho druhové opět plání a spatřili první

“estancie“) ležící u pohoří Tandil. Thalkáv však rozhodl, aby se v nich nezdržovalia jeli přímo do tvrze Nezávislosti, kde chtěl získat zprávy a především se dovědět,proč je tento kraj opuštěn.

Nyní se opět objevily stromy, které byly celou cestu z Kordiller tak vzácnéa které zde byly většinou vysázeny až po příchodu Evropanů na americký kontinent. Byly zde zederachy, broskvoně, topoly, vrby, akácie, které se samy rychlea velice dobře ujímaly. Obyčejně rostly kolem “corralů“, rozlehlých ohrad pro dobytek, obehnaných kúly. Tam se pásly na žír tisíce volů, ovcí, krav a koňú. Zvířata měla do kůže vypálené značky svých majitelů a hlídali je velcí, ostražití a početní psi..

Poněkud solná půda, která se táhne v podhúří, znamenitě stádům svědčía rodí vydatné krmivo. Proto se tu s takovou oblibou zřizují estancie, vedenéjedním správcem a jedním dozorcem, který má k ruce čtyři peóny na tisíc kusůdobytka.

Tito lidé žijí životem velkých biblických pastýřů. Jejich stáda jsou právě takpočetná a nadpočetnější než stáda, jež zaplňovala roviny Mezopotámie.

Paganel měl také příležitost upozornit na zajímavé zrcadlení, zjev na těchtorovinatých pláních zcela běžný; estancie se z dálky podobaly velkým ostrovům,neboť se zdálo, že topoly a vrby kolem nich se zrcadlí v průzračné vodě, jež ustupujepřed kročejemi cestovatelú. Přelud byl tak dokonalý, že si na něj oko nemohlopřivyknout.

6. listopadu minula družina několik estancií a také jedno nebo dvě “saladera“.

To jsou místa, kde se dobytek, vykrmený na šťavnatých pastvinách, poráží. V saladeru, to jest v solírně, se solí maso, jak naznačuje už sám název. Tyto odpornépráce počínají koncem jara. Saladerové zajíždějí pro dobytek do corralů. Chytají jej do lasa, kterým mistrně vládnou, a zahánějí do saladera. Tam jsou voli,býci, krávy i ovce poráženi po stovkách a pak stahováni a čtvrceni. Býci se všakvždy nenechají porazit bez odporu. Tehdy se řezník změní v toreadora: provádítoto nebezpečné povolání velmi obratně a nutno dodat, že i s nevídanou krutostí.

Na argentinská jatka je zkrátka nechutná podívaná. Celé okolí salader je přímoodpuzující. Ze strašlivých ohrad pronikají do vzduchu spolu s hnilobnými výpary divoké výkřiky jatečníků, příšerné vytí psů a táhlé nářky dokonávajícíchzvířat, zatímco velcí argentinští supové “urubus“a “auras“se po tisících slétajíaž ze vzdálenosti dvaceti mil a rvou jatečníkům z rukou ještě se chvějící vnitřnostijejich obětí.

V té době však byla saladera tichá, pokojná a neobydlená. Ještě nenadešel časobrovských porážek.

Thalkáv přidával do kroku. Chtěl ještě téhož večera dorazit do tvrze Nezávislosti. Koně, pobízeni svými jezdci a strženi Thaukovým příkladem, letěli vysokou trávou. Cestovatelé spatřili několik statků, které měly v palisádách střílny

Slovem estancia se označují velké chovatelské stanice dobytka v argentinských pláních. (Pozn. aut.)a kol dokola hluboké příkopy, kdežto na hlavní budově byla terasa, ze které mělijejí vojensky vycvičení obyvatelé střelbou z pušek odrážet pampské lupiče. V některém tom statku by byl možná Glenarvan získal potřebné zprávy, ale nejjistějšíbylo zajet přímo do Tandilu. Nezastavovali se tedy. Přebrodili řeku Hueso a několik mil dále Chapaleofu. Zanedlouho se pod nohama koní prostřel travnatý svahprvních výběžků Tandilu a o hodinu později se před družinou objevilo v úzké kotliněměstečko, nad nímž se vypínaly zubaté zdi tvrze Nezávislosti.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

TVRZ NEZÁVISLOSTI

Pohoří Tandil se tyčí do výše tisíc stop nad mořem. Je to prahorní horstvo,tedy starší než všechno tvorstvo, což znamená, že složení a tvary Tandilu se pozvolnautvářely pod vlivem vnitrozemského žáru. Pohoří je sled polokruhovitých rulových pahorků porostlých trávou. Tandilský okres, který se jmenuje podle těchtohor, zaujímá celý jih provincie Buenos Aires a je ohraničován rozvodím, které vysílák severu řeky pramenící na svazích Tandilu.

Okres má asi čtyři tisíce obyvatel a jeho střediskem je městečko Tandil, ležícína úpatí severních hřebenů horstva a chráněné tvrzí Nezávislosti. Jeho poloha nabřezích důležité říčky Chapaleofú je dosti příhodná. Je zvláštní svérázností tétovesnice -, a Paganel to přirozeně věděl -, že je obydlena francouzskými Baskya italskými přistěhovalci. Francie totiž založila první cizozemské osady v dolníčásti La Platy. V roce 1838 zde vystavěl Francouz Parchappe tvrz Nezávislosti,aby chránila kraj proti neustálým nájezdům Indiánů. V tomto díle mu pomáhalučenec prvého řádu Alcide d,Orbigny, který nejlépe poznal, prozkoumal a popsalvšechny jižní kraje Jižní Ameriky.

Městečko Tandil je dosti důležitý bod. V “galerách“, velkých vozech taženýchvoly, které se výborně hodí pro cestování těmito pláněmi, lze dorazit za dvanáctdní do Buenos Aires. Proto je zde dosti čilý obchod. Městečko posílá do města dobytek z estancií, solené maso ze salader a velmi hledané výrobky indiánských domáckých dělníků, jako bavlněné látky, vlněná sukna, vzácné pletené výrobky z kůže atd.

A tak jsou v Tandilu kromě několika výstavných domů také školy, kde se zdejšíobyvatelé vzdělávají.

Paganel nezapomněl na žádnou z těchto podrobností a dodal, že v městečku

Tandil jistě získají nějaké zprávy, nehledě k tomu, že tvrz je stále obsazena oddílemnárodního vojska. Glenarvan tedy sjednal ustájení koní ve stájích jedné napohledslušně vypadající “fondy“, jak se zde říká zájezdním dvorům. Potom se Paganel,major, Robert a on, vedeni Thalkávem, vydali do tvrze. Po několikaminutovémvýstupu horským sedlem došli k bráně, dosti špatně střežené argentinskou stráží.

Prošli hladce, což svědčilo o velké nedbalosti nebo o naprosté bezpečnosti.

Několik vojáků cvičilo na dvoře tvrze. Nejstaršímu z těchto vojáků bylo dvacetlet a nejmladšímu sotva sedm. Byl to vlastně tucet chlapců a jinochů. Vedli si celkemzdatně. Jejich uniformou byla pruhovaná košile, stažená v pase koženým opaskem; po nějakých kalhotách nebo skotské sukni ani památky. Při tak mírné teplotěbyl ovšem lehký oděv vhodný. Paganela zprvu napadlo, že vláda na vojenskouparádu mnoho nedoplácí. Každý z těch klučinů měl zadovku a šavli, přičemž promalé byla šavle příliš dlouhá a puška příliš těžká. Všichni byli v obličeji opálenía vypadali jako bratři. Také velitel se jim podobal. Patrně to bylo, a to se pozdějipotvrdilo, dvanáct bratrů, kteří cvičili pod velením bratra třináctého.

Paganela to nijak neudivilo. Znal argentinskou statistiku a věděl, že v krajipřipadá na jednu rodinu průměrně přes devět dětí. Silně ho však překvapilo, žetito mladí vojáci cvičili podle francouzského předpisu a naprosto dokonale ovládalivšech dvanáct základních dob při nabíjení. Dokonce i povely cvičitelovy byly častoudíleny v mateřském jazyku učeného zeměpisce.

“Tohle je mi zvláštní,“řekl.

Avšak Glenarvan nepřišel na tvrz Nezávislosti proto, aby pozoroval cvičenínějakých kloučků, ani proto, aby se staral o jejich národnost a původ. Nedopřáltedy Paganelovi čas, aby se tomu dále podivoval, a požádal ho, aby se dotázalna velitele posádky. Paganel se podvolil a jeden z argentinských vojáků zašel dodomku, který sloužil za kasárna.

Za několik okamžiků se objevil sám velitel. Byl to padesátiletý statný mužvojenského vzhledu, s mohutnými kníry, s vystouplými lícními kostmi, s prošedivělými vlasy a s velitelským pohledem, pokud se to dalo posoudit skrze oblakadýmu, linoucí se z jeho dýmčičky. Jeho chůze Paganelovi silně připomínala svéráznépostavy starých francouzských poddůstojníků.

Thalkáv oslovil velitele a představil mu lorda Glenarvana i jeho druhy. Zařeči se velitel bez ustání upřeně díval na Paganela, a to s takovou vytrvalostí, žeto bylo až trapné. Paganel nevěděl, co voják zamýšlí, a chtěl se ho otázat, když tuho velitel tvrze bez okolků uchopil za ruku a řekl zeměpiscovým rodným jazykem:

“Francouz?“

“Ano, Francouz,“odpověděl Paganel.

“A to mám radost! Buďte vítán, srdečně vítán! Jsem také Francouz,“řeklvelitel a mocně potřásl učencovou pravicí.

“Váš krajan?“otázal se major Paganela.

“Samozřejmě!“odpověděl učenec s jistou hrdostí. “S našimi krajany se člověksetká ve všech pěti světadílech.“

A když po jisté námaze vymanil ruku ze živého svěráku, který mu ji drtil,rozpředl se statným velitelem rozhovor. Glenarvan by byl rád prohodil něco, co bysouviselo s jeho záležitostí, ale voják vyprávěl svůj příběh a nepatřil k lidem, kteříby se dali zastavit. Bylo zřejmé, že tento dobrý muž opustil Francii už dávno, neboťsvou mateřštinu zčásti pozapomněl, a i když ještě znal jednotlivá slova, jejichskladbu již neovládal. Mluvil téměř tak jako černoši z francouzských kolonií.

A skutečně, jeho návštěvníci se zakrátko dověděli, že velitel tvrze Nezávislostibyl francouzský seržant a jeden z Parchappových druhů.

Tvrz od jejího založení v roce 1828 neopustil a nyní byl se souhlasem argentinské vlády jejím velitelem. Byl to padesátiletý Bask a jmenoval se Manuel Ipharaguerre. Jak je vidět, dovedl se uplatnit, i když nebyl Španěl. Za rok po svémpříchodu do země přijal seržant Manuel argentinské státní občanství, vstoupildo argentinské armády a oženil se s hodnou Indiánkou, jež v této chvíli právěkojila statná dvojčata. Samozřejmě dva chlapce, protože počestná seržantovadružka by se neodvážila povít mu dcery. Manuel uznával výhradně vojenský stava pevně doufal, že s postupem času a s pomocí boží dá republice celou setninu mladých vojáků.

“Viděli jste?“říkal. “Báječní! Dobří vojáci. José! Juan! Miquele! Pepe! Pepe,sedm let! Už -, odkousnout patronu!“

Když Pepe uslyšel, že ho otec chválí, srazil malé patičky a s dokonalou elegancíprovedl k poctě zbraň.

“Ten to dotáhne daleko!“dodal seržant. “Jednou bude plukovníkem, ne-librigádním generálem!“

Seržant Manuel se nechával natolik unášet, že mu nebylo možno odporovat,ani pokud šlo o nadřazenost válečnického řemesla, ani pokud šlo o budoucnost jehobojovného potomstva. Byl šťasten, a jak pravil Goethe, nikdy není klamem to,co nás činí šťastnými.

Celý ten příběh vyprávěl k velkému Thalkávovu údivu dobrou čtvrt hodiny. Indián nedovedl pochopit, jak může z jedněch úst vyjít tolik slov.

Nikdo velitele nepřerušoval. Protože však každý seržant, a tedy i seržantfrancouzský, musí jednou umlknout, Manuel se posléze odmlčel, neopominuvpředtím pozvat hosty do svého příbytku. Naši přátelé se musili smířit s tím,že budou představeni paní Ipharaguerrové, která se jim zdála takovou “dobGoethe (1749-1832) -, velký německý básník světového významu, autor Fausta a mnoha jiných děl..rou duší“, pokud se ovšem tohoto starosvětského výrazu dá použít o Indiánce.

Potom, když byla uspokojena všechna seržantova přání, otázal se svých hostů,čemu vděčí za jejich návštěvu. Teď, anebo nikdy musili říci účel své návštěvy.

Paganel mu francouzsky vylíčil celou cestu pampami a nakonec se otázal,z jakého důvodu opustili Indiáni kraj.

“To, .. nikdo!. ..“odpověděl seržant, krče rameny. “Opravdu!. .. Nikdo!

My .. nic… málo platné!“

“Proč tedy?“

“Válka.“

“Válka?“

“Ano. Občanská válek. .

“Občanská válek?“odpověděl Paganel, který nevědomky začal mluvit “počernošsku“.’

“Ano, válka mezi Paraguayci a Buenos Aires,“odvětil seržant.

“A co je s ní?“

“Co je s ní! Všichni Indiáni na sever, za generálem Floresem. Loupeživí Indiáni,loupí.“

“A kazikové?“

“Kazikové s nimi.“

“Cože! Katriel?“

“Už ne Katriel.“

“A Kalfukura?“

“Žádný Kalfukura.“

“A Janketrýz?“

“Ani Janketrýz.“

Seržantovy odpovědi byly přeloženy Thalkávovi a ten přikyvoval souhlasněhlavou. Thalkáv tedy nevěděl nebo zapomněl, že občanská válka, která měla pozdějidonutit Brazílii k zásahu, téměř zničila obě části republiky. Indiáni mohou v těchtovnitřních bojích jenom získat, a proto nemohli zanedbat tak nádhernou příležitostk loupení. A seržant se nemýlil, když opuštěnost kraje odůvodňoval válkou, kterávzplanula na severu argentinských provincií.

Tato okolnost však zvrátila Glenarvanovy plány. Jeho záměry byly zmařeny.

Byl-li Harry Grant zajatcem těchto kaziků, byl s nimijistě odvlečen na severní hranice.

Kde, a jak ho potom hledat? Měli se pokusit o nebezpečné a téměř marné pátrání ažna severním pomezí pamp? Takové vážné rozhodnutí vyžadovalo důkladné projednání.

Zatím však bylo možno položit seržantovi ještě jednu důležitou otázku a na tupřipadl major, zatímco jeho druhové na sebe jenom mlčky pohlíželi.

“Slyšel seržant o tom, že do zajetí pampských kaziků padli nějací Evropané?“

Manuel okamžik přemýšlel jako člověk, který pátrá ve své paměti.

“Ano, -, řekl posléze.

“Oh!“pronesl Glenarvan, upíraje se k nové naději.

Paganel, Mac Nabbs, Robert i lord obklopili seržanta.

“Mluvte, mluvte,“naléhali a dychtivě na něho hleděli.

“Před několika lety,“odpověděl Manuel, “áno… tak… evropští zajatci…

Ale já nikdy neviděl…“

“Před několika lety,“odvětil Glenarvan, “mýlíte se… Datum ztroskotáníje přesné… Britannia zmizela v červnu 1862… Jsou to tedy jenom dvaroky.“

“To více, mylorde.“

“Vyloučeno!“zvolal Paganel.

“Je to tak! Tenkrát se narodil Pepe… Byli to dva muži.“

“Ne, tři řekl Glenarvan.

“Dva!“odpověděl seržant pevně.

“Dva?“otázal se Glenarvan překvapeně. “Dva Angličané?“

“To ne,“odvětil seržant. “Kdo mluví o Angličanech? Ne.. jeden Francouza jeden Ital.“

“Toho Itala zabili Pojučové?“zvolal Paganel.

“Ano! A potom jsem se dověděl… Francouz zachráněn.“

“Zachráněn!“zvolal Robert, přímo visící na rtech seržantových.

“Ano, zachráněn z rukou Indiánů,“odpověděl Manuel.

Všichni se teď zahleděli na učence, který se zoufale bil do čela.

“Teď už tomu rozumím!“řekl konečně. “Teď už je to jasné, tím se všechnovysvětluje!“

“Tak co je vlastně?“otázal se Glenarvan stejně znepokojeně jako nedočkavě.

“Přátelé,“odpověděl Paganel a vzal Roberta za ruce, “musíme se smířit s tímtovelkým zklamáním! Sledovali jsme falešnou stopu! Vůbec zde nejde o kapitána,ale o jednoho mého krajana, jehož druh, Marco Vazello, byl skutečně zavražděn

Pojuči, o Francouze, který několikrát doprovázel kruté Indiány až ke břehům

Colorada, šťastně se zachránil a vrátil se do Francie. V domnění, že sledujeme stopy

Harryho Granta, přišli jsme na stopy mladého Guinnarda.“

Paganelovo prohlášení bylo přijato hlubokým mlčením. Omyl byl očividný.

Podrobnosti uváděné seržantem, národnost zajatcova, zavraždění jeho druha, Francouzovo uniknutí z rukou Indiánů, to všechno se navlas shodovalo. Glenarvan zaraženě pohlížel na Thalkáva. Indián se tedy ujal slova:

“Nikdy jste neslyšel o třech anglických zajatcích?“otázal se francouzskéhoseržanta.

“Nikdy,“odpověděl Manuel… “To bychom se v Tandilu dověděli… Vědělbych o tom… Ne, nic takového…“

Po této jasné odpovědi neměl už Glenarvan na tvrzi Nezávislosti co hledat. On

M. A. Guinnard byl skutečně po tři roky zajatcem Pojučů, a to od roku 1856 do roku 1859. Neobyčejněstatečně snášel všechny ůtrapy, jimiž prošel, a podařilo se mu uniknout přes Andy průsmykem Upsallata. Vrátilse do Francie r.1861 a patří v Zeměpisné společnosti ke kolegům ctihodného Paganela. (Pozn. aut.)i jeho přátelé seržantovi poděkovali, rozloučili se s ním srdečným stiskem rukya odešli.

Glenarvan byl zoufalý. Všechny jeho naděje ztroskotaly. Robert kráčel vedleněho mlčky, se slzami v očích. Glenarvan nenacházel jediné slovo útěchy. Paganelsi pro sebe s hojnými posunky rozkládal. Major kráčel s pevně sevřenými rty. A pokudjde o Thalkáva, zdálo se, že jeho indiánského sebevědomí se dotklo, že sledovalfalešnou stopu. Nikdo mu však nehodlal vytýkat takový omluvitelný omyl..

Vrátili se do fondy.

Večeře byla smutná. Žádný z našich neohrožených a obětavých mužů zajisténelitoval všech těch zbytečně snášených útrap, všech těch marně podstoupenýchnebezpečí. Ale každý viděl, jak se v jediném okamžiku zhroutily všechny nadějena úspěch. Bylo vubec možno narazit na stopu kapitána Granta mezi pohořím

Tandil a mořem? Ne. Seržant Manuel by jistě věděl, kdyby byl na atlantskémpobřeží padl do rukou Indiánú nějaký zajatec. Taková událost by neunikla pozornosti domorodcú, kteří provozují obchod mezi Tandilem a Carmen, při ústířeky Rio Negro. V ždyť obchodníci na argentinských pláních vědí o všem a o všemsi také řeknou. Bylo možno rozhodnout se jenom jediným zpúsobem: vrátit sebezodkladně na Duncana, který je očekával u mysu Medano.

Paganel však požádal Glenarvana o listiny, jejichž výklad tak nešťastně zavedlpátrání výpravy na scestí. Znovu je pročítal se špatně skrývaným hněvem. Snažil sejim vyrvat nový výklad.

“Listiny jsou přece zcela jasné!“opakoval Glenarvan. “Mluví naprosto jednoznačně o kapitánově ztroskotání a o místě jeho zajetí!“

“Ale ne!“odpověděl zeměpisec, udeřiv pěstí do stolu. “Stokrát ne! Protože

Harry Grant není v pampách, není vúbec v Americe. A listiny nám musí říci, kde je,a taky nám to řeknou, nebo ať se nejmenuji Jacques Paganel!“

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

ZÁTOPA

Tvrz Nezávislosti dělí od břehů Atlantiku vzdálenost sto padesáti mil. Nedojde-li k nějakému nepředvídanému a jistě velmi nepravděpodobnému zdržení,múže Glenarvan dostihnout Duncana ve čtyřech dnech. Ale Glenarvan se nedovedl smířit s myšlenkou, že se vrátí na palubu bez kapitána Granta a že jeho pátráníztroskotá. Proto příštího dne ani nepomyslil na rozkaz k odjezdu. Úkolu se ujalmajor. Dal osedlat koně, doplnit zásoby a stanovil další cestu. Jeho přičiněnímsjížděla družina v osm hodin ráno travnatými sedly pohoří Tandil.

Glenarvan a po jeho boku Robert jeli mlčky. Statečná a rozhodná povahabránila lordovi smířit se klidně s takovým neúspěchem. Srdce mu prudce bušiloa hlava hořela. Paganel, rozezlený nezdarem, všemožně převracel slova listin, abyz nich vydobyl nové poučení. Thalkáv mlčel a nechával se vést Thaukou. Majorbyl stále optimistický a jel neochvějně vpřed jako člověk, který nemůže podlehnoutzoufalství. Tom Austin a oba námořníci byli stejně zarmouceni jako jejich pán.

Ve chvíli, kdy jim vyplašený zajíc přeběhl přes horskou stezku, oba pověrčiví Skotovéna sebe pohlédli.

“Špatné znamení,“řekl Wilson.

“Ano, ve Skotsku,“odpověděl Mulrady.

“Když je něco špatné ve Skotsku, zde to nebude lepší,“odpověděl mravoučně

Wilson.

K poledni měli již cestovatelé pohoří Tandil za sebou a opět spatřili zvlněnépláně, které se táhly až k moři. Všude zavlažovaly úrodnou krajinu průzračné říčkya ztrácely se ve vysokých pastvinách. Půda byla opět rovinatá jako oceán po bouři.

Poslední pampskou vysočinu měli cestující už za sebou a zelený koberec jednotvárnéprérie se táhl pod nohama koní do nedohledna.

Počasí bylo doposud krásné. Onoho dne však vyhlížela obloha málo slibně.

Hojné výpary, vyvolané vysokou teplotou předchozích dní, visely v hustých mračnech jako předzvěst prudkých lijáků. Sousedství Atlantiku a západní větry, kterézde obvykle vanou, způsobovaly vůbec značnou vlhkost celého kraje. To bylovidět už na jeho úrodnosti, na žírné hojnosti pastvin a jejich temné zeleni. Aletoho dne se mraky ještě neprotrhly a večer se koně zastavili po čtyřicetimílovérychlé jízdě na břehu hlubokých “canad“, velikých přírodních příkopů s vodou.

Nikde nebyl žádný útulek. Ponča posloužila zároveň za stany i pokrývky a všichnibrzy usnuli pod hrozivým nebem, které se naštěstí spokojilo jen hrozbami.

Příštího dne, jak se postupně pláň svažovala, projevovalo se stále citelněji,že jsou zde podzemní vody; vlhkost prosakovala všemi póry země. Zanedlouho seoddílu postavily do cesty veliké rybníky, některé již značně hluboké a některéteprve se tvořící. Pokud to byly jenom “laguny“, pevně ohraničené spousty vodbez vodních rostlin, šlo se koňům ještě pohodlně, ale na kluzkých bahniskách, zvaných “pentanos“, to bylo mnohem obtížnější; pentanos byly zarostlé vysokou trávoua člověk poznal nebezpečí, až když se tam octl.

Tyto bažiny se staly osudné již nejednomu živému tvoru. A skutečně, Robert,který předjel ostatní o půl míle, vrátil se tryskem volaje:

“Pane Paganele! Pane Paganele! Celý les rohů!“

“Cože!“podivil se učenec. “Ty jsi našel les rohů?“

“Ano, ano, nebo přinejmenším křoví.“

“Křoví! To se ti něco zdálo, chlapče,“odpověděl Paganel a pokrčil rameny.

“! j! J

“Nic se mi nezdálo, tvrdil Robert, “sám uvidíte To je ale zvláštní zem Sejízde rohy a ty pak rostou jako obilí! Chtěl bych mít taková semena!“

“Ten chlapec mluví vážně,“řekl major.

“Ano, pane majore, vždyť to hned uvidíte.“

Robert se nemýlil. Zanedlouho se octli před obrovským polem pravidelnězasázených rohů a toto pole se táhlo do nedohledna. Bylo to skutečné, nízké a husté,ale zvláštní křoví.

“Tak co říkáte?“ozval se Robert.

“To je opravdu podivné,“odpověděl Paganel, a obrátiv se na Indiána, otázalse ho na to.

“Ze země rostou rohy,“řekl Thalkáv, “ale býci jsou pod ní.“

“Cože!“zvolal Paganel. “V tom bahně je utopené celé stádo?“

“Ano,“přisvědčil Patagonec.

Obrovské stádo zde nalezlo smrt, neboť pod jeho tíhou se půda probořila.

Stovky volů tak zahynuly, jeden kus vedle druhého utonul v rozsáhlém bahnisku.

Tato věc se na argentinských pláních někdy stává a Indián to přirozeně věděl.

Bylo to pro cestující výstrahou, kterou nebylo radno přehlížet. Objeli tuto nesmírnou hekatombu, jež by jistě uspokojila i nejnáročnější starověké bohy, a o hodinupozději bylo již pole rohů dvě míle za nimi.

Thalkáv pozoroval všechny tyto úkazy s jistým nepokojem. Nezdály se mu přirozené. Často se zastavoval a vztyčoval ve třmenech. Díky své vysoké postavě mohlpohledem obsáhnout veliký obzor. Protože však nespatřil nic, co by mu mohlo dátvysvětlení, vždycky vzápětí pokračoval v přerušené jízdě. O míli dále se znovu zastavil; pak opustil dráhu sledovanou oddílem, odbočoval na několik mil na sever nebo najih a vracel se zpět do čela výpravy, aniž řekl, jaké naděje nebo obavy pociťuje. Kdyžto vše učinil již poněkolikáté, vzbudilo to v Paganelovi zvědavost a v Glenarvanovistarosti. Lord vybídl učence, aby se na to Indiána otázal, a Paganel okamžitě uposlechl.

Thalkáv odpověděl, že ho překvapuje, jak je pláň prosáklá vodou. Pokud věděl,za celou tu dobu, co dělá průvodce, ještě nikdy nejel po tak rozměklé půdě. I v doběvelkých dešťů bývalo na argentinském venkově dost schůdných cest.

Hekatomba -, slavnostní antická oběť jednoho sta volů.

“S čím však souvisí ta vzrůstající vlhkost?“otázal se Paganel.

“Nevím,“odpověděl Thalkáv, “a i kdybych věděl…“

“Což se nikdy nerozlévají řeky tekoucí z hor?“

“Někdy ano.“

“Snad tedy i nyní?“

“Snad,“řekl Thalkáv.

Paganel se musil spokojit s touto neúplnou odpovědí a seznámil Glenarvanas výsledkem rozmluvy.

“A co radí Thalkáv?“řekl Glenarvan.

“Co máme dělat?“otázal se Paganel Patagonce.

“Jet co nejrychleji,“odpověděl Indián.

To se snáze řeklo, než provedlo. Koně se brzy unavili jízdou v těžké půdě, kterájim mizela pod nohama a stále nápadněji klesala. Tato část pláně připomínalaobrovskou dolinu, v níž by, vody záplavy jistě rychle stoupaly. Záleželo opravdu natom, aby co nejrychleji opustili nízko položené území, které by povodeň okamžitěproměnila v jezero.

Spěchali. Nebylo však dosti na těchto vodách, které stoupaly a rozlévaly sepod nohama koní. Kolem druhé hodiny se nebesa protrhla a proudy tropickéhodeště se valily na zemi. Cestovatelé nemohli mít krásnější příležitost osvědčit filosofický klid. Průtrži nebylo možno uniknout a lépe bylo přijímat ji stoicky. Jezdcůmcrčela z ponč voda a z klobouků na ně teklo jako ze střech s ucpanými okapy. Třepeníu recados byla jakoby utkána z tekutých nití a jezdci, zabláceni od koňů, podjejichž kopyty vystřikovaly při každém kroku proudy bláta, cválali ve dvojím lijáku,který na ně dopadal současně z nebe i ze země.

A tak dorazili večer promočení, prokřehlí a vysílení do jakéhosi velmi chatrnéhoranče. Jenom lidé málo nároční mohli mu říkat útulek a jenom k smrti znavenícestovatelé se mohli odhodlat jej v něm hledat. Ale Glenarvan a jeho druhové neměli na vybranou. Nahrnuli se tedy do té opuštěné chatrče, kterou by nechtěl anichudý Indián z pamp. Jen s námahou se jim podařilo rozdělat z trávy nevalnýohníček, z něhož šlo víc kouře než tepla. Venku běsnily přívaly deště a skrze prohnilédošky padaly veliké kapky. Ohniště nevyhaslo dvacetkrát jen proto, že Mulradya Wilson je dvacetkrát zachránili před zaplavením.

Skrovná a málo výživná večeře byla smutná. Nikdo neměl chuť k jídlu. Jenommajor si pochutnával na zvlhlém sušeném mase a nenechával se rušit v jídle. Chladnokrevný Mac Nabbs byl povznesen nad události. Naproti tomu Paganel, typický

Francouz, se pokoušel vtipkovat. Ale s nezdarem.

“Vtipy mi zmokly,“říkal, “nechytají!“

Leč všichni se snažili ve spánku na chvíli zapomenout na únavu, protože tobylo to nejlepší, co mohli za takových okolností udělat. Noc byla nepříjemná. Trámyranče mocně praskaly, ranč se chvěl pod nárazy větru a při každém náporu sehrozil zřítit. Ubozí koně venku ržáli, neboť byli zcela vystaveni nepřízni nebes, alejejich páni na tom nebyli v prabídné chatrči lépe. Nakonec je spánek přece jenpřemohl. Nejprve Roberta. Sotvaže zavřel oči, klesla mu hlava na Glenarvanovorámě a zanedlouho usnuli i ostatní hosté ranče.

Noc uplynula bez nehody. Probudil je Thauka, který byl ve střehu jako vždy,ržál venku a bušil kopytem do zdi chatrče. Když bylo třeba, uměl dát znameník odchodu místo Thalkáva. Vykonal pro cestovatele už hodně, a tak jej uposlechlia vyrazili.

Déšť se zmírnil, ale neprostupná půda nevsakovala vodu. Na jejím neprodyšném jílu se rozlévaly kaluže, bažiny, rybníky a tvořily zrádně hluboká “banados“. Paganel si prohlédl mapu a správně usoudil, že řeky Grande a Vivarota,qxdo nichž obvykle stékaly vody z těchto plání, patrně splynuly v jediném, několikmil širokém řečišti.

Jezdci museli ujíždět co nejrychleji. Šlo o spásu všech. Kde by našli

útočiště, kdyby voda stoupla? Po celém, obzorem vymezeném okruhu nebylovidět jediný vyšší bod a na této ploché rovině by záplava jistě postupovalarychle.

Pobízeli tedy koně do klusu. Thauka byl v čele a spíše než někteří obojživelnícis mocnými ploutvemi by si zasloužil názvu mořský kůň, protože cválal, jako by bylve svém rodném živlu.

Kolem desáté hodiny dopolední začal Thauka náhle projevovat známky nejvyššího neklidu. Často se obracel k nesmírným rovinám na jihu, táhle ržál a jehochřípí nabíralo ostrý vzduch. Prudce se vzpínal Thalkáv ho jen stěží ovládal, i kdyžse pevně držel v sedle. Přitahoval mu tak mocně uzdu, že se koni až pěna kolemtlamy barvila krví, a přece se zvíře neuklidňovalo. Jeho pán cítil, že kdyby Thaukoviponechal volnost, prchal by co nejrychleji k severu.

“Co je s Thaukou?“otázal se Paganel. “Nepřisály se k němu žravé pijavicez argentinských vod?“

“Ne,“odpověděl Indián.

Vyděsilo ho tedy nějaké nebezpečí?“

“Ano, zvětřil nebezpečí.“

“A jaké?“

“Nevím. “

I když okem nebylo ještě možno postřehnout nebezpečí, které Thauka vytušil, sluchem si přece jen bylo možno učinit o něm již představu. Daleko zaobzorem se totiž rozléhalo temné dunění podobající se přílivu. Prudké poryvyvětru byly nasyceny vlhkostí a rozstřikovaly pršky krůpějí. Ptáci, prchajícípřed nějakým neznámým úkazem, střelhbitě letěli vzduchem. Koně, brodící se ažpo kolena ve vodě, cítili první nárazy proudu. Po chvíli se rozlehl o půl míle jižněji strašlivý řev, bučení, ržání i mekot a objevila se obrovská stáda, která se řítilavpřed, padajíce a zase vstávajíce. Celá ta nesourodá směsice vyděšených zvířatprchala strašlivou rychlostí. Jen stěží je bylo možno rozeznat ve sloupech vodyzvířených jejich během. Stovka největších velryb by nerozbouřila mocněji vlnyoceánu.

“Anda, anda!“vzkřikl hlasitě Thalkáv.

“Co se děje?“řekl Paganel.

“Zátopa! Zátopa!“odpověděl Thalkáv, pobodávaje svého koně směremk severu.

“Povodeň!“zvolal Paganel a jeho druhové v čele s ním se hnali za Thaukou.

Byl už nejvyšší čas. Vždyť o pět mil jižněji se valil do kraje široký a vysokýpříval, jenž se měnil v oceán. Vysoké traviny mizely jako skosené. Proudem vyrvané trsy mimóz byly unášeny vodou a tvořily plovoucí ostrůvky. Vodní spoustyse rozlévaly nezadržitelnou silou do široka daleka. Bylo zřejmé, že břehy velkých

Rychle, rychle! (Pozn. aut.)pampských řek se protrhly a vody Colorada na severu a Rio Negra na jihu nynísplývaly ve společném řečišti.

Příval, předvídaný Thalkávem, přibližoval se rychlostí závodního koně. Cestovatelé před ním prchali jako mráček hnaný vichřicí. Marně se rozhlíželi po nějakém

útočišti. Na obzoru splývaly nebe a voda. Koně vybičovaní nebezpečím uhánělidivokým tryskem a jejich jezdci se jen s námahou drželi v sedle. Glenarvan sečasto otáčel dozadu.

Voda nás dostihne, myslil si.

“Anda, anda křičel Thalkáv.

A jezdci pobízeli nešťastná zvířata ještě více. Ze slabin drásaných ostruhamitekla koňům čerstvá krev, jež barvila vodu dlouhými rudými stužkami. Klopýtalipo hrbolaté půdě, zaplétali se do potopených travin, padali. Jezdci je zdvihali.

Koně znovu padali a znovu je jezdci zdvihali. Hladina vody znatelně stoupala.

Široké vlny byly předzvěstí blížícího se příboje, který vzpínal své zpěněné čelo necelédvě míle od nich.

Čtvrt hodiny trval ten zoufalý boj s nejstrašlivějším živlem. Prchající si nemohli učinit představu o vzdálenosti, kterou tak urazili, ale soudě podle rychlostijízdy, byla jistě značná. Leč kóně, ponoření až po prsa ve vodě, razili si cestu vpředjen namáhavě. Glenarvan, Paganel, Austin, vůbec všichni se domnívali, že jsou ztraceni a že musejí zemřít strašlivou smrtí opuštěných trosečníků na širém moři. Jejichkoňům mizela půda pod nohama a stačilo šest stop, áby utonuli.

Nelze vylíčit děsivou úzkost těch osmi mužů, na něž se valil vodní příboj.

Cítili, že jsou bezmocni proti této živelné zátopě, která je mocnější než všechny lidskésíly. Spása nebyla v jejich moci.

Po pěti minutách museli koně začít plavat. Proud je unášel s nepředstavitelnousilou a s rychlostí, která se rovnala jejich největšímu trysku. Přesahovala dvacetmil za hodinu.

Zdálo se, že záchrana už není možná. Tu se ozval majorův hlas.

“Strom,“vykřikl.

“Strom?“zvolal Glenarvan.

“Tam, tam!“odpověděl Thalkáv.

A ukazoval na jakýsi obrovský ořech, který se ve vzdálenosti osmi set sáhů nasever osaměle tyčil uprostřed vod.

Jeho druhy nebylo nutno pobízet. Stůj co stůj se musili dostat ke stromu, kterýse před nimi tak neočekávaně objevil. Koně se na něj jistě nedostanou, ale muži sebudou moci přece jen zachránit. Proud je unášel dál.

V tom okamžiku kůň Toma Austina přidušeně zaržál a zmizel pod vodou. Jehopán se vyprostil ze třmenů a začal statečně plavat.

“Chyť se mě za sedlo,“křikl na něho Glenarvan.

“Děkuji, mylorde,“odpověděl Tom Austin, “na mé ruce je spolehnutí.

“A co tvůj kůň, Roberte?“otázal se Glenarvan, otáčeje se na mladého Granta.

“Drží se, mylorde, drží! Plave jako ryba!“

“Pozor!“vzkřikl major silným hlasem.

Sotvaže dořekl, přivalila se obrovská vlna příboje. Čtyřicet stop vysoká.ohromná vlna zavalila prchající s příšerným jekem. Muži i koně zmizeli ve zpěněném víru. Tekutá masa, těžká několik miliónů tun, unášela je ve svých běsnících vodách. Když se příboj přehnal, vynořili se muži na hladině vodya rychle se počítali. Ale koně, kromě Thauky nesoucího svého pána, zmizelinavždy.

“Vydržet, vydržet!“povzbuzoval Glenarvan. Jednou rukou podpíral Paganelaa druhou rukou plaval.

“Jde to, jde! ..“odpovídal ctihodný učenec. “A dokonce mi ani nevadí …“

Co mu nevadilo? To se nikdy nikdo nedozvěděl, protože nebohý muž byl nucenpolknout konec věty zároveň s půlmázem bahnité vody. Major klidně plaval pravidelnými tempy, za něž by se nestyděl ani plavecký závodník. Námořníci se rozhánělijako ryby ve svém živlu. A Robert se držel Thauky za hřívu a nechával se jímunášet. Thauka si nádherně razil cestu vodami a pudově plaval směrem ke stromu,k němuž táhl proud.

Strom byl jenom na dvacet sáhů od nich. Za několik okamžiků k němu celáskupina dorazila.Bylo to jejich štěstí,protože kdyby byli minuli tento strom,byla by zmizela všechna naděje na záchranu a byli by museli zahynout ve vlnách.

Voda dosahovala až ke koruně stromu, k místům, kde se rozvětvovaly hlavnívětve. Snadno se jich tedy zachytili. Thalkav opustil svého koně, a pomáhaje Robertovi, vyšplhal se na strom první a zakrátko jeho mohutné paže usadily vyčerpanéplavce do bezpečí.Ale Thauka, unášený proudem se rychle vzdaloval.Otáčelsvou oduševnělou hlavu za pánem, a potřásaje svou dlouhou hřívou ržáním hok sobě přivolával.

“Ty jej opustíš?“řekl Paganel Thalkávovi.

“Já!“zvolal Indián.

A vrhnuv se do dravých vod, objevil se ve vzdálenosti deseti sáhú od stromu,za několik okamžiků spočinula jeho ruka na Thaukově krku a kůň i jezdec se společně vzdalovali k zešeřelému večernímu obzoru.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

VÝPRAVA VEDE ŽIVOT PTÁKÚ

Strom, na němž Glenarvan a jeho druhové nalezli právě útočiště, podobal seořechu. Měl také tak lesklé a zakulacené listí. Ve skutečnosti to však byl “ombu“,který roste osamoceně na argentinských pláních. Jeho pokroucený a obrov skýkmen tkví v půdě nejenom svými tlustými kořeny, nýbrž i silnými výhonky, kteréjej v zemi zajišťují neobyčejně pevně. Proto také odolal náporu vody.

Ombu byl vysoký sto stop a jeho stín mohl zakrývat obvod šedesáti sáhů. Celákoruna stromu spočívala na třech mohutných větvích, které se rozvětvovaly natemeni šest stop silného kmene. Dvě z těchto větví rostly téměř svisle a nesly obrovskýlistnatý slunečník, jehož proplétající se větve, jakoby spletené rukou košíkáře,tvořily neprostupný útulek. Třetí větev se naopak táhla téměř vodorovně nadhučícími vodami a její spodní listí se v nich smáčelo; tvořila tak vysunutý mystohoto zeleného ostrova, obklopeného oceánem. V koruně obrovitého stromu bylodost místa. Listí rostoucí na jeho obvodu ponechávalo místy velké mezery, skutečnéprostranné a vzdušné mýtiny. Větve stromu zdvíhaly své nesčetné haluze až k oblakům.Cizopasné liány větve vzájemně spojovaly a sluneční paprsky se do nichprodíraly průzory mezi listím, takže se napohled zdálo, jako by na kmeni tohotoombu vyrůstal celý les.

Když naši cestovatelé připlavali ke stromu, odlétlo na nejvyšší větve celé hejnoopeřenců a odtamtud mocným štěbetáním protestovali proti tak zjevnému uchváceníjejich sídlišť. Tito ptáci také hledali útočiště na osamělém ombu a byly jich zde stovky:drozdi, špačci, isacas, hilgueros a zvláště picaflores -, kolibříci zářivých barev.

A když odletěli, zdálo se, že vítr jediným závanem svanul, všechny květy stromn.

Takový útulek tedy nalezla Glenarvanova družina.Sotvaže se “uhnízdila“na stromě, vyšplhali se mladý Grant a hbitý Wilson až do nejvyšších větví. Hlavyjim teď vyčnívaly ze zelené kupole. Oceán vzniklý povodní je obklopoval ze všechstran, a i když jejich pohled dosáhl velmi daleko, konce vod dohlédnout nemohli..

Žádný strom nečněl nad vodní plání. Jediný ombu stál uprostřed bouřících vod,zachvívaje se pod jejich nárazy.Vdálce, unášeny dravým proudem,pluly odjihu k severu vyrvané kmeny, zkroucené větve, došky vytrhané z nějakéhozničeného ranče, trámy stržené ze střech estancií, zdechliny utonulých zvířat,zkrvavené kůže a na rozkymáceném stromě celá rodina řvoucích jaguárú, ježse na chatrném voru křečovitě držela drápy. Ještě o něco dále upoutal Wilsonovupozornost černý, téměř již nezřetelný bod. Byl to Thalkáv a jeho věrný Thauka.

Oba mizeli v dáli.

“Thalkáve, příteli Thalkáve,“zvolal Robert vztáhnuv ruku za odvážným

Patagoncem.

“Zachrání se, pane Roberte,“odpověděl Wilson. “Pojďme však dolů k mylordovi.“

Za okamžik poté sestoupili Robert Grant a námořník přes všechna tři poschodívětví a octli se na temeni kmene. Tam seděli Glenarvan, Paganel, major, Austina Mulrady rozkročmo anebo v podřepu, podle toho, jak to komu vyhovovalo. WilSonpodal zprávu o prohlídce vrcholku stromu. Všichni s ním sdíleli jeho názor na Thalkávův osud. Byly jenom jisté pochybnosti o tom, zachrání-li Thalkáv Thauku anebo

Thauka Thalkáva.

Postavení hostů na ombu bylo bezesporu mnohem bezpečnější. Strom jistěnepodlehne náporu vody, ale bude-li záplava ještě stoupat, může voda dosáhnoutaž k vyšším větvím, protože tato část pláně byla nízko položena a tvořila hlubokounádrž. První Glenarvanovou starostí tedy bylo udělat do stromu zářezy, aby bylomožno pozorovat stav vody. Zátopa nyní nestoupala a zdálo se, že dosáhla svéhonejvyššího bodu. To už bylo uklidňující.

“A co teď budeme dělat?“řekl Glenarvan.

“Hnízdo přece!“odpověděl vesele Paganel.

“Hnízdo!“zvolal Robert.

“Samozřejmě, chlapče, a budeme žít jako ptáci, protože nedovedeme žít jakoryby.

“Dobrá,“řekl Glenarvan, “ale kdo nám dá zob?“

“Já,“odpověděl major.

Oči všech se obrátily k Mac Nabbsovi, který byl pohodlně usazen v přírodnímkřesle, utvořeném dvěma pružnými větvemi, a jednou rukou ukazoval promočené,ale plné vaky.

“Ach Mac Nabbsi,“zvolal Glenarvan, “to jste celý vy! Myslíte na všechno, i zaokolností, kdy je dovoleno všechno zapomenout! “

“Když jsme se rozhodli, že se neutopíme,“odpověděl major, “jistě to nebyloproto, abychom zemřeli hladem!“

“Já bych byl na to také pamatoval,“řekl prostomyslně Paganel, “ale jsem takroztržitý!“

“A co je v nich?“otázal se Tom Austin.

“Potrava pro sedm lidí na dva dny.“odvětil Mac Nabbs.

“Dobrá, řekl Glenarvan, “doufám, že voda do čtyřiadvaceti hodin dostatečně klesne.“

“A nebo že najdeme způsob, jak se dostat na pevnou zem,“odtušil Paganel.

“Je tedy naší první povinností poobědvat,“pokračoval Glenarvan.

“Až se ovšem osušíme,“poznamenal major.

“A co oheň?“řekl Wilson.

“Musíme si ho udělat,“odpověděl Paganel.

“Kde?“

“Na vrcholu kmene přece.“

“Z čeho?“

“Ze suchého dřeva, které si nařežeme na stromě. “

“Jak je ale zapálíme?“zeptal se Glenarvan. “Naše hubka je jako namočenáhouba.“

“Obejdeme se bez ní!“odpověděl Paganel. “Trochu suchého mechu, jedensluneční paprsek, čočka z mého dalekohledu -, a uvidíte, jaký vám rozdělám oheň.

Kdo půjde do lesa na dříví?“

“Já!“zvolal Robert.

A sledován svým druhem Wilsonem, zmizel v košaté koruně stromu jakokotě. Zatímco byli pryč, našel si Paganel dostatečné množství suchého mechu,zachytil sluneční paprsek, což bylo snadné, protože slunce nyní krásně zářilo, a čočkou pak bez obtíží zapálil hořlavé látky, které rozložil na vlhké listí v místech,kde se kmen ombu rozvětvoval na tři silné větve. Bylo to přírodní ohniště, z něhožnehrozilo nebezpečí požáru. Zakrátko se vrátili Wilson a Robert s náručí suchéhodřeva a přiložili je na oheň. Paganel se po arabském způsobu zeširoka rozkročilnad ohněm a potom, aby oheň dostal tah, rychle se shýbal a vstával a při tomsvým pončem zvířil silný proud vzduchu. Dříví se vzňalo a za okamžik praskal naimprovizovaném ohništi jasný oheň. Všichni se mohli osušit, zatímco ponča rozvěšená po stromě vlála ve větru. Potom si každý snědl svůj přesně odměřený díljídla. Museli myslit na zítřek. Obrovská nádrž se bude možná vyprazdňovat pomaleji,než Glenarvan doufal, a zásoby byly víc než skrovné. Na ombu nerostlo žádnéovoce, ale naštěstí na něm mohli najít dost čerstvých vajec, protože ve větvíchstromu byla četná hnízda, nemluvě ani o opeřených hostech ombu. Tyto zdrojenebylo možno přehlížet.

Protože se dalo předpokládat, že pobyt na ombu bude delší, šlo nyní o to, abyse na něm co nejpohodlněji zařídili.

“Protože kuchyně a jídelna jsou v přízemí,“řekl Paganel, “budeme chodit spatdo prvního poschodí. Dům je prostorný, nájemné nízké, nemusíme se tedy nijaktísnit. Vidím tam nahoře přírodní kolébky, v nichž se nám bude spát jako v nejlepšíposteli; stačí, když se v nich dobře zajistíme. Nemusíme se ničeho bát. Ostatně postaVíme stráže a je nás dost, abychom mohli odrazit útok Indiánů nebo i šelem.“

“Chybějí nám jenom zbraně,“podotkl Austin.

“Máme revolvery,“řekl Glenarvan.

“A já také,“dodal Robert.

“Co nám budou platné,“odtušil Tom Austin,“když pan Paganel nevymyslí,jak vyrobit prach?“

“To je zbytečné,“odpověděl Mac Nabbs a ukázal naprosto suchý růžek na prach.

“A kde jste ho vzal, majore?“otázal se Paganel.

“Dal mi ho Thalkáv. Napadlo jej, že by nám mohl být užitečný, a tak mi hodal, než se vrhl za Thaukou.“

“Šlechetný dobrý Indián,“zvolal Glenarvan.

“Ano,“odpověděl Tom Austin, “jestliže všichni Patagonci jsou takoví jako on,pak musím Patagonii blahopřát!“

“Prosím, aby se nezapomínalo na koně!“řekl Paganel. “Ten patří k Patagoncia musil bych se pořádně mýlit, kdybychom se s oběma znovu neshledali.“

“Jak jsme daleko od Atlantiku?“otázal se major.

“Nanejvýše čtyřicet mil,“odpověděl Paganel. “A teď, přátelé, protože každýmůžeme dělat, co mu libo, prosím, abych vás mohl opustit. Poohlédnu se tam nahořepo nějaké pozorovatelně a pomocí svého dalekohledu vás budu informovat, conového ve světě.“

Nechali učencovi po vůli a ten se šplhal krajně nemotorně z větve na věteva zmizel za hustou oponou listoví. Jeho druhové si teď začali chystat nocleh a připravovat lůžko. Nebyla to ani těžká, ani dlouhá práce. Nemusili rozestýlat anipřestavovat nábytek a zanedlouho se všichni opět vrátili k ohni. A tam se rozhovořilio nevyčerpatelné otázce. o kapitánu Grantovi. Kdyby vody opadly, přivítal by

Duncan cestovatele na své palubě do tří dnů. Ale Harry Grant a jeho dva námořníci, tito nešťastní trosečníci, nebudou s nimi. Ba zdálo se, že po nezdaru výpravy,po zbytečné cestě napříč Amerikou, ztratila se navždy jakákoliv naděje, že budoukdy nalezeni. Kde je nyní hledat? Jak nešťastná bude lady Helena a Mary Grantová,až se dovědí, že do budoucna už nezůstala žádná naděje!

“Chudák sestra!“řekl Robert. “Pro nás je vše ztraceno!“

Poprvé nenalezl Glenarvan utěšující odpověď. Jakou naději mohl dát tomutochlapci? Což se neřídil naprosto přesně podle údajů listin?

“A přece,“řekl, “ten třicátý sedmý stupeň šířky není nějaká smyšlená cifra!

Ať už se týká ztroskotání nebo zajetí Harryho Granta, není to žádná domněnka,výklad nebo dohad! Četli jsme ji na vlastní oči!“

“To je všechno pravda, mylorde,“odpověděl Tom Austin, “a přece bylo našepátrání bezvýsledné.“

“To je právě k zlosti a zároveň k zoufání,“zvolal Glenarvan.

“K zlosti snad,“odpověděl Mac Nabbs klidným tónem, “ale ne k zoufání. Právěprotože máme nezvratnou cifru, musíme vyčerpat všechno, co nám říká.

“Co tím míníte,otázal se Glenarvan, “a co máme podle vašeho názoru nyní dělat?“

“Zcela prostou a logickou věc, milý Edvarde. Až se vrátíme na palubu Duncana,vydejme se na východ a sledujme tuto sedmatřicátou rovnoběžku, bude-li to nutné,až zase k výchozímu bodu.“

“A vymyslíte, Mac Nabbsi, že mne to nenapadlo?“odpověděl Glenarvan.

“Jakpak ne! Stokrát! Ale jaké máme vyhlídky na úspěch takové cesty? Když opustíme americký kontinent, nebudeme se snad vzdalovat od země přímo označené

Harrym Grantem, od Patagonie, která je tak jasně v listinách udána?“

“Chcete tedy znovu začít s pátráním v pampách,“řekl major, “když víte bezpečně, že Britannia neztroskotala ani na tichomořském, ani na atlantském pobřeží?“

Glenarvan neodpovídal.

“A kdybychom měli sebemenší naději na to, že nalezneme Harryho Grantabudeme-li sledovat jím udanou rovnoběžku, neměli bychom se o to pokusit?“

“Neříkám, že ne ..,“odtušil Glenarvan.

“A co vy, přátelé,“řekl major, obraceje se k námořníkům, “nejste snad téhožnázoru jako já?“

“Naprosto,“odpověděl Tom Austin, kdežto Mulrady a Wilson jenom souhlasněpřitakali hlavou.

“Poslyšte tedy, přátelé,“ujal se slova Glenarvan po krátkém přemýšlení,

“a poslouchej dobře, Roberte, protože to je vážná věc. Učiním všechno možné,abych nalezl kapitána Granta, ujal jsem se tohoto úkolu, a bude-li třeba, zasvětímmu celý svůj život. Jistě celé Skotsko by se připojilo ke mně, aby zachránilo tohotostatečného muže, který se obětoval pro vlast. I já si myslím, že musíme vykonatcestu kolem světa po třicáté sedmé rovnoběžce, byť byla naděje sebemenší, a jáji také vykonám. Ale v tom není hlavní problém. Musíme rozhodnout mnohem závažnější otázku a ta zní takto: Máme s konečnou platností a navždy zanechat pátránína americké půdě?“

Tato jednoznačně vytyčená otázka zůstala bez odpovědi. Nikdo se neodvažoval

Promluvit.

“Nuže?“dodal Glenarvan, obraceje se přímo na majora.

“Drahý Edvarde,“odpověděl Mac Nabbs, “odpovědět hic et nunc“znamenávzít na sebe velkou odpovědnost. To vyžaduje uvážení. Nejprve bych rád věděl, .kterými místy probíhá třicátý sedmý stupeň jižní šířky.“

“To je věcí Paganelovou,“odpověděl Glenarvan.

“Zeptejme se ho tedy,“odtušil major.

Učence schovaného v hustém listí ombu nebylo vidět. Musili na něj volat.

“Paganele! Paganele!“vykřikl Glenarvan.

“Zde,“odpověděl hlas z výšky.

“Kde jste?“

“Na věži.“

“Co tam děláte?“

“Prohlížím celý obzor. “

“Můžete jít na chvíli dolů?“

“Potřebujete mě?“

“Ano.“

“K čemu?“

“Aby ste nám řekl, které země protíná třicátá sedmá rovnoběžka. “

“Nic snazšího,“odpověděl Paganel, “kvůli tomu se nemusím ani vyrušovat.“

“Tak spusťte!“

“Prosím. Když opustí Ameriku, protíná třicátá sedmá jižní rovnoběžka Atlantský oceán.“

“Dobrá.“

“Jde přes ostrovy Tristan da Cunha.“

“Dobře.“

“Běží dva stupně pod mysem Dobré naděje.“

“A pak?“

“Probíhá Indickým oceánem. “

“A potom?“

“Dotýká se ostrova sv. Petra ze souostroví Amsterdamu.“

“Jen pokračujte!“

“Protíná Austrálii v provincii Viktorii.“

“Dále.“

“Když opustí Austrálii ..“

Poslední věta zůstala nedokončena. Byl snad zeměpisec vrozpacích? Nevěděl snad učenec, jak dál? Ne, ale z výšin ombu se rozlehl strašlivý výkřik. GleZde v tuto chvíli. (Lat.)narvan a jeho přátelé se zahleděli jeden na druhého a zbledli. Přihodilo se snadnějaké nové neštěstí? Zřítil se snad nešťastný Paganel dolů? Wilson a Mulradymu již spěchali na pomoc, když tu se objevilo jeho dlouhé tělo. Paganel se řítilz větve na větev. Byl živ? Byl mrtev? Nikdo nevěděl, ale Paganel padal přímo dohučících vln. V poslední chvíli ho pevnou rukou zachytil major.

“Vřelé díky, Mac Nabbsi!“zvolal Paganel.

“Co je to s vámi?“řekl major. “Co se vám stalo? Zase nějaká ta vaše věčnároztržitost?“

“Ano, ano! odpověděl Paganel a hlas se mu lámal vzrušením. “Ano, roztržitost … tentokrát obdivuhodná!“

“A jaká?“

“Byli jsme na omylu! Posud jsme na omylu! Stále ještě jsme na omylu!“

“Mluvte jasně!“

“Glenarvane, majore. Roberte, přátelé,“zvolal Paganel, “hledáme kapitána

Granta tam, kde není!“

“Co říkáte?“vykřikl Glenarvan.

“Nejen kde není,“dodal Paganel, “nýbrž kde nikdy ani nebyl!“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

VÝPRAVA JEŠTĚ STÁLE VEDE ŽIVOT PTÁKŮ

Tato neočekávaná slova byla přijata s hlubokým úžasem. Co tím zeměpisecmínil? Ztratil snad rozum? Mluvil však tak přesvědčivě, že se k němu všichni obrátili.

Paganelovo prohlášení bylo přímou odpovědí na otázku, kterou lord před okamžikempoložil. Jen Glenarvan se omezil na odmítavé gesto.

Učenec však opanoval své vzrušení a ujal se opět slova.

“Ano,“řekl přesvědčivě, “ano! Naše pátrání šlo po falešné stopě a my jsmečetli v listinách to, co v nich není!“

“Mluvte jasně, Paganele,“řekl major, “a trochu klidněji!“

“To je jednoduché, majore. Byl jsem na omylu tak jako vy, lpěl jsem tak jakovy na nesprávném výkladu. Před chvílí však, v koruně stromu, když jsem odpovídalna vaše otázky a došel až k slovu Austrálie, prolétlo to mým mozkem jako bleska v hlavě se mi rozjasnilo.“

“Cože?“zvolal Glenarvan. “Vy tvrdíte, že Harrý Grant? …“

“Tvrdím,“odpověděl Paganel, “že slovo austral, které stojí v listině, není slovo

úplné, jak jsme se až dosud domnívali, nýbrž kořen slova Austrálie.“

“To by bylo opravdu podivné ,“odpověděl major.

“Podivné!“odtušil Glenarvan, krče rameny. “To je prostě nemožné.“

“Nemožné!“bránil se Paganel. “Takové slovo ve Francii neuznáváme.“

“Jakže!“dodal Glenarvan hlasem plným nedůvěry. “Vy se odvažujete tvrdit,když jste viděl listiny na vlastní oči, že Britannia ztroskotala na australském pobřeží?“

“Jsem si tím jist!“odpověděl Paganel.

“Na mou věru, Paganele,“řekl Glenarvan, “takové tvrzení mě velmi udivuje,když je pronáší tajemník Zeměpisné společnosti.“

“Proč?“otázal se Paganel, zasažený na nejcitlivějším místě.

“Protože když připouštíte slovo Austrálie, připouštíte i to, že jsou tam Indiánicož dosud nikdo nevěděl.“

Paganela tento argument nijak neudivil. Bezpochyby jej očekával, a proto sezačal usmívat.

“Milý Glenarvane,“řekl, “nespěchejte s vítězoslávou. Položím vás na lopatky,jak my Francouzi říkáme, a ještě nikdy neutrpěl žádný Angličan takovou porážku.

Bude to odveta za Kresčak a Azincourt!“

Kresčak (Crécy) -, město v sev. Francii, kde byl r. 1346 poražen francouzský král FiLip de Valoisanglickým králem Eduardem III.V této bitvě padl na straně Francouzů též český král Jan Lucemburský.

Azincourt je rovněž město v sev. Francii. R.1415 zde byla francouzská vojska poražena Angličany.

“Nic jiného si nepřeji. Nuže do toho, Paganele!“

“Poslouchejte tedy! V listinách nestojí zrovna tak nic o Indiánech jako o Patagonii! Neúplné slovo indi … neznamená Indiány, ale prostě indigénes -, domorodci!

Připouštíte snad, že v Austrálii jsou nějací “domorodci“?“

Nutno přiznat, že Glenarvan se v té chvíli na Paganela upřeně zahleděl.

“Bravo, Paganele,“řekl major.

“Uznáváte můj výklad, milý lorde?“

“Uznávám,“odpověděl Glenarvan, jestliže mi ovšem dokážete že zbytekslova gonie se nevztahuje na zem Patagonců!“

“Samozřejmě že ne!“zvolal Paganel. “Nejde o Patagonii! Čtěte cokoliv, jenomne tohle.“.

“Ale co?“-,

“Kosmogonie, theogonie, agonie …!“

“Agonie,“řekl major.

“To je mi jedno,“odpověděl Paganel. “Toto slovo není nijak důležité. Anise nebudu namáhat, co znamená. Hlavní je, že austral znamená Austrálii, a bylotřeba značné dávky zaslepené víry ve falešnou stopu, že jsme hned na začátku nepřipadli na tak samozřejmý výklad. Kdybych byl listiny nalezl já sám a nebylsveden vaším výkladem, byl bych si je nikdy jinak nevyložil.“

Tentokrát byla Paganelova slova přijata několikanásobným hurá, blahopřáními a poklonami. Austin, námořníci, major a zejména Robert, všecek šťasten,žese mu zrodila nová naděje, zatleskali ctihodnému učenci. Glenarvan, jehož očise zvolna jasnily, byl už, jak řekl, odhodlán vzdáti se.

“Ještě poslední poznámku, drahý Paganele, a pak už mi nezbude než sklonit sepřed vaším bystrozrakem.“

“Mluvte, Glenarvane!“

“Jak potom spojíte tato nově vysvětlovaná slova a jak budete listinu číst?“

“Nic snazšího. Zde je listina,“řekl Paganel a rozložil vzácný dokument, kterýtak pečlivě několik dní studoval.

Rozhostilo se hluboké ticho a zeměpisec zatím, nespěchaje s odpovědí, soustřeďoval své myšlenky. Prstem sledoval v listině přerušované linky, kdežto jeho pevnýhlas, podtrhující určitá slova, četl:

7. června 1862 trojstěžník Britannia z Glasgowa se potopil po … zde můžemevložit dvoudenni, třidenni nebo dlouhé agonii … to je jedno, na tom vůbec nezáleží,na australském pobřeží. Směřujíce k souši, dva námořníci a kapitán Grant se pokusilidoplavat nebo doplavali k pevnině, kde padnou nebo padli do zajetí krutých domorodců.

Vrhli do moře tuto listinu atd. Je to jasné? “

“Je to jasné,“odpověděl Glenarvan, “pokud se ovšem označení pevnina hodína Austrálii, to je snad jenom větší ostrov!“

“Buďte bez obav, milý Glenarvane, nejlepší zeměpisci shodně nazývají tentoostrov “australským kontinentem.“

“Teď mohu říci, přátelé, jen jedno,“zvolal Glenarvan. “Vzhůru do Austrálie!“

“V zhůru do Austrálie!“opakovali jeho druhové jednohlasně.

“Víte, Paganele,“dodal Glenarvan, “že máme vlastně velké štěstí, že jste sedostal na palubu Duncana?“

“Prosím,“odpověděl Paganel.“Připusťme, že jsem poslem štěstěny, a nemluvme již o tom!“

Tak skončil rozhovor, který měl mít v budoucnosti dalekosáhlé důsledky.

Docela změnil náladu cestovatelů. Znovu zachytili nit vedoucí je tímto bludištěm,ačkoliv se už domnívali, že v něm navždy zabloudili. Nová naděje vyvstávala natroskách jejich zhroucených plánů. Bez obav mohli opustit americký kontinenta všechny jejich myšlenky se již nesly k australským zemím. Až se vrátí na Duncan,anepřinesou na jeho palubu beznaději a lady Helena a Mary Grantová nebudoumusit oplakávat nenahraditelnou ztrátu kapitána Granta! A tak ze samé radostizapomněli i na vlastní nebezpečné postavení a litovali jenom toho, že se nemohouvydat na cestu okamžitě.

Byly teď čtyři hodiny odpoledne. Paganel chtěl oslavit tento šťastný den skvělouhostinou. Protože menu bylo velmi omezené, navrhl Robertovi, aby s ním šel na lovdo “nedalekého lesa“. Robert nad tímto znamenitým nápadem zatleskal. Vzali si

Thalkávův rúžek na prach, vyčistili si revolvery, nabili je broky a vyrazili.

“Nechoďte daleko,“řekl major vážně oběma lovcům.

Po jejich odchodu se Glenarvan s Mac Nabbsem šli podívat na zářezy ve stromě,kdežto Wilson a Mulrady rozdmychávali oheň.

Glenarvan sestoupil až k hladině obrovského jezera, ale nepozoroval žádnépříznaky opadávání vody. Zatím se zdálo, že vody dostoupily svého nejvyššíhobodu, ale prudkost, s níž se valily od jihu k severu, dokazovala, že mezi argentinskými řekami ještě nenastala rovnováha. Dříve než tyto vodní spousty začnouopadávat, musí zůstat v klidu tak jako moře ve chvíli, kdy končí příliv a nastáváodliv. Nemohli tedy očekávat pokles vodní hladiny, dokud voda proudila k severus takovou dravou rychlostí.

Zatímco Glenarvan a major prováděli svá pozorování, rozlehly se na stroměvýstřely doprovázené téměř stejně hlučnými výkřiky radosti. Trylky Robertovasopránu podbarvoval Paganelův bas. Závodili, kdo z nich je větší dítě. Lov začínaldobře a všichni se mohli těšit na výtečná jídla. Když se major a Glenarvan vrátilik ohništi, musili nejprve blahopřát Wilsonovi k výbornému nápadu. Ten znamenitýnámořník si zhotovil ze špendlíku a kousku provázku udici a obdivuhodně na nichytal ryby. Několik tuctů rybek, chutných jako losos a zvaných “mojarras“, třepotalo se v jeho ponču a bylo předzvěstí jedinečné pochoutky.

V téže chvíli se vraceli z vrcholku ombu lovci. Paganel opatrně nesl vajíčkačerné vlaštovky a šňůru vrabců, které později vydával za skřivany. Robert obratněskolil několik párů “hilgueros“, malých zelených a žlutých ptáčků, kteří jsou neobyčejně chutní a velmi hledaní na trzích v Montevideu. Paganel, který uměl připravovatvejce na jedenapadesát způsobú, musil se tentokrát spokojit tím, že je pod horkýmpopelem uvařil natvrdo. Přesto byla večeře právě takrozmanitá jakochutná.

Sušené maso, vejce natvrdo, pečené mojarras, vrabci a hilgueros na rožni, to všebylo na jídelním lístku hodokvasu, na jaký se dlouho vzpomíná.

Zábava byla velice živá. Každý pochvaloval Paganelovy lovecké a kuchařskévlohy. Učenec přijímal tu chválu se skromností, jež zdobí každou skutečnou zásluhu.

Pak přešel k zajímavým úvahám o tomto velkolepém ombu, který je svým listímchránil před nepohodou a jehož hlubiny byly podle učencova mínění nesmírné.

“Robert a já,“dodal žertem, “jsme měli dojem, že jsme na lovu v hlubokémlese. V jednu chvíli jsem myslil, že se ztratíme. Nemohl jsem už najít cestu zpátky!

Sluncese schylovalo k obzoru! Marně jsem hledal vlastní stopy. A začínal se naléhavěozývat hlad. V temných houštinách už začínala řvát divá zvěř … Totiž ne! Divázvěř tu není, škoda, to mě mrzí!“

“Jakže,“řekl Glenarvan, “Vás mrzí, že zde není divá zvěř?“

“Ovšemže!“

“Ale vždyť při její dravosti ..“

“Dravost neexistuje … z hlediska vědy,“odvětil učenec.

“V tomto případě,“řekl major, “mne nikdy, Paganele, nepřesvědčíte o užitečnosti dravých zvířat! K čemu jsou?“

“Majore!“zvolal Paganel. “K čemu! Vždyť se dají rozdělovat do tříd, řádů,čeledí, rodů, podrodů, druhů …

“Pěkný užitek!“řekl Mac Nabbs. “Bez toho bych se krásně obešel! Kdybychjá býval byl jedním z Noemových druhů, byl bych jistě zabránil tomu neprozřetelnému patriarchovi, aby si vzal do archy po páru lvů, tygrů, pardálů, medvědůa ostatních zvířat, právě tak škodlivých jako neužitečných.“

“To byste byl udělal?“otázal se Paganel.

“Ů dělal.“

“To byste se byl tedy dopustil velké chyby, aspoň ze stanoviska zoologického!“

“Ale ne ze stanoviska lidského,“odpověděl major.

“To je hrozné!“pokračoval Paganel. “A já bych byl právě naopak zachránili megatheria, pterodactyly a všechna prediluviální zvířata, o něž jsme naneštěstíochuzeni …“

“A já vám říkám,“odtušil Mac Nabbs, “že Noe udělal dobře, když je ponechaljejich osudu, pokud ovšem ta zvířata vůbec v jeho dóbě žila.“

“A já vám říkám, že Noe jednal nesprávně,“odsekl Paganel, “a že si zasluhujena věky věkův prokletí všech učenců!“

Paganelovi a majorovi posluchači se nemohli ubránit smíchu, když viděli, jakse oba přátelé hádají o starého Noema. Major, zcela v rozporu se svými zásadami,a přestože se za celý svůj život s nikým nepřel, měl den co den s Paganelem spory.

Snad ho učenec nějak zvlášť popouzel.

Glenarvan zasáhl jako vždy do rozepře a řekl:

“Ať je to politováníhodné nebo ne, ať už z hlediska vědeckého nebo lidského,když už jsme ochuzeni o divokou zvěř, musíme se dnes smířit s tím, že zde žádnánení. Paganel nemohl předpokládat, že se s ní v našem vzdušném lese setká.“

“A proč ne?“odpověděl učenec.

“Divoká zvěř na stromě?“řekl Tom Austin.

“Samozřejmě! Americký tygr, jaguár, se uchyluje na stromy, když je obklíčenlovci! Některé z těchto zvířat, zaskočené povodní, mohlo docela dobře hledat útočištěve větvích ombu.“

“Ale nepotkal jste žádné, doufám?“

“Ne,“odpověděl Paganel, “přestože jsme prošli celý les. Je to škoda, protožeto by byl nádherný lov. Jaguár je lítá šelma! Jedinou ranou tlapy přerazí koni vaz!

Noe -, postava z židovského bájesloví. Když nastala na světě potopa, postavil koráb a do nějw vzal popáru od každého druhu zvířat.

Jakmile okusí lidské maso, dychtivě je pak vyhledává. Nejraději má Indiány, pakčernochy, potom míšence a nakonec bělochy.“

“Těší mě, že jsem až na čtvrtém místě!“dodal ironicky Mac Nabbs.

“Ale to dokazuje docela prostě jenom to, že jste nechutný odsekl Paganelopovržlivě.

“Těší mě, že jsem nechutný!“odtušil major.

“odpověděl neústupný Paganel. “Běloch se prohlašuje za prvního ze všech lidí! Zdá se, že páni jaguáři nejsou toho názoru!“

“Vždyť je to přece ponižující.

“Ať je tomu jakkoliv, milý Paganele,“řekl Glenarvan, “vzhledem k tomu, žemezi námi nejsou ani Indiáni, ani černoši, ani míšenci, jsem jenom rád, že zde nejsouvaši rozmilí jaguáři. Naše postavení není tak dalece příjemné..

“Cože! Není příjemné?“zvolal Paganel a chytil se tohoto slova, protože mohlozavéstrozhovor novým směrem. “Vy nejste spokojen, Glenarvane?“

“Samozřejmě že ne,“odpověděl Glenarvan. “A vám se tu snad v těch nepohodlných a sukovitých větvích líbí?“

“Nikdy jsem se necítil lépe, ba ani ve své pracovně. Žijeme jako ptáci, zpíváme, létáme. Začínám se domnívat, že lidé jsou předurčeni k tomu, žít na stromech.“

“Chybějí jim křídla!“řekl major.

“Jednou si je udělají!“

“Zatím však dovolte, drahý příteli,“odpověděl Glenarvan, “abych před tímtonadzemským příbytkem dal přednost cestám v parku, podlaze v domě nebo paluběna lodi!“

“Glenarvane,“pokračoval Paganel, “věci je nutno přijímat tak, jak jsou!

Jsou-li dobré, tím lépe. Jsou-li špatné, nedbejme na to. Vidím, že se vám stýská popohodlí malcolmského zámku!“

“To ne, ale ..

“Já jsem jist, že Robert je naprosto šťasten,“spěšně ho přerušil Paganel, aby sizajistil pro své teorie aspoň jednoho přívržence.

“Jsem, pane Paganele!“zvolal Robert vesele.

“To dělá jeho mládí,“ odpověděl Glenarvan.

“A mé také!“odtušil učenec. “Čím méně blahobytu člověk má, tím méně mápožadavků. A čím méně má požadavků, tím je šťastnější!“

“Hleďme,“řekl major, “tak Paganel se ještě rozhorlí proti bohatství a luxusnímu bydlení.“

“Ne, Mac Nabbsi,“odpověděl učenec, “ale chcete-li, budu vám o tom vyprávětarabskou pohádku, která mě teď napadla.“

“Ano, ano,“pane Paganele,řekl Robert.

“A co nám poví ta vaše pohádka?“otázal se major.

“To, co všechny pohádky, milý příteli.“

“Mnoho asi ne,“odpověděl Mac Nabbs. “Nu, začněte tedy, Šeherezádo, a pověztenám jednu z těch pohádek, které dovedete tak dobře vyprávět.“

“Byl jednou,“vyprávěl Paganel,“jeden syn velkého Harúna alRašída)a ten nebyl šťasten. I šel ke starému dervišovi a požádal ho o radu. Moudrý stařecprínci odpověděl, že štěstí není na tomto světě snadné nalézt. “Ale“dodal, “známjeden neklamný prostředek, jak si opatřit štěstí.“-, “A jaký?“chtěl vědět mladýprinc. -, “Košile šťastného člověka,“odpověděl derviš. “Musíš si ji však obléci.“

Princ po těch slovech objal starce a vydal se na pouť za štěstím. Dlouho chodilsvětem. Prošel všemi velkými městy na zemi. Zkoušel si košile králů, císařů, knížati velmožů. Nic nepomáhalo. Nebyl o nic šťastnější! Oblékal si tedy košile umělců,těchto pohádek se princezna Šeherezáda zachránila před popravou..)vojevůdců i kupců. Také to nic nepomáhalo. Vykonal tak velikou cestu, ale štěstínenalezl. Posléze se tolikerým hledáním a zkoušením košil unavil a smuten sejedenkrát vracel do otcovského paláce, když tu spatřil na poli statného rolníkakterý tlačil vůz a vesele si při tom zpíval. To je jistě člověk, který je šťasten, řeklsi, anebo není štěstí nikde na zemi. Jde rychle k němu. “Muži,“osloví ho, “jsi šťasten?“

-, “Ano,“přisvědčí rolník. -, “Po ničem netoužíš?“-, ‘Ne. -, “Neměnil bys anis králem?“-, “Nikdy!“- “Prodej mi tedy svou košili!““Košili? Nemánžádnou!“

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

MEZI OHNĚM A VODOU

Vyprávění Jacquese Paganela mělo převeliký úspěch. Všichni mu horlivětleskali, ale každý si nechával svůj názor pro sebe. Učenec dosáhl výsledku, čímžobyčejně končívají všechny diskuse, že totiž nikoho nepřesvědčil. Ale všichni seshodli v tom, že osud musí člověk snášet statečně a musí se spokojit se stromem, kdyžnemá ani palác, ani chýši.

Za takových a podobných hovorů nadešel večer. Toliko dobrý spánek mohldůstojně zakončit tento vzrušený den. Hosté ombu byli nejenom unaveni bojems povodní, nýbrž i zemdleni horkem, které bylo toho dne úmorné. Jejich okřídlenídruhové je předcházeli příkladem a ukládali se k spánku. Hilgueros, slavíci pampy,končili své trylkovité melodie a všechno ptactvo stromu mizelo v hustém, ztemnělémlistoví. Nejlépe bylo řídit se podle nich.

Ale dříve než “šli do hnízda“, jak řekl Paganel, vyšplhali se Glenarvan, Robert a učenec na pozorovatelnu, aby naposledy prozkoumali vodní pláň.Bylokolem deváté hodiny. Slunce se právě ztratilo v zářivých mlhách západního obzoru.

Celá tato polovina nebeské klenby byla až po zenit ponořena do horkých par. Zářivá souhvězdí jižní polokoule byla jakoby zastřena lehkým flórem a bylo je vidětjen matně. Přesto je bylo možno rozeznat a Paganel ukazoval svému příteli Robertovi zářící hvězdy nad polárním kruhem. Jeho přítele Glenarvana to zajímalotaké. Mezi jinými jim ukázal Jižní kříž, skupinu čtyř hvězd prvé a druhé velikosti,které jsou rozestaveny do kosočtverce téměř nad samým pólem, Centaura, v němžzáří hvězda vzdálená od Země pouhých osm tisíc miliard mil, Magalháesova mračna,dvě velké hvězdné mlžiny, z nichž větší pokrývá prostor dvěstěkrát větší, než senašemu zraku jeví povrch Měsíce, a konečně “Černou díru“, kde jako by nebylojediné hvězdné těleso.

K Paganelově veliké lítosti dosud nevyšel Orion, jejž lze vidět z obou polokoulí. Ale Paganel řekl svým dvěma žákům o zajímavé zvláštnosti patagonskéhokosmografického názoru. Podle mínění těchto poetických Indiánú představuje

Orion laso a tři bolas, vržená rukou lovce, který projíždí nebeský mi prériemi. Všechnasouhvězdí se zrcadlila v hladině vod a obrážela v ní druhé nebe. Byl to skutečněnádherný pohled.

Zatímco Paganel vykládal,celý východní obzor se bouřlivě zatahoval.Pozvolna na něm vystupoval hustý, temný pruh a zhášel hvězdu za hvězdou. Zlověstnémračno zakrylo po chvíli polovinu nebeské klenby, která jako by zmizela. Hybnásíla byla nejspíš v mračnu samém, protože nevál ani nejslabší větřík. Vzduchovévrstvy zůstávaly v naprostém klidu. Jediný lístek se na stromě nepohnul, jedinávlnka nečeřila hladinu vod. Ba zdálo se, že i vzduchu je nedostatek, jako kdybyjej zředila nějaká obrovská vývěva. Ovzduší bylo nasyceno elektřinou vysokéhonapětí a každý živý tvor cítil, jak mu projíždí nervstvem.

Glenarvan, Paganel a Robert pocítili jasně působení elektrických vln.

“Přijde asi bouře,“řekl Paganel.

“Nebojíš se bouřky?“otázal se Glenarvan chlapce.

“Ne, mylorde odpověděl Robert.

“To je dobře, protože bouře tu bude co nevidět.“

“A bude prudká,“prohodil Paganel, “pokud mohu soudit podle vzhledu oblohy.“

“Bouře sama mi nedělá starosti,“pokračoval Glenarvan, “ale proudy lijáku,které ji budou provázet. Promokneme na kost. Říkejte si, co chcete, Paganele, hnízdonemůže člověku stačit, a za chvíli to poznáte na vlastní kůži.“

“Ale jako filosof!“odpověděl učenec.

“Promoknete i s tou svou filosofií!“

“Ano, ale bude mě vnitřně hřát.

“Vraťme se tedy k našim přátelům,“řekl Glenarvan, “a poraďme jim, aby seobrnili svou filosofií a zabalili do svých ponč co nejtěsněji, a hlavně aby se vyzbrojilitrpělivostí, protože tu budeme potřebovat!“

Glenarvan se naposled podíval na zatažené nebe. Těžká mračna je nyní úplnězakrývala. Jenom na západě prozařoval nejasný pás soumračných svitů. Voda sezahalila v temný stín a podobala se velikému spodnímu mračnu, které se chystásplynout s těžkými parami. Ani stíny už nebylo vidět. Světelné ani zvukové dojmynerušily hluboký klid. Ticho bylo tak hluboké jako sama tma.

“Pojďme dolů,“řekl Glenarvan, “začne se co nevidět blýskat.“

Všichni tři se spustili po hladkých větvích a byli překvapeni, že se octli v jakémsivelmi nezvyklém polosvitu. Způsobovaly jej myriády světélkujících bodů, jež bzučíce kroužily nad vodní hladinou.

“Fosforescence?“řekl Glenarvan.

“Ne,“odpověděl Paganel, “ale fosforeskující hmyz, skutečné světlušky, živoucía nepříliš drahé diamanty, z nichž si ženy z Buenos Aires zhotovují nádhernéozdoby!“

“Cože!“zvolal Robert. “Ty létající hvězdy že jsou hmyz?“

“Ano, chlapče.“

Robert si chytil jeden z těch zářících bodů. Paganel se nemýlil. Byl to jakýsidruh čmeláků, velkých jako palec, jimž Indiáni dali jméno “tuko-tuko“. Tentozajímavý tvrdokřídlý hmyz světélkoval ze dvou skvrn, které leží v přední části jehohrudního štítu. Při jeho dosti ostrém světle by bylo možno i číst. Paganel přiblížilhmyz ke svým hodinkám a viděl, že ukazují deset hodin večer.

Glenarvan došel k majorovi a třem námořníkům a dával jim rady, jak se majípřipravit na noc. Dala se očekávat prudká bouře. Po prvních úderech hromu sejistě zdvihne vítr a ombu se bude silně kymácet. Glenarvan tedy každého vybídl,aby se pevně upoutal na lůžko z větví, které mu bylo určeno. Když se již nemohliuchránitpřed vodou z nebes, musili si dát aspoň pozor, aby nepadli do dravéhoproudu, který se tříštil o strom.

Popřáli si dobré noci, ale příliš v ni nedoufali. Pak každý vklouzl do svéhonadzemského lůžka, zabalil se do ponča a čekal, až usne.

Ale blížící se přírodní úkazy vnesly do nitra všech vnímajících bytostí neurčitýnepokoj a ani nejsilnější povahy se mu nedovedly ubránit. Znepokojení a stísněníhosté ombu nemohli zamhouřit oka a při prvním zahřmění byli všichni vzhůru. Krátcepřed jedenáctou hodinou se ozvalo vzdálené zadunění. Glenarvan se došplhal nakonec vodorovné větve a vystrčil hlavu z listí. Černé půlnoční nebe bylo již protkánoostrými a zářivými průrvami, které se jasně odrážely ve vodách jezera. Tma se načetných místech trhala, avšak bez hluku, jako poddajná bavlněná látka. Glenarvansi prohlédl zenit a horizont, splývající v jediné tmě, a vrátil se na vrcholek kmene.

“Co tomu říkáte, Glenarvane?“otázal se Paganel.

“Říkám, že to začíná hezky, přátelé. a bude-li to tak pokračovat, bude bouřestrašná.“

“To je dobře,“odpověděl zanícený Paganel. “Takovou podívanou mám rádzejména tehdy, když jí nemohu uniknout.“

“To už jste zase vyrukoval s nějakou teorií?“,řekl major.

“A dokonce s jednou z nejlepších, Mac Nabbsi. Jsem téhož názoru jako Glenarvan, bouře bude nádherná. Když jsem se prve snažil usnout, vzpomněl jsemsi na četné údaje, které mluví pro můj předpoklad, neboť se nacházíme v krajivelkých elektrických bouří. Kdesi jsem totiž četl, že v roce 1793, a právě v provincii Buenos Aires, uhodilo za jediné bouře sedmatřicetkrát. Můj kolega Martinde Moussy napočítal až padesát pět minut nepřetržitého hřímání.“

“S hodinkami v ruce?“zeptal se major.

“S hodinkami v ruce. Jediná věc mě zneklidňuje,“dodal Paganel, “totiž to, žejediným vrcholem na této pláni je právě náš ombu. Hromosvod by zde byl veliceprospĚšný, protože právě tento strom přitahuje ze všech stromů v pampách blesknejčastěji. A pak, přátelé, jak jistě víte, učenci vůbec nedoporučují schovávat sepřed bouří pod stromy.“

“Opravdu,“řekl major, “přicházíte s tou radou právě včas!“

“To se musí přiznat, Paganele,“odpověděl Glenarvan, “že jste si vybral nejsprávnější chvíli pro tak uklidňující řeči!“

“Co na tom!“odtušil Paganel. “Pro poučení je každá chvíle vhodná. Á, už tozačíná!“

Silný rachot hromu přerušil jejich rozhovor. Hřmění zesilovalo a přecházelove vyšší tóny. Rány se blížily a stoupaly z hlubokých poloh do středních, máme-li siz hudební terminologie vypůjčit toto velmi přiléhavé přirovnání. Záhy se staly pronikavými a rozechvívaly atmosférické struny prudkými kmity. Celý prostor bylv ohni a v tomto požáru nebylo možno rozeznat, ke které elektrické jiskře patří nekonečné táhlé dunění, nesoucí se z ozvěny do ozvěny až do nejhlubších nebes.

Blesky se neustále křižovaly v nejrozmanitějších tvarech. Některé, svisle vrženék zemi, opakovaly se pětkrát i šestkrát na témž místě. Jiné by byly vzbudily největšízájem učenců, neboť Arago zná ve svých zajímavých statistikách jenom dva druhyvidlicovitých blesků, kdežto zde jich bylo na sta. Některé, rozštěpené na tisícerozličných větví, letěly po nebi v podobě korálovitých klikatin a rozvíjely na temnéklenbě podivuhodnou hru stromovitých světel.

Zanedlouho bylo celé nebe od východu k severu zalito neobyčejně silně fosforeskujícím pásem. Požár zaplavoval pomalu celý obzor, zapaloval mraky jako hromady paliva, a protože se zrcadlil ve třpytících se vodách, tvořil obrovský ohnivýkruh, v jehož středu stál ombu.

Glenarvan a jeho druhové mlčky pohlíželi na toto děsivé divadlo. Byli by senemohli slyšet. Proudy bílého světla pronikaly až k nim a v těchto prudkých záblescích se ostře objevovaly a mizely, náhle oživeny spektrálním jasem, hned klidnátvář majorova, hned zvědavý obličej Paganelův nebo pevné rysy Glenarvanovy,hned vyděšená hlava Robertova nebo bezstarostné líce námořníků.

Zatím ještě nepršelo a vládlo bezvětří. Záhy se však rozevřely průduchy nebea na jeho černém pozadí se napnuly svislé čáry jako vlákna látky; velké krůpěje bičovaly hladinu jezera a rozstřikovaly se do tisícerých jisker, zapálených ohněm blesků.

“Strom hoří!“

Tom Austin se nemýlil. V jediném okamžiku se rozšířil po celé západní částiombu oheň, podobný obrovskému ohňostroji. Suché dřevo, hnízda z uschlé trávy -,a vůbec celá dřeň daly dostatek potravy ničivému ohni.

Navíc se zdvihl vítr a dul do požáru. Trosečníci se museli dát na útěk. Glenarvana jeho druhové se spěšně uchýlili na východní část ombu, která byla ohně ušetřena,a zamlkle,zasmušile a zděšeně se šplhali, sunuli a spouštěli po větvích,prohýbajících se pod jejich tíhou. Větve zatím v ohni syčely, praskaly a kroutily se jakoživí planoucí hadi, jejich žhoucí části padaly do rozlitých vod a v záři bledýchzáblesků byly unášeny proudem. Plameny šlehaly do závratné výše a mizely v požárunebes, nebo zase zahalovaly ombu, sráženy běsnícím vichrem, jako krvavé roucho..

Glenarvan,Robert,major,Paganel inámořníci byli zděšeni.Dusilise hustýmdýmem. Pálil je nesnesitelný žár. Oheň zachvacoval spodní větve stromu už i najejich straně. Nic jej nemohlo zastavit ani uhasit a všichni si myslili, že jsou neodvratně odsouzeni k mukám obětí, jež bývají uzavírány do rozžhavených útrobindického božstva. Situace se konečně stala strašlivou a ze dvou smrtí bylo nutnovolit smrt méně hroznou.

“Do vody!“vzkřikl Glenarvan.

Wilsona již zasahovaly plameny, a proto se okamžitě vrhl do jezera, ale vzápětíse rozlehl jeho výkřik plný hrůzy:

“Pomoc! Pomoc!“

Austin se vrhl za ním a pomohl mu zpátky na vrcholek stromu.

“Co je?“

“Kajmani! Kajmani!“odpověděl Wilson.

A kol dokola pod stromem se objevila nejhroznější zvířata ze řádu plazů.

Jejich šupiny se třpytily v širokých odlescích požáru. Vertikálně zploštělý čumák,hlava podobající se hrotu kopí, vystouplé oči, čelisti roztažené až k uším, to všechnobyly charakteristické znaky kajmanů, které nemohly nechat Paganela na pochybách.

Poznal tyto zvláštní dravé americké krokodýly, kterým se ve španělských zemíchříká kajmani. Bylo jich zde tucet, bičovali strašlivými ocasy vodu a zahryzávali sedo ombu dlouhými zuby dolní čelistí.

Když je nešťastníci spatřili, pokládali se za ztracené. Čekala je strašná smrt,protože museli být pohlceni buď plameny, nebo kajmany. A sám major tentokrátřekl svým klidným hlasem:

“To by mohlo znamenat opravdový konec.“

Jsou chvíle, kdy člověk nemá možnost bojovat a kdy rozpoutané živly mohoubýt zkroceny zase jenom živly. Glenarvanův pohled těkal mezi vodou a ohněm, ježse proti němu spikly, a nevěděl, kde hledat nějakou pomoc.

Bouře se již zmírňovala, ale naplnila ovzduší značným množstvím par. Tytopáry měly dodat elektrickým výbojům neobyčejnou sílu. Na jihu se pozvolna utvářelaobrovská smršť, kužel z vodních par, obrácený špicí dolů a základnou vzhůru a spojující zpěněné vody s bouřlivými mračny. Tento povětrný uzel vyrazil po chvílivpřed, otáčeje se závratnou rychlostí,kolem vlastní osy. Zdvihal do svého středuvodní sloup vyrvaný z jezera a mocný tah jeho krouživého pohybu strhával k němuvšechny okolní vzdušné proudy..

V okamžiku se vrhla tato gigantická smršť na ombu a ovinula ho svým vírem.

Strom se zachvěl až v samých kořenech. Glenarvan se domníval, že jej kajmanisvými mocnými čelistmi přehryzali a vyrvali ze země. On i jeho přátelé, držícese jeden druhého, cítili, jak obrovský strom povoluje a padá. Planoucí větve stromuse zřítily do rozbouřených vod se strašlivým sykotem. Vše bylo dílem jediné vteřiny.

Smršťse už přehnala, nesla svou ničivou sílu jinam. Zdvihala však ještě sloupy vody,takže se zdálo, jako by jezero na celé své dráze vyprazdňovala.

Ombu, ležící na vodách, plul nyní hnán spojenou silou proudu a větru. Kajmani až na jednoho uprchli. Ale ten jediný se plazil po převrácených kořenech a blížilse k trosečníkům s rozevřenými čelistmi. Mulrady chvatně uchopil ohořelou věteva udeřil s ní zvíře tak silně, že mu přerazil páteř. Sražený kajman se zřítil do proudua bičoval vodu svým strašlivým ocasem.

Glenarvan a jeho druhové pak vylezli na větve ležící v návětří požáru, zatímcoombu, jehož plameny rozdmychávané vichřicí podobaly se rozžhaveným plachtámplynul jako ohnivá pochodeň do nočních temnot.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

ATLANTIK

Dvě hodiny plul ombu po nesmírném jezeře a dosud se nepřibližoval k pevnézemi.Plameny, které strom spalovaly, pozvolna hasly.Pominulo hlavní nebezpečí té strašné cesty. Major se spokojil poznámkou, že by nebylo divu, kdyby sezachránili.

Proud zachovával stále svůjpůvodní směr od jihozápadu k severovýchodu.

Tma, osvětlovaná jen tu a tam nějakým opožděným bleskem, byla opět hlubokáa Paganel marně hledal na obzoru nějaký orientační bod. Bouře se schylovala kekonci.Velké krůpěje byly vystřídány lehkým mžením, které se rozptylovalo vevětru, a velká těžká mračna se vysoko na nebi houfně trhala.

Ombu plul v dravém proudu rychle. Letěl po hladině s neobyčejnou rychlostí,jako kdyby byl pod jeho korou nějaký mocný hnací stroj. Nic nenasvědčovalo, ženepopluje takto po celé dni. Ke třetí hodině ranní však major poznamenal, že jehokořeny občas narážejí na zem. Tom Austin pozorně sondoval dlouhou ulomenouvětví půdu a zjistil, že dno stoupá. O dvacet minut později ucítili cestující náraza ombu se zastavil.

“Země! Země!“zvolal Paganel hlasitě.

Konce ohořelých větví narazily na výčnělek půdy. Nikdy neměli žádní plavcitakovou radost, že narazili na mělčinu. Ta zde byla přístavem. Robert a Wilson už vyskočili na pevnou zem a provolávali radostné hurá, když se ozvalo dobře známé zahvízdnutí. Plání se rozlehl koňský dusot a ze tmy se vynořila vysoká postava Indiánova,

“Thalkáve!“zvolal Robert.

“Thalkáve!“opakovali jeho druhové.

“Amigos! Přátelé!“řekl Patagonec, který očekával cestovatele tam, kam jeproud musel zanést, protože tam zanesl i jeho.

A už zdvihal Roberta Granta v náruči a tiskl jej k hrudi, nedbaje, že se na něhopověsil i Paganel. Vzápětí mu Glenarvan, major a námořníci srdečně stiskli ruku,šťastni, že se opět shledávají s věrným průvodcem. Pak je Patagonec zavedl dokůlny opuštěné estancie. Tam plápolal teplý, hřejivý oheň, na němž se opékalyšťavnaté řízky zvěřiny, a cestovatelé snědli vše do posledního sousta. A když jejichodpočatá mysl začala opět pracovat, nemohl žádný z nich uvěřit, že unikli tak četnýmnebezpečím,vodě, ohni a hrozným kajmanům argentinských řek.

Thalkáv několika slovy vypověděl Paganelovi svůj osud a připisoval všechnyzásluhy o svou záchranu neohroženému koni. Paganel se mu pak pokusil vysvětlitnový výklad listin i to, jaké naděje z toho vyvozovali. Pochopil však Indián důmyslnédomněnky učencovy? O tom lze pochybovat, ale viděl, že jsou jeho přátelé šťastnia plni důvěry, a více si nepřál.

Snadno uvěříme, že se naši cestovatelé, kteří strávili na ombu celý den odpočinku,nedali pobízet k další cestě. V osm hodin ráno byli připraveni vyrazit. Byli příliš na jih odestancií a salander, aby si mohli opatřit dopravní prostředky. Nebylo tedy vyhnutí, musili pěšky. Šlo celkem jenom o čtyřicet mil a Thauka se nezdráhal svézt občas některéhounavenějšího pěšáka a podle potřeby i dva. Za třicet šest hodin mohli být u oceánu.

Nadešla chvíle, kdy vůdce a jeho druhové zanechali za sebou nesmírnou nížinu,která byla dosud zatopená vodou, a vydali se přes výše položené pláně. Argentinské

území mělo opět svůj obvyklý jednotvárný ráz. Několik lesíků vysázených Evropanyse tu a tam zdvihalo nad pastviny, které zde byly ostatně právě tak vzácné jakov okolí pohoří Tandil a Tapalque. Domácí stromy mohly růst jenom na okraji těchtodlouhých prérií a v blízkosti mysu Corrientes.

Tak uplynul první den. Když příštího dne urazili patnáct mil, bylo již znát,že se blíží k oceánu. Virazon, zvláštní vítr, který vane obvykle v druhé polovině dnea v noci, čeřil vysokou trávu. Z chudé půdy vyrůstaly tu a tam lesíky, drobné stromovité mimózy, akáciové keře a trsy kyrra-mammelu. Několik slaných bažin se třpytilojako kousky rozbitého skla a ztěžovalo pochod, protože je výprava musela obcházet.

Všichni přidávali do kroku, aby dorazili ještě téhož dne k jezeru Salado na atlantském pobřeží. Krátce a dobře, cestovatelé byli slušně znaveni, když v osm hodinvečer zpozorovali dvacet sáhů vysoké písečné přesypy, jež ohraničují zpěněné pomezíoceánu. Po chvíli dolehl k jejich sluchu jekot mořského příboje.

“Oceán!“zvolal Paganel.

!“p

“Ano, oceán.“odpověděl Thalkáv.

A chodci, jimž téměř docházely síly, za okamžik vystupovali se značnou rychlostína duny.

Byla již hluboká tma. Jejich pohledy marně pátraly v temném prostoru. Hledali

Duncana, ale nenacházeli jej.

“A přece tam musí být,“zvolal Glenarvan. “Čeká na nás a křižuje u břehu!“

“Uvidíme ho zítra,“odpověděl Mac Nabbs.

Tom Austin nazdařbůh zahalekal na neviditelnou jachtu, ale nedostal odpověď. Vítr byl ostatně příliš silný a moře značně rozbouřené. Od západu se hnalymraky a zpěněný hřeben vln vystřikoval svou jemnou pršku až nad duny. Jestliže

Duncan byl na smluveném místě, pak hlídkující námořník nemohl ani slyšet, anibýt slyšen. Na břehu nebylo žádné útočiště. Nebyl zde ani záliv, ani zátoka, anichráněné místo. Nic, kde by se dalo přistat. Pobřeží tvořila dlouhá písečná mělčina, která se ztrácela v moři a která je pro lodi nebezpečnější než úskalí skrytápod vodou. Písčina totiž vzdouvá vlny a moře je na ní zvlášť nevlídné; loď, která zabouřlivého počasí ztroskotá na takovém písečném koberci, je zcela jistě ztracena.

Bylo tedy docela přirozené, že Duncan se držel dosti daleko od nebezpečnéhopobřeží, a to tím spíše, že na něm nebylo jediné přirozené přístaviště. John Manglesse při své známé opatrnosti jistě držel co nejdále na širém moři. Takový byl názor

Toma Austina, který odhadoval, že Duncan, je nejméně pět mil od břehu.

Major nabádal svého netrpělivého přítele,abyses tímsmířil.Ničímnebylo možno rozptýlit hustou tmu. Nač si tedy unavovat oči Pátráním po tmavémobzoru?

Když skončili tuto rozmluvu, zřídili jakési tábořiště, chráněné dunami. Poslednízásoby poskytly poslední večeři na cestě napříčJižní Amerikou.Pak si každýpo vzoru majorově vyhrabal improvizované lože -, dosti pohodlnou díru, nahrnulsi až k bradě obrovskou písečnou pokrývku a usnul hlubokým spánkem.

Jediný Glenarvan bděl. Vítr dul stále ještě silně a na oceánu bylo dosud znátistopy po nedávné bouři. Vzduté vlny se tříštily s hromovým rachotem o úpatípřesypů. Glenarvan se nemohl smířit s myšlenkou, že Duncan je tak blízko. Připustit domněnku,že by nepřijel nasmluvenémísto, nebylo možné.Glenarvanopustil Talcahuanskou zátoku 14. října a dorazil na břehy Atlantiku 15. listopadu.

A za těchto třicet dní, které potřeboval k přechodu Chile, Kordiller, pamp a argentinských plání, měl Duncan dost času, aby obeplul mys Hoorn a doplul na protilehlépobřeží. Pro takovou loď neexistovalo zpoždění. Bouře byla jistě prudká a na širýchprostorách Atlantiku bylo její běsnění zajisté strašné, ale jachta byla dobrá loďa její kapitán dobrý námořník. loď zde tedy byla, protože zde být měla.

Málo platné, všechny tyto úvahy Glenarvana neuklidňovaly. Když se svářírozum a srdce, nemívá rozum vrch. Pán z Malcolmu cítil, že v této tmě jsou nablízku všichni jeho nejdražší, jeho milovaná Helena, Mary Grantová i mužstvo

Duncana. Bloudil pohledem po opuštěném pobřeží, po němž vlny rozsévaly svétřpytivé šupinky. Napínal zrak, napínal sluch. Chvílemi se mu dokonce zdálo, žena moři vidí matné světlo.

Nemýlím se, říkal si, viděl jsem lodní světla, světla Duncana. Proč jenom mujzrak nedokáže proniknout tmou!

Tu dostal nápad. Paganel prý je nyktalop, Paganel uvidí i ve tmě. Šel ho tedyprobudit. Učenec byl zahrabán ve svém písečném loži jako krtek, když ho ze spaníprobudila pádná ruka.

“Kdo je to?“zvolal.

“To jsem já, Paganele!“

“Kdo já?“

“Glenarvan. Pojďte, potřebuji vaše oči.“

“Moje oči?“odpověděl Paganel a zuřivě si je mnul.

“Ano, vaše oči, abyste rozeznal ve tmě Duncana. Pojďte!“

“K čertu s tou nyktalopií!“řekl si Paganel, ale jinak ho těšilo, že múže Glenarvanovi prospět.

A vstal, protáhl si ztuhlé údy, a bruče jako každý probuzený člověk, šel zasvým druhem na pobřeží.

Glenarvan ho vybídl, aby si prohlédl temný mořský obzor. Paganel se několikminut pozorně věnoval tomuto pozorování.

“Tak co? Nevidíte nic?“otázal se Glenarvan.

“Nic! Ani kočka by tu neviděla na dva kroky před sebe.“

“Hledejte červené nebo zelené světlo, to jest levé nebo pravé boční světlo.“

“Nevidím ani zelené, ani červené světlo! Všechno je v úplné tmě!“odpověděl

Paganel a oči se mu bezděčně klížily,

Púl hodiny chodil mechanicky za svým netrpělivým přítelem, hlava mu poklesávala na prsa a on ji zase prudce zdvihal. Neodpovídal, ani už nemluvil. Vrávoral na nejistých nohou jako opilec. Glenarvan se na Paganela podíval. Učenecspal v chúzi.

Glenarvan ho tedy vzal pod paží, a aniž jej probudil, dovedl ho do jeho dírya důkladně ho do ní zahrabal.

Při rozbřesku byli všichni probuzeni výkřikem:

“Duncan! Duncan!“

“Hurá! Hurá!“odpověděli Glenarvanovi jeho druhové a spěchali na břeh.

Opravdu, pět mil od břehu plula mírně dýmající jachta s pečlivě svinutýmihlavními plachtami. Její kouř se rozplýval v ranní mlze. Moře bylo vzduté a loďtakového ponoru se nemohla bez nebezpečí přiblížit až k písečným přesypům.

Glenarvan, vyzbrojený Paganelovým dalekohledem, pozoroval pohyby Duncana.John Mangles patrně nezpozoroval své pasažéry,protože nemanévrovala plul dále podkošovouplachtou,skasanou na spodní kličkua vyloženou polevém boku.

Avšak v té chvíli Thalkáv, který si mezitím silně nabil pušku, vystřelil směremk jachtě.

Všichni naslouchali a zejména pozorovali. Třikrát zaburácela Indiánova karabina a budila ozvěnu v písečných dunách.

Posléze se nad bokem jachty objevil bílý obláček.

“Viděli nás!“zvolal Glenarvan. “To je dělo Duncana!“

A za několik vteřin poté dolétl k pobřeží tlumený výbuch. Vzápětí přetáhl

Duncan košovou plachtu, přidal páru a začal manévrovat tak, aby připlul co nejblíže ke břehu.

Zanedlouho spatřili dalekohledem, jak od lodi odrazil člun.

“Lady Helena nebude moci přijet,“řekl Tom Austin, “moře je příliš drsné!“

“Ani John Mangles,“odpověděl Mac Nabbs, “nemůže opustit loď.“

“Sestro! Sestro!“říkal Robert Grant a vztahoval ruce k jachtě prudce kolísajícína vlnách.

“Už se nemohu dočkat, až budu na palubě,“zvolal Glenarvan.

“Jen strpení, Edvarde. Za dvě hodiny tam budete,“odvětil major.

Za dvě hodiny! Člun se šesti vesly skutečně nemohl urazit vzdálenost tama zpět za kratší dobu. Glenarvan nyní přistoupil k Thalkávovi, který stál se zkříženými pažemi vedle Thauky a klidně pohlížel na vlnící se moře.

Glenarvan ho uchopil za ruku a ukázal na jachtu:

“PojĎ,“řekl mu.

Indián mírně zavrtěl hlavou.

“Pojď, příteli,“opakoval Glenarvan.

“Ne,“odpověděl klidně Thalkáv. “Zde je Thauka -, a tam pampy!“dodala vášnivým gestem objal nesmírné prostory plání.

Glenarvan dobře porozuměl, že Indián by nikdy nechtěl opustit prérie, v nichžzbělely kosti jeho otců. Znal posvátnou lásku těchto dětí pouště k rodné zemi.

Stiskl tedy Thalkávovi ruku a nenaléhal. Nenaléhal ani tehdy, když Indián, usmívajese svým zvláštním způsobem, odmítl plat za prokázané služby se slovy:

“Z přátelství.“

Glenarvan nedovedl odpovědět. Byl by rád zanechal věrnému Indiánovi aspoňnějakou památku, která by mu připomínala jeho evropské přátele. Co mu všakzůstalo? O zbraně, o koně, o všechno přišel při ničivé povodni. Jeho přátelé nebylio nic bohatší než on.

Nevěděl tedy, jak se odvděčit věrnému vůdci za jeho nezištnost, když tu dostalnápad.Vyňalze své peněženky drahocenný medailónek, v němž byl nádhernýportrét, Lawrenceovo’) veledílo, a podal jej Indiánovi.

“Má žena,“řekl.

Thalkáv se s pohnutím zahleděl na podobiznu a prostě dodal:

“Dobrá a krásná!“

Pak se dojatými slovy s Patagoncem rozloučili Robert, Paganel, major, Tom

Austin i oba námořníci. Tito dobří lidé byli upřímně dojati, že opouštějí svéhoneohroženého a věrného přítele. Thalkáv každého z nich přitiskl na svou mocnouhruď. Paganel mu daroval mapu Jižní Ameriky a obou oceánů, kterou si Indiánčasto se zájmem prohlížel. To byla Paganelova nejdrahocennější věc. Robert mohlrozdávat jen polibky a těmi zahrnul svého zachránce; neopominul jimi podělit ani

Thauku.

Mezitím se člun z Duncana přiblížil. Vklouzl do úzkého kanálu mezi přesypya za okamžik přirazil ke břehu.

“Co moje žena?“otázal se Glenarvan.

“A má sestra?“zvolal Robert.

“Lady Helena a miss Grantová vás očekávají na palubě,“odpověděl kormidelník člunu. “Pojeďme však, mylorde, nesmíme ztrácet ani minutu, protože odlivse už začíná projevovat.“

Naposledy se s Indiánem objali. Thalkáv doprovázel své přátele až ke člunu,

Lawrence -, anglický portrétista XIX. stol.který byl opět stažen na vodu. Ve chvíli, kdy do něho vstupoval Robert, vzal Indiánchlapce do náručí a láskyplně na něho pohlédl.

“A teď,“pravil, “jsi hotový muž.“

“Sbohem, příteli, sbohem!“opakoval ještě jednou Glenarvan.

“To už se nikdy neuvidíme?“, zvolal Paganel.

“Qui,en sabe?“odpověděl Thalkáv a zdvihl paži.

To byla poslední Indiánova slova a vítr je přehlušil.

Člun vyjel na moře. Vzdaloval se, unášen odlivem.

Dlouho bylo vidět nad pěnami vln nehybnou Thalkávovu postavu. Ale zmenšovala se, až zmizela jeho dočasným přátelům z očí.

O hodinu později vyskočil Robert jako prvý na palubu Duncana a vrhl se kolemkrku Mary Grantové, zatímco mužstvo jachty provolávalo radostné hurá.

Tak skončila tato cesta přes Jižní Ameriku po neúchylně přímé čáře. Ani hory,ani řeky nemohly odvést cestovatele z vytčené dráhy, a i když nemusili bojovatproti zlým úmyslům lidí, rozběsněné živly nejednou podrobily jejich šlechetnouneohroženost těžkým zkouškám.

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA PRVNÍ

OPĚT NA PALUB

První okamžiky byly zasvěceny šťastnému shledání. Lord Glenarvan nechtěl,aby neúspěchy v pátrání pokazily radost jeho přátel. Proto jeho první slova byla:

“Jen důvěru, přátelé, důvěru! Kapitán Grant není s námi, ale máme jistotu, žeho nalezneme.“

A takové ujištění stačilo, aby cestující Duncana opět nabyli naděje.

Vždyť lady Helena a Mary Grantová protrpěly tisícerou úzkost, když se člunpomalu přibližoval k jachtě. Ze záďové nástavby se snažily spočítat, kolik mužů sena loď vrací. Hned propadala dívka zoufalství, hned se jí naopak zdálo, že vidí

Harryho Granta. Srdce jí bušilo, nemohla mluvit a sotva se přemáhala. Lady Helenaji objímala. John Mangles stál vedle ní a mlčky se díval; jeho námořnické oko bylouvyklé hledět do dálky a již z dálky věci rozeznávat, ale kapitána nevidělo.

“Je tam! Otec přijíždí!“šeptala dívka.

Bárka se však pozvolna blížila a teď už nebylo možno se mýlit. Cestovatelé bylisotva sto sáhů od lodi, když nejenom John Mangles a lady Helena, ale i sama Mary,s očima zalitýma slzámi, ztratila veškerou naději. Byl nejvyšší čas, že lord Glenarvanpřišel a pronesl svá povzbuzující slova.

Když se všichni přivítali, seznámil Glenarvan lady Helenu, Mary Grantovoua JohnaManglese s hlavními příhodami výpravy, a především s novýmvýklademobsahu listin, za nějž vděčili Paganelovu ostrovtipu. Pochvalně se též zmínil o Robertovi, že Mary mohla být na bratra právem hrdá. Jeho odvahu, věrnost a nebezpečí,jimiž prošel, vyzdvihl Glenarvan natolik, že chlapec by se byl snad studem propadl,kdyby byl nenalezl útočiště v sestřině náruči.

“Nemusíš se pro to červenat, Roberte,“řekl John Mangles, “choval ses jakoskutečný syn kapitána Granta!“

Při těch slovech ho objal a políbil na obě tváře, ještě zvlhlé od dívčiných slz.

Jenom pro úplnost se zde zmíníme o tom, jak byli přivítáni major a zeměpisec,i o tom, jak vděčně všichni vzpomínali na šlechetného Thalkáva. Lady Helenalitovala, že nemohla stisknout věrnému Indiánovi ruku. Mac Nabbs se ihned poprvních projevech radosti odebral do kabiny, kde se klidnou a pevnou rukou oholil.

Naproti tomu Paganel poletoval od jednoho k druhému jako čmelák a sbíral medobdivu a úsměvů. Toužil zobjímat všechno osazenstvo Duncana, a protože k němupočítal jak lady Helenu, tak Mary Grantovou, začal u nich a skončil u Mr Olbinetta.

Stevard se domníval, že za takovou pozornost se může odvděčit jenom tím, žeohlásí snídani.

“Snídaně?“

“Ano, pane Paganele,“odpověděl Mr Olbinett.

“Opravdová snídaně, na opravdovém a prostřeném stole a s příbory?“

“Ovšem pane Paganele. “

“A nebudeme jíst ani sušené maso, ani vejce natvrdo, ani pštrosí řízky?“

“Ale pane Paganele!“zarazil se správce kuchyně, protože učencova slova senelibě dotkla jeho kuchařského umění.

“Nechtěl jsem vás urazit, příteli,“řekl učenec s úsměvem. “Ale už celý měsícnáš jídelní lístek nevypadal jinak a my jsme nesnídali u stolu, ale vleže na zemi,pokud jsme neseděli rozkročmo na stromě. Proto se mi snídaně, kterou jste právěohlásil, jevila jako sen, přelud a mámení!“

“Pojďme si tedy ověřit, je-li to skutečnost, pane Paganele,“odpověděla lady

Helena, nemohouc se už udržet smíchy.

“Přijmete mé rámě?“otázal se galantní zeměpisec.

“Nedáte, mylorde, žádné rozkazy pro Duncana?“zeptal se John Mangles.

“Po snídani si, milý Johne, pobesedujeme o plánu naší nové výpravy,“odpověděl Glenarvan.

Cestující jachty a mladý kapitán sestoupili do jídelny. Strojníkovi byl dánrozkaz udržovat dostatečný tlak, aby loď mohla okamžitě vyplout. Čerstvě oholenýmajor a spěšně převléknutí cestující zaujali místo u stolu.

Všem přišla Olbinettova snídaně k chuti. Prohlásili ji za znamenitou, a dokonceza výtečnější, než byly hostiny v pampách. Paganel si vzal od každého chodu dvakrát,

“z roztržitosti“, jak říkal.

Toto nešťastnéslovo připomnělo lady Glenarvanové,abyseotázala,zdalimilý Francouz někdy neupadl opět do svého obvyklého hříchu. Major a Glenarvan na sebe s úsměvem pohlédli. Ale Paganel se srdečně rozesmál a zavázal se

“na svou čest“, že se za celou cestu už nedopustí ani jediné roztržitosti. Potomzačal velice zábavným způsobem vyprávět o své nehodě a o svých hlubokých studiích

Camoésova díla.

“Ale celkem vzato,“dodal nakonec, “každé zlo je vždycky k něčemu dobré,a já svého omylu nelituji.“

“A proč ne, vážený příteli?“otázal se major.

“Protože umím nejenom španělsky, ale i portugalsky. Ovládám dva jazykymísto jednoho!“

“Na mou věru, na to jsem nepomyslil,“odpověděl Mac Nabbs. “Blahopřeji,

Paganele, upřímně blahopřeji!“

Tleskali Paganelovi, ale ten se nijak nedával rušit ve svém hodování. Jedl a mluvil zároveň. Nepovšiml si však jedné věci, jež zato neunikla Glenarvanovi: pozornosti Johna Manglese k jeho sousedce Mary Grantové. Nenápadné znamení lady

Heleny poučilo jejího muže,že“už tomu tak je“.Glenarvan se díval na obamladé lidi s láskyplným porozuměním a oslovil Johna Manglese. Ovšem ve věcizcela jiné.

“A jak probíhala vaše cesta, Johne?“otázal se ho.

“Výborně!“odpověděl kapitán. “Jenom bych vám chtěl oznámit,že jsme se“nevraceli Magalháesovou úžinou.“

“Cože!“zvolal Paganel. “Vy jste pluli kolem mysu Hoorn a já při tom nebyl?“

“Honem se jděte oběsit!“řekl major.

“Sobče! To mi radíte proto, že byste si chtěl vzít z mé oprátky provaz pro štěstí!“odsekl zeměpisec.

“Ale milý Paganele,“odpověděl Glenarvan,“člověk přece není všudy přítomný. Když jste projížděl pampskými pláněmi, nemohl jste současně plout kolemmysu Hoorn.“

“Přesto toho mohu nelitovat,“odvětil učenec.

Nechali jej však už na pokoji, a tak zůstalo při této odpovědi. Pak se ujal slova

John Mangles a vylíčil svou cestu. Plul podél amerického pobřeží a prohledal všechnyzápadní ostrovy, ale nikde nenalezl stopy po Britannii. Když dorazil k mysu Pilaresu vjezdu do úžiny a shledal, že má proti sobě vítr, plul dále na jih. Duncan plulkolem ostrovů Desolación, dorazil až na šedesátý sedmý stupeň jižní šířky, obeplulmys Hoorn, proplul kolem Ohňové země, a když za sebou nechal Lemairovu úžinu,sledoval patagonské pobřeží. Tam se dostal nedaleko mysu Corrientes do strašnévichřice,která přepadla za povodně i naše cestovatele. Ale jachta se drželadobře a John Mangles už třetí den křižoval na moři, když mu výstřely z puškyoznámily, že netrpělivě očekávaný oddíl dorazil na místo schůzky. Co se týkalolady Glenarvanové a miss Grantové, nemohl být kapitán tak nespravedlivýa nevyzdvihnout jejich neobyčejnou neohroženost. Bouře se nezalekly a jedinéobavy měly o své nejbližší a přátele,kteří putovali pláněmi Argentinské republiky.

Tak skončilo vyprávění Johna Manglese a lord Glenarvan mu za vše poděkoval.

Pak se lord obrátil k Mary Grantové:

“Drahá slečno,“řekl, “vidím, že kapitán John vysoce hodnotí vaše vlastnosti,a těší mě, že se vám líbí na jeho lodi!“

“Jak by tomu mohlo být jinak?“odpověděla Mary a podívala se na lady Helenua snad i na mladého kapitána.

“Moje sestra vás má velice ráda, pane Johne,“zvolal Robert, “a já také.“

“I já tě mám rád, milý chlapče,“odpověděl John Mangles, ale Robertova slovaho přivedla poněkud do rozpaků, protože Mary Grantová se při nich lehce zarděla.

Potom převedl John Mangles hovor na méně ožehavé pole a dodal:

“Skončil jsem vyprávění o plavbě Duncana a vy, mylorde, nám snad nyní povítepodrobněji o cestě napříč Amerikou a o činech našeho malého hrdiny.“

Nemohlo být příjemnějšího vyprávění pro lady Helenu a miss Grantovou.

Proto lord Glenarvan chvátal upokojit jejich zvědavost. Příhodu za příhodou vylíčilcelou cestu od jednoho oceánu k druhému. Přechod přes Andské pohoří, zemětřesení,

Robertovo zmizení, přílet kondora, Thalkávův výstřel, příběh s rudými vlky, chlapcovu obětavost, setkání se seržantem Manuelem, povodeň, útulek na ombu, blesk,požár, kajmany, smršť, noc na březích Atlantiku a všechny ty rozmanité veseléi strašlivé podrobnosti, jež postupně vyvolávaly radost i úděs posluchačů. Mnohoa mnoho věcí bylo popsáno a sestra i lady Helena nejednou přitom zahrnuly Robertasvou láskou. Žádné dítě snad ještě nebylo zlíbáno nadšenějšími přáteli.

Když lord Glenarvan skončil své vyprávění, dodal:

“A teď, přátelé, mysleme na přítomnost. Minulost už se nevrátí, ale budoucnostje naše. Vraťme se ke kapitánu Grantovi!“

Snídaně byla u konce. Stolovníci se odebrali do zvláštního salónku lady Glenarvanové, usedli kolem stolu plného map a plánů a vzápětí se rozpředl rozhovor.

“Drahá Heleno,“řekl Glenarvan, “hned po svém příchodu na palubu jsemvám řekl, že i když se trosečníci z Britannie s námi nevracejí, máme nyní více nežkdy jindy naději, že je nalezneme. Z cesty napříč Amerikou jsme si přinesli přesvědčení, či lépe jistotu, že k neštěstí nedošlo. ani na tichomořském, ani na atlantském pobřeží. Z toho přirozeně vyplynulo, že výklad listin byl mylný ve slově Patagonie. Ještě že náš přítel Paganel byl tak šťastně osvícen a poznal náš omyl. Dokázal,že jsme šli po špatné stopě, a vyložil listiny takovým způsobem, že nás všechny přesvědčil. Jde o listinu napsanou francouzsky a prosím pana Paganela, aby ji zde vyložil ještě jednou, aby nikdo nemohl mít v tomto směru žádné pochybnosti.“

Učenec se okamžitě ujal výkladu. Nejpřesvědčivějším způsobem pojednalo slovech gonie a indi; ze slova austral přesně vyvodil slovo Austrálie;dokázal,že když kapitán Grant opustil peruánské pobřeží, aby se vrátil do

Evropy, mohl být na poškozené lodi zahnán jižními tichomořskými proudyaž k australskému pobřeží.Nakonec byly jeho dúmyslné domněnky i jehovtipné vývody naprosto schváleny i Johnem Manglesem. A to byl náročný sudív takovýchto otázkách, neboť neměl ve zvyku poddávat se planým domněnkám.

Když Paganel dokončil své pojednání, oznámil Glenarvan, že Duncan se okamžitěvydá na cestu do Austrálie.

Avšak než byl vydán rozkaz vyplout na východ, požádal major, aby mohlučinit malou poznámku.

“Mluvte, Mac Nabbsi,“odpověděl Glenarvan.

“Nemám vůbec v úmyslu,“řekl major, “oslabovat vývody přítele Paganela,a už teprve ne je odmítat. Pokládám je za vážné, důvtipné, takže si zasluhují veškerou naši pozornost, a právem z nich musíme vycházet při dalším pátrání. Přál bychsi však, abychom je ještě naposledy přezkoušeli, aby jejich platnost byla zcela nepopíratelná a také nepopíraná.“

Nikdo nevěděl, kam obezřetný Mac Nabbs míří, a tak mu jeho posluchači naslouchali s jistou úzkostí.

“Pokračujte, majore,“řekl Paganel. “Jsem připraven odpovědět na všechnyvaše otázky. “

“Je to zcela prosté,“rozhovořil se major. “Když jsme před pěti měsíci zkoumaliv Clydské zátoce tyto tři listiny, pokládali jsme jejich výklad za nepochybný. Dějištěm ztroskotání nemohlo být žádné jiné pobřeží než západní pobřeží Patagonie.

Neměli jsme v této věci sebemenší pochybnosti.“

“Zcela správná připomínka,“odpověděl Glenarvan.

“Později,“pokračoval major, “když se Paganel dík šťastné roztržitosti dostalna naši palubu, byly mu listiny předloženy a on bezvýhradně schválil naše pátránína americkém pobřeží.“

“To připouštím,“odpověděl zeměpisec.

“A přece jsme se mýlili,“řekl major.

“Mýlili,“opakoval Paganel. “Ale mýliti se je lidské, Mac Nabbsi, kdežto setrvávat v omylu je bláznovství.“

“Počkejte, Paganele odvětil major, “nerozčilujte se. Nechci tím nikterak říciže bychom měli pokračovat v pátrání v Americe.“

“Co tedy chcete dokázat?“

“Abyste uznali jedinou věc, nic víc: že místem ztroskotání Britannie se námnyní zdá právě tak nepochybně Austrálie, jako se nám dříve zdála Amerika.“

To rádi uznáváme,“odpověděl Paganel.

Což také kvituji,“řekl major, “a využívám toho, abych varoval vaši představivost a upozornil, že musíme přihlížet k těmto postupným a protichůdným nepochybnostem. Kdož ví, zdali po Austrálii nám neposkytne jiná země stejnou jistotua zdali po opětovném marném pátrání se nám nebude zdát nepochybné, že mámezačít pátrat zase jinde?“

Glenarvan a Paganel na sebe pohlédli. Správnost majorových poznámek jezarážela.

“Přál bych si proto,“pokračoval Mac Nabbs, “abychom vše před odjezdemdo Austrálie ještě naposledy přezkoumali. Zde jsou listiny a mapy. Prozkoumejmepostupně všechna místa, jimiž třicátá sedmá rovnoběžka probíhá, a podívejme se,zdali se nenajde jiná země, o které by se listiny jasně zmiňovaly.“

“Nic snazšího a nic kratšího,“odpověděl Paganel, “na této šířce není naštěstímnoho zemí.“

“Podívejme se tedy,“řekl major a rozvinul anglickou mapu světa v Mercatorověprůměru“), která zobrazovala celý zemský povrch.

Mapa byla rozevřena před lady Helenou a všichni ostatní se postavili tak, abymohli sledovat Paganelův výklad.

“Jak jsem vám už řekl,“pravil zeměpisec, “když třicátý sedmý stupeň šířkyproběhne Jižní Amerikou, přetíná ostrovy Tristan da Cunha. Nuže, já tvrdím, žeani jedno slovo z listin se nemůže vztahovat k těmto ostrovům.“

Listiny byly pečlivě prozkoumány a všichni musili uznat, že Paganel má pravdu.

Souostroví Tristan da Cunha bylo jednomyslně zavrženo.

“Pokračujme,“ujal se opět slova zeměpisec. “Atlantik opouštíme dva stupněpod mysem Dobré naděje a přecházíme do Indického oceánu. Na naší cestě je jedinésouostroví, a to Amsterdam. Podrobme je téže zkoušce jako ostrovy Tristan da Cunha.“

Po bedlivém porovnání byly vyloučeny i ostrovy Amsterdam. Žádné slovo, aťjiž celé nebo ne, francouzské, anglické nebo německé, nehodilo se na toto souostrovív Indickém oceáně.

“Nyní docházíme k Austrálii,“pokračoval Paganel. “Třicátá sedmá rovnoběžka vchází na tento kontinent na mysu Bernouilliho a opouští jej v zátoce Twofold. Jistě připustíte jako já, a bez jakéhokoliv překrucování textu, že anglickéslovo stra a francouzské slovo austral mohou platit o Austrálii. Věc je tak zřejmá,že ji ani nedokazuji.“

Každý souhlasil s Paganelovým závěrem. Všechny okolnosti mluvily pro tentonázor.

“Pojďme dále,“řekl major.

“Prosím,“odpověděl zeměpisec, “cesta je snadná.Když opustíme zátoku

Twofold, překročíme mořskou úžinu prostírající se na východ od Austrálie a přicházíme na Nový Zéland. Především bych vám chtěl připomenout, že slovo contin,ve francouzské listině znamená naprosto zřejmě continent.Kapitán Grant tedynemohl najít útulek na Novém Zélandě, protože to je jenom ostrov. Prozkoumejte,porovnejte, přeházejte slova jakýmkoli způsobem a uvidíte, že je nemožné, aby senějak týkala této další země.“

“Rozhodně ne,“odpověděl John Mangles, když podrobně porovnal listinya mapu světa.

“Ne,“řekli Paganelovi posluchači i sám major, “ne, nemůže jít o Nový Zéland.“

“A nyní,“pokračoval zeměpisec, “na celé obrovské rozloze mezi tímto velikýmostrovem a americkým pobřežím protíná třicátá sedmá rovnoběžka jenom jedinýneúrodný a pustý ostrůvek.“

Nejběžnější způsob promítání kulovitého povrchu -Země do rovné plochy mapy.

“A ten se jmenuje? ..“otázal se major.

“Podívejte se na mapu. Je to ostrov Maria-Theresa a na toto jméno v žádné zetří listin nic neukazuje.“

“Nic,“řekl Glenarvan.

“Nechávám teď na vás, přátelé, abyste rozhodli, nemluví-li vše s největšípravděpodobností, neřku-li jistotou, pro australský kontinent.“

“Nesporně mluví,“odpověděli jednohlasně cestující a kapitán Duncana.

“Johne,“obrátil se Glenarvan k Manglesovi, máte dost potravin a uhlí?“

“Mám, mylorde, důkladně jsem se zásobil v Talcahuanu, nehledě k tomu, žev Kapském Městě si budeme moci palivo snadno doplnit.“

“Pak tedy dejte rozkaz..“

“Ještě poznámku,“přerušil major svého přítele.

“Prosím, Mac Nabbsi. “

“I když nám Austrálie dává nesporné vyhlídky na úspěch, nebylo by vhodnézastavit se na den nebo dva na ostrovech Tristan da Cunha a Amsterdam? Leží nanaší cestě, takže to nebude znamenat zajížďku. Dovíme se tak, zdali tam Britannianezanechala stopy po svém ztroskotání.“

“Nevěřící major,“zvolal Paganel, “a nevzdá se a nevzdá.“

“Jen bych se nerad vracel, kdyby náhodou Austrálie nesplnila naše naděje.“

“Myslím, že taková opatrnost je na místě,“odvětil Glenarvan.

“A já vás rozhodně nemíním od něčeho takového zrazovat,“odtušil Paganel.

“Naopak.“

“Nuže, Johne,“řekl Glenarvan, “vyplujte k ostrovům Tristan da Cunha.“

“Okamžitě, mylorde,“odpověděl kapitán a odešel na palubu, zatímco Roberta Mary Grantová zahrnuli lorda Glenarvana nejvřelejšími slovy díků.

Za chvíli se už Duncan vzdaloval od amerického pobřeží na východ a rozráželsvou hbitou přídí vlny Atlantského oceánu.

KAPITOLA DRUHÁ

TRISTAN DA CUNHA

Kdyby byla jachta plula po rovníku, bylo by sto devadesát šest stupňů, jež dělí

Austrálii od Ameriky, či lépe řečeno mys Bernouilliho od mysu Corrientes, znamenalojedenáct tisíc sedm set šedesát zeměpisných mil. Ale na třicáté sedmé rovnoběžcepředstavuje těchto sto devadesát šest stupňů délky v důsledku tvaru naší zeměkoulejenom devět tisíc čtyri sta osmdesát mil. Od amerického pobřeží na ostrovy Tristanda Cunha je to dva tisíce jedno sto mil a John Mangles doufal, že tuto vzdálenosturazí za deset dní, pokud nebudou rychlost jachty brzdit východní větry. Mohl všakbýt zcela spokojen. Kvečeru se vítr znatelně utišil a pak se obrátil, takže Duncanmohl na klidném moři rozvinout všechny své vynikající vlastnosti.

Cestující se ještě téhož dne vpravili do všech zvyklostí života na palubě. Anise jim nezdálo, že nebyli celý měsíc na lodi. Po vodách Pacifiku prostíraly se nynípřed jejich zraky vody Atlantiku a všechna moře jsou si až na nějaký nepatrnýodstín velmi podobná. Živly, které podrobily Glenarvana a jeho druhy tolikerýmzkouškám“jako by se teď spojily, aby jim pomáhaly. Oceán byl klidný, vítr válz příznivé strany .a všechno plachtoví, dmoucí se v západním větru, napomáhaloneúnavné páře nashromážděné v lodním kotli.

Cesta uběhla tedy rychle a bez jakýchkoliv příhod či nehod. S nadějí hledělivšichni vstříc australským břehům. Předpoklady se měnily v jistotu. Všichni mluvilio kapitánu Grantovi, jako kdyby ho měla jachta vzít na palubu v určeném přístavu.

Jeho kabina a lůžka jeho dvou druhů byla již připravena. Mary Grantová mu všesama přichystala a vyzdobila. Kabinu pro něho uvolnil Mr Olbinett. Přestěhoval sedo pokoje paní Olbinettové. Tato kabina sousedila se slavným číslem šest, které sina palubě Scotie zamluvil Jacques Paganel.

Tam byl učený zeměpisec skoro stále zavřený. Od rána do večera pracovalna díle nazvaném Nádherné prožitky zeměpisce v argentinských pampách. Bylo hoslyšet, jak si vzrušeně deklamuje svá elegantní souvětí, a nejednou se zpronevěřil

Múze dějin Klió, aby ve svém zanícení vzýval božskou Kalliopé, která inspirujeveliká díla epická.

Paganel se tím ostatně netajil. Cudné sestry Apollonovy pro něho rády opouštělyvrcholky Parnasu nebo Helikónu. Lady Helena mu k tomu upřímně blahopřála.

Rovněž major mu gratuloval k těmto mytickým návštěvám.

Ale hlavně, milý Paganele,“dodal, “žádné roztržitosti, a kdybyste si náhodouzamanul učit se australsky, ne abyste se tomu učil z čínské mluvnice

Podle řeckého bájesloví řídily prý všechnu duševní činnost lidí sestry

Apollona, zvané Múzy. Bylo jichdevět a sídlily na řeckých horách Parnasu a Helikónu.

Na palubě bylo tedy všechno v nejlepším pořádku. Lord a lady Glenarvanovi s porozuměním pozorovali Johna Manglese a Mary Grantovou. Nespatřovaliv jejich citech nic závadného, a zvláště když John o věci nemluvil, bylo lépe nevšímat si toho.

“Co by tomu řekl kapitán Grant?“pravil jednoho dne Glenarvan lady Heleně.

“Řekl by, že John je Mary hoden, milý Edvarde, a nijak by se nemýlil.“

Jachta se zatím blížila k cíli. Pět dní po tom, kdy ztratila z dohledu mys Corrientes, 16. listopadu, začaly vanout příznivé západní větry, jichž zhusta využívají proti pravidelným jihovýchodním větrům lodi obeplouvající jižní cíp Afriky.

Duncan rozvinul plachty po levém boku a závratnou rychlostí plul pod svou veleplachtou, besanem, plachtou košovou, brámovou a vrcholovou i pod závětrovkami a stěhovkami. Lodní šroub nestačil zabírat do ubíhajících vln, jež příď lodirozrážela, jako kdyby závodila s rychlými jachtami Královského temžského jachtklubu.

Příštího dne spatřili, že oceán je pokryt nesmírnými chaluhami jako obrovskýrybník zarostlý trávou. Vyhlížel jako (sargasové moře“), zaplněné zbytky stromůa rostlin, vyrvaných z okolních pastvin. Duncan klouzal zde jako po nějaké dlouhéprérii, kterou Paganel správně přirovnával k pampám. loď poněkud zpomalila rychlost.

Dvacet čtyři hodiny poté zahalekal za svítání hlídkující námořník.

“Země!“zvolal.

“Kterým směrem?“otázal se Tom Austin, který měl službu.

“Po větru,“odpověděl námořník.

Po tomto výkřiku vždycky nastává rozruch, a tak se paluba jachty okamžitězaplnila. Vzápětí se vynořil ze záďové nástavby dalekohled a hned za ním Jacques

Paganel.

Učenec zamířil svůj přístroj udaným směrem a neviděl nic, co by se podobalo zemi.

“Podívejte se do oblak,“řekl mu John Mangles.

“Opravdu,“odpověděl Paganel, “vypadá to jako nějaký horský hrot, ale neního téměř ani vidět.“

“To je Tristan da Cunha,“dodal John Mangles.

“Mám-li tedy dobrou paměť,“odvětil učenec,jsme od něho vzdáleni přesosmdesát mil, protože sedm tisíc stop vysoký špičák Tristanu je z této vzdálenostividitelný.“

“Zcela správně,“odpověděl kapitán John.

O několik hodin později bylo již docela dobře vidět na obzoru vysoké a sráznésouostroví. Kuželovitý vrchol Tristanu se černě rýsoval na zářivém pozadí nebe, zbarveném paprsky vycházejícího slunce. Zanedlouho vynikl ze spousty skal hlavní ostrov,jenž dal celému souostroví jméno a leží na vrcholu trojúhelníka tvořeného souostrovím.

Tristan da Cunha leží na 37 o 8’ jižní šířky a 10 o 44’ západní délky od greenSargasové moře -, část Atlantského oceánu zarostlá plovoucí loukou hnědých řas, jejichž latinskýnázev je Sargassum.

Nightingale, deset mil na jihovýchod, doplňují osamělé souostroví v této části oceánu.

Okolo poledne již rozeznali oba hlavní orientační body, jimiž se řídí námořníci, totižv rohu ostrova Innaccessible skálu, která se velmi podobá plachetní lodi, a našpici ostrova Nightingale dva ostrůvky, podobné troskám pevnůstky. Ve tři hodinyvplouval Duncan do zátoky Falmouth u ostrova Tristan da Cunha, chráněné protizápadním větrům mysem Help čili mysem Pomoci.

Tam kotvilo několik velrybářských člunů, určených pro lov tuleňů a jinýchmořských živočichů, jichž je u břehů ostrova nesmírně mnoho.

Greenwichský poledník je nultý poledník. Prochází londýnskou hvězdárnou v Greenwichi..

John Mangles vyhlížel vhodné místo k zakotvení, protože pro tyto otevřenérejdy bývají severozápadní a severní větry velmi nebezpečné. Právě zde se v roce

1829 potopila anglická briga Julia s celým mužstvem i nákladem. Duncan, se přiblížil na půl míle ke břehu a zakotvil v hloubce dvaceti sáhů na skalnatém dně.

Cestující ihned nasedli do velkého člunu a vystoupili na hebký černý písek, přejemnéto zbytky vápencových skal ostrova.

Hlavním městem celého souostroví Tristan da Cunha je vesnička ležící v zátocena velkém, zurčivém potoce. Bylo tam na padesát dosti úhledných domů, rozloženýchs geometrickou pravidelností, která se zdá posledním slovem anglické architektury.

Za miniaturním městem se prostíralo patnáct set hektarů plání,ohraničenýchspoustami lávy. Nad touto plošinou se zdvihal kuželovitý vrchol sopky do výše sedmitisíc stop.

Lorda Glenarvana přijal guvernér, který spadá pod anglickou kolonii v Kapsku. Glenarvan se ho ihned dotázal na Harryho Granta a na Britannii. Obě jménazde byla naprosto neznámá. Ostrovy Tristan da Cunha jsou stranou lodních cest,a proto jsou jen málo navštěvovány. Od slavného neštěstí Blendon-Hallu, kterýnarazil na skály ostrova Innaccessible, ztroskotaly u hlavního ostrova jenom dvělodi, Primauguet v roce 1845 a americký trojstěžník Philadelphia v roce 1857.

Statistika námořních neštěstí, k nimž došlo na těchto březích, omezuje se jenomna tyto tři případy.

Glenarvan ani nečekal, že zde získá nějaké bližší zprávy, a dotazoval se guvernéra ostrovů jenom proto, aby učinil zadost svému svědomí. Dokonce vyslal i loďníčluny, aby obepluly ostrov, jehož obvod měří necelých sedmnáct mil. Londýn nebo

Paříž by se na něj nevešly, i kdyby byl třikrát větší.

Během tohoto pátrání se cestující Duncana procházeli po vesnici a po sousedním pobřeží. Obyvatelstvo ostrova Tristan da Cunha nečítá ani sto padesát hlav.

Jsou to Angličané a Američané a jejich manželkami jsou černošky nebo Hotentotky z Kapska.

Procházka našich turistů, šťastných, že cítí pevnou půdu pod nohama, vedlapodél pobřeží sousedícího s velikou obdělanou plání, jedinou na celém ostrově.

Všude jinde tvoří pobřeží strmé a vyprahlé lávové útesy, kde žijí statisíce velkýchalbatrosů a hloupých tučňáků.

Když sicestující prohlédli skály sopečného původu, vraceli se na planinu.

Tu a tam zurčely četné a bystré prameny, napájené věčnými horskými sněhy.

Zelenalo se zde mnoho keřů, na nichž bylo ptáků snad víc než květů. Nad zelenými pastvinami vyčníval jediný obrovský strom, dvacet stop vysoký druh phylica. Popínavé acaeny s pichlavými bobulemi, statné lomarie s propletenými vlákny,merlíky, jejichž balšámovou vůní těžce a pronikavě voněl přímořský vítr, mechy,planý celer a kapradiny tvořily nečetnou, ale hojnou květenu ostrova. Bylo vidět,že tento vyvolený ostrov je pod blahodárným vlivem věčného jara. Paganel tvrdil,že zde je řeckou mytologií vybájená Ogygie,ostrov obydlený vílami. Navrhoval lady Glenarvanové, aby si vyhlédla nějakou jeskyni a představovala tamkrálovnuvíl Kalypsó, při čemž sám by se prý spokojil úlohou “některé vílyz jejídružiny“.

Za takového hovoru se výletníci, plni obdivu, vraceli na jachtu, až když sezačalo stmívat. Kolem vesnice se pásla stáda volů a skopců. Bohaté lány obilí,kukuřice a zeleniny, dovezených sem před čtyřiceti lety, sahaly téměř až do ulichlavního města.

V okamžiku, kdy lord Glenarvan vystupoval na palubu, přirazily k lodi i člunyz Duncana. V několika hodinách obepluly celý ostrov. Za jízdy nikde nenarazily nažádnou stopu po Britannii. Jejich okružní plavba měla tedy jenom ten výsledek, žemohli s konečnou platností škrtnout ostrov Tristan da Cunha z dalšího pátrání.

Duncan mohl nyní opustit toto africké souostroví a pokračovat v cestě na východ. Neodjel téhož večera jen proto, že Glenarvan dovolil mužstvu uspořádat lovna četné tuleně, známé pod jmény mořská telata, lvi, medvědi a sloni. Bylo jich nabřezích zátoky Falmouth nespočetně. Kdysi se ve vodách ostrova rády zdržovalyi dobromyslné velryby, ale pronásledovalo je a lovilo tolik rybářů, že zde už téměřžádné nebyly. Jmenovaných obojživelníků tu však byla naopak celá stáda. Mužstvojachty se rozhodlo, že v noci bude lovit a příštího dne zpracovávat jejich tuk dozásoby. Proto byl odjezd Duncana odložen na pozítří 20. listopadu.

Při večeři uvedl Paganel několik velmi zajímavých podrobností o ostrovech

Tristan da Cunha. Jeho posluchači se dověděli, že souostroví bylo objeveno v roce

1506 Portůgalcem Tristanem da Cunhou, druhem Albuquerquovým, a že zůstalopo více než sto let zcela neprozkoumáno. Ostrovy byly pokládány, a to zcela právem, za hromosvod bouří a neměly lepší pověst než Bermudy. Nebyly tedy téměřvyhledávány a žádná loď u nich nepřistávala, pokud k nim nebyla zahnána atlantskými orkány.

V roce 1697 přistaly u souostroví tři holandské lodi z Indické společnosti a stanovily jeho zeměpisné souřadnice, které pak v roce 1700 ověřil velký astronom Halley.

V letech 1712 a 1767 je navštívilo několik francouzských mořeplavců a zejména

La Pérouse, kterého sem za jeho slavné cesty v roce 1785 zavedl vědecký zájem.

Ostrovy, do té doby tak málo navštěvované, zůstávaly stále neobydlené, ažse v roce 1811 pokusil o jejich kolonizaci Američan Jonathan Lambert. Přistal zdes dvěma druhy a statečně se pustil do pionýrské práce. Když se anglický guvernérz mysu Dobré naděje dověděl, že si vedou úspěšně, nabídl jim anglický protektorát.

Jonathan souhlasil a vztyčil na své chýši anglickou vlajku. Zdálo se, že bude v klidua míru vládnout “svým poddaným“, jednomu starému Italovi a jednomu portugalskému míšenci, ale jednoho dne se při průzkumu pobřeží své říše utopil anebo bylutopen, což se přesně neví. Nadešel rok 1816. Napoleon byl uvězněn na Svaté

Heleně, a aby byl lépe střežen, vyslala Anglie posádku na ostrov Ascension a nadalší ostrov Tristan da Cunha. Posádku na Tristanu tvořila dělostřelecká setninaz Kapska a oddíl Hotentotů. Zůstala zde až do roku 1821 a po smrti vězně ze Svaté

Heleny byla převezena zpět do Kapska.

“Jediný Evropan,“dodal Paganel, “,desátník, Skot …“

“Cože! Skot!“zvolal major, protože jeho krajané ho vždycky obzvláště zajímali.

“Jmenoval se William Glass,“odpověděl Paganel “a zůstal na ostrově se svou ženoua s dvěma Hotentoty. Krátce poté se ke Skotovi připojili dva Angličané, jeden námořník a jeden temžský rybář, bývalý dragoun argentinské armády, a koncem roku 1821nalezl útočiště na ostrově Tristan ještě jeden z trosečníků z Blendon-Hallu se svouženou. Tak čítal ostrov v roce 1821 šest mužů a dvě ženy. V roce 1829 měl již sedmmužů, šest žen a čtrnáct dětí. V roce 1835 dosáhl počet čtyřiceti a nyní je trojnásobný.“

“A aby byla historie ostrova Tristan da Cunha úplná,“pokračoval Paganel,

“dodal bych ještě, že si zaslouží právě tak jako ostrov Juan Fernandez pověstostrova robinzonů. Jestliže totiž na Fernandezu byli postupně nuceni žít o samotědva námořníci, pak na Tristanu se stalo málem totéž dvěma vědcům. V roce 1793,zbloudil zde jeden z mých krajanů, přírodopisec Aubert Dupetit-Thouars, při vášnivém sběru rostlin a podařilo se mu dostihnout loď až v okamžiku, kdy kapitán zdvihalkotvy. V roce 1824 zůstal na ostrově osm měsíců opuštěn váš krajan, milý Glenarvane, výborný malíř August Earle. Jeho kapitán zapomněl, že je malířna souši,a odplul do Kapska.“

“Tady se dá mluvit o roztržitém kapitánovi,“odpověděl major. “Nebyl tonáhodou váš příbuzný, Paganele?“

“Sice nebyl, ale zasluhoval by si to.“

Zeměpiscovou odpovědí rozhovor skončil.

Mužstvo Duncana mělo v noci dobrý úlovek a padesát velkých tuleňů se muselo rozloučit seživotem.Když Glenarvan povolil jednou lov,nemohl zakázatzužitkování ulovených zvířat. Příští den se tedy sbíral tuk a zpracovávaly kůže užitečných obojživelníků. Cestující přirozeně i druhý den zastávky podnikli novývýlet na ostrov. Glenarvan a major si vzali s sebou pušky, aby zkusili lovecké štěstína zvěři. Při této návštěvě došli až k úpatí hory, kde je půda poseta zvětralýmispoustami, vyvřelinami, pórovitou a černavou lávou a různými sopečnými úlomky.

Úpatí hory bylo zavaleno změtí nepevných skalisk.Nebylo možno pochybovato povaze tohoto obrovského kužele a anglický kapitán Carmichael jej právem označilza vyhaslou sopku.

Lovci zpozorovali několik kanců. Jednoho z nich skolila majorova kulka. Glenarvan sestřelil jen několik párů černých koroptví, z nichž měl palubní kuchařudělat znamenité ragú. Na výše položených plošinách spatřili lovci mnoho koz.

Krásné, nebojácné a statné divoké kočky zde byly nebezpečné i psům a dalo sepředpokládat, že se z nich jednou vyvinou velice vzácné šelmy.

V osm hodin se všichni vrátili na palubu a v noci opustil Duncan ostrov Tristanda Cunha, aby jej už nikdy nespatřil.

KAPITOLA TŘETÍ

OSTROV AMSTERDAM

John Mangles měl v úmyslu doplnit svou zásobu uhlí na mysu Dobré naděje.

Musil se tedy poněkud vzdálit od sedmatřicáté rovnoběžky a dostat se o dva stupněseverněji. Duncan byl nyní v pásmu pasátních větrů a zachytil silné západní větry,velmi příznivé jeho plavbě. V necelých šesti dnech urazil třináct set mil, které dělíostrov Tristan da Cunha od jižního cípu Afriky. 24. listopadu ve tři hodiny odpoledne spatřili Stolovou horu a o něco později ukazoval John horu Signálovou, kterávyznačuje vjezd do zátoky. Vplul do ní před osmou hodinou a zakotvil v přístavu

Kapského Města.

Paganel jako člen Zeměpisné společnosti přirozeně věděl, že jižní hranice Afrikybyla poprvé spatřena v roce 1486 portugalským admirálem Bartolomeem Diazema obepluta až v roce 1497 slavným Vaskem da Gamou. Jak by to byl Paganel nevěděl,když Camoés opěvuje tohoto velkého mořeplavce ve svých Lusovcích.Přité příležitosti však učinil zajímavou poznámku, že kdyby byl Diaz v roce 1486,tedy šest let před první cestou Kryštofa Kolumba, obeplul mys Dobré naděje, byloby se tím objevení Ameriky odsunulo na neurčito.Vždyť cesta kolem tohoto mysubyla nejkratší a nejpřímější cestou do Východní Indie. A co jiného hledal velkýjanovský mořeplavec, když se pustil na západ, ne-li kratší cestu do země koření?

Jakmile by byl mys obeplut, stala by se Kolumbova výprava bezúčelnou a možnáže by ji byl nepodnikl.

Kapské Město, ležící na jihu Kapské zátoky, bylo založeno roku 1652 Holanďanem Van Riebeckem.Bylo hlavním městem důležité kolonie,která připadlapodle smlouvy z roku 1815 Anglii. Cestující Duncana využili zastávky, aby si městoprohlédli. Měli na procházku jenom dvanáct hodin, protože kapitán John potřebovalna doplnění zásob pouze jediný den a protože se chtěl vydat na další cestu 26. listopadu ráno.

Ostatně ani nepotřebovali víc času na prohlídku pravidelných čtverečků tétošachovnice, která se jmenuje Cape Town -, Kapské Město. Tak se aspoň vyjádřil

Paganel. Když člověk zhlédne zámek tyčící se na jihovýchodě města, vládní paláca zahradu,burzu,muzeum,kamenný kříž,který tam v dobách svého objevupostavil Bartolomeo Diaz,a když popije sklenku pontajského, nejlepšího vínaze zdejších vinic v Constancii, nezbývá než odjet. Duncan vyplul pod kosatkou,létavkou, veleplachtou a košovkou a za několik hodin poté obeplul slavný mys

Bouří, jemuž dal optimistický portugalský král Jan I I. zcela nevhodné jméno mys

Dobré naděje. ‘

Dva tisíce devět set mil dělících mys od ostrova Amsterdamu bylo na klidnémmoři a za příznivého větru záležitostí dvanácti dní. Mořeplavci si nemohli stěžovatna živly, neboť jim byly víc nakloněny než cestovatelům v pampách. Vzduch a voda,které se proti nim spikly na pevné zemi, hnaly je nyní spojenými silami vpřed.

“Ach moře, moře!“opakoval Paganel. “Na tomto poli se znamenitě uplatňujílidské síly a loď je skutečný dopravní prostředek civilizace! Jen považte, přátelé!

Kdyby zeměkoule byla jedinou obrovskou pevninou, neznali bychom z ní v devatenáctém století ještě ani tisícinu! Podívejte se, jak to vypadá v nitru velikých území.

Do sibiřských stepí, do plání Střední Asie, do afrických pouští, do americkýchprérií, do rozlehlých končin Austrálie, do zamrzlých samot pólů se člověk sotvaodvažuje; nejsmělejší tam couvá a nejstatečnější padá. Nelze tudy projít. Dopravníprostředky jsou nedostačující.Horko a nemoci, divocí domorodci, to všechnojsou nepřekonatelné překážky. Dvacet mil pouští dělí lidi více než pět set mil oceánu!

Lidé na dvou protilehlých pobřežích jsou sousedy, ale jsou cizinci, jakmile je dělíles! Anglie je spojena s Austrálií, kdežto Egypt se například zdá na milióny milvzdálen od Senegalu a Peking protinožcem Petrohradu! Přes moře se dnes dostaneme snáze než přes sebemenší Saharu a jen moři vděčíme, že se mezi pěti částmisvěta vytvořily příbuzenské vztahy.“

Paganel mluvil se zápalem a ani major nemohl vytknout jediné slovo tomutochvalozpěvu na oceán. Kdyby bylo při pátrání po Harrym Grantovi nutno sledovatsedmatřicátou rovnoběžku po pevnině, nemohli by se o takovou věc pokusit. Bylozde však moře a to unášelo statečné zachránce od jedné pevniny ke druhé, takže sepřed nimi 6. prosince za rozbřesku dne vynořila z lůna ‘vln ‘nová hora.

Byl to ostrov Amsterdam, ležící na 37 o 47’ jižní šířky a na 7724’ západní délky,jehož vysoký vrcholek je za jasného počasí viditelný na padesát mil. V osm hodinse jeho ještě neurčitý tvar dosti přesně podobal Tenerifu.

“A proto se,“řekl Glenarvan, “podobá ostrovu Tristan da Cunha.“

“Velmi správný závěr,“odpověděl Paganel, “podle oné geometrografické zásady,že dva ostrovy podobající se ostrovu třetímu jsou si také navzájem podobné. Dodám ještě, že ostrov Amsterdam je a byl stejně bohatý na tuleně a robinzony jako

Tristan da Cunha.“

“Robinzoni se tedy vyskytují všude?“otázala se lady Helena.

“Na mou věru, mylady,“odpověděl Paganel, “znám jen málo ostrovů, kterénebyly svědky podobného dobrodružství, a náhoda napsala román vašeho nesmrtelného krajana Daniela Defoea dávno před ním.“

“Pane Paganele,“řekla Mary Grantová, “dovolil byste mi jednu otázku?“

“Třebas dvě, drahá miss, a rád vám na ně odpovím. “

“Dobře,“pokračovala dívka, “vyděsilo by vás hodně, kdybyste se octl zcelasám na pustém ostrově?“

“Mne?“zvolal Paganel.

“Prosím vás, příteli,“řekl major; “snad nám nechcete říci, že je to vaše nejvroucnější přání! “

“To netvrdím,“odvětil zeměpisec, “ale takové dobrodružství by mi celkemani nebylo proti mysli. Zařídil bych si nový život. Lovil bych zvěř a ryby, v ziměbych se usídlil v jeskyni a v létě na stromě, pro své zásoby bych si zřídil sýpky,zkrátka bych ostrov kolonizoval.“

“Jenom pro sebe?“

“Jenom pro sebe, když by to bylo nutné. Ostatně kdy je člověk doopravdysám? Cožpak si nemůže zvolit přátele z říše živočišné, ochočit si užitečnou kozičku,žvatlavého papouška nebo roztomilou opičku? A kdybyvámnáhodapřivedlatakového druha, jako byl věrný Pátek, co byste chtěla víc? Dva přátelé na skále,vždyť nemůže být šťastnějších lidí! Představte si majora a mne …“

“Děkuji,“odpověděl major, “nemám ani v nejmenším chuť hrát úlohu Robinsona a hrál bych ji velmi špatně.“

“Drahý pane Paganele,“odpověděla lady Helena, “už se zase necháváte svouobrazotvorností unášet do říše fantazie. Já si však myslím, že skutečnost se hodněliší od snu. Básníte jenom o těch smyšlených robinzonech, kteří byli vrženi napečlivě vybrané ostrovy a s nimiž příroda jednala jako s mazlíčky! Vidíte jenompříjemnou stránku celé věci!“

“Jakže, mylady!Vy nesouhlasíte s tím, že by člověk mohl být šťasten napustém ostrově?“

“Vůbec ne. Člověk je tvor společenský, a nikoli samotářský. Samota může véstjenom k zoufalství. To je otázka času. Je možné, že hmotné starosti a životní potřebyzaměstnávají nešťastníka, který se stěží zachránil z vln, a že okamžité požadavkymu zakrývají budoucí hrozby. Ale co si asi myslí, -jak asi trpí, když pocítí svousamotu, když je tak vzdálen ode všech lidí a nemá naději, že kdy spatří svou vlasta své nejmilejší? Takový ostrůvek je celý jeho svět. Z celého lidstva zůstává jen onsamojediný, a když přijde smrt, děsivá smrt v takové samotě, umírá jako posledníčlověk v poslední den světa. Věřte mi, pane Paganele, lépe je nebýt na místě takovéhočlověka!“

Paganel, ač nerad, kapituloval před důvody lady Heleny. Ale hovor o přednostecha nevýhodách samoty pokračoval až do chvíle, kdy Duncan zakotvil na míliod břehu ostrova Amsterdamu.

Toto osamělé souostroví v Indickém oceáně tvoří dva samostatné ostrovy,vzdálené od sebe asi třiatřicet mil. Oba ostrovy leží na stejném poledníku jako

Indický poloostrov. Na severu je ostrov Amsterdam neboli Saint Pierre, na jihuostrov Saint Paul. Nutno však poznamenat, že zeměpisci a mořeplavci tyto dvaostrovy často zaměňovali.

Ostrovy byly objeveny v prosinci 1796 Holanďanem Vlamingem a potom prozkoumány Entrecasteauxem, který vedl výpravu lodí Espérance a Recherche napomoc La Pérousovi. Od této výpravy se právě datuje zaměňování obou ostrovů.

Mořeplavec Barrow, Beautemps-Beaupré v Entrecasteauxově atlasu, dále Horsburg,

Pinkerton a jiní zeměpisci neustále popisovali ostrov Saint Pierre jako ostrov Saint

Paul a naopak. Důstojníci rakouské fregaty Novara se v roce 1859 při cestě kolemsvěta tohoto omylu uvarovali a Paganel si vytkl jako svůj zvláštní úkol uvést tytoomyly na správnou míru.

Ostrov Saint Paul, ležící na jih od ostrova Amsterdamu, je jenom neobydlenýostrůvek, jejž tvoří kuželovitá hora, patrně vyhaslá sopka. Naproti tomu ostrov

Amsterdam, k němuž se cestující Duncana vypravili v člunu, má asi dvanáct milv obvodu. Je obýván několika dobrovolnými vyhnanci, kteří si zvykli na smutnýživot. Jsou to hlídači rybářské stanice, jež patří jako celý ostrov jistému panu

Otovanovi, obchodníku zRéunionu. Tento panovník, který nebyl dosud uznánevropskými velmocemi, přichází zde na pětasedmdesát až osmdesát tisíc frankůročního důchodu, a to pouhým výlovem, solením a prodejem “cheilodactyla“, známého pod méně učeným názvem treska.

Ostrovu Amsterdamu bylo jinak souzeno, aby se stal a zůstal francouzským.

Zprvu náležel právem prvního osidlovatele panu Caminovi, loďaři ze Saint Denisuna ostrově Bourbonu, což je starší název ostrova Réunionu. Pak byl na základě jakésimezinárodní smlouvy postoupen jistému Polákovi, který jejobdělával s madagaskarskými otroky. Ale nakonec se z polského ostrova stal opět ostrov francouzský

‘v rukou páně Otovanových.

Když u něho 6. prosince 1864 Duncan přistál, čítalo jeho obyvatelstvo tři duše,jednoho Francouze a dva míšence, kteří byli zaměstnáni u obchodníka a majiteleostrova. Paganel tedy mohl stisknout ruku svému krajanovi panu Viotovi, tehdyjiž značně letitému. Tento “dobrý kmet“je velice přívětivě uvítal na svém ostrově.

Šťastný den pro něho, že mohl přjvítat tak milé cizince. Saint Pierre navštěvujíjenom lovci tuleňů a nečetní velrybáři, vesměs lidé hrubšího zrna.

Pan Viot představil také oba mulaty. S několika kanci žijícími uvnitř ostrovaa s několika tisíci hloupých tučňáků byli jediným živým obyvatelstvem ostrova.

Domek, v němž žili tři ostrované, stál na konci přirozeného přístavu na jihozápadě,vytvořeného sesutím části hory.

OstrovSaint Pierre byl útočištěm trosečníků ještě před vládouOtovana I.

Paganel vzbudil živý zájem svých posluchačů tím, že první vyprávění začal slovy:

Příběh dvou Skotů opuštěných na ostrově Amsterdamu.

Bylo to v roce 1827. Anglická loď Palmira, plující kolem ostrova, spatřila, žetam stoupá do vzduchu kouř. Kapitán se přiblížil ke břehu a po chvíli uviděl dvamuže, kteří na loď zoufale mávali. Vyslal na ostrov člun a ten přivezl dvaadvacetiletého Jakuba Paina a čtyřicetiosmiletého Roberta Proudfoota. Oba nešťastnícise už ani nepodobali lidem. Osmnáct měsíců zde živořili v bídě, nedostatku a utrpení,téměř bez potravin a bez sladké vody, živíce se škeblemi, rybami, které ulovilina mizerný ohnutý hřebík, a kanečky, které se jim občas podařilo chytit v běhu.

Mnohdy byli bez jediného sousta i tři dni, bděli jako vestálky u ohně, zapálenéhoposledním kouskem troudu, nenechávali oheň nikdy vyhasnout a nosili jej s seboupři všech výpravách jako nejdrahocennější věc. Paina a Proudfoota vysadilna ostrově škuner, který zde lovil tuleně. Podle zvyku rybářů zde měli měsíc zůstata zpracovat do návratu lodi zásobu tuku a koží. Škuner se už neukázal. Po pětiměsících přirazila k ostrovu Hope, vracející se do Van Diemenu, ale její kapitánodmítl z nevysvětlitelného barbarského rozmaru vzít oba Skoty na palubu. Odplul,nezanechav jim jediný suchar, jedinou zápalku,a oba nešťastníci by byli jistězanedlouho zahynuli, kdyby je byla při své cestě kolem ostrova nevzala na palubu

Palmira.

Druhý příběh, o němž se zmiňují dějiny ostrova Amsterdamu -, pokud takováskála může mít dějiny -, je příběh kapitána Pérona, tentokrát Francouze.Tentopříběh ostatně začíná i končí stejně jako příběh obou Skotů; dobrovolný pobyt naostrově, loď se nevrátí a cizí loď, kterou větry náhodou zanesou k souostroví, zachraňuje trosečníky po čtyřicetiměsíční robinzonádě.Ale pobyt kapitána Péronasevyznačuje krvavým dramatem, které se v mnohém ohledu podobá smyšleným příhodám Defoeova hrdiny po jeho návratu na ostrov.

Kapitán Péron se dal vysadit na ostrov se čtyřmi námořníky, dvěma Angličanya dvěma Francouzi. Měl zde patnáct měsíců lovit tuleně. Lov byl úspěšný. Kdyžvšak uplynulo patnáct měsíců a loď se nevracela, začaly dostávat mezinárodnívztahy trhliny, protože se pomalu ztenčovala zásoba potravin. Oba Angličané seproti kapitánóvi Péronovi vzbouřili a ten by byl jejich rukou zahynul, kdyby munepomohli jeho krajané. Od té doby se obě strany ve dne v noci střežily, bez ustánízůstávaly ozbrojené, hned nabývala vrchu jedna, hned druhá, a tak žili všichni vestrašlivé bídě a úzkosti. A jistě by byla nakonec jedna strana zničila druhou, kdybytyto nebožáky, kteří se pro mizernou ‘národnostní otázku znepřátelili na holé skálev Indickém oceáně, neodvezla do vlasti jakási loď.

Takové to byly příhody. Dvakrát se tak stal ostrov Amsterdam domovemopuštěných námořníků a dvakrát je náhoda zachránila před bídou a smrtí. Od těchdob však neztroskotala u ostrovních břehů žádná loď. Trosky lodi by moře jistěvyvrhlo na pobřeží a trosečníci by se byli dostali na rybářskou stanici pana Viota.

A stařec žil na ostrově již dlouhá léta a nikdy se mu nenaskytla příležitost, abymohl prokázat obětem moře své pohostinství. O Britannii a kapitánu Grantovinic nevěděl. Ani ostrov Amsterdam, ani ostrůvek Saint Paul, kam rybáři častodojížděli, nebyl dějištěm neštěstí Britannie.

Glenarvan nebyl ani překvapen, ani zarmoucen Viotovou odpovědí. Jeho druhové a on na těchto rozličných zastávkách nehledali místa, kde kapitán Grant byl,nýbrž kde nebyl. Chtěli si prostě ověřit, že na těchto různých místech rovnoběžkynikdy nebyl. Odjezd Duncana byl tedy stanoven na příští den.

Až do večera si cestující prohlíželi ostrov, který je napohled velice zajímavý.

Ale jeho zvířena a květena by nevydaly ani na osmerkový sešitek toho nejrozvláčnějšího přírodopisce. Třídy čtvernožců,ptáků,ryb a kytovců zastupovalo zdejenom několik divokých kanců, sněhových buřňákú, albatrosů, okounů a tuleňů.

Z černavé lávy místy unikaly a nad sopečnou půdou se táhly husté páry horkýchvřídel a železitých pramenů.Několik těchto pramenů dosahovalo velmi vysokéteploty. John Mangles ponořil do jednoho Fahrenheitův teploměr a ten ukázal stosedmdesát šest stupňů. Ryby ulovené několik kroků odtud v moři uvařily se v tétotéměř vroucí vodě pramenů za pět minut. Z toho důvodu se Paganel v prameniraději nevykoupal.

Navečer po pěkné procházce se Glenarvan s přívětivým panem Viotem rozloučil.

Každý přál starci na jeho opuštěném ostrůvku vše nejlepší. Pan Viot na oplátkupopřál cestovatelům mnoho zdaru při jejich výpravě a člun Duncana odvezl cestujícízpět na palubu.

KAPITOLA ČTVRTÁ

JAK SE JACQUES PAGANEL A MAJOR MAC NABBS VSÁZELI.

Ve tři hodiny ráno 7. prosince to již v lodních kotlech Duncana vřelo. Zarachotilo vratidlo. Kotva se napřímila, uvolnila se z písčitého dna, vyhoupla se k rumpálu,šroub začal pracovat a jachta vyplula na širé moře. Když cestující vystoupili v osmhodin na palubu, ztrácel se už ostrov Amsterdam v mlhách obzoru. Začínal poslední

úsek cesty po třicáté sedmé rovnoběžce a k australskému pobřeží zbývalo tři tisícemil. Povane-li západní vítr ještě dvanáct dnů a zůstane-li moře klidné, dosáhne

Duncan cíle své cesty.

Mary Grantová a Robert se s dojetím dívali do vln, které Britannia pravděpodobně brázdila několik dní před svým ztroskotáním. Zde možná kapitán Grantna své poškozené lodi s hrstkou námořníků zápolil se strašnými vichřicemi Indického moře a byl unášen nezadržitelnou silou k pobřeží. John Mangles ukazovaldívce mořské proudy vyznačené na lodní mapě a vysvětloval jí jejich směr. Jedenz těchto proudů směřuje napříč Indickým oceánem a jeho účinek je pociťovánprávě tak na Pacifiku jako na Atlantiku. A Britannia bez stěžňů a bez kormidla,tedy bezbranná proti moři a větru, byla tak nejspíš hnána proti pobřeží a roztříštila se na něm.

Zde však vyvstávala jedna otázka. Poslední zprávy o kapitánu Grantovi sedatovaly z Callaa 30. května 1862, jak uváděly Obchodní a lodní zprávy. Jak semohla Britannia octnout v Indickém oceáně už 7. června 1862, to jest týden povyplutí od peruánských břehů? Paganel podal tak pravděpodobné vysvětlení tétověci, že uspokojilo i největší pochybovače.

Bylo to 12. prosince večer, šest dní po odjezdu z ostrova Amsterdamu. Lorda lady Glenarvanovi, Robert a Mary Grantovi, kapitán John, Mac Nabbs a Paganelse bavili na záďové nástavbě. Jako obvykle se mluvilo o Britannii. Na palubě senemyslilo na nic jiného. A právě v té chvíli byla bezděčně otázka nadhozena a tomělo okamžitě za následek, že naděje všech účastníků výpravy rázem poklesly.

Paganel při této neočekávané Glenarvanově poznámce živě zdvihl hlavu. Potomodešel bez jediného slova pro listiny. Když se vrátil, jenom pokrčil rameny jakočlověk, který se stydí za to, že se nechal na okamžik zarazit “takovou maličkostí“.

“Ale milý příteli,“řekl Glenarvan, “dejte nám přece aspoň nějakou odpověď!“

“Ne,“odpověděl Paganel. “Položím jenom jedinou otázku, a to kapitánu Johnovi.“

“Prosím, pane Paganele,“souhlasil John Mangles.

“Může dobrá loď vykonat cestu mezi Amerikou a Austrálií přes Tichý oceán zanecelý měsíc?“

“Ovšem, pojede-li rychlostí dvě stě mil denně.“

“Je to nějaká mimořádná rychlost?“

“Vůbec ne. Plachetní lodi dosahují často větších rychlostí.“

“Tak prosím,“pokračoval Paganel, “místo 7. června můžeme na listině číst,za předpokladu, že moře smazalo první číslici data, 17. června nebo 27. červnaa všechno bude jasné.“

“Skutečně,“zvolala lady Helena, “od 31. května do 27. června …“

“Kapitán Grant mohl přeplout Tichý oceán a dostat se do oceánu Indického!“

Paganelův závěr byl přijat s živým uspokojením..

“Další objasněný bod!“řekl Glenarvan. “A to díky našemu příteli. Zbývátedy jenom dorazit k Austrálii a vypátrat na jejím západním pobřeží stopy po

Britannii.“

“Anebo na jejím východním pobřeží,“dodal John Mangles.

“Vlastně máte pravdu, Johne. V listinách nic nenaznačuje, že k neštěstí došloprávě na západních březích, a nikoli na březích východních. Naše pátrání se musísoustředit na obě místa, jež protíná třicátá sedmá rovnoběžka.“

“Jsou tedy, mylorde,“řekla dívka, “v této věci nějaké pochybnosti?“

“Ne, ne, slečno,“pospíšil si s odpovědí John Mangles, neboť chtěl rozptýlitobavy Mary Grantové. “Lord Glenarvan chtěl jistě dodat, že kdyby byl kapitán

Grant dorazil k východním břehům Austrálie, byl by nalezl téměř okámžitě pomoca podporu. Celá tato část, možno říci, je anglická a osídlená kolonisty. Mužstvo

Britannie by bylo neušlo ani deset mil a bylo by našlo krajany.“

“Správně, kapitáne Johne,“odvětil Paganel. “Připojuji se k vašemu názoru.

Na východním pobřeží by byl Harry Grant v zátoce Twofold, ve městě Edenu,nalezl v anglické osadě nejen útulek, ale i možnosti k návratu do Evropy.“

“Nemohli snad trosečníci,“řekla lady Helena, “najít stejnou pomoc v té části

Austrálie, k níž nás unáší Duncan?“

“Nikoliv, mylady,“odpověděl Paganel, “pobřeží je zde pusté. Nevedou odtudžádné cesty do Melbournu ani do Adelaide. jestliže Britannia narazila na útesy,které je lemují, pak nemohla najít nikde pomoc právě tak, jako kdyby ztroskotalana nehostinných afrických plážích.“

“Co se pak ale stalo za ta dvě léta s mým otcem?“

“Drahá Mary,“odpověděl Paganel, “předpokládáte, že kapitán Grant se poztroskotání jistě dostal na australské území, ano?“

“Ovšem, pane Paganele,“odvětila dívka.

“Dobrá, co se tedy stalo s kapitánem Grantem, když se dostal na pevninu?

Není zde mnoho možností. Jsou jenom tři. Buď se kapitán Grant a jeho tři námořnícidostali do anglických osad, nebo padli do rukou domorodců, anebo konečně zbloudiliv nesmírných australských pustinách.“

Paganel se odmlčel a hledal v očích svých posluchačů souhlas se svými vývody.

“Pokračujte, Paganele,“řekl Glenarvan.

“Prosím,“odpověděl Paganel. “A především zavrhuji první předpoklad. Harry

Grant se nemohl dostat do anglických osad, protože to by znamenalo jeho záchranua už dávno by byl u svých dětí v jeho krásném Dundee.“

“Chudáktatínek!“zašeptala Mary Grantová. “Dva roky nás neviděl!“

“Nech mluvit pana Paganela, Mary,“řekl Robert, “jistě nám poví …“

“Bohužel ne, milý chlapče! Mohu tvrdit jenom tolik, že kapitán Grant je buďzajatcem australských domorodců, nebo..“

“Ale -, tito domorodci?…“otázala se vzrušeně lady Glenarvanová.

“Upokojte se, mylady,“odpověděl učenec, neboť pochopil,co lady Helenamyslí, “tito domorodci jsou divocí, někdy krutí, stojí na nejnižším stupni lidskévzdělanosti, ale jsou mírní a nejsou krvelační jako jejich sousedé z Nového Zélandu.

Jestliže zajali trosečníky z Britannie, nechali je žít, o tom vás mohu ujistit. Všichnicestovatelé se shodují v tom, že australští domorodci mají hrůzu z prolévání krvea mnohokrát v nich nalezli věrné spojence proti útokům uprchlých trestanců, kteříjsou mnohem krutější.“

“Slyšela jste, co říkal pan Paganel,“odvětila lady Helena, obracejíc se k Mary

Grantové. “Jestliže je váš otec v rukou domorodců, což ostatně naznačují i listiny,nalezneme ho.“.

“Jestliže zmizel v té nesmírné zemi,“odpověděla dívka a tázavě pohlédlana Paganela.

“Pak,“zvolal zeměpisec přesvědčivě, “pak ho najdeme také! Že ano, přátelé?“

“Samozřejmě,“souhlasil Glenarvan,neboť chtěl dát rozhovoru radostnějšísměr. “Nepřipouštím, že by člověk mohl zmizet ..

“Já také ne,“. dodal Paganel.

“Je Austrálie veliká?“otázal se Robert.

“Austrálie, chlapče, má jenom pouhých sedm set sedmdesát pět miliónů hektarů,to je tolik jako čtyři pětiny Evropy.“

“Přesně tolik řekl major.

“Ano, Mac Nabbsi, až na nějaký ten metr. Souhlasíte, že taková země má plnéprávo na označení ‘kontinent’ jak je tomu v listinách?“

“Za jisté Paganele.“

“Dodám ještě tolik,“pokračoval učenec, “že známe jen málo cestovatelů, kteřív těchto končinách zmizeli beze stopy. Ba tuším, že Leichardt je jediný, o jehožosudu se neví, a to jsem ještě dostal krátce před svým odjezdem ze Zeměpisné společnosti zprávu, že Mac Intyre patrně objevil jeho stopu.“

“Austrálie tedy není křížem krážem procestována?“otázala se lady Glenarvanová.

“Není, mylady,“odpověděl Paganel, “zdaleka ještě ne! Tato pevnina není o niclépe prozkoumána než africké vnitrozemí, přestože zde nechyběli odvážní cestovatelé.

V letech 1606 až 1862 se jich snažilo prozkoumat Austrálii ve vnitrozemí a na pobřežívíce než padesát. “

“Prosím vás! Padesát?“řekl major nedůvěřivě.

“Ano, Mac Nabbsi, právě tolik. Rozumím tím mořeplavce, kteří přes nebezpečíplavby neznámými moři vymezili australské pobřeží, a cestovatele, kteří se pustili

Přes tento kontinent.“

“I tak je padesát trochu moc,“odvětil major.

“A já půjdu ještě dále, Mac Nabbsi,“odsekl zeměpisec, který se jako vždyckyzačínal rozčilovat, když mu major odporoval.

“Jděte, Paganele.“

“Když mi nebudete věřit, tak vám těch padesát jmen bez váhání vypočítám.“

“Ale, ale!“řekl klidně major. “Tohle jsou ovšem vědci! O ničem nepochybují!“

“Majore,“pokračoval Paganel, “vsadíte svou pušku Purdey, Moore 82 Dicksnnproti mému Secretanovu dalekohledu?“

“Proč ne, Paganele, jak je libo,“odpověděl Mac Nabbs.

“Platí, majore!“zvolal učenec. “S tou puškou už sotva kdy pújdete na kamzíky nebo na lišky, pokud vám ji ovšem nepůjčím. Ale to vždycky rád učiním!“

“Paganele,“odpověděl major chladně, “až budete potřebovat můj dalekohled,bude vám vždycky k dispozici.“

“Začněme,“odtušil Paganel. “Paní a pánové, vy budete tvořit soudcovský sbor.

A ty, Roberte, budeš počítat body.“

Lorda i lady Glenarvanovou, Mary i Roberta, majora i Johna Manglese sporbavil, a tak se chystali vyslechnout zeměpisce. Šlo zde ostatně o Austrálii, k nížje Duncan vezl, a proto jen vítali, že se dovědí něco o jejích dějinách. Přítomní tedy

Paganela vybídli, aby neotálel a předvedl, jak dokonalou má paměť.

“Mnémosyno,“zvolal,“bohyně paměti,matko cudných Múz, osviž svéhověrného a horlivého zbožňovatele! Před dvěma sty padesáti osmi lety byla, přátelé,

Austrálie ještě neznámá. Ale už tehdy se dobře vědělo, že existuje nějaký velkýjižní kontinent. Dvě mapy zachované v knihovně vašeho Britského muzea, Glenarvane, a datované z roku 1550 se zmiňují o zemi ležící na jih od Asie a nazývajíji Velkou portugalskou Jávou. Tyto mapy však nejsou zcela autentické. Přecházímtedy k XVII. století, k roku 1606. Toho roku objevil španělský mořeplavec Quiroszemi, kterou nazval Australia de Espiritu Santo. Někteří badatelé tvrdí, že šloo souostroví Nových Hebrid, a nikoliv o Austrálii. Nebudu otázku rozebírat. Započítejtoho Quirose, Roberte, a přejděme k dalšímu.“

“Jeden“řekl Robert.

“Téhož roku pokračoval v průzkumu nových zemí dále na jih Luiz Vaz de Torrez,který býl Quirosovým náměstkem nad jeho loďstvem. Avšak sláva velkého objevupřipadá Holanďanovi Theodoriku Hertogovi. Přistal u západního pobřeží Austráliena 25o jižní šířky a nazval je Eendracht, tedy podle své lodi. Po něm mořeplavců přibývá. V roce 1618 prozkoumal Zeachen země Arnhemskou a Diemenovu na severnímpobřeží. V roce 1619 se plaví Jan Edels podél západního pobřeží a křtí je svým jménem. V roce 1622 sestupuje Leuwen k mysu, který se jmenuje po něm. V roce 1627doplňují de Nuitz a de Witt výzkumy svých předchúdců na západ a na jih a po nichnásleduje kapitán Carpentar a proniká se svou lodí až do velkého půlkruhovitéhozálivu, který se po něm jmenuje záliv Carpentarský. V roce 1642 obeplouvá konečně

Van Diemenův ostrov slavný mořeplavec Tasman, domnívá se o něm, že je součástípevniny, a dává mu jméno po Diemenovi, generálním guvernéroviBatávie; alepotomstvo jméno ostrova zcela právem změnilo na Tasmánii. Australská pevninabyla nyní obepluta a vědělo se, že ji obklopují vody Indického a Tichého oceánu,a v roce 1665, tedy právě v době, kdy již končila éra holandských mořeplavcú, bylotomuto velkému jižnímu ostrovu dáno jméno Nové Holandsko. Ale toto jménonemělo ostrovu zůstat. K jakému číslu jsme došli?“

“K deseti,“řekl Robert.

“Dobrá,“pokračoval Paganel, “uděláme si křížek a přejdeme k Angličanům.

V roce 1686 dorazil náčelník mořských lupičú, pirát a jeden z nejslavnějších flibustýrů“jižních moří Williams Dampier, po četných příjemných i trudných dobro“Flibustýři byli piráti v anglických službách a přepadávali španělské lodi.družstvích na své lodi Cygnet k severozápadnímu pobřeží Nového Holandska,a to na 16o50’ jižní šířky. Navázal styky s domorodci a podal zevrubný popis jejich mravů, chudoby i duševní úrovně. V roce 1699 se vrátil do téže zátoky, v nížvystoupil na břeh Hertoge, a to ne už jako flibustýr, ale jako kapitán Roebucka,lodi královského loďstva. Až do té doby měl objev Nového Holandska jenomzeměpisný význam. Ani se nepomýšlelo na jeho kolonizaci a po tři čtvrtiny století, od roku 1699 do roku 1770, nepřistal u této země žádný mořeplavec. Alepotom přišel nejslavnější námořník celého světa kapitán Cook a zanedlouhosenová pevnina otevřela evropským přistěhovalcům. Natřech slavných cestáchplavilse Cook podél zemí Nového Holandska a přistal zde poprvé 31. března

1770. Když se Cookovi poštěstilo pozorovat na Tahiti přechod Venuše přes

Slunce“), zamířil se svou malou lodí Éndeavour na západ do Tichého oceánu. Obeplul Nový Zéland a dorazil do zátoky na západním australském pobřeží, kde nalezltolik nových rostlin, že jí dal jméno Botanická zátoka. Je to dnešní Botany Bay.

Jeho setkání s domorodci nás málo zajímají. Plul dále na sever a na 16“šířky uvízl

Endeavour u mysu Utrpení na korálových útesech. Bylo to ve vzdálenosti osmimil od pobřeží a hrozilo nebezpečí, že se loď potopí. Potraviny a děla byly vrženydo moře, ale následující noci nadzdvihl příliv odlehčenou loď a ta se nepotopilajen proto, že úlomek korálu dostatečně ucpal proraženou trhlinu. Cook mohlloď dopravit do malé zátoky při ústí říčky, kterou nazval po své lodi Endeavour.

Tam se Angličané celé tři měsíce, kdy opravovali loď,snažili navázat užitečnéstyky s domorodci, avšak s malým úspěchem. Odpluli tedy a Endeavour pokračoval v cestě na sever. Cook chtěl zjistit, je-li mezi Novou Guinejí a Novým Holandskem nějaká úžina. Po nových a nových nebezpečích, která hrozila jeho lodi,otevřelo se před ním na jihozápadě širé moře. Užina existovala! Propluli jí. Cookpřistal u malého ostrůvku, ujal se jménem Anglie panství dlouhého pásu při pobřeží, které prozkoumal, a dal mu velice britské jméno Nový Jižní Wales. O třiroky později velel smělý námořník lodím Aventure a Résolution. Kapitán Furneauxjel na Aventure prozkoumat pobřeží Van Diemenovy země a vrátil se v domnění,že toto území je součástí Nového Holandska. Teprve v roce 1711, tedy při svétřetí cestě, zakotvil Cook s loďmi Résolution a Découverte v zátoce Aventure Van

Dieménovy země a odtamtud vyjel o několik měsíců později na Sandwichovy ostrovy,kde zemřel.“

Byl to veliký muž, řekl Glenarvan.

“Byl to nejlepší námořník, jaký kdy žil. Právě Cookův druh Banks přivedlanglickou vládu na myšlenku založit v Botany Bay kolonii. Po Cookovi sem kvapímořeplavci všech národností. La Pérouse oznamuje ve svém posledním dopisepsaném z Botany Bay 7. února 1787, že má v úmyslu navštívit záliv Carpentarskýa celé pobřeží Nového Holandska až k zemi Van Diemenově. Nešťastný námořníkvyplouvá, aby se již nevrátil. V roce 1788 zakládá kapitán Phillip v Port Jacksonuprvní anglickou osadu. V roce 1792 se vydává Vancouver na pozoruhodnou plavbukolem jižních břehů nové pevniny. V roce 1792 podniká d’Entrecasteaux pátránípo La Pérousovi a obeplouvá Nové Holandsko západním a jižním směrem, přičemž objevuje neznámé ostrovy. V roce 1795 a 1797 se vydávají dva mladí odvážnímuži Flinders a Bass v člunu dlouhém osm stop na průzkum jižních pobřeží a v roce

1797 projíždí Bass mezi zemí Van Diemenovou a Novým Holandskem úžinu, kterádostala jeho jméno. Téhož roku prozkoumává objevitel ostrova Amsterdamu Vlamingna východních březích Austrálie Swan River -, Labutí řeku, na níž žijí černé labutěnejkrásnějšího druhu. Flinders pokračuje v roce 1801 ve svých zajímavých objevechana138“58’ východnídélky a35o40’ jižníšířkysetkáváse vzátoceSetkání

“K přechodu Venuše přes Slunce došlo asi v r. 1769. Tento dosti vzácný úkaz upoutal velký zájemhvězdářů. Měl totiž umožnit přesný výpočet vzdálenosti Země od Slunce. (Pozn. aut.)s dvěma francouzskými loďmi Géographe a Naturaliste, jimž veleli kapitáni Baudina Hamelin.“

“Ale? Kapitán Baudin?“řekl major.

“Ano. Proč se ptáte?“otázal se Paganel.

“Jen tak. Pokračujte, drahý Paganele.“

“Pokračuji tedy a ke jménům mořeplavců připojím ještě jméno kapitána

Kinga, který v letech 1817 až 1822 doplnil průzkum subtropických břehů Nového

Holandska.“

“To jsou celkem dvacet čtyři jména,“řekl Robert.

“Výborně,“odpověděl Paganel, “mám už polovinu majorovy pušky. Teď kdyžjsem se vypořádal s námořníky, přejděme k cestovatelům.“

“Znamenitě, pane Paganele,“pochválila ho lady Helena. “Komu čest, tomučest, máte opravdu úžasnou paměť.“

“Což je skutečně zvláštní,“dodal Glenarvan, “u člověka tak ..“

“Tak roztržitého,“pospíšil si s odpovědí Paganel. “Mám prostě paměť jenomna data a fakta, a to je to celé.“

“Dvacet čtyři.“

“Tak dvacet pět, poručík Daws. Bylo to v roce 1789, rok po založení osadyv Port Jacksonu. Mořeplavci novou pevninu obepluli, ale nikdo nemohl říci, co jev jejím nitru. Dlouhé pásmo hor, táhnoucí se rovnoběžně podél východního pobřeží,zdánlivě znemožňovalo přístup do nitra země. Po devítidenní cestě se musel poručík

Daws vrátit zpátky do Port Jacksonu. Téhož roku se pokusil překonat toto vysoké pohoří kapitán Tench, ale také bezúspěšně. Oba tyto neúspěchy odvrátilycestovatele na tři léta od podobných pokusů. V roce 1792 se však setkal s nezdarempři obdobném pokusu plukovník Patterson, odvážný africký badatel.Následujícíhoroku dostal se prostý ubytovatel anglického námořnictva, statečný Hawkins, dvacetmil za čáru, kterou jeho předchůdci nedokázali překročit. Za dalších osmnáct let mohuuvést jenom dvě jména, totiž slavného námořníka Basse a koloniálního inženýra

Bareillera, kteří nebyli o nic šťastnější než jejich předchůdci, a docházím k roku 1813,kdy byl objeven na západ od Sydney průsmyk. Guvernér Macquarie se odvážil tímtoprůsmykem projít a za Modrými horami bylo založeno město Bathurst. Potom

Throsby v roce 1819, Oxley, který pronikl na tři sta mil do nitra země, Howel a Hune,jejichž výchozím bodem byla právě zátoka Twofold, protínaná třicátou sedmou rovnoběžkou,a kapitán Sturt, který v letech 1829 a 1830 prozkoumaltok Darlingua Murraye, ti všichni obohatili zeměpis novými poznatky a přispěli k rozvoji osad.“

“Třicet šest,“hlásil Robert.

“Výborně! Držím se dobře,“odpověděl Paganel. “Jenom mimochodem uvedu

Eyra a Leichardta, kteří procestovali část země v letech 1840 a 1841, Sturta v roce

1845, bratry Gregoryovy a Helpmanna v roce 1846 v Západní Austrálii, Kennedyho v roce 1847 na řece Victoria a v roce 1848 v severní Austrálii, Gregoryhov roce 1852, Austina v roce 1854, Gregoryovy v letech 1855 až 1858 na severozápadě země,Babbagea od jezera Torrensova k jezeru Eyreovu a konečně přicházím ke slavnému cestovateli australských análů Stuartovi, který třikrát vykonal odvážnou cestu napříč australskou pevninou. Jeho první výprava se uskutečnila roku 1860. Později, budete-li chtít, vám povím, jak byla třikrát procestována

Austrálie z jihu na sever. Dnes se omezuji jenom na tento dlouhý výčet; od roku 1860do roku 1862 uvedu jen jména četných průkopníků vědy, a to bratry Dampsterovy,

Clarksonaa Harpera, Burka a Willse, Neilsona, Walknera, Landsborougha, Mac

Kinleyho,Howitta ..“

“Padesát šest!“zvolal Robert.

“Prosím, majore,“pokračoval Paganel, “dám vám ještě přívažek, protože jsemneuvedl ani Duperreyho, ani Bougainvilla, ani Fitz-Roye, ani Wickama, ani Stokese …“

“Dost,“řekl major, zdrcený takovým množstvím jmen.

“Ani Péroua, ani Quoye,“pokračoval Paganel, který se rozjel jako rychlík, “ani

Bennetta, ani Cuninghama, ani Nutchella, ani Tierse ..“

“Milost ..!“

“Ani Dixona, ani Strzeleckého, ani Reida, ani Wilkese, ani Mitchella …“

“Zadržte, Paganele,“řekl Glenarvan, který se z plna hrdla smál, “nezničtenešťastného Mac Nabbse. Buďte velkomyslný! Přiznává svou porážku.“

“A jeho puška.“otázal se zeměpisec vítězoslavně.

“Je vaše, Paganele,“odpověděl major, “a bude mi opravdu chybět. Ale vymáte paměť, že byste vyhrál celý dělostřelecký arzenál.“

“Není prostě možno,“řekla lady Helena, “znát Austrálii lépe. Ani jedno jméno,ani jediná podrobnost ..“

“Nu, s těmi podrobnostmi …,“řekl major, potřásaje hlavou.

“Cože, Mac Nabbsi!“zvolal Paganel.

“Myslím, že všechny příhody, které se vztahují k objevům v Austrálii, vámpřece jen snad nebudou známy.“

“Prosím vás!“řekl Paganel naprosto sebevědomě.

“A kdybych vám uvedl jednu, kterou byste neznal, vrátil byste mi mou pušku?“otázal se Mac Nabbs.

“Okamžitě, majore.“

“Platí?“

“Platí.“

“Dobrá. Víte, Paganele proč Austrálie nepatří Francii?“

“No, myslím ..“

“Anebo jak to aspoň odůvodňují Angličané?“

“Ne, majore, to nevím,“odpověděl Paganel rozmrzele.

“Je to prostě proto, že kapitán Baudin, který jinak nebyl naprosto bázlivý,se v roce 1802 tolik polekal kvákání australských žab, že co nejrychleji zdvihl kotvya uprchl, aby se už nikdy nevrátil.“

“Cože!“zvolal učenec. “Tohle že se říká v Anglii? To je ale špatný vtip!“

“Velmi špatný, to uznávám,“odpověděl major, “ale ve Spojeném královstvíje historickým faktem.“

“To je hanebnost!“zvolal vlastenecký zeměpisec. “A to se tam říká docelavážně?“

“Musím to potvrdit, milý Paganele,“odpověděl Glenarvan za všeobecnéhosmíchu. “Vy jste o tom opravdu nevěděl?“

“Vůbec ne. Ale musím protestovat! Vždyť sami Angličané nám Francouzůmříkají, že jíme žáby!“! A člověk se přece obvykle nebojí toho, co jí.“

“Málo platné, ale říká se to, Paganele,“odpověděl major se skromným

úsměvem.

A tak se stalo, že znamenitá puška Purdey, Moore & Dickson zůstala majetkem

Mac Nabbse.

KAPITOLA PÁTÁ

BOUŘE NA INDICKÉM OCEÁNĚ

Za dva dni po této rozmluvě oznámil John Mangles, když provedl posledníměření, že Duncan je na 113o37’ východní délky. Cestující si prohlédli lodní mapua shledali ke své velké radosti, že je od mysu Bernouilliho dělí necelých pět stupňů.

Mezi tímto mysem a mysem Entrecasteauxovým opisuje australské pobřeží oblouk,pod nímž se táhne třicátá sedmá rovnoběžka. Kdyby byl nyní Duncan odbočil k severu,byl by zanedlouho spatřil mys Chathamův, ale takto jej nechával sto dvacet mil severněji. Loď plula nyní v oné části Indického oceánu, která je chráněna australskou pevninou. Mohli tedy očekávat, že za čtyři dni se objeví na obzorn mys Bernouilliho.

Západní vítr byl dosavadní plavbě jejich jachty příznivý, ale již několik dní slábla pozvolna ustával.13. prosince utichl úplně a bezvládné plachty visely ze stěžejí dolů.

Nebýt mocného šroubu lodi, byl by Duncan zústal trčet uprostřed ztichlého oceánu.

Takové počasí se mohlo udržet hodně dlouho. Večer o tom hovořil Glenarvans Johnem Manglesem. Mladý kapitán viděl, že se mu rychle tenčí zásoba uhlí. a zřejměho zlobilo, že nastalo bezvětří. Dal napnout všechny plachty své lodi, dal vytáhnoutjejí závětrovky i stěhovky. Tak chtěl využít sebemenšího větérku, ale podle námořnického úsloví “nebylo z čeho nabrat“.

“Přesto si nemusíme naříkat,“řekl Glenarvan, “lepší je bezvětří nežprotivítr.“

“Máte pravdu, mylorde,“odpověděl John Mangles, “ale právě takovéto bezvětří bývá předzvěstí změny počasí. Toho se také obávám, plujeme v pásmu monzunů, které od října do dubna vanou od severovýchodu, a jakmile se proti námzdvihnou, mohou nás značně zdržet.“

“Co naplat, Johne? I když narazíme na takovou překážku, budeme se s nímuset smířit. Koneckonců to bude znamenat jenom zdržení.“

“Ovšem, pokud se k tomu nepřidá ještě bouře.“

“Obáváte se, že se počasí zhorší?“řekl Glenarvan, prohlížeje si nebe, které bylozatím od obzoru až k nadhlavníku bez jediného mráčku.

“Ano,“odpověděl kapitán, “vám to prozradím, mylorde, ale nerad bych lekallady Glenarvanovou a slečnu Grantovou.“

“To je správné. A co vám dělá starosti?“

“Určité příznaky velké bouře. Nedejte se mýlit vzhledem oblohy, mylorde.

Nic není tak klamné. Už dva dni barometr hrozivě klesá. Dnes klesl na dvacetsedm palců. Takovou výstrahu nemohu přehlížet. A zvláště mám obavy z jihomořských bouří, protože ty jsem už zažil. Páry srážející se na obrovských ledovcíchkolem jižní točny vyvolávají neobyčejně silný vzduchový proud. Tak vznikají srážkypolárních a rovníkových větrů a z nich pak cyklóny, tornáda a všechny ty nesčetnédruhy bouří, s nimiž loď svádí nerovný boj.“

“Johne,“odpověděl Glenarvan, “Duncan je spolehlivá loď a jeho kapitán zkušený námořník. Přijde-li bouře, budeme se umět bránit!“

Když John Mangles pronášel tyto obavy, řídil se pudem námořníka. Byl totižpodle anglického úsloví dobrý “weatherwise“, to jest znalec počasí. Barometr nepřestával klesat a John byl nucen učinit na palubě nezbytná opatření.

Očekával silnou bouři, a přestože na nebi po ní nebylo ještě ani stopy, nenechával ho jeho neomylný přístroj na pochybách. Z oblastí, kde teploměr ukazuje vysokouteplotu, hrnou se vzduchové proudy do těch oblastí, kde ukazuje nízkou. Čím blížejsou tato místa u sebe, tím rychleji se vyrovnává úroveň vzdušných vrstev a tímvětší je rychlost větru.

John zůstal na palubě celou noc. Kolem jedenácté hodiny se nebe na jihuzatáhlo. John povolal všechno mužstvo na palubu a dal stáhnout malé plachty.

Ponechal jenom veleplachtu, besan, košovku a kosatky. O půlnoci se zdvihl vítr.

Bylto silnývítr,protože molekuly vzduchu byly hnány rychlostí šestisáhůzavteřinu. Praskání stěžňú, pleskot lanoví, suché údery plachet, které se nejednousamy přivrátily k větru, i chvění vnitřních příček prozradily cestujícím to, co dosudnevěděli. Paganel, Glenarvan, major a Robert vyšli nahoru na palubu, jedni zezvědavosti, druzí proto, aby pomohli. Po obloze, která večer byla průzračná a hvězdnatá, valila se hustá mračna, oddělená pruhy, jež byly posety skvrnami jako leopardí kúže.

“Uragán?“otázal se prostě Glenarvan Johna Manglese.

“Ještě ne, ale bude,“odpověděl kapitán.

V té chvíli dal rozkaz, aby byla košová plachta ubrána k spodnímu pásu.

Námořníci vyběhli do návětrných úpon a jen s největší námahou zmenšili plochuplachty tím, že ji na provazcích svinuli k spuštěnému ráhnu. John Mangles chtělnechat co možná nejvíce rozvinutého plachtoví, jen aby se jachta o ně mohla opírata tolik se nekymácela.

Když byla tato opatření provedena, dal rozkaz Austinovi a kormidelníkovi,aby všechno zajistili, protože uragán musil každým okamžikem propuknout.Vazáky,poutající čluny a náhradní kulatinu, byly zdvojeny. Boční kladkostroje u děla bylyzesíleny.Spodní čnělkové úpony přitaženy.Průvleky zabedněny. John, jakodůstojníkna výpadové výspě, neopouštěl vůbec palubu a ze záďové nástavby sesnažil vyrvat bouřlivému nebi jeho tajemství.

Vté chvíli klesl tlakoměr na dvacet šest palců a tak hluboko klesá tlakovýsloupec jen velmi zřídka; “stormglass“ukazoval na bouři.

Byla jedna hodina po půlnoci. Lady Helena a miss Grantová pociťovaly vesvé kabině tak prudké otřesy, že se přišly podívat na palubu. Vítr dul nyní rychlostíčtrnácti sáhů za vteřinu. Divoce hvízdal v pevném lanoví. Kovová lana hrála jakostruny hudebního nástroje pod doteky gigantického smyčce. Kladky o sebe narážely. Lana řezavě svištěla ve vyběhaných smyčkách. Plachty burácely jako děla.

A už se na jachtu valily obrovské vlny. Loď tančila po jejich zpěněném hřebeni jakomořská víla.

Když kapitán John spatřil obě ženy, rychle k nim přišel a prosil je, aby sevrátily do kajut. Několik vln se převalilo přes brlení a paluba mohla být každýmokamžikem zaplavena. Burácení živlů bylo již tak prudké, že lady Helena mladémukapitánovi stěží rozuměla.

“Nehrozí nám nebezpečí?“mohla se ho však přesto zeptat ve chvíli, kdy sehluk trochu utišil.

“Ne, mylady,“odpověděl John Mangles, “ale vy nemůžete zůstat na palubě,ani slečna Mary. “

Lady Glenarvanová a miss Grantová se nevzpíraly rozkazu, jenž se podobalspíše prosbě, a vrátily se dovnitř ve chvíli, kdy se přes záď převalila mocná vlnaa zalomcovala tabulkami v okénkách jejich kajut. Prudkost větru nyní zesílila,stěžně se prohýbaly pod tahem plachet a jachta se nad vlnami přímo vznášela.

“Skasej veleplachtu,“křičel John Mangles. Spusť košovku a kosatky.!“

Námořníci se vrhli na svá místa v lanoví. Povolili spouště; přitáhli kasounya spustili kosatky s takovým lomozem, že to přehlušilo i bouři. Duncan chrlil zesvého komína proudy černého dýmu a jen nepravidelně zabíral do moře křídly svéhošroubu, který se chvílemi vynořoval z vln.

Glenarvan, major, Paganel a Robert pozorovali zápas jachty s mořem se smíšenými pocity obdivu a hrůzy. Křečovitě se drželi lešnic u brlení, nemohli na sebepromluvit jediné slovo a dívali se na hejna buřňáků, sýčků mořských bouří, kteřípoletovali v běsnících vichrech.

V tom okamžiku zazněl do burácení uragánu ohlušující hvizd. Pára prudce vyrazila, ale nikoli komínem, nýbrž ventily kotle. Poplašná píšťala neobyčejně prudcehvízdla. Jachta se hrozivě naklonila a Wilson, obsluhující kormidlo, byl sražen nečekaným nárazem jeho kola. Duncan najížděl na vlny bokem a nebyl nikým ovládán.

“Co se stalo?“zvolal John Mangles, spěchaje na nástavbu.

“loď se pokládá!“odpověděl Tom Austin.

“Porouchalo se kormidlo?“

“Do strojovny! Do strojovny!“křičel strojník.

John pospíšil ke strojovně a spustil se dovnitř po žebříku. Místnost byla plnákouře. Písty nehybně trčely ve válcích. Páky nepřenášely na hřídel šroubu sebemenší pohyb. Když strojník viděl, že síla kotlů se hromadí naprázdno, zavřel přívody,aby kotle nepraskly, a vypustil páru komínem.

“Co se vlastně stalo,“otázal se kapitán.

“Šroub se buď zlomil, nebo zasekl,“odpověděl strojník. “Nepracuje.“

“Cože! A nedá se uvolnit?“

“Vyloučeno.“

Neměli čas zkoušet, zda by se nedala porucha nějak odstranit. Nesporné bylo,že šroub se nemohl točit a že nevyužitá pára unikala ventily pryč. John musilopět spoléhat jenom na plachty a vzít na pomoc vítr, svého nejnebezpečnějšíhonepřítele.

Vrátil se nahoru a stručně vylíčil lordu Glenarvanovi situaci. Pak na něhonaléhal, aby s ostatními cestujícími odešel do kajut, ale Glenarvan chtěl zůstatna palubě.

“Ne, mylorde,“odpověděl John Mangles pevně, “musím zde být sám se svýmmužstvem. Jděte dovnitř! Voda může loď zaplavit a vlny by vás pak nelítostněsmetly.“

Můžeme však nějak pomoci .“

“Jděte dovnitř, mylorde, jděte dovnitř, je to nutné! Jsou chvíle, kdy jsem nalodi pánem! Prosím, odejděte!“

Situace musila být krajně nebezpečná, když John Mangles mluvil tak velitelsky. Glenarvan pochopil, že on sám musí dát příklad kázně. Odešel tedy z palubya za ním jeho tři druhové. Vrátil se k oběma ženám, které s úzkostí čekaly na rozuzlenítohoto zápasu s živly.

“Náš statečný John je energický muž!“řekl Glenarvan, když vcházel do jídelny.

“Opravdu,“odpověděl Paganel,“připomínal mi lodníka vašeho velikého

Shakespeara, když v dramatě Bouře křičí na palubě na svého krále: jdi pryč odtud!

Ticho! Do kajut! Když neumíš umlčet živly, zmlkni! Z cesty, pravím!“

Zatím John Mangles neztrácel ani okamžik. Musil dostat loď z nebezpečnésituace, která vznikla zaseknutím šroubu. Rozhodl se přiléhat k větru, aby se conejméně vzdálil od směru plavby. Musil použít plachet a stočit je šikmo, aby loďbyla bokem ke směru bouře. Dal vykasat košovku k spodnímu pásu, napnoutkosatku na velestěhu a kormidlo postavit po větru.

Jachta byla znamenité plavidlo, poskočila jako rychlý kůň, když ucítí ostruhu,a natočila se proti valícím se vlnám bokem. Vydrží to nepatrné plachtoví? Byloz nejlepšího plátna. Ale jaká látka může odolat takové síle?

Pro loď byla boční plavba výhodná. Nastavovala vlnám nejpevnější části jachtya přitomse neodchylovala od původního směru. Bylo s tím však spojeno také jisténebezpečí, protože loď mohla uvíznout ve velkých prohlubních mezi vlnami a nemusila z nich už více vyplout. Ale John Mangles neměl na vybranou. Rozhodl se,že bude k větru přiléhat, pokud to stožáry a plachty vydrží. Jeho mužstvo se drželonablízku, aby se mohlo vrhnout tam, kde by toho bylo třeba. John, drže se úpon,pozoroval rozvzteklené moře.

Tak uplynul zbytek noci. Doufali, že ráno se bouře utiší. Marně. Kolem osméhodiny byl vítr ještě prudší, dosahoval rychlosti osmnácti sáhů za vteřinu a změnilse v orkán.

John nic neříkal. Ale strachoval se o svou loď a o ty, které vezla. Duncan sehrozivě nakláněl. V palubních podpěrách to praskalo. Nejednou švihly bidélceveleplachty po hřebenech vln. V jedné chvíli si mužstvo myslilo, že se jachta užnenapřímí. Plachty se utrhly z obrubních lan a uletěly jako obrovští albatrosové;námořníci se vzápětí vrhli se sekyrami k úponám hlavního stěžně, aby je přesekli.

Duncan se však napřímil. Ale neseděl už pevně na vlnách, neměl pevný směra byl zmítán tak strašlivě, že se jeho stěžně hrozily zlomit až v samé stožárovébotce. Loď nemohla dlouho vydržet takové kymácení, kolébala se z boku na boka zanedlouho by se jí jistě vyviklalo oplaňkování, protrhly spáry a vlny by si prorazily cestu dovnitř.

John Mangles měl nyní jenom jediný prostředek: vytáhnout bouřkovou kosatku a nechat se hnát větrem. Podařilo se mu to až po několika hodinách, kdyvítr dvacetkrát strhl jejich sotva započatou práci. Teprve ve tři hodiny odpolednebyla kosatka vytažena na přední stěh a vystavena větru.podtímto kouskem plátna byl Duncan hnán a letěl po větru nevypočitatelnou rychlostí. Plul k severovýchodu, kam jej nesla bouře. Bylo nutno udržet conejvětší rychlost, protože jenom na té závisela záchrana jachty. Někdy předhánělavlny unášené zároveň s ní, zařezávala se do nich svou štíhlou přídí, nořila se do nichjako obrovský kytovec a vlny pak zaplavovaly její palubu po celé délce od příděk zádi. Jindy zas se její rychlost rovnala rychlosti vln, lodní kormidlo bylo bezmocnéa loď se začala natáčet, jako kdyby se měla každým okamžikem položit na bok.

Konečně se stávalo i to, že vlny hnané vichřicí letěly rychleji než Duncan, valily sepřes loď a zalévaly nezadržitelně celou palubu od zádě až k přídi.

Za takových hrozivých okolností, za střídavých nadějí a beznadějí uplynul

15. prosineci následující noc.John Mangles neopouštěl ani na chvíli svémísto.

Nevzal sousta do úst. Doléhaly naň těžké obavy, ačkoli jeho chladnokrevná tvář nicneprozrazovala, jen jeho zrak se tvrdošíjně snažil proniknout mlhami nakupenýmina severu.

Mohl se vskutku obávat nejhoršího. Duncan, stržený ze své dráhy, hnal sek australskému pobřeží rychlostí, kterou nic nemohlo zmírnit. John Mangles zcelainstinktivně -cítil, že je unášen strašlivým proudem. Každým okamžikem seobával, že narazí na nějaké úskalí, o něž se jachta roztříští na tisíc kusů. Odhadoval, že pobřeží bude nanejvýš dvanáct mil po větru. A země znamenala ztroskotání, znamenala zkázu lodi. Tisíckrát lepší byl nyní nesmírný oceán, proti jehožběsnění se může loď bránit, byť jenom tím, že se mu poddá. Jakmile ji však bouřevrhne na břeh, je ztracena.

John Mangles vyhledal lorda Glenarvana, vzal ho stranou a vylíčil mu s naprostou otevřeností, jak vážná situace nastala. Hleděl mylordovi pevně do očí jakochladnokrevný námořník, připravený na vše, a uzavíral slovy, že snad bude nucenvrhnout Duncana na břeh.

“Abych zachránil ty, kteří jsou na jeho palubě, mylorde.“

“Budiž, Johne,“odpověděl Glenarvan.

“A lady Helena? Slečna Grantová?“

“Řeknu jim o všem až v posledním okamžiku. až nebude žádná naděje, žebychom se mohli udržet na moři. Upozorníte mě.“

“Upozorním, mylorde.“

Glenarvan se vrátil k oběma ženám. I ony cítily hrozící nebezpečí, třebaženeznaly jeho dosah. Projevovaly však statečnost, která se jistě rovnala statečnostijejich druhů. Paganelse pouštěl do zcela nevhodných výkladů o vzdušnýchproudech a Robertovi, který ho poslouchal, vysvětloval zajímavé rozdíly mezitornády, cyklóny a přímočarými vichřicemi. Major pak čekal na konec s fatalismemmuslima.

Kolem jedenácté hodiny se uragán poněkud utišil, vlhké mlhy se rozptýlilya přináhlém vyjasnění spatřilJohn nízké pobřeží, vzdálené šest mil po větru.

Hnali se přímo proti němu. Obrovské vlny se vzdouvaly do závratné výše padesáti i více stop. John pochopil, že vlny se jistě opírají o pevnou zem, jinak by senevzdouvaly tak vysoko.

“Jsou tam jesepy,“řekl Austinovi a ukázal, v kterých místech nejspíše leželynebezpečné písečné přesypy.

“Také myslím,“odpověděl jeho zástupce.

“Jedině náhoda nás múže zachránit,“pokračoval John. “Nebude-li mezi jesepynějaká vhodná úžina a nebude-li nám přát štěstí, jsme ztraceni.“

“Příliv je právě největší, kapitáne, možná že bychom se mohli za jesepy dostat.“

“,Jen se podívejte, Austine, na to zuřivé vlnobití. Která loď by mu mohlavzdorovat?“

Zatím se Duncan pod svou bouřkovou kosatkou hnal děsivou rychlostí k pobřeží.

Zanedlouho byl už jenom dvě míle od okraje jesepů. Co chvíli zakrývaly mlhy zem.

Přesto se Johnovi zdálo, že za zpěněným pomezím zahlédl klidnější zátočinu. Tamby byl Duncan v poměrném bezpečí. Ale jak se do ní dostat?

John poslal pro cestující, aby přišli na palubu, neboť nechtěl, aby v okamžikuztroskotání byli uzavřeni v nástavbě. Glenarvan a jeho druhové pohlíželi na hrozivémoře. Mary Grantová zbledla.

“Johne,“řekl Glenarvan potichu mladému kapitánovi. “Pokusím se zachránitsvouženu, anebo zahynu s ní. Postarej se o slečnu Grantovou.“

“Ano, mylorde,“odpověděl John Mangles a se zvlhlýma očima stiskllordovi ruku.

Duncan byl jenom několik set metrů od jesepů. Moře bylo nyní vysoké a podkýlem jachty by jistě zústalo dost vody, aby se loď dostala přes nebezpečnou mělčinu.

Ale obrovské vlny, které budou loď postupně vynášet do výše nebo srážet dolů, nutněpřitlačí kýl jachty na mělčinu. Bylo tedy možno nějakým zpúsobem ztišit vlnobití,zmírnit pohyb vodních molekul, zkrátka uklidnit toto rozbouřené moře?

V poslední chvíli dostal John Mangles nápad.

“Olej!“zvolal. “Hoši, rychle pro olej! Pro olej!“

Celé mužstvo jeho slovům okamžitě porozumělo. Měli užít prostředku, kterýněkdy vedl k záchraně. Rozbouřené vlny je možno uklidnit, pokryjí-li se vrstvouoleje. Tato vrstva se drží na jejich povrchu, láme nárazy vln a činí vlny kluzkými.

Účinky se dostaví okamžitě, ale rychle pominou. Jakmile loď přepluje toto umělémoře, rozběsní se vlny s dvoj násobnou silou a běda lodi, která by se za předchozíodvážila.

Mužstvo, jehož síly se znásobovaly nebezpečím, hbitě vytáhlo sudy s tulenímtukem na příďový nástavek. Tam prorazilo dna sudů sekerami, aby pak sudy vyklopilo přes brlení po obou bocích lodi.

“Pozor!“vzkřikl John Mangles a čekal na pravý okamžik.

Ve dvaceti vteřinách byla jachta u hrdla úžiny, které bylo zahrazeno vysokovzdutým ječícím příbojem. Rozhodující okamžik nastal.

“Teď!“křikl mladý kapitán.

Sudy byly naráz překoceny a z jejich útrob se vyvalily proudy oleje. Mastnávrstva takřka rázem zarovnala zpěněnou mořskou hladinu. Duncan přeletěl uklidněnévody a vzápětí se octl v klidné zátočině za nebezpečnými jesepy. V téže chvíli protrhloceán svá pouta á vzepjal se za lodí s nepopsatelnou zběsilostí.

KAPITOLA ŠESTÁ

MYS BERNOUILLIHo.

Ze všeho nejdříve se John Mangles staral o to, aby si loď důkladně sedla na dvoukotvách. Zakotvil v hloubce pěti sáhů. Dno bylo dobré, z hrubého písku, a kotvyv něm znamenitě držely. Nemuseli se obávat, že se kotvy při odlivu vytrhnou nebo žejachta lehne na mělčinu. Po tolika nebezpečných hodinách se Duncan tedy octlv jakési zátočině, chráněné proti mořským větrům půlkruhovitým chobotem.

Lord Glenarvan stiskl ruku mladému kapitánovi a prostě řekl:

“Díky, Johne!“

Pro Johna byla tato dvě slova velikou odměnou. Glenarvan neprozradil nico jeho obavách, a ani lady Helena, ani Mary Grantová neměly tušení o tom, jak vážnému nebezpečí všichni právě unikli.

Bylo nutno objasnit ještě jeden důležitý bod. Na které místo pobřeží byl Duncantouto strašlivou bouří vržen? Kdy se opět dostane na svou rovnoběžku? Jak dalekona jihovýchod odtud ležel mys Bernouilliho? Takovými otázkami byl John Mangleszahrnut nejdříve. Proto ihned začal zjišťovat souřadnice lodi a výsledky svého zkoumání zanášel do lodní mapy.

Celkem se Duncan od své cesty příliš neodchýlil, jenom o necelé dva stupně.

Byl na 136 o 12’ východní délky a 35 o 07’ jižní šířky, u mysu Zkázy, který leží na jednom z jihoaustralských výběžků a na tři sta mil od mysu Bernouilliho.

Protějškem mysu Zkázy, mysu s tak zlověstným jménem, je mys Borda, kterýtvoří výběžek Klokaního ostrova. Mezi těmito dvěma mysy se rozevírá úžina Investigator, jež tvoří bránu k dvěma dosti hlubokým zálivům, k zálivu Spencerovu naseveru a k zálivu svatého Vavřince na jihu. Do pobřeží tohoto jižnějšího zálivuse zařezává přístav Adelaide, hlavní město provincie Jižní Austrálie. Toto město,založené v roce 1836, mělo čtyřicet tisíc obyvatel a bylo tu k dostání téměř všechno,co člověk potřebuje. Jeho obyvatelé se však zabývají více obděláváním úrodné půdya pěstováním révy a pomerančovníků než výstavbou velkých průmyslových podnikú.

Mezi městským obyvatelstvem je také víc zemědělců než inženýrů, a vůbec se zdemálo tíhne k obchodnímu podnikání a k řemeslům.

Bude možnoDuncana opravit? To bylo nutno zjistit. John Mangleschtělvědět, jak tomu je. Poslal k zádi jachty potápěče a ti zjistili, že jedno křídlo šroubuje poroucháno a že se zaseklo do kormovce, takže se šroub nemůže otáčet. Loď bylatedy poškozena těžce, ba natolik těžce, že k opravě bylo třeba nářadí, jaké v Adelaide

Patrně nebudou mít.

Glenarvan a kapitán John se po zralé úvaze rozhodli, že Duncan popluje pod

Dřevěný trám na konci lodi. (Pozn. aut.)plachtami podél australského pobřeží a při tom bude hledat stopy po Britannii.

Zastaví se u mysu Bernouilliho, kde se výprava pokusí získat zprávy o trosečnících,pak bude pokračovat v cestě na jih až do Melbournu, kde bude moci být snadnoopravena. Jakmile bude šroub v pořádku, odpluje Duncan k východním břehům,kde dokončí své pátrání.

Tento plán byl schválen. John Mangles se rozhodl, že vypluje při prvním závanupříznivého větru. Dlouho nečekal. K večeru se vichřice úplně utišila. Vystřídalji dobrý, od jihozápadu vanoucí vítr. Byly vykonány přípravy k odplutí. K ráhnůmbyly připevněny nové plachty. Ve čtyři hodiny ráno začali lodníci točit vratidlem.

Za okamžik se kotva napřímila, vytrhla se ze dna a Duncan, využívaje australskéhopobřežního proudění vzduchu, vyplul s plným větrem pod veleplachtou, košovkou, brámovkou, kosatkami, besanem a plachtou vrcholovou, vyloženými napravý bok.

Za dvě hodiny zmizel mys Zkázy z dohledu a Duncan vplul do úžiny Investigator. Večer obeplul mys Borda a ve vzdálenosti necelého kilometru minul Klokaníostrov. To je největší australský ostrůvek a často se na něj uchylují uprchlí trestanci.

Na ostrov byl krásný pohled. Široko daleko pokrýval jeho zvrásněné skály travnatýkoberec. V lesích i po pláních se proháněla -, právě tak jako v době objevení ostrovaroku 1802 -, nesčetná stáda klokanů. Druhého dne lavíroval Duncan u jeho břehů,zatímco čluny odpluly prozkoumat kraje na břehu. Duncan byl nyní na třicátéšesté rovnoběžce a Glenarvan nechtěl nechat až k třicátému osmému stupni jedinýneprozkoumaný bod.

18. prosince se plavila jachta se stranovým větrem, a napínajíc všechny plachtyjako opravdový clipper, jela podél břehů zátoky Setkání. Do této zátoky dorazilv roce1828 cestovatel Sturt, když objevil Murray, největší řeku JižníAustrálie.

Zde nebyly zelenající se břehy Klokaního ostrova, ale neúrodné pahorky, místypřerušující jednotvárnost nízkého a rozervaného pobřeží, tu a tam nějaký šedý

útes nebo písečný ostroh,zkrátka naprostá nehostinnost jako v nějaké polárníkrajině.

Čluny měly při této plavbě tvrdou službu. Námořníci si však nenaříkali. Téměřvždy je doprovázel Glenarvan, jeho nerozlučný Paganel a mladý Robert. Na vlastníoči se chtěli přesvědčit, nejsou-li zde nějaké stopy po Britannii. Ale ani pečlivépátrání jim o ztroskotání vůbec nic neprozradilo. Australské břehy byly právětak němé jako pobřeží patagonská.Nebylo však důvodu ztrácet naději, dokudnedosáhli místa přesně označeného v listině. Počínali si takto jenom z přemíryopatrnosti, nic nechtěli ponechávat náhodě. Na noc Duncan plachty svíjel, aby sepokud možno udržel na místě, a ve dne cestovatelé pečlivě prohledávali pobřeží.

Tak dorazili 20. prosince k mysu Bernouilliho, který uzavírá záliv Lacepédův,ale nikde nenalezli žádné stopy. Nezdar pátrání nijak nemluvil proti kapitánovi

Britannie. Vždyť za dva roky, které uplynuly od neštěstí, moře mohlo, ba musilorozmetat a rozleptat zbytky trojstěžníku a servat je ze skalisek, nemluvě o tom,že domorodci cítí neštěstí jako sup mrtvolu, a tak by byli jistě posbírali i nejnepatrnější zbytky. A Harry Grant i jeho dva druhové, zajatí ve chvíli, kdy je vlnyvrhly na břeh, byli nepochybně odvlečeni do vnitrozemí.

Pak se ale Paganel v něčem přece mýlil. Pokud šlo o argentinské území, mohlzeměpisec právem tvrdit, že číslice na listině se netýkají dějiště ztroskotání, alepřímo místa zajetí. Velké řeky v pampách a jejich četné přítoky mohly skutečnězanést vzácné listiny do moře. Ale v této části Austrálie neprotíná příliš mnohovodních toků třicátou sedmou rovnoběžku. A Rio Colorado a Rio Negro se kromětoho vlévají do moře na opuštěných, neobyvatelných a neobývaných pobřežích,kdežto hlavní australské řeky, Murray, Yarra, Torrens a Darling, vlévají se buďjedna do druhé, nebo mají do oceánu ústí, která se změnila v živé rejdy a přístavys čilým plavebním ruchem.Jaká je potom pravděpodobnost,žese křehká láhev dostala po proudu těchto ustavičně brázděných vod až do Indického oceánu?

Tato nesrovnalost nemohla uniknout tak důvtipným lidem. Paganelova domněnka, pravděpodobná v argentinských provinciích Patagonie, byla tedy v Austrálii nesprávná. Paganel to uznal v diskusi, kterou o této věci rozpředl major Mac

Nabbs. Bylo zřejmé, že stupně udané v listině vztahují se jenom k místu neštěstía želáhev byla vhozena do moře tam, kde Britannia ztroskotala, totiž nazápadním pobřeží Austrálie.

Ale jak správně poznamenal Glenarvan, tento konečný výklad nevylučovaldomněnku o zajetí kapitána Granta. Vždyť on sám to ve své listině naznačovalslovy tak výmluvnými: kde padnou do zajetí krutých domorodců. Nyní však nebylžádný dúvod k tomu, aby hledali zajatce právě na třicáté sedmé rovnoběžce, a nena nějaké jiné.

Tato otázka byla dlouho probírána, až se došlo ke konečnému řešení a k takovýmto závěrům: jestliže výprava nenalezne stopy po Britannii ani na mysu Bernouilliho, nezbude lordovi Glenarvanovi než vrátit se do Evropy. Jeho pátrání bybylo bezúspěšné, třebaže svou povinnost splnil statečně a svědomitě.

To přirozeně zarmucovalo cestující jachty a přivádělo k zoufalství Mary a Roberta Grantovy. Když se obě kapitánovy děti ubíraly s lordem a lady Glenarvanovými, s johnem Manglesem, Mac Nabbsem a Paganelem na břeh, říkaly si, že nyní serozhodne s konečnou platností o tom, bude-li jejich otec zachráněn. Lze říci, že s konečnou platností, protože Paganel při předchozí diSkusi nezvratně dokázal, že trosečníci by byli dávno ve vlasti, kdyby jejich loď byla ztroskotala na východním pobřeží.

“Jen neztrácet naději! Nikdy neztrácet naději!“opakovala lady Helena dívcesedící vedle ní v člunu, který je odvážel na pevninu.

“Ano, miss Mary,“řekl kapitán John, “lidé nemají nikdy ztrácet naději. Mnohdyse jim právě ve chvíli největšího zoufalství zcela neočekávaně otvírají cesty nové.“

“Kéž by tomu tak bylo, pane Johne!“odpověděla Mary Grantová.

Břeh byL už vzdálen jenom tři sta metrů. Tvořily jej dosti mírné svahy mysuvysunutého na dvě míle do moře. Člun přistal v malé zátočině mezi dvěma tvořícímise korálovými útesy, jež časem vzrostou u jižního australského pobřeží v bradlovýpás. Už teď stačily k tomu, aby prorazily dno lodi. a Britannia zde mohla ztroskotatse vším všudy.

Cestující Duncana přirazili bez nesnází ke zcela opuštěnému břehu. Úskalí sezvrásněnými pruhy zde tvořila šedesát až osmdesát stop vysoký břeh. Bez žebříkua skob by bylo nesnadné vylézt na tuto přírodní hradbu. John Mangles však objevilo púlmíle jižněji velice vhodnou průrvu, která povstala částečným sesutím skal.

Moře zde bezpochyby útočilo za velkých rovníkových bouří na lomivou tufovouhráz a tak zpúsobilo, že se vyšší části hornin-, zřítily.

Glenarvan a jeho druhové se vydali vzhůru úvalen a po dosti příkrém svahuse dostalina vrchol útesu. Robert se vyšplhal jako kočka rovnou po srázu.a tak

Tuf -, druh horniny.dorazil na nejvyšší hřeben první. To zarmoutilo Paganela, protože jeho čtyřicetileténohy podlehly nožkám dvanáctiletým. I on však o mnoho předstihl klidného majora,ale tomu to nijak nevadilo.

Když se skupinka po chvíli opět shromáždila, prohlížela si pláň před sebou.

Byla to veliká plocha neobdělané půdy, porostlá křovinami a houštinami, kterou

Glenarvan přirovnal ke glenům skotských nížin a Paganel k neúrodným bretaňskýmsuchopárům. Kraj byl při pobřeží podle všech známek neobydlen, ale několik stavebv dálce svědčilo o tom, že zde žije člověk, a to ne divoch, nýbrž zemědělec.

“Mlýn!“zvolal Robert.

Tři míle odtud se skutečně točily ve větru lopatky mlýna.

“Je to opravdu mlýn,“odpověděl Paganel, který zamířil svůj dalekohled nazmíněný předmět. “Ta skromná a užitečná stavba je skutečným potěšením promůj zrak.“

“Vzhůru tedy do mlýna,odtušil Glenarvan.

Vyrazili na cestu. Po půlhodinové chůzi dostávala již půda, zpracovaná lidskourukou, nový vzhled. Přechod od neplodné země k obdělávané půdě byl náhlý. Místohouštin obklopoval zde nedávno zoranou rovinu živý plot; několik býků a půl tuctukoní se popásalo na loukách, ohraničených mohutnými akáciemi, které sem bylypřesazeny z ohromných školek na Klokaním ostrově.Ponenáhlu se objevovalaobilná pole, několik korců vlnících se světle žlutými klasy, kupky sena podobajícíse velkým úlům, sady obehnané živými ploty, zahrada hodná Horatia, v níž sepříjemné pojilo s užitečným, pak stodoly a prozíravě rozmístěná hospodářská stavenía konečně prosté a pohodlné obytné stavení. Nad ním vévodil mlýn se špičatoulomenicí a laskal budovy pohyblivým stínem svých velkých lopat.

V té chvíli vyšel z domu asi padesátiletý muž vlídné tváře: Štěkot čtyř velkýchpsů ho upozornil na příchod cizinců. Za hospodářem vyšlo pět hezkých a urostlýchchlapců, jeho synů, a s nimi jejich matka, velká a statná žena. Nebylo možno zůstat napochybách: tento muž, obklopený svou zdatnou rodinou uprostřed zcela nových stavení a takřka neobdělané krajiny, byl dokonalým typem irského osadníka, kteréhoomrzela věčná bída v jeho vlasti, a proto odešel za štěstím a za bohatstvím do zámoří.

Glenarvan a jeho družina se ještě nepředstavili a neřekli, kdo jsou a co chtějí,a už je vítala tato srdečná slova:

“Buďte vítáni, cizinci, v domě Paddyho O’Moora.“

“Vy jsteIr?“řekl Glenarvan, když tiskl osadníkovi pravici.

“Byl jsem,“odpověděl Paddy O,Moore.“Teď jsem Australan. Pojďte dále,pánové, ať jste kdokoliv, můj dům je vaším domem.“

Tak laskavé pozvání museli přijmout bez váhání. Lady Helena a Mary Grantovábyly uvedeny do domu paní O’Moorové, zatímco osadníkovi synové pomáhalinávštěvníkům odkládat zbraně.

Veliká, vzdušná a jasná světnice zaujímala přízemí domu, postavenéhozesilných dubových, vodorovně kladených fošen. Důkladnému domu a jeho statnýmobyvatelům odpovídalo i vnitřní zařízení, které se skládalo z několika dřevěných lavic,přibitých ke stěnám natřeným jasnými barvami, asi z deseti židliček, ze dvou dubových truhel, na nichž se skvěl bílý porcelán a lesklé cínové konvice, a z dlouhého,širokého stolu, kolem něhož mohlo pohodlně zasednout dvacet stolovníků.

Na stole byl připraven oběd. Kouřilo se na něm z polévkové mísy mezi skopovým, rostbífem a kýtou, kolem nichž byly talíře s olivami, hrozny a pomeranči. Bylozde vše, co člověk potřebuje, ba dokonce v nadbytku. Hostitel a hostitelka takupřímně pobízeli, tabule byla tak lákavá, velká a bohatá, že by bylo nezdvořilé nepřisednout. Vzápětí přicházela k obědu i čeleď ze statku, neboť hospodář ji pokládalza sobě rovnou, a Paddy O’Moore ukázal rukou na místo vyhrazené pro cizince.

Horatius (65-8 př. n. l.) -, římský básník z doby císaře Augusta.

“Očekával jsem vás,“-‘ řekl prostě lordu Glenarvanovi.

“Očekával?“odpověděl lord užasle.

“Vždycky očekávám ty, kteří přijdou,“odpověděl Ir.

Lady Helena byla hluboce dojata tak prostým mravem a pohled mylordův jíříkal, že i její muž cítí stejný obdiv jako ona.

S chutí se dali do jídla. Kolem celého stolu se rozproudil rozhovor. Paddy

O’Moore vyprávěl svůj příběh. Byl to stejný příběh jako u všech vystěhovalců, kterébída vyhání z jejich vlasti. Přemnozí přicházejí do dalekých zemí hledat bohatstvía nacházejí v nich jenom zklamání a neštěstí. Obviňují osud a zapomínají na vlastnínevědomost, lenost a nepravost. Štěstí však přeje odvážným, statečným a čestným.

A takovým byl Paddy O’Moore. Opustil Dundalk, kde umíral hlady, vypravilse s rodinou do Austrálie, tam vystoupil na břeh v Adelaide, před kovkopským zaměstnáním dal přednost méně nejistému povolání zemědělce a o dva měsíce pozdějizaložil dnes již vzkvétající hospodářství.

Celé území Jižní Austrálie je rozděleno na šedesátijitrové parcely. Vláda tytopozemky přiděluje osadníkům. Paddy O’Moore si z výtěžku prvého pozemku zakrátko přikoupil pozemky další. Jeho rodina se rozrůstala a hospodářství také. Irskýrolník se stal velkostatkářem, a přestože jeho statek nebyl starý ani dva roky, mělnyní dvě stě hektarů oseté půdy a pět set kusů dobytka.

Vyprávění irského vystěhovalce doprovodili hosté upřímným blahopřáním.

Když Paddy O’Moore dokončil svůj příběh, očekával zřejmě důvěru za důvěru, alenijak nenaléhal. Byl z těch lidí, kteří říkají: “Takový jsem já, ale netáži se vás, jací jstevy.“Glenarvan měl ovšem přímý zájem na tom, aby mluvil o Duncanu, o tom, pročje u mysu Bernouilliho, i o svém neúnavném a vytrvalém pátrání. Ale jako člověk,který jde přímo k věci, otázal se nejprve Paddyho O’Moora na ztroskotání Britannie.

Irova odpověď nebyla příznivá.. Nikdy neslyšel o takové lodi. Za celé dva rokyneztroskotala na pobřeží žádná loď, ani nad mysem, ani pod ním. A k neštěstí došloteprve před dvěma lety. Mohl tedy tvrdit s naprostou jistotou, že trosečníci nebylivrženi na tuto část západního pobřeží.

“A teď, mylorde,“dodal, “chci se vás otázat, z jakého důvodu jste se na mneobrátil s takovou otázkou.“

Glenarvan vyprávěl osadníkovi o historii listin, o cestě jachty, o všech pokusech, které podnikli na záchranu kapitána Granta. Netajil se tím, že po tak jasnémprohlášení jejich hostitele jsou jeho nejlepší naděje zmařeny a že už nedoufá v záchranu trosečníků Britannie.

Taková slova přirozeně vyvolala u Glenarvanových posluchačů bolestný dojem.

Robert a Mary ho poslouchali se slzami v očích. Paganel nenalezl jediné slovo

útěchy a naděje. John Mangles cítil bezútěšný zármutek. Těchto šlechetných lidí,které Duncan tak marně vezl ke vzdáleným břehům, zmocňovalo se zoufalství, kdyžse ozvala tato slova:

“Mylorde, neztrácejte naději. Jestliže kapitán Grant žije, pak žije na australské půdě!“

KAPITOLA SEDMÁ

AYRTON.

Překvapení způsobené těmito slovy není možno vylíčit. Glenarvan vyskočiltak prudce, že převrhl židli, a zvolal:

“Kdo to řekl?“

“Já,“odpověděl jeden z čeledínů Paddyho O’Moora, sedící na konci stolu.

“Ty, Ayrtone!“řekl osadník, překvapený právě tak jako Glenarvan.

“Já,“odpověděl Ayrton vzrušeným, avšak pevným hlasem, “já, mylorde, Skotjako vy, já, jeden z trosečníků Britannie!“

Toto prohlášení vyvolalo nepopsatelný účinek. Mary Grantová, zpola omdlévajíc vzrušením, zpola umírajíc tentokrát radostí, klesla do náručí lady Heleny.

John Mangles, Robert a Paganel vyskočili ze svých míst a spěchali k muži, kterého

Paddy O’Moore právě nazval Ayrtonem..

Byl to pětačtyřicetiletý muž s drsnými rysy a s jiskrnýma očima, zapadlýmahluboko pod vyklenutým obočím. Byl jistě neobyčejně silný-, ikdyž byl -hubený. Na první pohled samá kost a samý nerv, člověk, jenž podle skotskéhorčení nemarnil čas nabíráním sádla. Prostřední vzrůst, široká ramena, pevné drženítěla a obličej vyzařující inteligenci a energii, přestože vněm byly jisté tvrdérysy, to vše činilo muže sympatickým. Náklonnost k němu pak ještě zvyšovaly stopy po nedávné bídě, vepsané do jeho tváře. Bylo vidět, že mnohovytrpěl, ikdyž tobyl zřejmě člověk, jenž dovede útrapy snášet, překonávata přemáhat.

Glenarvan a jeho druhové to vycítili na první pohled. Ayrtonova osobnostdovedla okamžitě zaujmout. Glenarvan tlumočil city všech svých přátel, když hozahrnul otázkami, na něž Ayrton vzápětí odpovídal. Setkání Glenarvana a Ayrtonavyvolalo u obou zcela zřejmé obapolné pohnutí.

Proto prvé Glenarvanovy otázky přímo pršely jakoby samy od sebe.

“Vy jste trosečník z Britannie?“tázal se.

“Ano, mylorde, nálodní kapitána Granta,“odpověděl Ayrton.

“Vy jste se spolu s ním zachránil po neštěstí?“

“Ne, mylorde, to ne. V té strašné chvíli jsem byl od ostatních odloučen, byljsem stržen z paluby a vržen na břeh.“

“Nejstetedy jedním z těch námořníků, o nichž se mluví v listinách?“

“Ne. Nevěděl jsem o těchto listinách. Kapitán je hodil do moře, když jsem užnebyl na palubě.“

“Ale co je s kapitánem? Kde je kapitán?“

“Domníval jsem se, že utonul a zahynul v moři s celým mužstvem Britannie.

Byl jsem přesvědčen, že jsem se zachránil jenom já.“

“Vždyť jste přece říkal, že kapitán Grant žije!“

“Ne. Říkal jsem: jestliže kapitán žije …“

“A dodal jste: pak je na australské půdě …!“

“Může být skutečně jenom zde.“

“VY tedy nevíte, kde je?“

“Ne, mylorde, znovu opakuji, že jsem se domníval, že utonul ve vlnách nebozahynul na skaliskách. Teprve od vás jsem se dověděl, že snad ještě žije.“

“A co vlastně víte?“otázal se Glenarvan.

“Jenom to, že kapitán Grant, žije-li, žije v Austrálii.“

“Kde tedy loď ztroskotala?“řekl nyní major Mac Nabbs.

To měla být vlastně první otázka ze všech, ale ve vzrušení které setkání vyvolalo, dychtil Glenarvan především zvědět, kde kapitán Grant je, a nestaral seo místo, kde Britania ztroskotala. Dosud zmatený, nelogický rozhovor, přeskakujícíz věci na věc, dotýkající se otázek jen letmo a směšující všechna fakta bez ladua skladu, dostal nyní rozumnější spád a zakrátko vyvstaly před posluchači podrobnosti této spletité historie zcela jasně a přesně.

Na Mac Nabbsovu otázku odpověděl Ayrton takto:

“Když jsem byl stržen z příďového nástavku, kde jsem stahoval kosatku, byla

Britannia hnána dále k australskému pobřeží. Byla od něho nějakých pět set, šestset metrů. Ztroskotala tedy na témž místě.“

“Na třicátém sedmém stupni šířky?“otázal se John Mangles.

“Na třicátém sedmém stupni,“odpověděl Ayrton.

“Na západním pobřeží?“

“Ne! na východním pobřeží,“odvětil rázně nálodní.

“Kdy?“

“V noci na 27. června 1862.“

“Souhlasí! To souhlasí!“zvolal Glenarvan.

“Aspoň vidíte, mylorde,“dodal Ayrton, “že jsem mohl právem říci: jestližekapitán Grant ještě žije, pak jej musíme hledat na australské půdě, a nikde jinde.“

“A my ho zde budeme hledat a také ho najdeme a zachráníme, příteli!“zvolal

Paganel. Vy, drahocenné listiny dodal zcela prostoduše, “nutno říci, že jste sedostaly do rukou lidí dúvtipných!“-,

Snad nikdo neslyšel lichotivá Paganelova slova.Glenarvan a lady Helena,

Mary a Robert obklopili Ayrtona a tiskli mu ruce. Připadalo jim, že přítomnosttohoto muže je bezpečnou zárukou budoucí záchrany Harryho -Granta.Kdyžunikl nebezpečí smrti námořník, proč by nemohl vyjít z tohoto neštěstí živ a zdrávi kapitán? Ayrton milerád opakoval, že kapitán Grant žije jistě tak jako on. Kde,to nemohl říci, jistě však na této pevnině. Na tisíce otázek, jimiž byl zahrnován,odpovídal s nápadnou lehkostí a přesností. Za řeči ho držela miss Mary za ruku.

Tento lodník byl druhem jejího otce, byl jedním z námořníků Britannie! Žil s Harrym

Grantem, plavil se s ním po mořích a prožíval s ním všechna nebezpečí! Mary nemohlaodtrhnout oči od jeho tvrdých rysů a plakala štěstím.

Do té chvíle nikdo nepomyslil na to, aby si ověřil pravdomluvnost a totožnostnámořníka. Jenom majora a snad i Johna Manglese, protože nebyli tak důvěřiví,napadlo, zdali si Ayrtonova slova zasluhují úplné důvěry. Takové nenadálé setkánímohlo vzbudit jistá podezření. Pravda, Ayrton uváděl správná fakta a data i nápadnépodrobnosti, ale ani nejpřesnější jednotlivosti netvoří ještě pravdu a je známo, želež se nejčastěji zapřísahá nejpřesnějšími podrobnostmi. Mac Nabbs si tedy ponechalsvé mínění pro sebe a nevyslovil je.

Pochybnosti Johna Manglese pak byly vbrzku rozptýleny námořníkovými slovya kapitán ho pokládal za skutečného druha kapitána Granta, když námořník začaldívce vyprávět o jejím otci. Ayrton znal Mary i Roberta dobře. Viděl je v Glasgowěpřed odjezdem Britannie. Připomněl, jak se účastnili oběda na rozloučenou, kterýkapitán pro své přátele uspořádal na palubě. Účastnil se ho soudce Niac Intyr.

Robert, jemuž tehdy nebylo ještě deset let, byl svěřen do opatrování kormidelníkovi

Dicku Turnerovi, ale utekl mu a vyšplhal se na brámový mústek.

“To je pravda, bylo to tak,“řekl Robert Grant.

A Ayrton připomínal ještě tisíce drobností, jimž jako by ani nepřikládal takovouzávažnost jako John Mangles.A když ustával, říkala mu Mary svým jemnýmhlasem:

“Ještě, Ayrtone, ještě nám vyprávějte o otci!“

Nálodní vyhověl dívčinu přání, jak nejlépe dovedl. Glenarvan ho nechtěl přerušovat, ačkoli se mu dralo do mysli na dvacet užitečnějších otázek. Lady Helenavšak svého muže zadržela, ukazujíc na Marino radostné pohnutí.

Při této rozmluvě vylíčil Ayrton celý příběh Britannie a její cestu Tichomořím. Mary Grantová všechno většinou znala, neboť zprávy o lodi sahaly až dokvětna 1862. Za jeden rok přistal Harry Grant u všech hlavních ostrovů Oceánie.

Zastavil se na Hebridách, na Nové Guineji, na Novém Zélandu, na Nové Kaledonii,narážel na leckdy pramálo oprávněné vlastnické nároky a za koušel ústrkyanglických úřadů, neboť jeho loď byla v britských koloniích signalizována. Přestovšak nalezl vhodné místo na západním pobřeží Nové Guineje. Tam se muzdálo snadné zřídit skotskou osadu a : zajistit její rozkvět. Dobrý přístav přicestě na Moluky a na Filipíny by jistě byl vyhledáván loďmi, zejména ažby byl proražen Suezský průplav a tak zatlačena do pozadí cesta kolem mysu Dobrénaděje.

Když Britannia prozkoumala Novou Guineu, odplula do Callaa, aby si tamdoplnila zásoby, opustila tamní přístav 30. května 1862 a vydala se na cestu do

Evropy kapskou trasou přes Indický oceán. Tři týdny po odjezdu byla loď za bouřepoškozena. Naklonila se na bok. Bylo nutno podetnout stěžně. Ve dně lodi se udělalatrhlina a nepodařilo se ji ucpat. Záhy bylo mužstvo vysíleno a na pokraji svýchsil. Nestačilo čerpat z lodi vodu. Celý týden byla Britannia hříčkou vichřice.V podpalubí měla na šest stop vody. Zvolna se potápěla. Čluny byly za bouře urvány.

Posádka byla odsouzena zahynout na palubě, když v noci na 27. června, jak správněpochopil Paganel, spatřila před sebou východní australský břeh. Po chvíli naněj loď narazila. Byl to strašný náraz. Vtom okamžiku byl Ayrton strženvlnou a hozen na skaliska. Ztratil vědomí. Když přišel k sobě, byl obklopendomorodci,kteříhounášeli do vnitrozemí. Od té doby už o Britannii neslyšel a právem předpokládal, že se vším všudy ztroskotala na nebezpečných útesechzátoky Twofold.

Tím končilo vyprávění týkající se kapitána Granta. Bylo doprovázeno novýmibolestnými výkřiky. Teď ani major neměl důvod pochybovat o jeho věrohodnosti. Avšak po příběhu Britannie upjal se nyní zájem všech tím více k osobnímosudům Ayrtonovým.

Listiny byly přece jasným důkazem, že Grant přežil se svými dvěma námořníkynEštěstí právě tak jako Ayrton. Z osudů jednoho bylo možno právem soudit naosud ostatních. Ayrton byl tedy vyzván, aby vylíčil své příhody. Jeho vyprávěníbylo prosté a krátké.

Trosečník, zajatý domorodým kmenem, byl odvlečen do vnitrozemských krajúv povodí Darlingu, asi čtyři sta mil na sever od třicáté sedmé rovnoběžky. Tamžil ve veliké bídě, protože i sám kmen byl ubohý.Špatně s ním však domorodcinenakládali. Prožil dva roky trudného otroctví. Ale naděje, že opět získá svobodu,

Ayrtona neopouštěla. Číhal na nejmenší příležitost, aby se zachránil, přestože útěkbyl spojen s četnými nebezpečími.

Jednénoci v říjnu1864 oklamal bdělostdomorodcú a zmizel v hlubináchobrovských lesú. Celý měsíc bloudil nesmírnými pustinami, živil se kořínky, poživatelným kapradím a klovatinou z mimóz, ve dne se řídil podle slunce, v noci podlehvězd a nejednou už zoufal. Putoval tak přes bažiny, přes řeky a hory, po celé téneobydlené části pevniny, kterou prošlo na svých odvážných cestách jenom několikcestovatelů. Konečně došel k smrti vysílen do pohostinného domu Paddyho O’Moora,vstoupil zde do práce a nalezl šťastný život.

A když Ayrton chválí mne,“řekl irský osadník, když námořník své vyprávěníukončil, “musím pochválit i já jeho. Je to rozvážný a řádný člověk, dobrý pracovník,a bude-li chtít, zůstane dům Paddyho O’Moora nadlouho i domem jeho.“

Ayrton poděkoval Irovi pokývnutím a čekál, až mu budou položeny dalšíotázky. Domníval se však, že oprávněná zvědavost jeho posluchačů byla ukojena.

Mohl by nyní odpovídat jenom to, co už stokrát předtím opakoval. Glenarvanchtěl teď rozpříst rozhovor o tom, jaké nové plány by měla výprava stanovit, abyvyužila setkání s Ayrtonem a jeho zpráv, když se k námořníkovi obrátil majora řekl mu:

“Vy jste byl nálodním na Britannii?“

“Ano,“odvětil Ayrton bez váhání.

Protože však pochopil, že majorova otázka vyvěrala z jistého, byť ne silnéhopocitu nedůvěry a pochybnosti, dodal:

“Při ztroskotání jsem si ostatně zachránil služební smlouvu.“

A vzápětí odešel ze společné jídelny, aby přinesl zmíněný doklad. Byl pryčnecelou minutu. Ale Paddy O,Moore měl čas říci:

“Mylorde, ujišťuji vás, že Ayrton je počestný člověk. Za dva měsíce, co u mnepracuje, nemohu mu vytknout ani to nejmenší. Znal jsem příběh jeho ztroskotánía jeho zajetí. Je to spořádaný muž a zasluhuje vaší důvěry.“

Glenarvan chtěl odpovědět, že ani na okamžik nepochyboval o Ayrtonověpravdomluvnosti, když námořník vstoupil a předložil mu svou služební smlouvu.

Doklad byl podepsán výpravci Britannie a kapitánem Grantem, jehož písmo Marybezpečně poznala. V dokladu stálo, že “Tom Ayrton, námořník první třídy, zavazujese sloužit jako nálodní na palubě trojstěžníku Britannia z Glasgowa“. Nemohlo býttedy déle pochybností o Ayrtonově totožnosti, protože by se dalo těžko předpokládat,že by tento doklad byl v jeho rukou, kdyby mu nepatřil.

“A teď,“pravil Glenarvan,“vyzývám vás všechny, abyste přispěli radou,a prosím, aby se ihned projednalo, co bude třeba podniknout. Vaše názory pro násbudou, Ayrtone, zvlášť cenné a byl bych vám vděčen, kdybyste nám poradil.“

Ayrton okamžik přemýšlel a potom odpověděl takto:

“Děkuji vám, mylorde, za to, že máte ke mně důvěru, a doufám, že vás nezklamu. Vyznám se poněkud ve zdejších krajích i v mravech domorodců, a budu-livám moci nějak prospět …“

“To zcela jistě,“odpověděl Glenarvan.

“Soudím tak jako vy,“pokračoval Ayrton, “že kapitán Grant a jeho dva námořníci se zachránili; protože se však nedostali do anglických usedlostí, protože semezitím neobjevili, jsem přesvědčen, že je stihl stejný osud jako mne a že jsou v zajetínějakého domorodého kmene.“

“To opakujete, Ayrtone, tytéž důvody, které jsem již uplatňoval,“řekl Paganel.

“Trosečníci jsou zřejmě v zajetí domorodců, jak se toho také obávali. Máme všakpředpokládat, že byli zavlečeni tak jako vy na sever od sedmatřicáté rovnoběžky?“

“To rozhodně, pane,“odpověděl Ayrton. “Nepřátelské kmeny jen zřídka sídlípoblíž okresú, které si angličané podrobili.“

“To ovšem ztíží naše pátrání,“řekl dosti zklamaně Glenarvan. “Jak najdemestopy po zajatcích ve vnitrozemí tak velké pevniny?“

Po této poznámce se rozhostilo mlčení. Lady Helena se tázavě rozhlížela posvých druzích, ale nedostávala žádnou odpověď. I Paganel zcela proti svému zvykumlčel.Jeho obvyklá důvtipnost selhávala.John Mangles měřil dlouhými krokyspolečnou jídelnu, jako by se na palubě své lodi octl v nějaké nesnázi.

“A co byste udělal vy, pane Ayrtone?“otázala se posléze lady Helena námořníka.

“Mylady,“odpověděl rychle Ayrton, “nastoupil bych na Duncana a jel bychpřímo k místu neštěstí. Tam bych se rozhodl podle okolností a snad i podle stop,které bych mohl náhodou nalézt.“

“Dobrá,“řekl Glenarvan, “jenže musím počkat, až bude Duncan opraven.“

“Copak vaše loď je poškozena?“otázal se Ayrton.

“Ano,“odpověděl John Mangles.

“A těžce?“

“To ne, ale oprava vyžaduje nářadí, které nemáme na palubě. Jedno křídlošroubu je poroucháno a může být opraveno jenom v Melbournu.“

“Nemůžete plout pod plachtami?“otázal se nálodní.

“Můžeme, jestliže však bude mít Duncan protivítr, bude potřebovat značný čask cestě do zátoky Twofold, a do Melbournu rozhodně musíme.“

“Ať tedy do Melbournu jede!“zvolal Paganel. “My se dostaneme do zátoky

Twofold bez něho.“

“A jak?“otázal se John Mangles.

“Napříč Austrálií, tak jako jsme šli napříč Amerikou, po třicáté sedmé rovnoběžce.“

A Duncan?“odtušil Ayrton se zvláštním zájmem o loď.

“Duncan přijede za námi, anebo my přijedeme za Duncanem, to bude záležetna okolnostech. Nalezneme-li cestou kapitána Granta, vrátíme se s ním do Melbournu.

Dojdeme-li naopak při svém pátrání až k pobřeží, přijede Duncan za námi. Má někdonějaké námitky proti tomuto plánu? Majore?“

“Ne,“odpověděl Mac Nabbs, “pokud je cesta napříč Austrálií uskutečnitelná. “

“Dokoncetaksnadno uskutečnitelná,“odvětil Paganel “že navrhuji lady

Heleně a miss Grantové, aby jely s námi.“

“Mluvíte vážně, Paganele?“otázal se Glenarvan.

“Naprosto vážně, lorde. Cesta je dlouhá nanejvýše tři sta padesát mil! Urazíme-lidvanáct mil denně, bude trvat necelý měsíc, a právě takovou dobu si vyžádá oprava

Duncana. Ovšem kdybychom měli projet australským kontinentem pod menší šířkou,kdybychom jej měli procestovat v místech, kde je nejširší, projít těmi nesmírnýmipouštěmi, kde jsou strašlivá vedra, zkrátka kdybychom měli ‘vykonat to, oč se ještěnepokusili ani nejodvážnější cestovatelé, pak by to bylo něco jiného! Ale našesedmatřicátá rovnoběžka protíná provincii, která by mohla být právě tak dobřeněkde v Anglii, protože v těchto končinách jsou silnice, železnice a hustě obydlenámísta. Takovou cestu by bylo možno podniknout třeba v lehkém kočáru nebo v kolesce,která by byla ještě vhodnější. Je to projížďka z Londýna do Edinburghu, nic víc.“

“Ale co šelmy?“řekl Glenarvan, neboť chtěl objasnit všechny případné námitky.

“V Austrálii nejsou žádné šelmy.“

“A divoši?“

“Na této šířce nejsou divoši a rozhodně nejsou tak krutí jako Novozélanďané.“

“A trestanci?“

“V jižních provinciích Austrálie nejsou žádní trestanci, ti jsou jenom ve východních osadách. Provincie Viktorie je nejen všechny vyobcovala, nýbrž vydalazákon, v němž se zakazuje na jejím území pobyt propuštěným trestancům i z ostatních provincií. Viktoriánská vláda dokonce letos pohrozila plavební společnosti, že jízastaví subvence, jestliže budou její lodi nakládat uhlí v přístavech v západní

Austrálii, kde je trestancům pobyt povolen. Jak to, že jste to jako Angličan nevěděl?“

“Předně nejsem žádný Angličan,“odpověděl Glenarvan.

“Pan Paganel má úplně pravdu,“řekl Paddy O’Moore. “A nejenom provincie

Viktorie, ale i Jižní Austrálie, Queensland, a dokonce Tasmánie vypovídají ze svých

území deportované trestance. Za celou dobu, co mám tento statek, neslyšel jsemo jediném propuštěnci.“

“Já jsem taky žádného nepotkal,“dodal Ayrton.

“Tak vidíte, přátelé,“ujal se opět slova Paganel, “jen zcela málo divochů. žádnéšelmy, žádní propuštění trestanci -, něco takového by se dalo říci jen o málokteréevropské zemi! Platí tedy?“

“Co tomu říkáte, Heleno.otázal se Glenarvan.

“Jistě totéž co ostatní, milý Edvarde,“, odpověděla lady Helena a obrátila se ke,svým druhům, “vzhůru na cestu. “

KAPITOLA OSMÁ

ODJEZD.

Jakmile se Glenarvan jednou rozhodl, nemíval ve zvyku váhat s uskutečněnímsvé myšlenky. Když byl tedy Paganelův návrh přijat, dal okamžitě rozkaz, aby přípravy k odjezdu byly vykonány ve lhůtě co nejkratší. Odjezd byl stanoven napozítří, 22. prosince.

Jaké mohly být pravděpodobné výsledky této cesty přes Austrálii? Poněvadžbylo nesporně zjištěno, že Harry Grant tu je, mohla mít tato výprava veliký význam.

Celkové vyhlídky na úspěch se tím jen zvyšovaly. Nikdo si nenamlouval, že naleznoukapitána přímo na třicáté sedmé rovnoběžce, po níž se měli neúchylně ubírat, alebylo pravděpodobné, že někde narazí na kapitánovy stopy, a rozhodně je rovnoběžkavedla přímo k dějišti katastrofy. A tam bylo těžiště pátrání.

A kdyby se kromě toho Ayrton rozhodl, že se připojí k cestovatelům, že jepřevede přes lesy provincie Viktorie a že je dovede na východní pobřeží, pak zdebyla další naděje na úspěch. Glenarvan to dobře věděl. Proto mu zvlášť záleželona tom, aby si zajistil důležitou pomoc Grantova druha. Požádal tedy svéhohostitele, zdali by mu nevadilo, kdyby Ayrtonovi nabídli, aby jejich výpravudoprovázel.

Paddy O’Moore k tomu svolil, i když ho mrzelo, že ztratí tak dobrého pracovníka.

“Nuže, Ayrtone, zúčastníte se naší výpravy na pomoc trosečníkům Britannie?“

Ayrton na tuto nabídku ihned neodpověděl. Ba zdálo se, že okamžik váhá.

Potom po zralé úvaze řekl:

“Ano, mylorde, půjdu s vámi. A i když vás snad nepřivedu na stopu kapitána

Granta, dovedu vás aspoň na místo, kde loď ztroskotala.“

“Děkuji, Ayrtone,“odpověděl Glenarvan.

“Ještě jednu otázku, mylorde.“

“Prosím, příteli.“

“Kde se setkáte s Duncanem?“

“V Melbournu, jestliže nebudeme musit přes celou Austrálii až na opačný břeh.

Na východním břehu, jestliže nás pátrání zavede až k němu.“

“A co kapitán lodi? …“

“Kapitán bude čekat na mé příkazy v melbournském přístavu.“

“Dobře, mylorde,“-, řekl Ayrton, počítejte se mnou.

“Počítám, Ayrtone,“odpověděl Glenarvan.

Cestující Duncana vřele děkovali lodnímu mistru Britannie. Děti kapitána

Granta zahrnuly námořníka projevy nejvřelejší lásky. Všichni vyjma Paddyho

O’Moora se z jeho rozhodnutí radovali. Ir ztrácel v Ayrtonovi rozvážného a věrnéhopomocníka. Ale Paddy chápal, jakou váhu Glenarvan zřejmě přikládá účasti nálodního, a proto se s věcí smířil. Glenarvan hostitele požádal, aby mu obstaral dopravníprostředky k cestě přes Austrálii, a když tato záležitost byla dohodnuta, sjednalisi ještě cestující, kdy se sejdou s Ayrtonem, a vrátili se na palubu.

Návrat byl radostný. Vše bylo teď jiné. Jakékoliv pochybnosti zmizely. Smělízachránci už nebudou muset pátrat po třicáté sedmé rovnoběžce nazdařbůh. nyníbylo nesporné, že Harry Grant nalezl útočiště na pevnině, a všichni pociťovali velikouradost, kterou dává jistota po přestálých nejistotách.

Půjde-li vše hladce, přistane za dva měsíce Duncan s Harrym Grantem u břehů

Skotska!

Když John Mangles podporoval návrh, aby se cestovatelé pokusili o cestunapříč Austrálií, předpokládal ovšem, že tentokrát se výpravy zúčastní. Protoo tom hovořil s Glenarvanem. Uplatňoval nejrozmanitější důvody, to, jak je oddán lady Heleně i mylordovi samotnému, jak může být užitečný při organizováníkaravany i jak je zbytečný jako kapitán na palubě Duncan,a, zkrátka tisíce znamenitých důvodů kromě toho nejhlavnějšího, o němž nebylo třeba Glenarvana nijakpřesvědčovat.

“Jen jedinou otázku, Johne,“řekl Glenarvan.“Máte naprostou důvěru kesvému zástupci?“

“Naprostou,“odpověděl John Mangles.“Tom Austin je dobrý námořník.

Dovede Duncana na místo určení, spolehlivě loď opraví a přijede s ní ve stanovenýden. Tom žije tělem i duší povinnostem a kázni. Nikdy by nedokázal měnit nebo odkládat splnění rozkazu. Můžete se na něho, mylorde, spolehnout jako na mne.“

“Pak souhlasím, Johne,“odvětil Glenarvan, “pojedete s námi, protože nebudeškodit,“dodal s úsměvem, “budete-li při tom, až nalezneme otce Mary Grantové.“

“Oh mylorde ..“zakoktal

John Mangles.

To bylo vše, co dokázal říci. Na okamžik pobledl a uchopil ruku, kterou mupodával lord Glenarvan.

Příštího dne se John Mangles, doprovázený lodním tesařem a námořníky nesoucími potraviny, vrátil na statek Paddyho O’Moora. Měl připravit po dohodě s Iremdopravní prostředky.

Očekávala ho celá rodina, ochotná pracovat podle jeho pokynů. Byl zde i Ayrtona neskrblil radami, neboť měl cenné zkušenosti.

Paddy i on se shodli v tom, že ženy mají jet ve voze s volským potahem a mužové na koních. Paddy mohl opatřit zvířata i povoz.

Povoz byl dvacet stop dlouhý vůz, potažený plachtou, měl čtyři plná kolabez špicí, loukotí a železných obručí, zkrátka pouhé dřevěné kotouče. Přední náprava byla příliš daleko od nápravy zadní a byla řízena tak primitivním mechanismem, že vůz nemohl dělat ostřejší zatáčky. K přední nápravě byla připevněnaoj dlouhá třicet pět stop a podle oje mělo být zapřaženo šest spárovaných volů.

Zvířata měla táhnout hlavou a šíjí, neboť měla být zapřažena jednak jhem připevněným nad jejich čely, jednak chomoutem přitaženým ke jhu železným klínem.

Řídit takový úzký, dlouhý, kymácivý a vratký povoz a vést takové spřežení bodcem, to vyžadovalo velkou obratnost. Ale Ayrton se dobře zaučil na irské farměa Paddy za jeho zručnost odpovídal. Byla tedy Ayrtonovi svěřena úloha formana.

Vůz neměl žádná pera, a nebyl proto nijak pohodlný. Museli však vzítzavděktím, co bylo. Protože John Mangles nemohl na hrubé konstrukci vozu nic měnit,dal jej aspoň uvnitř upravit co nejpohodlněji. Především vůz rozdělil prkennoupříčkou na dvě oddělení. Zadek byl určen za skladiště potravin, zavazadel a pojízdnou kuchyni Mr Olbinetta. Předek musil být zcela vyhrazen pro obě cestovatelky.

Pod zručnou rukou tesařovou změnilo se toto oddělení v pohodlný pokojík s tlustýmkobercem, toaletním stolkem a dvěma lůžky pro lady Helenu a Mary Grantovou. Silné kožené záclony mohly oddělení uzavřít a chránit proti nočnímuchladu.Při velkých lijácích zde v nejhorším naleznou útočiště i muži.Obvyklevšak budou muži nocovat pod stanem. John Mangles se snažil stěsnat na malémprostoru vše, co dvě ženy potřebují, a to se mu také podařilo. Lady Heleně a Mary

Grantové se nemělo v tomto pojízdném pokojíku příliš stýskat po pohodlnýchkabinách Duncana.

S cestovateli to bylo prostší: sedm statných koní bylo vybráno pro lorda Glenarvana, Paganela, Roberta Granta, Mac Nabbse, Johna Manglese a oba námořníky, Wilsona a Mulradyho, kteří doprovázeli svého pána i na této výpravě. Ayrtonměl přirozeně místo na kozlíku vozu a Mr Olbinett, kterého jízda na koni nijaknevábila, hodlal se velmi pohodlně zařídit v oddělení zavazadel.

Koně a voli se pásli na loukách kolem statku a nebylo těžké sehnat je dohromadyaž před samým odjezdem.

Když John Mangles vše zařídil a udělil rozkazy lodnímu tesaři, vrátil se s irskourodinou na palubu. Irové chtěli oplatit lordu Glenarvanovi návštěvu na palubě jeholodi. Ayrton pokládal za vhodné přidružit se k nim také, a tak všichni kolem čtvrtéhodiny vystoupili v Johnově doprovodu na lodní můstek Duncana.

Byli přivítáni s otevřenou náručí. Glenarvan nabídl hostům večeři. Chtěl učinitzadost společenské povinnosti a návštěvníci rádi přijali v jídelně jachty oplátkuza své australské pohostinství. Paddy O’Moore byl okouzlen. Zařízení kabin, čalouny,gobelíny i celé javorové a palisandrové palubní stavby vyvolávaly jeho obdiv. Ayrtonnaopak chválil tento nákladný přepych jen mírně.

Nálodní Britannie posuzoval jachtu z hlediska námořníka. Prohlédl si ji v podpalubí, sestoupil až do šroubové komory, prohlédl si stroj, vyptal se na jeho výkonnost a spotřebu, prozkoumal zásobníky uhlí, zásobárnu, prachárnu, a zvláště sezajímal o zbrojnici, o dělo připevněné na příďovém nástavku a o jeho dostřel. Glenarvan viděl, že mluví s odborníkem. Poznával to zcela jasně podle Ayrtonovýchodborných dotazů. Nálodní posléze ukončil prohlídku, když posoudil ještě stěžňovía lanoví.

“Mátepěknou loď, mylorde,“řekl.

“Hlavně dobrou,“odpověděl Glenarvan.

“Jakou má tonáž?“

Má výtlak dvě stě deset tun.“

“Nebudu se příliš mýlit,“prohodil Ayrton, “když budu tvrdit, že Duncan lehceudělá při plné páře patnáct uzlů?“

Přidejte klidně na sedmnáct,“odpověděl John Mangles, “a dostanete správnéčíslo.“

“Sedmnáct!“zvolal nálodní. “Ale pak ho nedohoní ani nejlepší válečná loď!“

“Žádná!“odpověděl John Mangles. “Duncan je skutečná závodní jachta a nedáse prakticky předstihnout.“

“Ani pod plachtami?“otázal se Ayrton.

“Ani pod plachtami.“

“Pak ovšem, mylorde, a vy, kapitáne,“odpověděl Ayrton, “přijměte poklonuod námořníka, který ví, co je to dobrá loď.“

“Milý Ayrtone,“odvětil Glenarvan, “můžete zůstat na naší jachtě; záleží jenomna vás, aby se naše loď stala vaší lodí.“

“Snad se k tomu odhodlám, mylorde,“řekl prostě nálodní.

V té chvíli přišel lordovi oznámit Mr Olbinett, že je prostřeno k večeři. Glenarvana jeho hosté zamířili k nástavbě.

“Chytrý chlapík, ten Ayrton,“řekl Paganel majorovi.

Až příliš chytrý!“zamumlal Mac Nabbs, protože jemu, i když snad bez důvodu,se nijak nelíbily tvář a chování nálodního.

Při večeři vyprávěl Ayrton mnoho zajímavých podrobností o australské pevnině. Znal ji dokonale. Dotázal se, kolik námořníků vezme Glenarvan s sebou navýpravu, a když se dověděl, že lorda mají doprovázet jenom dva z nich, Mulradya Wilson, byl skoro překvapen. Nabádal Glenarvana, aby si utvořil družinu z nejlepších námořníků Duncana. Dokonce na tomto návrhu trval, což -, mimochodemřečeno -, mohlo rozptýlit jakékoli majorovo podezření.

“Při naší cestě přes ,Jižní Austrálii,“řekl Glenarvan, “snad přece nehrozí žádnénebezpečí?“

“Žádné,“spěšně odpověděl Ayrton.

“Nechme tedy na palubě co nejvíce lidí. K obsluze plachtoví i k opravě lodijich bude na Duncanu třeba. Záleží hlavně na tom, aby se lod včas dostala na místo,které jí bude dodatečně oznámeno. Neoslabujme její posádku!“

Ayrton patrně pochopil Glenarvanův názor a již nenaléhal.

Když nadešel večer, Skotové a Irové se rozloučili. Ayrton a rodina Paddyho

O’Moora se vrátili na statek. Koně a vůz měli být připraveni na zítřek. Odjezdvýpravy byl stanoven na osmou hodinu ráno.

Lady Helena a Mary Grantová pak přistoupily k posledním přípravám. Bylykrátké a zejména zdaleka ne tak pečlivé jako přípravy Jacquese Paganela. Učenecstrávil značnou část noci tím, že rozebíral, čistil, sestavoval a opět rozebíral čočkysvého dalekohledu. Proto ještě spal, když ho příštího dne za svítání přišel majors halasem probudit.

John Mangles dal mezitím na statek dopravit zavazadla. Na cestovatele čekalčlun a všichni bez otálení nasedli. Mladý kapitán dal Tomu Austinovi poslednírozkazy. Zvláště mu kladl na srdce, aby čekal v Melbournu na rozkazy lorda Glenarvana a za všech okolností je přesně vykonal.

Starý námořník Johnu Manglesovi odvětil, že se na vše může spolehnout. Jménem mužstva přál lordovi mnoho zdaru v jeho výpravě. Člun odrazil a vzduchemzaburácelo hromové hurá.

Za deset minut dorazil člun ke břehu. O čtvrt hodiny později byli již cestovateléna irském statku.

Vše bylo připraveno. Lady Helena se kochala svým pokojíkem. Zvláště se jílíbil obrovský vůz z mohutných fošen na primitivních kolech. Šest spárovanýchvolů vyhlíželo velmi patriarchálně a to se k vozu hodilo. Ayrton očekával s bodcemv ruce rozkazy svého nového pána. -‘

“I hrome,“řekl Paganel, “tohle je pořádný vůz a bude jistě lepší než všechnydostavníky na světě. Může si člověk přát něco lepšího, než dům, který se pohybujejede a zastaví, kde je ti libo?“

Doufám, pane Paganele,“odpověděla lady Helena, “že mne poctíte návštěvouv mých salónech.“

“Jistěže, mylady,“odvětil učenec, “a bude to pro mne ctí! Máte přijímací dny?“

“Pro své přátele budu doma vždycky,“odpověděla lady Helena se smíchem,

“a vy jste ..“

“Nejoddanější ze všech, mylady,.“dvorně se uklonil Paganel.

Jejich zdvořilůstky přerušil příchod sedmi osedlaných koní, které přiváděljeden ze synů Paddyho. Lord Glenarvan zaplatil Irovi za všechno, co pro ně opatřil,a nadto mu vřele poděkoval. Těch díků si počestný osadník cenil přinejmenším tolikjako obdržených peněz.

Po chvíli bylo dáno znamení k odjezdu. Lady Helena a miss Grantová usedlydo svého oddělení, Ayrton na kozlík a Olbinett do zadní části vozu. Glenarvan,major, Paganel, Robert, John Mangles i oba námořníci, všichni ozbrojeni puškamia revolvery, vyhoupli se na koně. Paddy O’Moore zvolal: “Sbohem!“a celá rodinasborem opakovala jeho pozdrav. Ayrton vydal zvláštní zvuk a pobídl své dlouhéspřežení. Vůz se hnul, dubové fošny zapraskaly, nápravy zaskřípěly v nábojích kola zakrátko se pohostinná farma počestného Ira ztratila v záhybu cesty.

KAPITOLA DEVÁTÁ

PROVINCIE VIKTORIE

Bylo 23. prosince 1864. Prosinec, tak smutný, tak nevlídný a vlhký na severnípolokouli, měl by se na tomto kontinentě jmenovat červen. Astronomicky zde bylouž dva dni léto, protože slunce dosáhlo obratníku Kozoroha 21. prosince a nyníse jeho pohyb nad obzorem zkracoval denně o několik minut. Nová cesta lorda

Glenarvana měla tedy probíhat v nejteplejším ročním období a v takřka tropickémslunečním žáru.

Anglické državy se v této části Tichomoří souhrnně nazývají Australasie. Tvoříje Nové Holandsko, Tasmánie, Nový Zéland a několik okolních ostrovů. Australskýkontinent sám je rozdělen na rozsáhlé, ale nestejně veliké a nestejně bohaté kolonie.

Kdo se podívá na moderní mapy Petermanovy nebo Preschoellovy, je předevšímpřekvapen tím, jak jsou hranice tamních kolonií přímočaré. Angličané vyměřilismluvní linie a ty rozdělují zdejší velké provincie jako podle nějaké šňůry. Neohlíželi se ani na horské hřebeny, ani na toky řek, ani na klimatické rozdíly, ani narůznost ras. Jednotlivé kolonie spolu hraničí v pravých úhlech a zapadají do sebejako dýhy. Na jejich přímočarém a pravoúhlém uspořádání je vidět práci geometra,nikoliv geografa. Jenom pobřeží a jeho rozmanité křivky, fjordy, zátoky, mysya limany proti tomu za celou přírodu protestují svou púvabnou nepravidelností.

Tento šachovnicový vzhled vždycky a zcela právem dráždil vznětlivého Paganela.Kdyby patřila Austrálie Francii, byli by francouzštízeměpiscizcela jistěnehnali zálibu v úhelnících a pravítkách tak daleko.

Tehdy bylo na tomto velikém tichomořském ostrově šest provincií: Nový

Jižní Wales s hlavním městem Sydney; Queensland s hlavním městem Brisbane;provincie Viktorie s hlavním městem Melbourne; Jižní Austrálie s hlavním městem

Adelaide; Západní Austrálie s hlavním městem Perth a konečně Severní teritoriumprozatím bez hlavního města. Toliko pobřeží jsou osídlena kolonisty. Jen několikmálo důležitějších měst se odvážilo nějakých dvě stě mil do vnitrozemí. Naprotitomu nitro pevniny, tedy plocha rovnající se dvěma třetinám Evropy, je takřka

úplně neznámé.

Třicátá sedmá rovnoběžka naštěstí neprobíhá nesmírnými pustinami a nepřístupnými končinami, které stály vědu tolik obětí. Glenarvan by je byl nedokázal překonat. Měl projet jenom jižní částí Austrálie a tu tvořil úzký pás provincie

Adelaide, plná šíře provincie Viktorie a konečně vrchol vzhůru obráceného trojúhelníku, který tvoří Nový Jižní Wales.

Od mysu Bernouilliho bylo k hranicím provincie Viktorie necelých šedesátdva mil. To byly nanejvýš dva dni jízdy a Ayrton předpokládal, že pozítří večerbudou nocovat v Aspley, nejzápadnějším městě provincie Viktorie.

Na začátku každé cesty jedou jezdci i koně vždycky s chutí. Zápal jezdcůnevadí, ale čilost koní bylo jistě vhodné krotit. Kdo chce dojet daleko, musí šetřitsvéhokoně. Bylo tedy rozhodnuto, že výprava urazí denně nejvýše pětadvacetažtřicet mil.

Nehledě k tomu,že rychlost koní bylo nutno řídit podle pomalejší chůzevolů, opravdových mechanických strojů, kteří ztrácejí na čase to, co vydávají nasíle. Vůz a lidé i zásoby v něm tvořili jádro karavany, pojízdnou tvrz. Jezdci sesice mohli projíždět krajem po obou jeho stranách, ale nesměli se od vozu odtrhnout.

A tak protože nebyl stanoven žádný cestovní řád, mohl každý do jisté mírydělat, co chtěl, lovci se mohli projíždět plání, společenští lidé rozmlouvat s obyvatelkami vozu, filosofové společně filosofovat. Protože Paganel všechny tyto vlastnosti spojoval v jediné osobě, byl by mohl být všude zároveň.

Při cestě přes provincii Adelaide nedošlo k ničemu zajímavému. Několik milsestřídaly řady nevysokých,ale veliceprašnýchkopců,široko daleko se prostírající lada, jimž se zde souhrnně říká buš, a prérie porostlé houštinami solnatého

Red-Gum-Stationkeře s hranatými listy, na nichž si rády pochutnávají ovce. Tu a tam bylovidět několik “pig’s faces“, zvláštní novoholandský druh ovce s prasečí hlavou. Popásaly se mezi sloupy telegrafního vedení, nedávno zřízeného mezi Adelaidea pobřežím.

Dosud ty pláně připomínaly jednotvárné prostory argentinských pamp. Tážtravnatá rovina. Týž jasně ohraničený obzor. Mac Nabbs tvrdil, že jsou v téžezemi, ale Paganel ujišťoval, že se kraj brzy změní. Po jeho ujištění všichni očekávali,že uvidí ještě překrásné věci.

Kolem třetí hodiny projížděl vůz širokým pásmem bez jediného stromu, nazývaným zde “Mosquitos Plains“-, “prérie moskytů“. Vědec mohl se zeměpiseckýmuspokojením prohlásit, že toto pásmo je hodno svého jména. Dotěrný dvoukřídlýhmyz velice bolestně znovu a znovu štípal cestovatele i jejich zvířata. Hmyzu nikdonemohl uniknout. Palčivost se dala zmírnit čpavkem z přenosné lékárničky. Paganelse nemohl přemoci a posílal ke všem čertům všechny ty zuřivé komáry, kteří zbodalijeho dlouhou postavu na nesčetných místech.

Kvečeru zpestřilo pláň několik živých plotů z akácií, tu a tam háječek bílýchgumovníků, o něco dále přišli na čerstvou stopu vozu, potom uviděli stromy evropského původu, olivy, citrusy i zelené duby, a nakonec jeli podél dobře udržovanýchohrad. V osm hodin dorazili voli, pobízeni Ayrtonovým bodcem, do stanice

Red-Gum.

Slovem stanice se označují vnitrozemské podniky, které se zabývají chovemdobytka, hlavním bohatstvím Austrálie. Chovatelům se říká “squatters“, tedyvlastně lidé usedlí, sedláci. “To squat“, sednout si na bobek, je skutečně první postavení každého osadníka vyčerpaného putováním po těchto nedozírných končinách.

Red-Gum-Station nebyl významný podnik. Ale Glenarvan zde byl srdečně přijat.

Pod střechou osamělých hospodářství je pro cestovatele vždy prostřeno a každýaustralský osadník je přívětivým hostitelem.

Příštího dne zapřáhl Ayrton volské spřežení hned za úsvitu. Chtěl dorazit ještětéhož večera na území Viktorie. Půda byla postupně stále nerovnější. Do nedohlednase vlnilo pásmo kopečků, pokrytých nachovým pískem. Vypadalo to jako obrovský,po pláni rozhozený rudý prapor, jehož záhyby se vzdouvají ve větru. Několik

“malleys“, bíle skvrnitých jedlí s rovným a hladkým kmenem, rozkládalo zde větves tmavě zeleným jehličím nad žírnými pastvinami, po nichž se proháněla stádadovádivých tarbíků. Později se objevily širé lány křovisek a mladých gumovníků,pak se skupiny rozestoupily, osamocené polokeře se změnily v stromy a objevila seprvá ukázka australských lesů.

Zatím se však blížily hranice Viktorie a vzhled krajiny se znatelně měnil.

Cestující cítili, že jedou po nové půdě. Ustavičně se drželi po přímé čáře, protožeje žádná překážka, jezero nebo hora, nenutila měnit směr cesty. Vytrvale uskutečňovali v praxi první poučku z geometrie a přísně sledovali nejkratší dráhu od jednohobodu ke druhému. Postupovali bez únavy a bez obtíží. Jejich rychlost se přizpůsobovala pomalému kroku volů, a i když ta pokojná zvířata nešla rychle, šla aspoň bezzastávky:

Tak urazila karavana ve dvou dnech šedesát mil a pětadvacátého večer dojelak osadě Aspley, prvnímu městu provincie Viktorie, položenému na sto čtyřicátémstupni východní délky ve wimerrském okrese,

Ayrton zavezl vůz do Crown’s Inn, do “hotelu koruny.“Na stole se kouřiloz večeře, která se skládala výhradně ze skopového upraveného na všechny způsoby.

Všichni hodně jedli, ale ještě více hovořili. Každý se chtěl poučit o zvláštnostechaustralského kontinentu, a tak zahrnoval zeměpisce otázkami. Paganel se nedalpobízet a popsal jim provincii Viktorii, které se přezdívá Šťastná Austrálie.

“Nesprávné označení!“řekl. “Správnější by bylo nazývat ji Austrálií bohatou,protože se zeměmi je to jako s lidmi: bohatství ještě neznamená štěstí. Austrálievděčí svým zlatým dolům za to, že je vydána napospas ničivé a divoké smečcedobrodruhú. Sami to uvidíte, až pojedeme přes zlatonosná území.“

“Kolonie Viktorie vznikla teprve nedávno, že?“otázala se lady Glenarvanová.

“Anno, mylady, existuje jenom třicet let. V úterý šestého června ..“

“Ve čtvrt na osm večer,“dodal major, neboť se rád posmíval Paganelovu

Puntíčkářství v datech.

“Ne, ve tři čtvrti na sedm a pět minut,“odtušil zeměpisec vážně, “založili

Batmann a Falckner v zátoce u Port Phillipu osadu v těch místech, kde se dnesrozkládá velkoměsto Melbourne. Patnáct let byla kolonie částí Nového Jižního

Walesu a spadala pod Sydney jako hlavní město. Ale v roce 1851 byla prohlášenaza nezávislou a nazvána Viktorie.“

“A od té doby se rozrůstala?“otázal se Glenarvan.

“Posuďte sám, můj vznešený příteli,“odpověděl Paganel.“Toto jsou číslaposlední statistiky, a ať si o tom myslí Mac Nabbs co chce, neznám nic tak výmluvného jako číslice.“

“Spusťte tedy,“řekl major.

“Prosím. V roce 1836 měla portphillipská kolonie dvě stě čtyřicet čtyři obyvatele. Dnes jich má provincie Viktorie pět set padesát tisíc. Sedm miliónů stop vinicjí ročně dává sto dvacet jeden tisíc galonů vína. Tři sta tisíc koní cválá po jejíchpláních a “šest set sedmdesát pět tisíc dvě stě dvanáct kusů hovězího dobytka sepopásá na jejích obrovských pastvinách.“

“A není tu také nějaké to vepřové?“otázal se Mac Nabbs.

“Jistěže, majore, sedmdesát devět tisíc šest set dvacet pět kusů vepřovéhodobytka, prosím.“

“A kolik ovcí, Paganele?“

“Sedm miliónů sto patnáct tisíc čtyřicet tři, Mac Nabbsi.“

“Včetně té, kterou právě pojídáme, Paganele?“

“Ne, bez ní, protože ta už je ze tří čtvrtin snědena.“

“Výborně, pane Paganele!“zvolala lady Helena a srdečně se rozesmála. “Musíse uznat, že jste v zeměpisných otázkách kovaný, a bratranec Mac Nabbs se budemarně namáhat, aby vás přistihl při nějaké chybě.“

“Ale to přece patří k mému povolání, mylady, znát tyto věci a poučit váso nich, je-li třeba. Proto mi můžete věřit, když říkám, že v této zvláštní zemi násčekají divy.“

“Ale zatím..“odpověděl Mac Nabbs, který, s oblibou zeměpisce popichoval,aby vydráždil jeho vznětlivost.

“Jen počkejte, vy netrpělivý majore!“zvolal Paganel. “Sotva jste překročilhranice a už se pohoršujete! Tak já vám říkám, rozumíte, já vám opakuji a tvrdím,že zdejší země je nejzajímavější na světě. Její vznik, příroda, plody, podnebí i to,jak má jednou s povrchu země zmizet, udivovaly, udivují a budou udivovat všechnyučence na světě. Představte si, přátelé, pevninu, jejíž břehy, a nikoliv její střed,se jako prvé vynořily kdysi z vln, podobny nějakému obrovskému prstenci; pevninu, v jejímž středu je možná podnes skryto napůl vypařené moře a jejíž řekykaždým dnem více vysychají; pevninu, kde není vláha ani ve vzduchu, ani v zemi,kde stromy každoročně ztrácejí kůru, a ne listí, kde se listy stavějí k slunci hranou,a nikoliv plochou, takže nedávají stín, kde je mnoho nehořlavého dříví, kde sekamenné kvádry rozpouštějí v dešti, kde lesy jsou nízké a trávy obrovské; pevninu,kde je podivná zvířena, kde čtyřnožci mají zobáky (jako ježura a ptakopysk), takžepřírodovědci byli nuceni zvlášť pro ně vytvořit nový řád ptakořitních, kde klokanposkakuje na nestejně dlouhých tlapách, kde skopci mají prasečí hlavu, kde liškyskáčou ze stromu na strom, kde jsou labutě černé, kde si myši dělají hnízda, kdeatlasový pták přijímá své opeřené přátele ve svých salónech, kde ptáci překonávajívšechnu obrazotvornost jak rozmanitostí svého zpěvu, tak svými schopnostmi,kde jeden pták bije jako hodiny a druhý práská bičem jako vozka, jedennapodobuje brusiče a druhý odtikává vteřiny jako kyvadlo pendlovek, kde jeden vítá východ slunce smíchem a druhý oplakává večer jeho západ! Jaký to prapodivný a protismyslný kraj! Co je zde protikladů a jak je zde všechno proti přírodě! Plným právem o něm řekl učený botanik Grimard: i>To je tedy ta Austrálie,jakoby parodující zákony všehomíra, anebo spíše výzva vmetená do tváře ostatníhosvěta!“

Zdálo se, že rychle se valící Paganelova tiráda se vůbec nikdy nezastaví. Výmluvný tajemník Zeměpisné společnosti se už neovládal.Rozohňoval se a rozohňoval, mohutně máchal rukama a vidličkou ohrožoval své sousedy u stolu. Poslézevšak byl jeho hlas přehlušen hřímavými ovacemi a teprve pak umlkl.

Nikdo samozřejmě nepomýšlel na to, aby po takovém výčtu australských zvláštností žádal po Paganelovi více. A přece si nemohl major odpustit klidnou poznámku:

“A to je všechno, Paganele?“

“Ne, zdaleka ne! odsekl učenec s novým zápalem.

“Jakže?“otázala se lady Helena zvědavě. “To je v Austrálii ještě něco neobyčejného?“

“Ano, mylady, její podnebí! To je tak zvláštní, že překonává i její výtvory.“

“Jděte!“zvolali všichni Paganelovi posluchači.

“Nemámna mysli zdravotní vlastnosti australského kontinentu:že je takbohatý na kyslík a tak chudý na dusík, že zde nejsou vlhké větry, protože pasátnívětry vanou rovnoběžně s jeho pobřežím, že většina nemocí, počínajíc tyfem a končícspálou a chronickými nemocemi, se zde nevyskytuje.“

Kračik hedvábný, též atlasový nebo saténový pták. Kromě hnizd si staví jakési besídky, kam v doběpáření každým rokem odlétá. Do besídek snáší všechny strakaté a pestré předměty.

“To však je nemalá přednost,“řekl Glenarvan.

“Jistěže, ale to nemám na mysli,“odpověděl Paganel. “Zdejší podnebí má vlastnost přímo ,.. nepravděpodobnou.“

“Ajakou“otázal seJohn Mangles.

“Vy mi to nebudete věřit.“

“Ale budeme,“zvolali jeho posluchači.

“Co je tedy s tím počasím?“

“Dělá lidi lepšími.“

“Lepšími?“

“Ovšem,“odpověděl učenec přesvědčivě. “Lepšími lidmi! Zde kovy na vzduchunerezavějí a lidé také ne. Zdejší čisté a suché ovzduší všechno rychle bělí, prádloi duše. A v Anglii byly dobře známy ctnosti tohoto podnebí, když bylo rozhodnuto,že budou do této země posíláni lidé, aby se zde napravili.“

“Cože? Tento vliv je opravdu znatelný?“otázala se lady Glenarvanová.

“Ano, mylady na zvířatech i na lidech. “

“Nežertujete, pane Paganele?“

“Nežertuji. Koně i dobytek jsou zde nápadně poslušní. Uvidíte.“

“To není možné!“

“Ale je! Zločinci dopravení na tento obrozující a ozdravující vzduch se zasepolepšív několika letech. Jeho účinky jsou lidumilům dobře známy. V Austráliise zlepší každá povaha.“

“Jakým se však stanete potom vy, pane Paganele, když jste už teď tak dobrý?“řekla lady Helena. “Jakým vy se stanete v této privilegované zemi?“

“Znamenitým člověkem, mylady,“odpověďěl Paganel, “stanu se prostě znamenitým člověkem!“

KAPITOLA DESÁTÁ

WIMERRA RIVER

Příštího dne, 24. prosince, vyrazili časně zrána. Horko už bylo značné, avšaksnesitelné, cesta téměř rovinatá a dobře sjízdná pro koně. Družina projížděla řídkýmkřovím. Večer se po celodenní jízdě utábořila na březích Bílého jezera se slanouvodou, která se nedala pít.

Jacques Paganel tam musil přiznat, že toto jezero není o nic více bílé než Černémoře černé, Rudé moře rudé, Žlutá řeka žlutá a Modré hory modré. Z vědecké ješitnosti se sice silně přel, ale jeho názory nezvítězily.

Mr Olbinett připravil večeři s obvyklou pečlivostí. Zanedlouho pak cestovatelé,jedni ve voze, druzí pod stanem, usnuli i přes plačtivé vytí dingů, australských šakalů.

Za Bílým jezerem se rozkládala nádherná rovina, pestře posetá kopretinami.

Když se příštího dne Glenarvan a jeho druhové probudili, divže nezatleskali nádhernéscenérii, prostírající se před jejich zraky. Vyjeli. Jenom několik dalekých pahorkůprozrazovalo zvýšení půdy. Až k obzoru byly jenom louky a květy, hýřící jarnímibarvami. Modré jiskřičky drobnolistého lnu se snoubily s rudým šarlatem zvláštníhozdejšího paznehtníku. Půda prosycená solí se ztrácela pod merlíky, lebedami a botvinami, hned sinavými, hned červenavými, z rodu slaměnek, které všechno zaplavovaly.

Jsou to rostliny pro průmysl užitečné, protože jejich spalováním a louhováním sezískává znamenitá soda. Paganel se uprostřed květů stával botanikem a nazývaltyto rozmanité výtvory jejich jmény; a při své zálibě vyjadřovat všechno číslyneopominul říci, že až doposud se napočítalo v australské květeně na čtyři tisíce dvěstě druhů, rozdělených do sto dvaceti řádů.

Později, když vůz rychle ujel deset mil, projížděl mezi vysokými háji akácií,mimóz a bílých gumovníků, které mají nejrozmanitější květy. Rostlinná říše nebylav tomto kraji hojně zavodněných plání nijak nevděčná k slunci a ve vůních a barváchvracela to, co jí slunce dávalo v paprscích.

Říše živočišná již byla skoupější ve svých výtvorech. Po pláni poskakovaloněkolik kasuárů, ale nebylo možné se jim přiblížit. Majorovi se však podařilo obratněskolit kulkou do boku velmi vzácného živočicha, který pozvolna vymírá. Byl to

“jabiru“, obrovský jeřáb anglických osadníků. Tento pták byl vysoký pět stopa jeho černý, široký, kuželovitý a silně zašpičatělý zobák byl dlouhý osmnáct palců.

Fialové a nachové žíhání hlavy ostře kontrastovalo s lesklou zelení krku, zářivoubělostí hrudi a prudkou červení dlouhých nohou. Příroda jako by na něm vyplýtvalacelou paletu základních barev.

Všichni se tomuto ptáku velmi obdivovali a major by si snad odnesl palmuprvenství toho dne. Ale Robert o několik mil dále narazil na nevzhledné zvíře ,napůl ježka, napůl mravenečníka, prostě znetvořenou bytost, jako byli živočichové prvotních věků tvorstva, a statečně je ubil k smrti. Z vroubkované tlamyvisel zvířeti roztažitý, dlouhý a lepkavý jazyk, kterým lapal mravence, svou hlavňípotravu.

“To je přece ježura!“řekl Paganel a tak označil tohoto savce pravým jménem.

“Už jste někdy viděli takové zvíře?“

“Je strašné,“odpověděl Glenarvan.

“Strašné, ale zajímavé odtušil Paganel. “A kromě toho je australskou zvláštností a marně bychom je hledali v kterékoliv jiné části světa.“

Paganelsi chtěl přirozeně vzít ošklivou ježuru s sebou a uložit ji do oddělenízavazadel.Ale Mr Olbinett se proti tomu postavil tak rozhořčeně, že se vědec vzdalpřání uchovat si tuto zvláštnost.

Téhož dne překročili cestovatelé sto čtyřicátý prvý stupeň délky o třicet minut.

Zatím viděli jen málo osadníků i málo squatterů. Země se zdála pustá. Po domorodcích nebylo ani stopy, protože divoké kmeny kočují mnohem severněji, v nesmírnýchpustinách zavlažovaných přítoky Darlingu a Murraye.

Ale Glenarvanově družině se naskytla zajímavá podívaná. Měla možnost spatřitjedno z těch obrovských stád, která odvážní spekulanti přivádějí z východních horaž do provincií Viktorie a Jižní Austrálie.

Kolem čtvrté hodiny odpoledne upozornil John Mangles na to, že tři míle přednimi se valí až k obloze obrovský sloup prachu. Co bylo příčinou tohoto jevu? To bylovelmi těžké říci. Paganel se klonil k tomu, že je to nějaký vzdušný úkaz, a jeho živáobrazotvornost již pro něj hledala přirozené vysvětlení. Ale Ayrton ho zastavil v říšidohadů, do níž se učenec tak rychle vydal, a prohlásil, že prach zvířilo pochodující stádo.

Nálodní se nemýlil. Husté mračno se blížilo. A z mračna k nim doléhalo bučení,ržání a mečení. Do této pastorální symfonie se mísily i lidské zvuky v podobě výkřiků,hvízdání a klení.

Z hlučícího mraku se vynořil muž. Byl to přední honák té čtyřnohé armády.

Glenarvan mu vyjel vstříc a bez otálení se s ním seznámil. Honák, či podle jeho skutečného názvu “stockkeeper“, byl majitelem části stáda. Jmenoval se Sam Machella opravdu přicházel z východních provincií a směřoval do Portlandské zátoky.

Machellovo stádo tvořilo dvanáct tisíc sedmdesát pět kusů, z toho tisíc volú,jedenáct tisíc skopců a sedmdesát pět koní. Všechna tato zvířata byla zakoupenana pláních Modrých hor hubená a přicházela se vypást na vydatné pastviny Jižní

Austrálie, kde jsou prodávána s velkým ziskem. A tak měl Sam Machell při výdělkudvou liber na volu a půl libry na skopci získat padesát tisíc franků. Byl to velikýobchod. Ale jaké trpělivosti, jaké energie bylo třeba, aby bylo celé to jankovité stádodohnáno na místo určení, a jaké obtíže bylo nutno překonávat! Výdělek, který přináší tvrdé zaměstnání stockkeepera, je těžce zasloužený!

Sam Machell stručně vyprávěl svůj příběh a stádo zatím pokračovalo v cestěmimózovými háji. Lady Helena, Mary Grantová a jezdci sestoupili na zem, usadilise ve stínu rozložitého gumovníku a naslouchali vyprávění stockkeepera.

Sam Machell vyjel před sedmi měsíci. Denně urazil okolo deseti mil a jehonekonečná cesta měla trvat ještě tři měsíce. Jako pomocníky měl s sebou při té namáhavé cestě dvacet psů a třicet mužů, z toho pět černochů, kteří dovedli velmi obratněnajít stopy zatoulaného dobytka. Šest vozů postupovalo za armádou. Honáci, vyzbrojení biči, jejichž násada je dlouhá osmnáct palců a řemínek devět stop, projíždělimezi řadami dobytka a hned zde, hned onde zjednávali často porušovaný pořádek,zatímco lehká kavalérie psů pobíhala po okrajích.

Cestovatelé se obdivovali tomu, jak spořádaně stádo postupuje. Různé druhyšly odděleně, protože voli a divocí skopci se špatně snášejí; voli se totiž nikdy nechtějípást tam, kudy šli skopci. Proto bylo nutno postavit voly do čela, a tak šli, rozdělenido dvou praporů, vpředu. Následovalo pět pluků skopců pod velením dvaceti honákůa četa koní jako zadní voj.

Sam Machell upozornil své posluchače na to, že vojevůdci této armády nejsouani psi, ani lidé, ale několik volů, bystrých “leadrů“, jejichž autoritu ostatní zvířatauznávala. Šli v prvé řadě s dokonalou vážností, a protože pudově volili nejlepšícestu, pokládali za své samozřejmé právo, že je s nimi ohleduplně zacházeno. A honáci k nim byli opravdu šetrní, neboť stádo poslouchalo voly bezvýhradně. Kdyžse všakvolům zachtělo zůstat stát, bylo nutno podřídit se jejich vrtochu,a jestliže se voli sami nedali na další cestu, lidé se marně pokoušeli jít po zastávcedále.

Stockkeeper uvedl několik podrobností, jež doplnily historii této výpravy,hodné toho, aby byla popsána, ne-li přímo vedena, slavným řeckým vojevůdcem

Xenofontem. Pokud táhla armáda rovinou, bylo to ještě dobré. Nebylo překážeka ani práce nebyla namáhavá. Zvířata se popásala cestou, napájela se z nesčetnýchlučních potoků, spala v noci, pochodovala ve dne a poslušně se sbíhala na zaštěkánípsů. Více obtíží se vyskytovalo teprve v hlubokých vnitrozemskýchlesícha v eukalyptových a mimózových hvozdech. Čety, prapory a pluky sepomíchávaly anebo rozptylovaly a bylo třeba značného času, než byly sehnány opět dohromady.Když naneštěstí zbloudil i některý leader, bylo nutno jej nalézt za každoucenu, protože jinak hrozil všeobecný zmatek, a černoši často strávili celé dni obtížnýmhledáním. Když se spustily velké lijáky, odmítala líná zvířata jít dále a za silnýchbouří se těchto hrůzou nepříčetných zvířat zmocňovala bezmezná panika.

Ale stockkeeper přemáhal všechny tyto nové a nové potíže svou energií a čilostí.

Postupoval. Míle se přidávala k míli. Pláně, lesy a hory zůstávaly vzadu. Avšak připřechodu řek museli honáci připojit k tolikerým vlastnostem vlastnost nejdůležitější, trpělivost, na vše připravenou trpělivost, kterou nesměly zlomit nejen hodiny,nejen dni, nýbrž ani týdny. Tehdy býval stockkeeper zastavován na březích vodního toku, jehož proud nebyl nepřekročitelný, ale přesto je zadržel.Překážkoubyla totiž svéhlavost stáda: zdráhalo se přejít. Voli se napili vody a obrátili senazpět. Skopci se rozbíhali na všechny strany, jen aby nemusili překonávat vodníživel. Čekalo se do noci, aby bylo stádo dovedeno k řece za tmy, ale opatření se nesetkalo s úspěchem. Berani byli násilím hozeni do vody, ale ovce se neodvážilyza nimi. Honáci zkoušeli donutit stádo k cestě tím, že po několik dní ponechalizvířata bez vody, avšak stádo se obešlo bez napájení a ani pak se neodvážilo dořeky. Jehňata byla přenesena na druhý břeh v naději, že ovce přiběhnou na jejichnářek; jehňata mečela a ovce se na protějším břehu ani nepohnuly. Tak to trvaloněkdy celý měsíc a stockkeeper již nevěděl, co počít s tou svou mečící, řehtající a bučící armádou. Pak jednoho krásného dne bez důvodu, z nějakého vrtochu, bůhví proča jak dostal se nějaký oddíl přes řeku, a tu nastala nová svízel: honáci musili stáduzabránit, aby se nevrhlo do řeky v nepořádku. V řadách nastal zmatek a mnoho zvířatutonulo v peřejích.

Takové byly podrobnosti vyprávěné Samem Machellem. Za jeho vyprávěnípřešla spořádaně velká část stáda. Byl čas, aby dohonil čelo své armády a vybralnejlepší pastviny. Rozloučil se tedy s lordem Glenarvanem, vyšvihl se na výtečnéhodomorodého koně, kterého držel jeden z jeho mužů za oprať, a všichni jeho posluchačimu srdečně stiskli ruku. Za několik okamžiků jim zmizel v prašném víru.

Vůz se vydal opačným směrem opět na cestu, kterou na okamžik přerušil; a zastavil se až večer na úpatí hory Talbotovy.

Tehdy Paganel moudře poznamenal, že je 25. prosince -, vánoce, tolik slavené v anglických rodinách. Ale stevard na to nezapomněl a za bohatou večeři ,podávanou pod stanem, sklidil upřímná blahopřání hodovníků. Nutno říci, že

Mr Olbinett překonal skutečně všechno očekávání. Ze svých zásob mohl vzít hojnost evropských jídel, jaká jsou v australských pustinách skutečnou vzácností.

Při této nádherné štědrovečerní hostině se podávala sobí kýta, uzený losos, ječnýa ovesný koláč, bylo tu dost čaje, množství whisky a několik lahví portského.

Všem se mohlo zdát, že jsou ve velké zámecké jídelně na Malcolmu uprostřed Skotskévysočiny.

Při této hostině nechybělo skutečně nic, počínaje zázvorovou polévkou a končejemnou paštikou. Ale Paganel se domníval, že je nutno doplnit ji ještě plody divokého pomerančovníku, který rostl na úpatí pahorku. Bylo to “maccaly“domorodců.Jeho plody nemají valnou chuť, ale roztlučená jádra pálí v ústechjakopepř. Zeměpisec se odhodlal jíst je z lásky k vědě tak svědomitě, že mu patro přímohořelo, a tak nemohl odpovídat na dotazy o zvláštnostech australských pouští,jimiž ho major zasypával.

Příštího dne, 26. prosince, nedošlo k žádné příhodě, která by zasluhovala zmínky.

Dojeli k pramenům Norton Creeku a později ke zpola vyschlé řece Mackenzie.

Počasí bylo krásné a horko snesitelné, neboť vál jižní vítr a ochlazoval vzduch ,podobně jak to činí na severní polokouli vítr severní. Paganel na to upozorňovalsvého přítele Roberta Granta:

“Je to naše štěstí,“dodal, “protože na jižní polokouli jsou průměrné teplotyvyšší než na polokouli severní.“

“A proč?“otázal se mladý Robert.

“Proč, Roberte?“odpověděl Paganel. “Nikdy jsi neslyšel o tom, že Země jezimě blíže Slunci?“

“To ano, pane Paganele.“

“A že zimní chlad je jenom důsledek toho, že sluneční paprsky dopadají nazem šikmo?“

“Samozřejmě.“

“Tak vidíš, chlapče, a právě z téhož důvodu je na jižní polokouli tepleji.“

“Tomu nerozumím,“odvětil Robert užasle.

“Přemýšlej tedy,“odpověděl Paganel, “jaká je zde v Austrálii u protinožcůroční doba, když my máme u nás v Evropě zimu?“

“Léto,“řekl Robert.

“Nu tak, protože právě v této době je Země méně vzdálena od Slunce ..

“rozumíš?“

“Rozumím ..“

“.. je léto v jižních krajích pro tuto menší vzdálenost teplejší než léto v severních krajích.“

“Pravda, pane Paganele.“

“Když tedy říkáme, že Slunce je Zemi blíže v zimě, je to pravda jenom pro nás,obyvatele severní části zeměkoule.“

“To jsem si právě neuvědomil,“odpověděl Robert.

“Tak vidíš, chlapče, a teď už si to zapamatuj.“

Robert si rád vzal k srdci toto ponaučení a nakonec se ještě dozvěděl, že průměrná teplota v provincii Viktorii dosahuje tří stupňů Celsia.

Večer se družina utábořila pět mil za jezerem Lonadaleovým, mezi horou

Drummondovou, která se zdvihala na severu, a horou Drydenovou, jejíž střednívrcholek překrýval jižní horizont.

Příštího dne v jedenáct hodin dorazil vůz k břehům Wimerry na sto čtyřicátémtřetím poledníku.

Průzračné vody půl míle široké řeky plynuly mezi dvěma vysokými řadamigumovníků a akácií. Několik nádherných myrtovitých stromů, mezi jinými iMetrosideros speciosa, zdvihalo zde do výše patnácti stop své dlouhé a splývavévětve,ozdobené červenými květy. Tisíce ptáků, žluvy, pěnkavy, zlatokřídlí holubi, nemluvěani o žvatlavých papoušcích, poletovalo v zeleném větvoví. Podnimi seprojížděl na vodní hladině párek bázlivých a plachých černých labutí. Tento vzácnýpták australských řek záhy zmizel v zákrutech Wimerry, která rozmarně zavlažovalazdejší půvabný kraj.

Vůz se mezitím zastavil na travnatém koberci, jehož třásně splývaly do dravých vod. Nikde zde nebyl ani vor, ani most. Přesto se výprava musila přes řekudostat. Ayrton se snažil najít vhodný brod. Čtvrt míle proti proudu se mu zdálařeka méně hluboká a na tomto místě se rozhodl přejít na druhý břeh. Několikerýmsondováním se ukázalo, že je zde jenom na tři stopy hloubky. Při tak mělkém dněse tedy mohl vůz odvážit do řeky bez velkého nebezpečí.

“Není možno překročit řeku jinak?“otázal se Glenarvan nálódního.

“Není, mylorde,“odpověděl Ayrton, “ale já nepokládám tento přechod zanebezpečný. Podaří se nám přejít.“

“Lady Glenarvanová a miss Grantová by snad měly opustit vůz?“

“Ale ne. Voli mají pevné nohy a ujišťuji vás, že je udržím ve správném směru.“

“Kupředu, Ayrtone,“odpověděl Glenarvan, “věřím vám.“

Jezdci obklopili těžkopádný vůz a družina vstoupila odhodlaně do řeky. Kdyžse vozy pokoušejí přebrodit v podobných místech, bývají obyčejněobklopenyřetězem prázdných sudů, které je udržují nad hladinou. Naše družina však takovýplovací pás neměla, a proto se musela spoléhat na bystrost volů, ovládaných pevnourukou obezřetného Ayrtona. Ten řídil spřežení ze svého kozlíku. Major a oba námořníci rozráželi dravý proud několik sáhů před vozem. Glenarvan a John Manglesjeli po obou stranách vozu, aby byli po ruce na pomoc oběma cestovatelkám, a Paganel a Robert uzavírali šik.

Všechno šlo dobře až doprostřed Wimerry. Tam však byla řeka hlubší a vodavystoupila až nad kola. Voli mohli být strženi proudem, ztratit pevnou půdu podnohama a zavléci s sebou vratký povoz. Ayrton se obětavě vrhl do vody, odvážněchytil voly za rohy a šťastně je opět přivedl na správnou cestu.

V té chvíli došlo k naprosto neočekávanému nárazu. Ozval se praskot. Vůzse povážlivě naklonil. Voda vystoupila až k nohám cestovatelek. Celý vůz se začalstáčet stranou, přestože se Glenarvan a John Mangles pověsili na jeho postranice.

Byl to okamžik plný úzkosti.

Voli však naštěstí silně zabrali a tím strhli vůz směrem k opačnému břehu.

Dno řeky začalo pod nohama volů a koní stoupat a po chvíli se octli lidé i zvířatav bezpečí na druhém břehu, právě tak promočení jako šťastní.

Při nárazu se polámala jenom přední náprava vozu a Glenarvanův kůň ztratilobě přední podkovy.

Nehoda vyžadovala rychlou opravu. Cestující na sebe rozpačitě hleděli, když

Ayrton navrhl, že dojede do stanice Black-Point, ležící dvacet mil na sever, a žeodtud přivede kováře.

“Jeďte, jeďte, milý Ayrtone,“řekl mu Glenarvan. “Kolik času potřebujete nacestu tam a zpátky do tábora?“

“Snad patnáct hodin,“odpověděl Ayrton, “víc ne.“

“Vyjeďte tedy, a než se vrátíte, budeme tábořit na břehu Wimerry.“

Za pět minut poté zmizel nálodní na Wilsonově koni za hustou stěnou mimóz.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

BURKE A STUART.

Zbytek dne strávili členové výpravy v hovorech a na procházkách. Cestovatelése s obdivem procházeli po březích Wimerry. Popelaví jeřábi a ibisové před nimiprchali s chraptivými skřeky. Atlasový pták se skrýval v nejvyšších větvích divokého fíkovníku, žluvy, lejsci a chvošťáci poletovali mezi lodyhami nádherných lilií,ledňáčkové zanechávali svého obvyklého lovu, zatímco civilizovanější čeleď papoušků,“blue-mountain“se sedmerými duhovými barvami, maličký “roschill“s nachovou hlavou a žlutou hrudí i “lori“s červeným a modrým peřím, pokračovalav ohlušujícím štěbetání na vrcholu kvetoucích gumovníků.

A tak ležíce na trávě u břehu šumících vod nebo zase nazdařbůh se toulajícemezi trsy mimóz, obdivovali se všichni krásné přírodě až do západu slunce. Pokratičkém soumraku zastihla je noc půl míle od tábora. Vrátili se vedeni nikoliv

Polárkou, kterou není na jižní polokouli vidět, nýbrž Jižním křížem, zářícím v polovině dráhy mezi obzorem a nadhlavníkem.

Mr Olbinett prostřel k večeři pod stanem. Všichni usedli ke stolu. Zlatým hřebem večera byla jakási míchanina z pečených papoušků, které obratně postřílel

Wilson a chutně upravil stevard.

Po večeři hledali všichni nějakou záminku, aby nemusili strávit první hodiny překrásné noci spánkem. Lady Helena za všeobecného souhlasu požádala Paganela, abyjim vyprávěl příběhy o velkých australských cestovatelích, které jim už tak dávno slíbil.

To bylo Paganelovi zcela po chuti. Jeho posluchači se rozložili pod nádhernoubanksií a kouř doutníků vbrzku stoupal až k listoví ztrácejícímu se ve stínu. Zeměpisec se ujal ihned slova.

“Pamatujete si, drazí přátelé, a major na to zcela jistě nezapomněl, jak jsemvám na palubě Duncana vypočítával cestovatele. Ze všech těch, kteří se pokusili proniknout do vnitrozemí kontinentu, jenom čtyřem se podařilo projít z jihu na severnebo ze severu na jih. Byli to: Burke v letech 1860 a 1861; Mac Kinley v letech 1861a 1862iLandsborough v roce 1862 a Stuart také v roce 1862. O MacKinleyma o Landsboroughovi vám toho povím jen málo. První šel z Adelaide do Carpentarského zálivu, druhý z Carpentarského zálivu do Melbournu. Oba byli vysláni australskými výbory, aby našli Burka, který se nevrátil a nikdy už se neměl objevit.

A právě o Burkovi a Stuartovi, těchto dvon badatelích, vám chci vyprávěta začnu bez dlouhých úvodů.

20. srpna 1860 vydal se za podpory Melbournské královské společnosti nacestu bývalý irský důstojník RobertO Hara Burke. Doprovázelo ho jedenáct mužů. William John Wills, mladý význačný astronom, botanik doktor

Beckler, Gray, mladý důstojník indické armády King, Landella, Brahe a několiksipáhíů’). Dvacet pět koní a dvacet velbloudů vezlo cestovatele, jejich zavazadlaa zásoby na osmnáct měsíců.

Výprava měla dorazit do Carpentarského zálivu podél toku řeky Cooper.

Bez nesnází překročila toky Murraye a Darlingu a dospěla do stanice Menindié nahranicích kolonií.

Tam poznali, že četná zavazadla jsou velkou přítěží. Tato nesnáz i jistá drsnost

Burkova charakteru vyvolaly v družině nesoulad. Landells, předák skupiny velbloudů, oddělil se ještě s několika indickými sluhy od výpravy a vrátil se na břehy

Darlingu. Burke pokračoval v cestě. Hned po nádherných, hojně zavlažovaných

Sipáhiové -, indičtí vojáci ve službách Angličanů.pastvinách, hned po kamenitých a bezvodých cestách sestupoval k toku řeky

Cooper. 20. listopadu, tři měsíce po svém odchodu z Melbournu, zřídil první skladištězásob na březích této řeky.

Cestovatelé se tam nějaký čas zdrželi, protože nemohli najít vhodnou cestuna sever, na níž by byl dostatek vody. Po velkých nesnázích dorazili k táboru,který nazvali Willsova tvrz. Zřídili tam palisádami obehnané stanovišťě, ležící napolovině cesty mezi Melbournem a Carpentarským zálivem. Burke pak rozdělilsvou družinu na dvě části. Jedna měla zůstat pod Brahovým vedením ve Willsovětvrzi po dobu tří i více měsíců, pokud bude mít dost zásob, a čekat na návrat druhéskupiny. Ta seskládala jenom z Burka, Kinga, Graye a Willse.Vzali si s seboušest velbloudůa vezli si na tři měsíce zásob, tedy tři centy mouky, padesát liberrýže, padesát liber ovesné mouky, cent sušeného koňského masa, sto liber solenéhovepřového a slaniny a třicet liber sucharů, to vše na cestu tam a zpět, dlouhou dvatisíce čtyři sta kilometrů.

Po namáhavém přechodu přes skalnatou poušť došli čtyři muži druhé skupinyk řece Eyre, k nejzazšímu bodu, k němuž došel v roce 1845 Sturt, a odtud zamířilik severu pokud možno přesně po sto čtyřicátém poledníku.

7. ledna překročili obratník za nejprudšího slunečního žáru, často klamánišalebným zrcadlením, mnohdy bez vody, někdy osvěžováni velkými bouřemi a tua tam nacházejíce kočující domorodce, na něž si nijak nemohli naříkat; celkem mělimálo nesnází, protože jim v cestě nestála ani jezera, ani řeky, ani hory.

12. ledna se objevilo na severu několik pískovcových pahorků, mezi jinýmihora Forbesova a pásmo žulových hor, které se nazývají “ranges“. Tam nastalyveliké obtíže. Sotva postupovali vpřed. Zvířata odmítala jít dále. “Jsme stále v ranges! Velbloudi se třesou strachy…,“napsal Burke do svého cestovního deníku. Přestovšak s vypětím všech sil docházejí badatelé k břehům řeky Turner a potom k hornímutoku řeky Flinders, kterou v roce 1841 uviděl Stokes; tato řeka se vlévá do Carpentarské zátoky, vroubena palmóvníky a eukalypty.

Blízkost oceánu se projevovala bažinatou půdou. Jeden velbloud v bažináchzahynul. Ostatní se zdráhali přes ně jít. King a Gray s nimi musili zůstat. Burkea Wills pokračovali v cestě na sever a po velkých svízelích, o nichž jsou v jejich poznámkách jenom velice matné zmínky, došli k místu, kde mořský příliv dosahovalaž k bažinám, ale oceán nespatřili. Bylo to 11. února 1861.“

“Tito odvážní mužové tedy přes bažiny nemohli přejít?“otázala selady Glenarvanová.

“Ne, mylady,“odpověděl Paganel. “Bažinatá půda se pod nimi bořila a musilipomýšlet na návrat ke svým druhům ve Willsově tvrzi. Smutný návrat, na mouvěru! Zesláblý a vyčerpaný Burke i jeho kamarád se sotva vlekli, když se shledalis Grayem a Kingem. Pak se výprava vracela na jih cestou již známou asměřovalak říčce Cooper.

Neznáme všechny zvraty, nebezpečí a útrapy této cesty, protože v deníkubadatelů o nich nejsou zmínky. Ale muselo to být strašné.

A tak do údolí Cooperu došli jen tři. Gray padl únavou. Čtyři velbloudi zahynuli. Kdyby se však Burkovi podařilo dosáhnoutWillsovy tvrze, kde čekal

Brahe se zásobou potravin, byli by jeho druhové i on sám zachráněni. Zdvojnásobují tedy své úsilí, vlekou se ještě několik dní a 21. dubna spatřují palisády tvrze, vcházejí do ní! .. Téhož dne ji Brahe po pěti měsících marného čekáníopustil.“

“Opustil?“zvolal mladý Robert.

“Ano, opustil! A politováníhodnou hrou osudu právě téhož dne! Vzkaz zanechaný tam Brahem byl psán teprve před sedmi hodinami! Burke nemohl pomýšletna to, že by Braha dohonil. Opuštění nešťastníci se poněkud posilnili zásobamize skladiště, ale neměli žádné dopravní prostředky a od Darlingu je ještě dělilo šestset kilometrů.

Tehdy se Burke rozhodl, že půjdou k australským osadám v okolí hory Beznaděje, ve vzdálenosti šedesáti mil od Willsovy tvrze, ačkoli Wills byl proti tomu.

Vydají se na cestu. Ze dvou zbývajících velbloudů zahyne jeden v bahnitém přítoku Cooperu a druhý už nemůže udělat ani krok; zabijí ho a živí se jeho masem.

Potraviny jim záhy dojdou. Jedinou potravou tří nešťastníků je “nardu“, vodnírostlina, jejíž výtrusy jsou jedlé. Pro nedostatek vody a pro nedostatek nádob navodu nemohou se vzdálit od břehů Cooperu. Požár zničí jejich chýši a táborovénáčiní. Jsou ztraceni! Zbývá jim už jenom smrt!

Posléze k sobě Burke zavolal Kinga: “Zbývá mi už jenom několik hodin života,“řekl mu. “Zde jsou mé hodinky a můj deník. Až zemřu, chci, abyste midal do pravé ruky pistoli a abyste mě zanechal tak, jak jsem, a nepohřbil mě dozemě!“Po těch slovech Burke už nepromluvil a vydechl příštího dne ráno v osmhodin.

Zděšený, zmatený King se vydal hledat nějaký australský kmen. Když sevrátil, byl mrtev i Wills. Kinga se ujali domorodci a v září ho nalezla Howittovavýprava, která byla vyslána hledat Burka zároveň s Mac Kinleym aLandsboroughem. A tak ze čtyř badatelů přežil tuto cestu přes australský kontinent jenomjediný.“

Paganelovo vyprávění zanechalo v myslích posluchačů smutný dojem. Všichnimyslili na kapitána Granta, který možná bloudí po tomto neblahém kontinentětak jako Burke a jeho druhové. Přečkali trosečníci útrapy, které utrmácely odvážnéprůkopníky?Toto srovnání bylo tak přirozené,že Mary Grantové vytrysklyz očí slzy.

“Můj otec! Můj nebohý otec!“zašeptala.

“Miss Mary! Miss Mary!“zvolal John Mangles. “Takové útrapy čekají jenom toho, kdo se vydá do vnitrozemí! Ale kapitán Grant je v rukou domorodcůjako King a jako King také bude zachráněn! Vůbec se nedostal do tak těžkéhopostavení!“

“Rozhodně ne,“dodal Paganel, “a znovu opakuji, slečno, že Australané jsou

Pohostinní.“

“Kéž máte pravdu!“odpověděla dívka.

“A co Stuart?“otázal se Glenarvan, protože chtěl odvést pozornost od těchtosmutných věcí.

“Stuart?.“odpověděl Paganel. “Ten byl šťastnější. Už roku 1848 zahájil John

Mac Donald Stuart, váš krajan, přátelé, své cesty, když doprovázel Stuarta do pouští

“Burkova smrt’.na sever od Adelaide. V roce 1860 se pokusil v doprovodu pouhých dvou mužů proniknout do nitra Austrálie, ale marně. Nedal se však odstrašit. V roce 1861 opustil řeku

Chamber v čele jedenácti odhodlaných druhů a zastavil se až dvě stě čtyřicet kilometrů od Carpentarského zálivu. Protože však neměl dostatek zásob, musel se vrátitdo Adelaide, aniž prošel strašnou pevninou. Přesto se odvážil zkusit štěstí potřetía zorganizovat třetí výpravu a ta měla konečně dosáhnout touženého cíle.

Parlament Jižní Austrálie vřele podporoval tuto novou výpravu a odhlasoval na nisubvenci dvou tisíc liber šterlinků. Stuart učinil všechna opatření, která vyplývalaz jeho pionýrských zkušeností. Přidružili se k němu jeho přátelé, přírodopisec Waterhouse, Thring, Kekwick, jeho dřívější druhové Woodforde a Auld, celkem deset lidí. Vzals sebou dvacet amerických kožených měchů, každý o obsahu sedmi galonů, a 5. dubna

1862 dorazila výprava do kotliny Newcastle-Waters. nad osmnáctým stupněm šířky,to jest do místa, které Stuart nemohl překročit. Čára jeho cesty běžela přibližně potřicátém prvém poledníku a ležela tedy sedm stupňů na západ od dráhy Burkovy.

Kotlina Newcastle-Waters se měla stát základnou dalších výprav. Marně se však

Stuart, obklopený hustým lesem, pokoušel proniknout na sever nebo na severovýchod. Stejně bezúspěšně se pokoušel dosáhnout řeky Victoria na západě. Neproniknutelné houštiny uzavíraly všechny cesty.

A tak se Stuart rozhodl, že změní tábořiště, a podařilo se mu přenést je o něcoseverněji do Howerových bažin. Když odtud zamířil na východ, narazil uprostředtravnatých rovin na potok Daly, podle něhož pak postupoval třicet mil.

Krajina se stávala nádhernou; squatter by měl z těch pastvin radost i bohatství.

Eukalypty zde rostly do neobyčejné výše. Stuart pokračoval s úžasem v další cestě.

Dosáhl břehů řeky Strangway a Roper, objevené Leichardtem; jejich toky plynulymezi palmovníky, které se hodily do tamního tropického kraje. Domorodé kmenypřijaly badatele docela přátelsky.

Od tohoto místa se výprava odchýlila k severoseverozápadu a na území pokrytémpískovcem a železitými balvany hledala prameny řeky Adelaide, která se vlévá do zálivu Yan Diemenova. Ubírala se tedy zemí Arnhemskou, uprostřed kapustoní, bambusů,sosen a pandánů. Adelaide se rozšiřovala a její břehy se stávaly bahnité; moře bylonablízku.

V úterý 22. července se Stuart pro velké nesnáze utábořil ve freshwaterskýchmočálech, neboť jeho cestu protínaly nesčetné potoky. Vyslal tři své druhy, abynalezli schůdnou cestu. Příštího dne musil obcházet nepřekročitelné zátoky a častozabředal do bahnité půdy, ale nakonec přece došel na vyvýšené a travnaté planiny,kde rostly háje gumovníků a stromů s vláknitou kůrou a poletovala hejna husí, ibisůa neobyčejně plachých vodních ptáků. Domorodců zde bylo málo nebo vůbec žádní.

Jenom nad vzdálenými tábořišti se tu a tam vznášel kouř.

24. července, devět měsíců po svém odchodu z Adelaide, vychází Stuart v osmhodin dvacet minut ráno severním směrem. Chce ještě téhož dne dorazit k moři.

Země je lehce vyvýšená a posetá železnou rudou a vulkanickými balvany. Stromyjsou nyní menší a mají už vzhled přímořské vegetace. Objevuje se široké aluviální

údolí, lemované na druhé straně stěnou křovin. Stuart zřetelně rozeznává jekottříštících se vln, ale nic svým druhům neříká. Prodírají se houštím zatarasenýmletorosty plané révy.

Stuart učiní několik kroků. Je na březích Indického oceánu. “Moře! Moře!“voláužasle Thring. Přibíhají ostatní a dlouhým, trojnásobným hurá zdraví Indický oceán.

Kontinent byl tédy překročen počtvrté!

Stuart se podle svého slibu, daného guvernérovi Macdonnellovi, vykoupal v mořských vlnách.

Pak se vrátil do údolí a vryl tam do stromu své iniciálky J. M. D. S. U potůčkus tekoucí vodou byl zřízen tábor.

Příštího dne šel Thring prozkoumat, je-li možno dojít jihozápadním směremk ústí řeky Adelaide. Půda byla pro koně příliš bažinatá, a tak museli od plánu upustit.

Tehdy si Stuart vyhlédl na mýtině vysoký strom. Osekal jeho spodní větve a navrcholu vztyčil australskou vlajku. Do kůry stromu vyřezal tato slova: O stopu jižnějikopej v zemi.

A kdyby’jednou nějaký cestovatel vykopal na označeném místě jámu, našelby plechovku a v ní listinu, jejíž slova se mi vryla do paměti:

Velká výzkumná výprava napříč Austrálií z jihu na sever.

25. července 1862 dorazili na toto místo badatelé vedení Johnem Mac Donallem

Stuartem, když prošli celou Austrálii od jižniho moře až k Indickému oceánu. Opustili

Adelaide 26. řijna 1861a 21. ledna 1862 vyšli severním směrem z poslední osady.

Na paměťtéto šťastné události zde rozvinuli australský prapor se jménem vůdce výpravy.

Všechno je v pořádku.

Následují podpisy Stuarta a jeho druhů.

Tak byla zapsána tato velká událost, která měla po celém světě nesmírný ohlas:

“A spatřili všichni ti stateční mužové zase své přátele na jihu?“otázala selady Helena.

“Ano, mylady,“odpověděl Paganel, “všichni, ale po velikých útrapách. Nejvíczkusil Stuart. Když se vydal na zpáteční cestu do Adelaide, bylo již jeho zdravívážně ohroženo kurdějemi. Počátkem září se jeho nemoc zhoršila natolik, že aninedoufal, že ještě spatří obydlené kraje. Nemohl se již udržet v sedle a ležel v nosítkách zavěšených mezi dvěma koňmi. Koncem října byl zachvácen krajně nebezpečným chrlením krve. Stuartovi druhové zabili koně, aby mohli nemocnému uvařitpolévku. 28: října se již Stuart domníval, že umírá. Tu se dostavila spásná krizea 10. prosince dosáhla celá družina první osady.

Vítán nadšeným obyvatelstvem vstoupil Stuart do Adelaide 17. prosince. Alejeho zdraví bylo podlomeno. A tak se zanedlouho, když přijal velkou zlatou medaili

Zeměpisné společnosti, nalodil na Indus, plující do jeho milované otčiny, do Skotska,kde ho po našem návratu spatříme.)“

“Tento muž měl neobyčejně silného ducha,“řekl Glenarvan, “a silný duch jemnohem spíš než síla tělesná základním předpokladem velkých činů. Skotsko jeplným právem hrdé na to, že počítá Stuarta mezi své syny.“

“A po něm se žádný jiný cestovatel nepokusil o další objevy?“otázala se lady

Helena.

“Pokusil, mylady,“odpověděl Paganel. “Často jsem se zmiňoval o Leichardtovi. Tento cestovatel podnikl už v roce184* výzkumnou výpravu do severní

Austrálie. V roce 1848 podnikl druhou výpravu na severovýchod. Sedmnáct letje nezvěstný. Minulého roku podnítil slavný botanik doktor Müller z Melbournuveřejnou sbírku na uhrazení výloh výpravy. Potřebná částka byla rychle získánaa skupina odvážných squatterů, vedená bystrým a odvážným Mac Intyrem, opustila

21. června 1864 pastviny u řeky Paroo. V této chvíli ji pátrání po Leichardtovi zavedlo pravděpodobně hluboko do nitra pevniny. Nechť je jeho výprava úspěšnáa nechť i my nalezneme jako on své drahé přátele!“

Tak skončilo zeměpiscovo vyprávění. Bylo již velmi pozdě. Všichni Paganelovipoděkovali a nedlouho potom už každý spokojeně spal, zatímco hodinový pták,skrytý v listoví bílých gumovníků, pravidelně odbíjel vteřiny tétó klidné noci.

Jacques Paganel se mohl se Stuartem ještě setkat po svém návratu, ale dlouho se neměl těšit ze společnosti tohoto slavného cestovatele. Stuart zemřel 5. června 1866 v prostém domě v Nettingham-Hillu. (Pozn. aut.f

KAPITOLA DVANÁCTÁ

ŽELEZNICE Z MELBOURNU DO SANDHURSTU

Major viděl jen nerad a s jistými obavami Ayrtonův odjezd z tábora u Wimerrydo stanice Black-Point, odkud měl nálodní přivést kováře. Ani slovem se však nezmínil o svých osobních pochybnostech a omezil se jenom na to, že bděl nad okolímřeky. Klid těchto pokojných míst nebyl ničím rušen a po několika nočních hodináchse opět objevilo nad obzorem slunce.

Glenarvan se naproti tomu obával jenom toho, aby nespatřil přicházet Ayrtonasamotného. Neseženou-li řemeslníky, nebude se moci vůz vydat na další cestu.

Výprava se mohla zdržet o několik dní, a protože Glenarvan hořel netrpělivostía dychtil dosáhnout svého cíle, nepřál si žádné zdržení.

Ayrton naštěstí neztratil nadarmo čas, ani nepodnikl marnou cestu. Příštíhodne za svítání se objevil. Doprovázel ho muž, který se představil jako kovář z Black-Pointu. Byl to silný chlapík vysoké postavy, ale nízké a zvířecí tváře, takže se nikomunemohl zamlouvat. Na tom celkem nezáleželo, jen když rozuměl svému řemeslu.

Jisté je tolik, že vůbec nemluvil a jeho ústa se neunavovala zbytečnými slovy.

“Je to dobrý řemeslník?“otázal se John Mangles nálodního.

“Neznám ho právě tak jako vy, kapitáne,“odpověděl Ayrton. “Uvidíme.“

Kovář se dal do práce. Řemeslu rozuměl, to bylo vidět z toho, jak opravil přednínápravu vozu. Při práci si počínal obratně a sílu měl neobyčejnou. Major si povšiml,že se mu na silně odřeném zápěstí černal proužek zaschlé krve. Rukávy chatrnékošile jen stěží zakrývaly stopy po nedávném zranění. Mac Nabbs se kováře zeptal,od čeho má tyto odřeniny, neboť byly jistě bolestivé. Kovář však neodpověděla pokračoval v práci. Za dvě hodiny byl vůz opraven. Ještě rychlejší to bylo s Glenarvanovým koněm. Kovář si nezapomněl přinést už zcela hotové podkovy. Byly takzvláštní, že si toho major povšiml. Vpředu měly totiž hrubě vykovaný trojlístek. Mac

Nabbs to ukázal Ayrtonovi.

“To je značka Black-Pointu odpověděl nálodní. “Podle ní je možno sledovatstopu koní, kteří se zatoulají od stanice, a neztratit ji tak mezi jinými.“

Za okamžik byly podkovy připevněny na kopyta koně. Potom si řekl kovářo odměnu a odešel takřka beze slova.

Za půl hodiny byli cestovatelé opět na cestě. Za stěnou mimóz se rozvíralaširoká otevřená rovina, která se zcela příhodně nazývá “open plain“. Mezi křovinami,vysokými travinami a ohradami, v nichž byla početná stáda, ležely tu a tam kusy křemene a železné rudy. O několik mil dále vrývala kola vozu dosti hluboké koleje domočálovité půdy, v níž bublaly nepravidelné potůčky, zpola skryté za stěnou obrovského rákosí. Potom jeli cestovatelé kolem rozlehlých, silně se vypařujících solnýchjezer. Průběh cesty byl hladký; a nutno dodat, že i zábavný.

Lady Helena zvala jezdce na návštěvu, ovšem postupně, protože její salón bylvelmi malý. Ale každý si tak poněkud odpočinul po únavné jízdě na koni a osvěžilse rozhovorem s touto příjemnou ženou. Lady Helena byla ve svém pojízdnémdomě dokonalou a přívětivou hostitelkou. Miss Mary jí pomáhala. Při těchto každodenních návštěvách se nezapomínalo ani na Johna Manglese a jeho poněkud vážnýhovor nebyl nijak nemilý. Právě naopak.

Takto přeťali cestující velice zaprášenou a pěšími téměř nepoužívanou poštovní silnici z Crowlandu do Horshamu. Minuli několik nevysokých pahorků nahranici talbotského hrabství a večer dorazila družina na místo položené tři mílenad Maryboroughem. Drobounce pršelo, což by bylo v každé jiné zemi rozmočilopůdu; zde však pohlcoval vzduch všechnu vlhkost tak znamenitě, že tábor deštěmnijak netrpěl.

Příštího dne, 29. prosince, se pochod poněkud zpomalil, poněvadž tu bylopásmo pahorků, které zde vytvářely Švýcarsko v malém. Cesta vedla ustavičněnahoru nebo dolů a vůz nepříjemně drkotal. Cestovatelé šli kus cesty pěšky, a nijaksi na to nenaříkali.

V jedenáct hodin dospěli k dosti důležitému městu Carlsbrooku. Ayrton doporučoval, aby se město objelo, protože tak prý získají čas. Glenarvan byl téhož názoru,ale Paganel, dychtící jako vždy po místních zvláštnostech, přál si Carlsbrook navštívit. To mu bylo ponecháno na vůli a vůz zvolna pokračoval v cestě.

Paganel si jako obvykle vzal Roberta s sebou. Jeho návštěva v městě bylachvatná, ale stačila k tomu, aby si udělal obrázek o australských městech. Bylatam banka, soud, tržnice, škola, kostel a asi sto naprosto stejných cihlových domů.

Všechno bylo postaveno podle anglického způsobu do pravidelného čtyřúhelníkus rovnoběžnými ulicemi. Nic nemůže být prostší, ale nic nemůže být také nudnější.

Když se město rozrůstá, prodlužují se jeho ulice jako kalhoty dorůstajícího děckaa původní symetrie není ničím porušována.

V Carlsbrooku vládl čilý ruch, což je příznačné pro všechna nově vzniklá města.

Zdá se, že v Austrálii rostou města jako houby po dešti. Spěchající lidé chvátali ulicemi; rozesilatelé zlata se tlačili u přepážek došlého zboží; vzácný kov byl dopravovánpod eskortou domorodé policie z dolů v Bendigu a na Alexandrově hoře. Všichnitito lidé, pohánění touhou po zisku, myslili jenom na své obchodní záležitosti a cizinciprojeli mezi tímto pilným obyvatelstvem nepovšimnuti.

Když strávili asi hodinu projíždkou Carlsbrooku, dostihli oba návštěvníci svédruhy mezi řádně obdělávanými polnostmi. Po nich následovaly širé louky, známépod jménem “Low Level Plains“, na nichž byla nesčetná stáda ovcí a pastýřské chýše.

Pak se bez jakéhokoliv přechodu objevila poušť tak náhle, jak je tomu jenomv Austrálii. Simpsonská vrchovina a hora Tarrangower označovaly místo, k němužna jihu vybíhá na sto čtyřicátém stupni délky okres Loddon.

Do té doby však ještě nepotkali ani jediný kmen domorodců, kteří dosud žijína stupni divošství. Glenarvan uvažoval, zdali z Austrálie Australané nevymizeli,tak jako vymizeli Indiáni z argentinských pamp. Ale Paganel mu vysvětlil, že natéto šířce se objevují domorodci hlavně na rovinách kolem Murraye, který leží sto milna východ odtud.

“Blížíme se k zemi zlata,“ řekl. “Za necelé dva dni budeme projíždět bohatým krajem kolem Alexandrovy hory. Tam se nahrnuly v roce 1852 davy kovkopů.

Domorodci museli uprchnout do vnitrozemských pustin. Jsme v civilizované zemi,i když se nám to nezdá, a naše cesta ještě za dnešního dne přetne železnici, kteráspojuje Murray s mořem. Ale musím se přiznat, přátelé, že železniční dráha miv Austrálii připadá jako něco nezvyklého!“

“A pročpak Paganele?“otázal se Glenarvan.

“Proč! Protože se sem nehodí! Já ovšem vím, že vám, protože jste zvyklí kolonizovat daleké državy, protože máte telegrafní spojení a světové výstavy i na Novém

Zélandě, připadá něco takového jako samozřejmost! Ale mě jako Francouze to matea rozvrací všechny mé představy o Austrálii.“

“Protože vidíte jenom minulost, a ne přítomnost,“odpověděl John Mangles.

“Souhlasím,“odvětil Paganel. “Ale každého jiného než Angličana nebo Američana budou překvapovat lokomotivy na pouštích, kotouče dýmu ve větvoví mimóza eukalyptů, ježury, ptakopysci a kasuáři, prchající před rychlovlakem, a divošinastupující ve tři hodiny třicet do rychlíku z Melbournu do Kynstonu, Castlemainu ,

Sandhurstu a Echuky. S vašimi železnicemi mizí poezie pouště.“

“Co na tom, když usnadňují cestu,“odtušil major.

Ostré zahvízdnutí přerušilo rozhovor. Cestující byli necelou míli od dráhy.

Lokomotiva pomalu přijíždějící od jihu zastavila se přesně v průsečíku železničnídráhy a cesty, po níž jel vůz.

Železnice, jak správně řekl Paganel, spojovala hlavní město Viktorie s Murrayem, největší australskou řekou. Tento obrovský vodní tok, objevený v roce 1828

Sturtem, pramení v Australských Alpách, rozšiřuje se toky Lachlanu a Darlingu,vytváří celou severní hranici provincie Viktorie a vlévá se do zátoky Setkání poblíže

Adelaide. Protéká bohatými, úrodnými kraji, a poněvadž je tu dobré železničníspojení, přibývá na jeho toku směrem k Melbournu squatterských stanic.

Železniční trať byla tehdy dlouhá sto padesát mil a spojovala Melbourne se

Sandhurstem, s Kynstonem a Castlemainem. Dráha byla rozestavěna do vzdálenostiještě dalších sedmdesáti mil až do Echuky, hlavního města kolonie Riverin, založeného právě toho roku na řece Murray.

Třicátá sedmá rovnoběžka protínala železniční dráhu několik mil nad Castlemainem a přesně na Camden-Bridgi, mostu přes Lutton, jeden z nesčetných přítoků

Murraye..

Právě k tomuto místu řídil Ayrton svůj vůz a před ním jeli jezdci, kteří sepustili tryskem až ke Camden-Bridgi. Hnala je tam ostatně silná zvědavost.

K železničnímu mostu totiž spěchal značný dav. Obyvatelé okolních stanicvybíhaliz domů, pastýři opouštěli svá stáda a přeplňovali cesty vedoucík dráze.

Bylo slyšet časté volání:

“Ke trati! Ke trati!“

Jistě se stalo něco vážného, že zde byl takový shon. Snad došlo k velkému neštěstí.

Glenarvan a za ním i jeho druhové pobídli své koně. Za několik minut dorazilike Camden-Bridgi. Tam poznali příčinu toho, proč se lidé sbíhají.

Stalo se hrozné neštěstí. Nesrazily se tu sice vlaky, ale vlak vykolejil a jehopád připomínal největší železniční neštěstí na amerických drahách. Most povolilpod tíhou vlaku, anebo se celá souprava vykolejila a pět vozů ze šesti se zřítiloza lokomotivou do řečiště Luttonu. Jenom poslední vagón se zázračně zachrániltím; že se přetrhl spojovací řetěz a vůz zůstal stát na kolejích půl sáhu nad propastí.

Pod ním ležela jenom příšerná kupa zčernalých a zpřelámaných náprav; proraženýchvozů, zkroucených kolejnic a očazených pražců. Kotel při dopadu vybuchl a troskyz něho se rozlétly daleko široko. Z celé té spleti beztvarých předmětů ještě vystupovaly místy plameny a kotouče páry splývající s černým dýmem. Po strašlivémpádutedy ještě strašlivější požár! Tu a tam bylo vidět tratoliště krve ,odtržené údy, zuhelnatělé trupy mrtvol. Nikdo si netroufal určit počet obětí zavalených pod troskami vlaku.

Glenarvan, Paganel, major a Mangles se vmísili do davu a poslouchali, co si lidéříkají. Zatímco pokračovaly záchranné práce, snažil se každý nějak vysvětlit neštěstí.

“Most se zbořil,“říkal jeden.

“Zbořil?“odpovídal druhý. “Ale kdepak, vždyť je ještě celý. Zapomněli hopřed příjezdem vlaku sklopit. To je to celé.“

Byl to skutečně sklápěcí most, který se otvíral, aby pod ním mohly proplouvatlodi. Zapomněl jej tedy strážce z neodpustitelné nedbalosti zavřít, takže se vlakjedoucí plnou rychlostí zřítil do řečiště Luttonu, když před ním náhle zmizely koleje?

Zdálo se, že je to přijatelná domněnka, protože i když polovina mostu ležela podtroskami vagónů, druhá polovina, přitažená k opačnému břehu, dosud visela naneporušených řetězech. Nebylo možno pochybovat! Neštěstí zavinila hlídačovanesvědomitost.

K neštěstí došlo v noci u rychlíku č. 37, který vyjel z Melbournu v jedenácthodin čtyřicet pět minut v noci. A bylo asi čtvrt na čtyři ráno, když vlak, kterýpřed pětadvaceti minutami vyjel ze stanice Castlemaine, dorazil k přejezdu Camden-Bridge a zůstal tam ležet v troskách. Cestovatelé a zřízenci posledního vagónuse ihned snažili přivolat pomoc, ale telegraf nefungoval, protože jeho sloupy leželyna zemi. Tři hodiny to trvalo, než přišli castlemainští úředníci na místo neštěstí.

Bylouž šest hodin ráno, když byly zahájeny záchranné práce pod řízenímpana

Mitchella, generálního inspektora osady, a důstojníka policie, velícího četě policistů. Squatteři,a jejich lidé přispěchali na pomoc a nejprve se snažili uhasit požár,který pohlcoval tuto kupu trosek s nepřekonatelnou rychlostí. Na železničnímnáspu leželo několik znetvořených mrtvol. Bylo však vyloučeno zachránit z tétovýhně nějakou živou bytost. Oheň rychle dokončil dílo zkázy. Z cestujících vlaku,jejichž počet nebyl znám, zůstalo naživu jenom deset lidí z posledního vagónu.

Železniční správa pro něj právě vyslala výpomocnou lokomotivu, aby jej přivezlazpět do Castlemainu.

Mezitím se Glenarvan představil generálnímu inspektorovi a bavil se s ními s dústojníkempolicie. To byl vysoký, hubený, velmi klidný muž. Ikdyž snadchoval v srdci nějaké city, nic z nich se neprojevovalo v chladných rysech jehoobličeje. Stál před celou tou zkázou jako matematik před úlohou, snažil se ji rozřešita vyloučit neznámou. Proto při Glenarvanových slovech: “To je ale velké neštěstí!“klídně odpověděl:

“Něco horšího, mylorde.“

“Horšího?“zvolal Glenarvan, překvapený odpovědí. “A coje horšího než neštěstí?“

“Zločin!“odvětil klidně důstojník policie.

Glenarvan se ani nepozastavil nad vhodností či nevhodností tohoto výrazua jenom se s tázavým pohledem obrátil na pana Mitchella.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

PRVNÍ CENA ZE ZEMĚPISU

Táhlý obrys několika pahorků vystupoval na obzoru a dvě míle od trati uzavíral pláň. Vůz se zakrátko ponořil do úzkých a rozmanitě se vinoucích soutěsek,které vedly do rozkošné krajiny, kde rostly s bujností vpravdě tropickou krásnéstromy,jež netvořily ucelené lesy, nýbrž jednotlivé hájky. K nejobdivuhodnějšímzde patřily “kasuariny“, které jako by si vypůjčily od dubu mohutný kmen, odakácie její vonné lusky a od sosny její tuhé namodralé jehličí. V jejich haluzích seztrácely prapodivné šišky stromů Banksia latifolia, jejichž štíhlý kmen je neobyčejněpůvabný. Houštiny vysokých keřů s převislými pruty vypadaly jako zelená vodapřetékající z přeplněných bazénů. Člověk těkal pohledem mezi všemi těmito přírodními divy a nevěděl, čemu se má dřív obdivovat.

Družina zůstala na okamžik stát. Ayrton zastavil na příkaz lady Heleny spřežení.

Veliká kola vozu přestala skřípat na křemičitém písku. Pod stromy se prostíralydlouhé zelené koberce a jenom několik pravidelných vyvýšenin dělilo půdu na dosudznatelná políčka jako nějakou obrovskou šachovnici.

Paganel nebyl na pochybách, když spatřil tyto zelené samoty, tak poetickypředurčené k věčnému odpočinku. Poznal v nich hřbitovní políčka, jejichž poslednístopy nyní smazává tráva a na něž cestovatel na australském území přicházítak zřídka.

“Háje smrti, řekl.

Před jejich očima zde skutečně ležel domorodý hřbitov, ale byl tak svěží, takstinný, natolik oživený vesele poletujícími ptáky a tak pohostinný, že nevyvolávalžádnou smutnou představu. Člověk by jej byl snadno pokládal za nějakou zahraduz ráje, kdy ještě smrt nebyla domovem na zemi. Byl jakoby stvořen pro živé. Avšakhroby, které divoch udržoval se zbožnou úctou, mizely pod spoustami zeleně. Kolonizace zahnala Australana daleko od zemí, kde odpočívali jeho předkové, a postupující osidlování brzy vydá tato pole smrti pasoucím se stádům. Proto jsou hřbitovníháje vzácností a noha lhostejného cestujícího šlape po četných místech, kde odpočívají nedávno zemřelá pokolení.

Paganel a Robert zatím předjeli své druhy a brali se mezi mohylami stinnýchstromořadí. Bavili se a jeden druhého učili, protože zeměpisec říkal, že mnohozískává s rozhovorů s mladým Grantem. Neujeli však ani čtvrt míle, když lord

Glenarvan spatřil, jak se zastavují, sestupují s koně a jak se konečně sklánějí k zemi.

Zdálo se, že si prohlížejí nějaký zajímavý předmět, soudě aspoň podle jejich výmluvných pohybů.

Ayrton pobodl spřežení a zanedlouho vůz dohonil oba přátele. Okamžitě seukázala příčina zastávky a podivu obou jezdců. Ve stínu nádherné banksie spalo

Pokojným spánkem domorodé dítě, osmiletý chlapec, oblečený do evropských šatů.

Mýlka při charakteristických rysech jeho rasy nebyla možná: kučeravé vlasy,téměř černá pleŤ, zploštělý nos, tlusté rty, neobvykle dlouhé paže, to všeprozrazovalo domorodce. A oduševnělá tvář a oděv dokazovaly, že mladý Australanje už trochu civilizován.

Lady Helenu chlapec velice zaujal, vystoupila z vozu a vzápětí obklopilahluboce spící domorodé dítě celá skupina.

“Nebohé dítě,“řekla Mary Grantová, “snad nezbloudilo v těchto pustinách?“

Domnívám se,“odpověděla lady Helena, “že přišel až zdaleka navštívit tentoháj smrti! Jistě zde odpočívají jeho nejdražší!“

“Nesmíme ho však opustit!“řekl Robert. “Je sám a…“

Láskyplná věta Robertova byla přerušena pohybem mladého domorodce, kterýse ve spánku obrátil, a tu byli všichni krajně překvapeni, když na jeho zádechspatřili tabulku a na ní četli anglický nápis:

TOLINÉ

BUDIŽ DOPRAVEN DO ECHUKY

POD DOHLEDEM ŽELEZNIČníHO ZŘÍZENCE JEFFRIESE SMITHA

PORTO ZAPRAVENO

“To jsou přece Angličané!“zvolal Paganel. “Posílají dítě jako balík! Podávajíje jako zavazadlo! Já to už slyšel, ale nechtěl jsem tomu věřit.“

“Ubohé dítě!“pronesla lady Helena. “Bylo tedy ve vlaku, který se vykolejilv Camden-Bridgi? Možná že jeho rodiče zahynuli a dítě je teď samo na světě!“

“Pochybuji, mylady,“odpověděl John Mangles. “Tato tabulka svědčí naopako tom, že chlapec cestoval sám.“

“Probouzí se,“řekla Mary Grantová.

Dítě se skutečně probouzelo. Jeho oči se zvolna otvíraly a vzápětí se zase zavřely,když se do nich zabodlo ostré denní světlo. Lady Helena vzala chlapce za ruku.

Vstal a užasle se rozhlédl po skupině cestovatelů. Zprvu rozrušil jeho rysy pocitstrachu, ale přítomnost lady Heleny ho upokojila.

“Rozumíš anglicky, hochu?“otázala se mladá žena.

“Rozumím a mluvím anglicky,“odpovědělo dítě jazykem cestovatelů, avšaks nápadným přízvukem.

Jeho výslovnost připomínala Francouze hovořícího anglicky.

“Jak se jmenuješ?“zeptala se lady Helena.

“Toliné,“odpověděl malý domorodec.

“Á, Toliné!“zvolal Paganel. “Nemýlím-li se, znamená toto slovo v australštiněstromová kůra“?“

Toliné přikývl na souhlas a opět se zahleděl na cestovatelky.

“Odkud ses dostal až sem, chlapče?“pokračovala lady Helena.

“Z Melbournu, vlakem na Sandhurat:“

“Tys byl ve vlaku, který se vykolejil na camdenském mostě?“otázal se Glenarvan.

“Ano pane,“odpověděl Toliné.

“Tys cestoval sám?“

“Sám. Reverend Paxton mě svěřil pod dohled Jeffriese Smitha. Ale zřízenecbohužel zahynul!“

“A tys v tom vlaku nikoho neznal?“

“Nikoho, pane. “

Toliné to vše říkal tichým, jímavým hlasem.

Kam se však ubíral těmito opuštěnými kraji a proč opustil Camden-Bridge?

Lady Helena se ho na to otázala.

“Vracel jsem se ke svému kmeni do Lachlanu,“ odpověděl. “Chci vidět svourodinu.“

“Australany?“otázal se John Mangles.

“Australany z Lachlanu,“odpověděl Toliné.

“A ty máš otce a matku?“řekl Robert Grant.

“Ano, bratře,“odpověděl Toliné a podával ruku mladému Grantovi, na něhožoslovení “bratr“hluboce zapůsobilo. Objal mladého domorodce a to stačilo, abyse z nich stali přátelé.

Cestovatelé, živě zaujatí odpověďmi mladého divocha, kolem něho mezitímusedli a poslouchali. Slunce se sklánělo za vysoké stromy. Protože se místo zdálopříhodné pro zastávku a protože málo záleželo na tom, zdali urazí před setměnímještě několik mil, dal Glenarvan rozkaz, aby bylo vše připraveno k utáboření.

Ayrton vypřáhl voly; s pomocí Mulradyho a Wilsona jim navlekl pouta a nechal jepást podle libosti. Byl postaven stan a Olbinett připravoval večeři. Toliné přijalpozvání jen zdráhavě, přestože měl hlad. Všichni tedy usedli ke stolu, obě děti vedlesebe. Robert vybíral pro svého nového kamaráda nejlepší porce a Toliné to přijímals ostýchavými a roztomilými díky.

Mezitím hovor nevázl. Každý se o chlapce zajímal a vyptával se ho. Všichnichtěli znát jeho příběh. Byl zcela prostý. Chlapcova minulost byla stejná jako minulost všech těch chudých domorodců, kteří jsou od útlého mládí svěřováni do péčecharitativních společností, pokud domorodé kmeny sousedí s osadami. Australskýlid je mírný. Nechová ke svým potlačovatelům takovou zběsilou nenávist, jakou sevyznačují Novozélanďané a snad i některé severoaustralské kmeny. Domorodcinavštěvují velkáměsta,Adelaide,Sydney,Melbourne,a procházejí se po nichve zcela prostém oděvu. Obchodují tam se svými výrobky, s loveckými a rybářskýminástroji nebo se zbraněmi a někteří náčelníci kmenů umožňují svým dětem anglickévychování.

To učinili i rodiče Toliného, skuteční divoši z Lachlanu, rozsáhlého kraje ležícíhoza Murrayem. Od pěti let žilo dítě v Melbournu a od té doby nevidělo nikoho ze svérodiny. A přece stále ještě žily v jeho srdci nepomíjející city k rodině, a jen proto,aby opět spatřil svůj kmen, možná že rozvrácený, svou rodinu, možná zničenou, vydalse na svízelnou cestu pustinou.

“A až se obejmeš se svými rodiči, vrátíš se do Melbournu, chlapče?“otázala selady Glenarvanová.

“Ano,“odpověděl Toliné a upřel na mladou ženu pohled plný upřímné lásky.

“A co chceš dělat, až budeš velký?“

“Chci své bratry vyvést z bídy a nevědomosti! Chci je učit.“

Tato slova, vyslovená s takovým zápalem osmiletým dítětem, vyvolala u cestovatelů obdiv a nadšení. Paganel byl dojat do hloubi srdce a pocítil k mladému domorodci skutečnou náklonnost.

Je třeba připomínat, že až dosud se mu tento divoch v evropském oděvu pramálozamlouval? Nepřišel přece do Austrálie, aby viděl Australana vesvrchníku!

Chtěljej vidět v obyčejném tetování. Tento “slušný“oblek zmátl jeho představy.

Ale od okamžiku, kdy promluvil Toliné s takovým zanícením, změnil Paganel svémínění a stal se jeho obdivovatelem.

Po tomto rozhovoru měl se ostatně milý zeměpisec stát nejlepším přítelemmalého Australana.

Na další otázku lady Heleny totiž Toliné odpověděl, že navštěvuje v Melbournuobecnou školu, vedenou reverendem Paxtonem.

A čemu se tam učíte?“otázala se lady Glenarvanová.

“Učíme se náboženství, počtům, zeměpisu ..

“Vida, zeměpisu!“zvolal Paganel, neboť zeměpis byl jeho citlivou stránkou.

“Ano, pane,“odpověděl Toliné. “Před lednovými prázdninami jsem dokoncedostal ze zeměpisu první cenu.“

“Tys dostal ze zeměpisu cenu, chlapče?“

“Zde je, pane,“řekl Toliné a vytáhl z kapsy knížku.

Byla to malá, vázaná bible. Na rubu prvé stránky bylo napsáno toto uznání:

“Obecná škola v Melbournu, 1. cena ze zeměpisu, Toliné z Lachlanu.

Paganel se déle neudržel! Žasl nad Australanem, který je silný v zeměpisu, políbil Toliného na obě tváře, právě tak jako kdyby on sám byl reverendem Paxtonem a udílel chlapci cenu. Paganel však jistě věděl, že to není vzácný jev naaustralských školách. Mladí divoši jsou velmi nadaní pro zeměpisné vědy, rádi se jim učía naopak na počty jsou dosti těžkopádní.

Toliné ovšem vůbec nechápal, proč ho učenec tak náhle zahrnuje láskou. Lady

Helena mu musila vysvětlit, že Paganel je slavný zeměpisec ne-li třeba vynikající profesor.

“Profesor zeměpisu,“ odpověděl Toliné. “Ó pane vyzkoušejte mě!“

“Vyzkoušet chlapče!“řekl Paganel. Ale nic lepšího si nemohu přát. Chtěljsem to dokonce udělat i bez tvého svolení. Nebude mě mrzet, když se dovím, jakse učí zeměpis na obecné škole v Melbournu!“

“A co když toho bude vědět Toliné víc než vy, Paganele?“řekl Mac Nabbs.

“To jistě.zvolal zeměpisec. Bude vědět víc než tajemník Francouzské zeměpisné společnosti!“

Potom si narovnal brýle na nose, vztyčil se v celé své výši a vážným hlasem,jak se sluší na profesora, začal zkoušet.

“Žáku Toliné,“řekl, “vstaňte!“

Protože Toliné stál, nemusil vstávat. Čekal tedy ve skromném postoji na zeměpiscovy otázky. “

“Žáku Toliné,“pokračoval Paganel, “jaké známe světadíly?“

“Oceánii, Asii, Afriku, Ameriku a Evropu,“odpověděl Toliné.

Výborně. Promluvme si nejprve o Oceánii, protože v ní jsme. Jaké jsou jejíhlavní části?“

“Dělí se na Polynésii, Indonésii, Mikronésii a Melanésii. Hlavní ostrovy v níjsou Austrálie, patřící Angličanům, Nový Zéland, patřící Angličanům, Tasmánie,patřící Angličanům, ostrovy Chathamské, Aucklandské, Maequariovy, Kermadekovy, Makin, Maraki atd., patřící Angličanům.“

“Dobře,“odpověděl Paganel, “co však Nová Kaledonie, ostrovy Sandwichovy ,

Mendanovy a Pomotu?“

“Tyto ostrovy jsou pod protektorátem Velké Británie.“

“Cože! Pod protektorátem Velké Británie?“zvolal Paganel. “Já mám dojem,že naopak Francie ..“

“Francie?“podivil se chlapec.

“Hleďme, hleďme,“řekl Paganel. Tak to se tedy učíte v obecné škole v Melbournu?“

“Ano, pane profesore. A není to snad správné?“

“Jistě, jistě, naprosto správné!“odvětil Paganel. “Celá Oceánie patří Angličanům! To je samozřejmá věc! Půjdeme dále!“

Paganel se tvářil napůl rozzlobeně, napůl užasle a major z toho měl radost.

Zkoušení pokračovalo.

“Přistupme k Asii,“řekl zeměpisec.

“Asie,“odpověděl Toliné, “je obrovská země. Hlavní město: Kalkata. Nejdůležitější města: Bombaj, Madrás, Kalikat, Aden, Malacca, Singapore, Pegu, Kolamba;ostrovy Lakadivy, Maledivy, Čagoské atd. Patří Angličanům.“

“Dobře, žáku Toliné. A Afrika?“

“V Africe jsou dvě důležité kolonie: na jihu je to kolonie Kapská s hlavnímměstem Cape Town a na západě jsou to anglické osady s nejdůležitějším městem

Sierra Leone.“

“Znamenitá odpověď,“řekl Paganel, neboť se už začínal smiřovat s tímto svérázně anglickým zeměpisem. “Znamenité vyučování! Alžír, Maroko a Egypt ..ty jsou ovšem z britských atlasů vymazány! Teď bych si veLice rád trochu pohovořilo Americe!“

“Ta se dělí,“pokračoval Toliné, “na Ameriku Severní a Ameriku Jižní. Severnípatří Angličanům, protože je tam Kanada, Nový Brunšvik, Nové Skotsko a Spojenéstáty, spravované guvernérem Johnsonem!“

“Guvernérem Johnsonem!“zvolal Paganel.“To je,prosím,nástupce velikého a moudrého Lincolna, kterého zavraždil šílený stoupenec otrokářství!Výborně!Lepší to už být nemůže. A Jižní Amerika ovšem se svou Guayanou, ostrovy

Falklandskými, souostrovím Shetlandským, Jižní Georgií, Jamajkou, Trinidadematd. atd. náleží také Angličanům! Nebudeme se o něco takového přít. Ale prosímtě, Toliné, rád bych věděl, co si myslíš, anebo co si spíše myslí tvoji profesoři,o Evropě!“

“Evropa?“odpověděl Toliné a ani v nejmenším nechápal zeměpiscovo rozčilení.

“Ano, Evropa! Komu patří Evropa?“

“Evropa přece patří Angličanům,“odpovědělo dítě s naprostou jistotou.

“O tom nepochybuji,“odtušil Paganel. “Ale jak? To bych se rád dověděl.“

“Protože je tam Anglie, Skotsko, Irsko, Malta, ostrovy Jersey a Guernesey,

Orkneje, Hebridy, Shetlandy ..“

“Dobře, Toliné, ale jsou ještě jiné státy a o těch se, chlapče, nezmiňuješ!“

“Které, pane?“odpověděl hoch bez nejmenších rozpaků.

“Španělsko, Rusko, Rakousko, Prusko, Francie. “

“To jsou provincie, a ne státy,“řekl Toliné.

“Ale jdi!“zvolal Paganel, strhnuv si s očí brýle.

,P § §

“Ovšem Španělsko, hlavní město Gibraltar.

“Úžasné! Jedinečné! Skvělé! A co Francie, protože já jsem Francouz a docelarád bych se dověděl, komu patřím!“

“Francie,“odpověděl klidně Toliné, “je anglickou provincií s hlavním městem

Calais.“

“Calais!“zvolal Paganel. “Cožě, ty myslíš, že Calais ještě patří Anglii?“

“Ovšem.“

“A že je to hlavní město Francie?“

“Ano, pane, a je sídlem guvernéra lorda Napoleona ..“

Při těchto slovech již Paganel propukl v smích. Toliné nevěděl, co si má myslit.

Byl zkoušen a odpovídal, jak nejlépe uměl. Nemohl za své podivné odpovědi, vůbecani netušil, že jsou tak podivné. Nevypadal však nijak rozpačitě a vážně vyčkával,až utichne nepochopitelný Paganelův smích.

“Vidíte,“řekl major Paganelovi se smíchem. “Neměl jsem pravdu, když jsemtvrdil, že žák Toliné toho ví možná víc než vy?“

“Měl, milý majore,“odtušil zeměpisec. “Tak takhle se vyučuje zeměpis v Melbournu! Ti učitelé z obecné školy jsou ale podaření! Evropa, Asie, Amerika, Oceánie ,celý svět patří Angličanům! Na mou věru, to chápu, že při takové výchově se domorodci podvolují! A co Měsíc, Toliné, ten je, chlapče, také anglický?“

“Bude,“odpověděl vážně mladý divoch.

Po těch slovech Paganel vstal. Nemohl to už vydržet. Přemáhaje smích, odešelna čtvrt míle od tábora, kde se mohl dosyta smát.

Glenarvan mezitím došel do cestovní knihovničky pro jednu knihu. Byl to

Nástin, zeměpisu od Samuela Richardsona, dílko v Anglii velice ceněné, jehož autorse vyzná ve vědě lépe než melbournští učitelé.

“Tu máš, hochu,“řekl Tolinému, “vezmi si a schovej tuto knížku. Tu a tammáš v zeměpise chybné názory a bylo by dobře, kdyby sis je opravil. Dávám ti jiv upomínku na naše setkání.“

Toliné si vzal knihu beze slov. Pozorně si ji prohlížel, nedůvěřivě kroutil hlavoua nemohl se odhodlat dát si ji do kapsy.

Mezitím nastala noc. Bylo deset hodin večer. Cestovatelé museli pomýšletna spánek, aby mohli časně ráno vstát. Robert nabídl Tolinému polovinu svéholůžka. Malý domorodec nabídku přijal.

O něco později se lady Helena a Mary Grantová vrátily do vozu a cestovateléulehli pod stanem. Paganelův smích se ještě občas mísil s líbezným a tlumenýmzpěvem divokých strak.

Když však příštího dne v šest hodin vzbudil spící cestovatele sluneční paprsek,marně hledali australské dítě. Toliné zmizel.Spěchal neprodleně do Lachlanu?

Urazil ho Paganelův smích? Nikdo nevěděl.

Když se však lady Helena probudila, nalezla na svých prsou kytici prostinkýchcitlivek a Paganel v kapse svého kabátu Zeměpis od Samuela Richardsona.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

DOLY NA ALEXANDROVĚ HOŘE

V roce 1814 sir Roderick Impey Murchison, dnešní předseda Královské zeměpisné společnosti v Londýně, zkoumal utváření horského řetězu, který se táhne odseveru k jihu nedaleko jižního australského pobřeží. Zjistil, že mezi tímto řetězema pohořím Uralu je značná podobnost.

A protože je Ural pohoří zlatonosné, uvažoval učený geolog o tom, zdali bynebylo možno nalézt v australském řetězu také tento vzácný kov. Nemýlil se.

O dvě léta později mu bylo skutečně zasláno z Nového Jižního Walesu několikukázek zlata, a Murchison proto podnítil emigraci většího počtu cornwallskýchdělníků do zlatonosných krajů Nového Holandska.

První zlaté valouny našel v Jižní Austrálii Francis Dutton. První nalezištěv Novém Walesu objevili Forbes a Smith.

Jakmile byl dán první signál, sjížděli se kovkopové ze všech koutů světa,

Angličané, Američané, Italové, Francouzové, Němci i Číňané. Ale teprve 3. dubna

1851 objevil Hargraves velmi bohatá ložiska zlata a nabídl guvernérovi kolonie

Sydney, siru Ch. Filz-Royovi, že mu za mírnou částku pěti set liber šterlinků prozradí, kde ložisko je.

Jeho nabídka nébyla přijata, ale zpráva o objevu se roznesla. Zlatokopové vyrazili k Summerhillu a Lewis Pondsu. Bylo založeno město Ophyr a bohaté nálezyzáhy ukázaly, že je hodno svého biblického jména.

Do té doby se nemluvilo o provincii Viktorii, která však měla vyniknout bohatstvím svých nalezišť.

A o několik měsíců později byly nalezeny v provincii první valouny a záhyse zlato hojně těžilo ve čtyřech okresech. Tyto čtyři okresy byly Ballarat, Ovens,

Bendigo a Alexandrova hora, všechny velmi bohaté. Ale na řece Ovens byla práceobtížná pro množství vody, v Ballaratu velmi často zklamalo výpočty zlatokopůnestejnoměrné rozložení zlatých polí a v Bendigu nevyhovovala půda nárokůmdělníků. Na Alexandrově hoře byly dány na pravidelné půdě všechny podmínky

úspěchu a tamní zlato dosahovalo na všech světových trzích nejvyšší ceny, to jestaž čtrnácti set čtyřiceti jednoho franku za libru.

A právě k tomuto místu, poznamenanému nejednou osudnou zkázou i nečekaným nálezem, vedla třicátá sedmá rovnoběžka ty, kdo hledali kapitána Harryho

Granta. .

31.prosince postupovali cestovatelé po velmi nerovné půdě, která unavovala koně i voly, když tu spatřili oblé vrcholky Alexandrovy hory. Tábořiště bylorozbito v úzké soutěsce tohoto malého pohoří a zvířata se šla pást se spoutanýmanohama mezi balvany křemene. Cestovatelé nebyli ještě v místech zlatokopeckýchnalezišť. Až teprve příštího dne, prvního dne roku 1866, vrýval vůz své koleje docest tohoto bohatého kraje.

Jacques Paganel i jeho druhové byli uneseni, když míjeli tuto slavnou horu,nazývanou v australském jazyku Geboor. Toto místo bylo přímo zaplaveno hordamidobrodruhů, zlodějů i poctivých lidí, těch, kteří věšejí, i těch, kteří jsou věšeni.

Při prvních zprávách o velkém objevu opustili onoho zlatého léta 1851 města,pole i lodi jejich obyvatelé, squatteři i námořníci. Zlatá horečka se změnila v epidemiia šířila se jako mor. Tenkrát zemřelo mnoho a mnoho lidí, kteří si již myslili, že se naně štěstěna usmála! Štědrá příroda, jak se říkalo, rozhodila na nějakých dvaceti pětistupních šířky této zázračné Austrálie milióny. Nastala chvíle sklizně a tito novíženci spěchali na žně. Řemeslo “diggera“-, zlatokopa -, stalo se nejvyhledávanější ,a i když je pravda, že mnozí při práci klesali, podlehnuvše útrapám, někteří se přecejen obohatili jediným úderem motyky. O ztroskotancích se mlčelo, o šťastných semluvilo. A taková přízeň osudu měla ohlas po celém světě. V krátké době zaplavilypobřeží Austrálie vlny zlatachtivých příslušníků všech tříd a jen do Melbournupřijeloza čtyři poslední měsíce roku 1852 padesát čtyři tisíce vystěhovalců,to jestcelá armáda, avšak bez velitele, bez kázně, armáda po vítězství, jež nebylo dosudvybojováno, zkrátka padesát čtyři tisíce drancovníků nejhrubšího zrna.

V těch prvních letech šíleného opojení panoval nevýslovný zmatek. Třináctlet uplynulo od těch dob a nyní se na zlatonosném území dolovalo spořádaně a podlepřísného pořádku.

Naleziště se už ostatně vyčerpávalo. Kopalo se tu bez ustání, až se narazilona dno. A jak by se byly nevyčerpaly tyto poklady nashromážděné přírodou,když od roku 1852 do roku 1858 vyrvali zlatokopové z půdy Viktorie šedesát třimilióny sto sedm tisíc čtyři sta sedmdesát osm liber šterlinků? Počet vystěhovalců se tedy značně zmenšil; vystěhovalci nyní proudili do krajů dosud nedotčenýchdolováním.

Kolem jedenácté hodiny dorazila výprava do srdce nalezišť. Tam stálo skutečnéměsto s továrnami,bankovním domem, kostelem, kasárnami, domky a redakcínovin. Nechyběly zde ani hotely, statky a vily.

Glenarvan byl zvědav na návštěvu velikých dolů na Alexandrově hoře, a takpustil vůz pod vedením Ayrtona a Mulradyho napřed. Měl je dohonit za několikhodin. Paganel byl tímto rozhodnutím nadšen, a jak bylo jeho zvykem, ujal se úlohyprůvodce celé skupinky.

Podle jeho rady zamířili k bance. Ulice byly široké, dlážděné a pečlivě kropené.

Obrovské plakáty nejrůznějších zlatokopeckých společností upoutávaly zrak. Všudebylo slyšet stroje propírající písek a drtící vzácný křemen.

Zadomy se prostírala naleziště, to jest rozlehlá území, na nichž sedolovalo.

Tam kopali dělníci najatí a dobře placení společnostmi.

Prostým okem nebylo možno spočítat otvory, jimiž zde byla země provrtána.

Ocel krumpáčů jiskřila na slunci a bez ustání kreslila ve vzduchuoblouky ocelovýchzáblesků. Mezi dělníky byli lidé všech národností. Pracovali s nezájmemjako lidé, kteří pracují na cizím.

“Bylo by však nesprávné,“řekl Paganel, “myslit si, že na australské půdě užnení ani jediný z těch posedlých dobrodruhů, kteří zkoušejí štěstí ve zlatokopeckéhře. Vím dobře, že většina z nich prodává svou práci společnostem, a je to nutné,

Protože všechna zlatonosná území jsou prodávána nebo pronajímána vládou. Aletomu, kdo nemá nic, kdo si nemůže ani najímat, ani kupovat, zbývá přece jen ještěnaděje na zbohatnutí.“

“Jaká?“otázala se lady Helena.

“Naděje, že se mu podaří “jumping“,“odpověděl Paganel. “A tak my, kteřínemáme žádné právo na naleziště, můžeme přece jenom -, samozřejmě máme-livelké štěstí -, zbohatnout.“

“Ale jak?“zeptal se major.

“Jumpingem, jak jsem již měl to potěšení říci.“

“Co je to?“otázal se znovu major.

“To je dohoda, mlčky uznávaná mezi zlatokopy, která sice vede často k násilnostem a nepokojům, ale kterou úřady dodnes nedokázaly odstranit.“

“Ale Paganele,“řekl Mac Nabbs, “co nás tak napínáte?“

“Nuže, uznává se, že se každý pozemek na zlatonosném území, na němž se s výjimkou hlavních svátků -, čtyřiadvacet hodin nepracuje, stává veřejným majetkem. Každý, kdo se ho zmocní, může na něm kopat a zbohatnout, přeje-li mu náhoda.

Hleď si tedy, Roberte, najít nějakou takovou opuštěnou díru, chlapče, a bude tvá!“

“Pane Paganele,“řekla Mary Grantová, “neponoukejte mého bratra k takovým věcem.“

“Vždyť je to jenom žert, drahá slečno,“odpověděl Paganel, “a Robert to dobřeví. On a zlatokopem! Nikdy! Rýt v zemi, obracet ji a vzdělávat, pak do ní sít a sklízetza svou námahu bohatou žeň, budiž! Ale hrabat se v ní naslepo jako krtek a pakjí vyrvat kousek zlata, to je truchlivé zaměstnání; k tomu musí mít člověk pustov duši a daleko k lidem, aby se na ně dal!“

Když si cestující prohlédli hlavní oblast těžby a když Prošli mezi haldami, které tvořil Ponejvíce křemen, jílovitá břidlice a písek vzniklý větráním skal, došli k bance.

To byla veliká budova s národní vlajkou na štítě. Lorda Glenarvana přijalgenerální ředitel a provedl ho po svém podniku. Zde těžařské společnosti na kvitanciukládaly zlato vydolované z útrob země.

Návštěvníkům byly ukázány zvláštní vzorky zlata a ředitel jim pověděl mnohozajímavých Podrobností o různých způsobech těžby tohoto kovu.

Obvykle se zlato vyskytuje ve dvou podobách, naplavené, nebo zvětralé. Býváve stavu minerálním, smíšeno s aluviálními naplaveninami, nebo uloženo v podložíkřemene. A tak se při jeho dolování postupuje podle povahy terénu, buď se dobývána povrchu, nebo pod zemí.

Je-li zlato naplavené, leží na dně potoků, údolí a roklí stupňovitě podle svévelikosti, zprvu ve valouncích, pak v plíšcích a konečně v šupinkách.

Je-lito naopak zlato zvětralé, jehož podloží bylo rozloženo činností vzduchu,bývá soustředěno na jediném místě v hromadách a tvoří takzvané “kapsy“, jakříkají zlatokopové. V takových kapsách je potom celé bohatství.

Na Alexandrově hoře se zlato dobývá zejména v jílovitých slojích a v břidlicovitých skalách. Tam bývají celá hnízda zlatých hrud a nejeden šťastný zlatokopzde objevil hlavní jádro nalezišť.

Když si návštěvníci prohlédli různé ukázky zlata, prošli mineralogickým muzeembanky. Viděli zde roztříděné a označené všechny nerosty, z nichž se skládá australskápůda. Zlato není jejím jediným bohatstvím a Austrálii lze zcela právem pokládat zaobrovskou klenotnici, v níž příroda shromáždila nejvzácnější skvosty. Pod vitrínamijiskřily bílé topasy, rovnající se topasům brazilským, východní granáty, augity,krásně zelený druh čediče, balasové rubíny, zastouPené nachovými spinely a překrásnou růžovou odrůdou, safíry, světle modré a tmavě modré jako korundy a právětak hledané jako safiry malabarské nebo tibetské, jiskřivé rutily a konečně malýdiamantový krystal, jenž byl nalezen na březích Turonu. Nic nechybělo v této skvoucísbírce vzácných kamenů a zlato, do něhož mohly být zasazeny, nebylo daleko odtud.

Nikdo si nemohl přáti více, leda to, aby se všechny ocitly ve zlatém rámci.

Glenarvan poděkoval řediteli banky za jeho ochotu, které plně využil, a rozloučilse s ním. Potom se cestovatelé vydali na další prohlídku nalezišť.

Přestože byl Paganel naprosto lhostejný k pozemským statkům, při každém krokusi pozorně prohlížel půdu. Bylo to silněj ší než on a nic nepomáhaly žerty jeho přátel. Každou chvíli se shýbl, sebral nějaký kámen, kus podloží, úlomek křemene; pozorně je prohlížel a vzápětí je opovržlivě zahazoval. Tak se choval po celou procházku po nalezištích.

“Ale, ale, Paganele,“otázal se ho major, “snad jste něco neztratil?“

“Ovšem,“odpověděl Paganel, “v zemi zlata a vzácných kamenů pokládá člověkvždy za ztracené to, co ‘nenašel. Nevím, proč bych si tak rád odnesl nějaký valoun,vážící několik uncí nebo třeba i dvacet liber, více ne.“

“A co byste s ním dělal, ctihodný příteli?“řekl Glenarvan.

“To by mi nedělalo starosti,“odpověděl Paganel. “Daroval bych jej své vlasti!

Uložil bych jej ve Francouzské bance ..“

“A ta by jej přijala?“

“Ovšem, ve formě obligace na železnici!“

Všichni Paganelovi blahopřáli k tomu, jakým způsobem zamýšlel nabídnoutvaloun “své vlasti“, a lady Helena mu přála, aby nalezl největší nugget na světě.

Za žertů prošli cestovatelé většinu nalezišť.Všude se pracovalo pravidelně,mechanicky, ale bez zájmu.

Po dvouhodinové procházce si Paganel povšiml velmi slušného hostince a navrhl ,aby se v něm posadili a odpočinuli si, než se budou musit vydat za vozem. Lady

Helena souhlasila, a protože v každém hostinci se podává osvěžení, požádal Paganelhostinského, aby přinesl nějaký místní nápoj.

Pro každého byl přinesen jeden “nobler“, což není nic jiného než grog, alegrog “naruby“. Místo malé sklenky likéru do velké sklenice vody se dává sklenkavody do velké sklenice likéru, přidá se cukr a už se pije. Bylo to trochu příliš australské a k velkému údivu hostinského se z nobleru zředěného karafou vody stal opětbritský grog.

Potom se cestovatelé rozhovořili o dolech a zlatokopech. Byla k tomu nanejvýšvhodná chvíle. Paganel byl velmi spokojen s tím, co viděl, ale přesto připouštěl, žedříve, v prvních letech těžby na Alexandrově hoře, to jistě bylo zajímavější.

“Země,“začal vyprávět, “byla tehdy provrtána a poseta davy pracovitých mravenců, a jakých mravenců! Všichni vystěhovalci měli mravenčí píli, ale ne jejichspořivost! Zlato se hýřivě rozhazovalo. Propíjelo se, prohrávalo se, a tento náš hostinec býval “peklem“, jak se tehdy říkávalo. Hry v kostky končívaly hrou s noži.

Policie nic nezmohla, a mnohokrát byl guvernér provincie nucen vytáhnout protivzbouřeným zlatokopům s pravidelným vojskem. Podařilo se mu však napravit kovkopům hlavu; každému dolujícímu vystavil kutací právo a po jistých obtížích semu je poštěstilo prosadit, takže vcelku zde byly menší nepořádky než v Kalifornii.“

“Může tedy vykonávat zlatokopecké řemeslo kdokoliv?“otázala se lady

Helena.

“Může, mylady. K tomu nikdo nepotřebuje maturitu. Stačí pilné ruce. Dobrodruzi, které z domova vyhnala bída, přicházeli sem většinou bez peněz, bohatís krumpáčem,chudí s nožem, a všichni se vrhali do této práce s takovounáruživostí, s jakou by jistě nepřistupovali k poctivé práci! Tehdy byl na zlatonosnékraje zcela zvláštní pohled! Země byla pokryta stany obyčejnými i dehtovanými,chatrčemi a domky z hlíny, prken i větví. Uprostřed všeho vévodil veliký vládní stans britskou vlajkou, modré cvilinkové stany policistů a podniky směnárníků, nakupovačů zlata a obchodníků, kteří spekulovali na tuto směsici bohatství a chudobya nakonec se vždycky obohatili. Člověk by musel vidět ty mocně zarostlé diggeryv rudých lněných košilích, žijící ve vodě a v blátě. Vzduch byl plný nepřetržitéholomozu krumpáčů a smrdutých výparů ze zvířecích koster hnijících na zemi. Dusivýprach zahaloval v mračnech nebohé zlatokopy, kteří se na úmrtnosti podíleli vysokýmprocentem, a v méně zdravé zemi by jistě všichni byli zahynuli na tyfus. A kdybyaspoň ti dobrodruzi měli úspěch! Kolik snah zůstalo bez výsledku! Vždyť často najednoho zbohatlého zlatokopa připadlo sto nebo snad dvě stě tisíc ubožáků, kteřízemřeli v chudobě a zoufalství.“

“Mohl byste nám říci, Paganele,“otázal se Glenarvan, “jak se postupovalo přidobývání zlata?“

“Nic nebylo jednoduššího,“odpověděl Paganel. “První zlatokopové zlato rýžovali tak, jak se to dosud dělá v některých částech Cévennes ve Francii. Dnes postupují společnosti jinak; jdou až k prameni, k žíle, z níž pocházejí drátky, šupinkya valouny.Rýžovnícise však prostě spokojovali s tím, že propírali zlatonosnépísky. Kopali, sbíralikusy země, o nichž se domnívali, že obsahují vzácný kov,a propírali je vodou, aby oddělili zlato od země: Propírání se provádělo nástrojemamerickéhopůvodu, takzvanou “craddle“neboli kolébkou. Byl to truhlík dlouhýasi pět až šest stop, podobající se rakvi bez víka a rozdělený na dvě přihrádky.

První byla opatřena hrubým sítem, pod ním pak byla další síta s drobnějšími otvory.

Druhá přihrádka se v dolní části zužovala. Písek se pokládal na síto na jednomkonci, nalila se na něj voda a rukou se nástrojem třepalo či spíše kolébalo. Kamenízůstalo na prvním sítu, kov a písek na dalších -, podle velikosti prosívaných kousků

- a rozpuštěná hlína odtékala s vodou na dolním konci. Tak vypadal tento všeobecně používaný nástroj.“

“I ten si však musel zlatokop koupit,“řekl John Mangles.

“Kupovalo se od zbohatlých nebo zruinovaných zlatokopů, podle okolností,“odpověděl Paganel, “anebo se rýžovalo bez kolébky.“

“Ale čím?“otázala se Mary Grantová.

“Obyčejnou pánví, drahá Mary, obyčejnou železnou pánví. Země se protřásala,jako se protřásá obilí, jenže místo pšeničných zrn se někdy vyzískala zrna zlatá.

V prvních letech si nejeden zlatokop nadělal jmění bez jakýchkoliv dalších nákladů.

Vidíte, přátelé, že to byly šťastné doby, přestože pár holínek stál sto padesát frankůa za sklenici limonády se platilo deset šilinků! Kdo přišel včas, tomu štěstí přálo.

Zlata bylo všude hojnost, leželo volně na zemi, potoky tekly zlatým řečištěm,zlato se nacházelo až v melbournských ulicích a zlatým prachem se dláždilo. A takod26. ledna do 24. února 1852 bylo z Alexandrovy hory do Melbournupřevezeno pod vládními eskortami za osm miliónů dvě stě třicet osm tisíc sedm set padesátfranků vzácného kovu. To činí denní průměr sto šedesát čtyři tisíce sedm set dvacetpět franků.“

“Téměř tolik jako důchod ruského cara,“řekl Glenarvan.

“Chudák!“odtušil major.

“Jsou známy nějaké případy náhlého zbohatnutí?“otázala se lady Helena.

“Jsou, mylady.“

“A vy je znáte?“řekl Glenarvan.

“Samozřejmě!“odpověděl Paganel. “V roce 1852 byl nalezen v ballaratskémokrese valoun o váze pěti set sedmdesáti tří uncí a v roce 1861 prut o váze osmi settřiceti čtyř uncí. A konečně nalezl v Ballaratu jeden zlatokop valoun vážící šedesátpět kilogramů, což při sedmnácti stech dvaceti dvou francích za libru činí dvě stědvacet tři tisíce osm set šedesát franků! To už je pěkné kopnutí krumpáčem, kdyžvynese rentu jedenácti tisíc franků!“

“Jak dalece vzrostla těžba zlata po objevení zdejších dolů?“otázal se John

Mangles.

“Nesmírně, milý Johne. Na počátku tohoto století činila jeho těžba jenomčtyřicet sedm miliónů ročně, a dnes, počítáme-li do toho těžbu evropskou, asijskoua americkou, odhaduje se na devět set miliónů, to jest téměř na miliardu.“

“Je tedy, pane Paganele,“řekl mladý Robert, “na místě, na němž stojíme ,pod našima nohama možná mnoho zlata?“

“Ano, chlapče, milióny! Chodíme po něm, a tak jím vlastně opovrhujeme!“

“Austrálie,je tedy vyvolená země?“

“Ne, Roberte,“odpověděl zeměpisec. “Zlatonosné země nejsou vyvolené. Rodíjenom zahálčivé lidi, a nikdy silné a pracovité národy. Podívej se na Brazílii, Mexiko,

Kalifornii a Austrálii! Kde jsou v devatenáctém století? Nejlepší země, chlapčenejsou země zlata, ale země železa!

KAPITOLA PATNÁCTÁ

AUSTRALIAN AND NEW ZEALAND GAZETTE

2. ledna za východu slunce překročili cestovatelé pomezí zlatonosných územía hranici talbotského hrabství. Kopyta jejich koní se nyní bořila do prašných cesthrabství Dalhousie. O několik hodin později se přebrodili přes řeky Colban a Campaspe na 144o35’ a 144o45’ východní délky. Vykonali už polovinu cesty. Ještě patnáctdní takového šťastného pochodu a družinka dorazí ke břehům zátoky Twofold.

Všichnibyli zdrávi. Paganelovy předpovědi o zdejším zdravém podnebí sesplnily.

Pršelo málo nebo vůbec ne a teplota byla velmi příjemná. Koně a voli nijak netrpěli.

Ani lidé si nemohli naříkat.

Od Camden-Bridge došlo v denním pořádku jenom k jediné změně. Když se

Ayrton dověděl o zločinném neštěstí na dráze, byl nucen učinit některá opatření,do té doby zbytečná. Lovci nesměli ztrácet vůz z dohledu. Když se tábořilo, bylvždy jeden z mužů na stráži. Ráno a večer se dával do zbraní suchý prach. Bylozřejmé, že krajem se potulovala banda zločinců, a přestože nebylo žádného důvoduk okamžitým obavám, bylo nutné, aby cestovatelé byli na vše připraveni.

Netřeba snad dokládat, že všechna tato opatření se prováděla bez vědomí lady

Heleny a Mary Grantové, protože je Glenarvan nechtěl lekat.

A jednali skutečně správně. Neopatrnost, ba pouhá nedbalost mohla přijítdraho. Glenarvan neměl ostatně s touto situací starosti sám. Na všech samotácha na všech stanicích činili obyvatelé a squatteři opatření proti jakémukoliv útokunebo překvapení. Domy se na noc zamykaly. Psi puštění v ohradách štěkali, jakmilese někdo blížil. Každý pastýř, shánějící na koni svá četná stáda k večernímu návratu,měl na sedle karabinu. Zpráva o zločinu spáchaném na camdenském mostě vedlake všem těmto četným opatřením a nejeden osadník, který dosud spával při otevřených oknech a dveřích, nyní se za soumraku zavíral na petlice.

I provinciální úřady projevily horlivost a obezřelost. Do kraje byly vyslányoddíly domorodého četnictva. Zvláště byla zabezpečena poštovní služba. Do tédoby jezdily dostavníky po hlavních cestách bez doprovodu. A toho dne, právěv okamžiku, kdy Glenarvanova družina míjela cestu z Kilmoru do Heathcotu, projížděl po ní plným tryskem dostavník, zahalený do víru prachu. Přestože vůzbleskurychle zmizel, stačil Glenarvan zahlédnout záblesky karabin policistů, cválajících u jeho dvířek. Člověku se mohlo zdát, že se octl v oné neblahé době, kdy se poobjevu prvních nalezišť vrhla na australskou pevninu spodina evropských národů.

Ve vzdálenosti asi jedné míle od kilmorské silnice zmizel vůz mezi husté obrovskéstromy a poprvé od mysu Bernouilliho projížděli cestovatelé jedním z těch lesů,které se táhnou na ploše několika set kilometrů.

Všichni vykřikli úžasem, když spatřili eukalypty vysoké dvě stě stop, jejichžpórovitá kůra byla silná až pět palců. Pně o objemu dvaceti stop byly zbrázděnypraménky vonné pryskyřice a tyčily se do výše sto padesáti stop nad zemí. Jedinávětev, jediná haluz, jediný svévolný výhonek, ba ani jediný suk neporušoval jejichprofil. Z ruky soustružníkovy by nevyšly hladší.

Bylo zde na sta těchto navlas stejně silných sloupů. Rozvětvovaly se až v neobyčejné výši do košatých korun a tyto větve byly na koncích obaleny a olemoványstřídavými listy; v úžlabí listů visely jednotlivé květy, jejichž kalich se podobalobrácenému poháru.

Pod tímto věčnězelenýmstropem proudil volně vzduch,atak ustavičnýprůvan vysušoval ze země vláhu. Koně, stáda volů i vozy mohli se pohodlně ubíratmezi těmito stromy široce a pravidelně rozestavenými jako prořezaná tyčkovina.

Nebyl to ani háj zarostlý houštinami ostružin, ani prales zabarikádovaný vyvrácenými kmeny a propletený změtí lián, jímž mohou prorazit průkopníkům cestujenom oheň a železo. Travnatý porost u paty stromů, plocha zeleně v jejich korunách, dlouhé řady štíhlých pilířů, málo stínu, celkem žádný chládek, zvláštní světlo,podobné paprskům procházejícím jemnou tkaninou,pravidelné odlesky,jasnézrcadlení na zemi, to vše tvořilo svéráznou podívanou, plnou nových dojmů. Lesaustralského kontinentu se v ničem nepodobá lesům z Nového světa. Eukalyptus,

“tara“domorodců, patřící do řádu myrt, jejichž rozličné druhy je stěží možno vypočítat, je nejrozšířenějším stromem australské flóry.

Pod těmito klenbami zeleně není husté šero ani hluboká tma jen proto, želisty na stromech mají nezvyklou polohu. Žádný list se nestaví k slunci plochou,ale přímo svou ostrou hranou. Oko vidí toto zvláštní listí jenom z profilu. Protopronikají sluneční paprsky až k zemi, jako kdyby procházely mezi zdviženýmipříčkami okenice.

Všichni cestovatelé si toho povšimli a každý se nad tím podivoval. Proč selisty tak podivně pokládají? Tato otázka platila samozřejmě Paganelovi. Odpověděls jistotou člověka, kterého nic neuvede do rozpaků.

“Mne zde nepřekvapuje zvláštnost přírody,“řekl. “Příroda ví, co dělá, alebotanikové nevědí vždycky, co říkají. Příroda se nezmýlila, když obdařila zdejšístromy zvláštním listím, ale lidé se hrubě zmýlili, když je nazvali ,eukalyptus.’“

“Co znamená to slovo?“otázala se Mary Grantová.

“

“Pochází z řečtiny a znamená ,dobře kryji’. Botanikové se pro jistotu dopustili omylu v řečtině, aby tento omyl nebyl tak nápadný, je však zřejmé, žeeukalyptus kryje špatně.“

“Správně, milý Paganele,“odpověděl Glenarvan, “ale teď nám vysvětlete, pročty listy tak rostou?“

“Z čistě fyzikální příčiny, přátelé,“odpověděl Paganel. “Snadno ji pochopíte.

Protože ve zdejších krajích je vzduch suchý, deště řídké a půda vysušená, stromynepotřebují ani vítr, ani slunce. Jelikož není vláha, není ani míza. Proto jsou zdelisty tak úzké, snaží se samy bránit proti světlu a chránit se před příliš velkým vypařováním.Protose vystavují působení slunečních paprsků hranou,anikolivplochou. Nemůže být nic důvtipnějšího než takový list.“

“A nic sobečtějšího!“odtušil major. “Listy myslí jenom na sebe, a vůbec nena cestovatele.“

Všichni celkem s Mac Nabbsem souhlasili, vyjma Paganela, který byl šťasten,že jede pod stromy bez stínu, i když si utíral s čela pot. Ale tato vlastnost listí bylanemilá. Cesta těmito lesy je často dlouhá, a proto i nepříjemná, neboť nic zde nechrání cestujícího před slunečním žárem.

Celý den jel vůz pod nekonečnými řadami eukalyptů. Nikde nebylo vidětjediného živého tvora. Jen několik kakaduů hnízdilo ve vrcholcích stromů, alev té výši je člověk sotva rozeznal a jejich žvatlání se měnilo v nezřetelný šumot.

Tu a tam přeletělo v některé vzdálené aleji hejno papouščích samiček a oživilo jiletmým pestrobarevným paprskem. Jinak v tomto obrovském chrámě zeleně vládlohluboké ticho a jen dusot koní, tu a tam několik slov nesouvislého hovoru a časod času Ayrtonova pobídka lhostejného spřežení rušily nesmírné samoty.

Večer se utábořili cestovatelé pod eukalypty, na nichž byly patrné známkynedávného ohně. Vypadaly jako vysoké tovární komíny, neboť oheň je od země ažke koruně zevnitř vyhloubil. Zbýval jim jenom korový obal, ale nijak jim to neškodilo. Avšak tento zlozvyk squatterů či domorodců nakonec zničí všechny tykrásné stromy a ty pak zmizí jako libanonské věkovité cedry, které neopatrní táborníci spalují.

Olbinett rozdělal oheň podle Paganelovy rady v jednom z dutých kmenů;oheň dostal ihned silný tah a kouř se ztrácel v potemnělém houští korun. Provedlinezbytná opatření na noc a Ayrton, Mulrady, Wilson a John Mangles se postupněaž do svítání střídali na stráži.

Po celý den 3. ledna rozprostíral nekonečný les před nimi další a další svádlouhá pravidelná stromořadí. Zdálo se, že nikdy neskončí. Kvečeru však řadystromů prořídly a po několika mílích se na malé plošince objevila skupina úhledných domků.

“Seymour!“zvolal Paganel.“To je poslední město na naší cestě provincií

Viktoriíi.“

“Je to důležité město?“otázala se lady Helena.

“Mylady,“odpověděl Paganel, “je to obyčejná osada, která se právě měnív okresní město.“

“Najdeme tam nějaký slušný hotel?“řekl Glenarvan.

“Doufám,“přitakal zeměpisec.

“Pojďme tedy do města, protože naše statečné cestovatelky se asi nebudouzlobit, když si tam jednu noc odpočinou.“

“MilýEdvarde,“odpověděla lady Helena. “Mary a já přijímáme, ale jenompod tou podmínkou, že to nebude znamenat zdržení.“

“Ani vnejmenším,“odvětil Glenarvan,“našespřežení je unaveno a zítrastejně vyrazíme za svítání.“

Bylo nyní devět hodin. Slunce se sklánělo k obzoru a vrhalo už jenom šikmé,mlhou pohlcované paprsky. Zvolna se šeřilo. Celá družina vjela do širokých ulic

Seymouru pod vedením Paganela, který se snad vždycky dokonale vyznal tam,kde nikdy nebyl. Vedl jej však jeho instinkt, a tak zeměpisec došel přímo k hotelu

Velká Británie.

Koně a voli byli zavedeni do stáje, vůz zatažen do kůlny a cestovatelé uvedeni do celkem pohodlných pokojů. V deset hodin se stolovníci sešli u tabule, kterou si Olbinett znalecky prohlížel. Paganel se v Robertově společnosti právě vrátilz procházky městem a vylíčil své noční dojmy zcela stručným způsobem. Vůbec nicneviděl.

Avšak člověk méně roztržitý by byl postřehl v seymourských ulicích jistýruch: tu a tam se tvořily skupinky a zvolna se rozrůstaly; lidé se bavili ve dveříchdomů; se zřejmým nepokojem se jeden druhého dotazoval; bylo hlasitě předčítáno několik deníků a o jejich zprávách se rokovalo. Tyto příznaky by byly nemohly uniknout sebeméně bedlivému pozorovateli. Paganel však neměl o ničemtušení.

Ale major, i když nešel tak daleko, i když dokonce ani nevyšel z hotelu, dobřevěděl, jaké oprávněné obavy znepokojují městečko.Stačila desetiminutová rozmluva s hovorným správcem hotelu Dicksonem a už věděl, oč jde. Nezmínil se všako tom ani slovem. Teprve po večeři, když lady Glenarvanová, Mary a Robert odešlido svých pokojů, pozdržel major své druhy a řekl jim:

“Pachatelé zločinu na železnici ze Sandhurstu jsou již známi.“

“A byli zatčeni?“otázal se kvapně Ayrton.

“Ne,“odpověděl Mac Nabbs, nedávaje najevo, že si povšiml zájmu nálodního,neboť za těchto okolností to byl zájem celkem oprávněný.

“To je zlé,“dodal Ayrton.

“A komu se ten zločin přisuzuje?“otázal se Glenarvan.

“Čtěte,“odpověděl major, podávaje Glenarvanovi číslo Australian and New

Zealand Gazette, “a uvidíte, že policejní inspektor se nemýlil.“

Glenarvan přečetl nahlas tyto řádky:

Sydney 2. ledna 1866. -, Je ještě v živé paměti, že v noci z 29. na 30.prosinceminulého roku došlo k železničnimu neštěstí na Camden-Bridgi, pět mil za stanicí

Castlemaine na trati z Melbournu do Sandhurstu. Noční rychlík odjíždějící v 11 hod.

45 min. se v plné jízdě zřítil do řeky Lutton.

Camdenský most byl při přijezdu vlaku otevřen.

Četné krádeže spáchané po neštěstí a mrtvola hlídačova nalezená půl míle od Camden-Bridge dokazovaly, že neštěstí bylo dilem zločinu.

A vyšetřování skutečně ukázalo, že zločin spáchala tlupa trestanců, kteří uteklipřed šesti měsíci z perthské trestnice v Západni Austrálii ve chvíli, kdy měli být převezenina ostrov Norfolk.

Uprchlých trestanců je dvacet devět a jejich náčelnikem je jistý Ben Joyce, zločinecnejhoršího druhu, který přijel před několika měsíci do Austrálie neznámou lodí a kteréhodoposud spravedlnost ještě nikdy nedopadla.

Obyvatelé měst,osadníci a squatteři ve stanicích se vyzývaji,aby se měli napozoru a aby zaslali generálnímu inspektorovi všechny zprávy, které by mohly prospětpátrání,.

J. P. MITCHELL, G. l.

Když Glenarvan článek dočetl, obrátil se Mac Nabbs na zeměpisce a řekl mu:

“Tak vidíte, Paganele, že v Austrálii mohou být trestanci. “

“Uprchlí samozřejmě ano!“odpověděl Paganel. “Ale řádně deportovaní ne.

Nemají právo tu být.“

“Přesto zde jsou,“odtušil Glenarvan. “Nemyslím však, že by jejich přítomnostmohla nějakým způsobem změnit naše plány a přerušit naši cestu. Co o tom soudíš,

Johne?“

John Mangles ihned neodpověděl; váhal, protože nechtěl oběma dětem způsobitzármutek tím, že by navrhl upustit od započatého pátrání, ale zároveň se obával,aby se výprava nedostala do nebezpečí.

“Kdyby s námi nebyla lady Glenarvanová a Mary Grantová,“řekl, “dělalbych si s tou bandou ničemů málo starostí.“

Glenarvan mu rozuměl a dodal:

“Je samozřejmé, že nejde o to, abychom upustili od svého úkolu. Ale snad bybylo vzhledem k našim družkám prozíravější, kdybychom se vrátili za Duncanemdo Melbournu a pokračovali pak v pátrání po Harrym Grantovi na východě. Coo tom soudíte, Mac Nabbsi?“

“Než odpovím,“odpověděl major, “slyšel bych rád názor Ayrtonův.“

Když byl takto nálodní přímo vybídnut, podíval se na Glenarvana.

“Myslím,“řekl, “že jsme dvě stě mil od Melbournu a že nebezpečí, je-li jaké,je stejné na cestě k jihu jako na cestě na východ. Obě jsou stejně málo užívanéa žádná z nich není lepší. Kromě toho si myslím, že třicet zločinců nemůže vylekatosm dobře vyzbrojených a statečných mužů. Nebude-li mít někdo lepší návrh, šelbych tedy kupředu.“

“Správná řeč, Ayrtone,“odpověděl Paganel. “Budeme-li v cestě pokračovat,můžeme narazit na stopy po kapitánu Grantovi. Budeme-li se vracet na jih, budemese od nich naopak vzdalovat. Smýšlím tak jako vy a vůbec nemám strach z těchperthských uprchlíků. S těmi by si jistě dovedl statečný člověk poradit!“

Potom bylo o návrhu pokračovat v dosavadní cestě hlasováno a byl jednomyslně schválen.

“Ještě jednu poznámku, mylorde,“řekl Ayrton v okamžiku, kdy se již rozcházeli.

“Prosím, Ayrtone.“

“Nebylo by vhodné poslat na Duncana rozkaz, aby připlul k východnímupobřeží?“

“Nač?“odpověděl John Mangles. “Na odeslání tohoto rozkazu budeme mítčas, až budeme v zátoce Twofold. Kdyby nás něco nepředvídaného donutilo odbočitdo Melbournu, mohli bychom pak litovat, že už tam Duncan není. Nehledě k tomu ,že ještě nemůže být opraven. Ze všech těchto důvodů myslím, že bude lépe vyčkat.“

“Dobře!“souhlasil Ayrton a už dále nenaléhal.

Příštího dne opustila ozbrojená a na vše připravená družina Seymour. O půlhodiny později se ponořila do eukalyptového lesa, který se na východě zase objevil.

Glenarvan by byl raději jel holou krajinou. Na rovině není tolik možností k nástrahám a léčkám jako v hustém lese. Neměli však na vybranou a vůz se po celýden proplétal mezi jednotvárnými vysokými stromy.Jel podél severní hraniceangleseyského hrabství, překročil sto čtyřicátý šestý poledník a večer se družinautábořila na pomezí murrayského okresu.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

MAJOR TVRDÍ, ŽE TO JSOU OPICE

Příštího dne, 5. ledna ráno, vstoupili cestovatelé na rozlehlé území murrayské.

Tento rozsáhlý a neobydlený okres se prostírá až k nejvyšším hřebenům Australských

Alp. Civilizace ho ještě nerozdělila na hrabství. Je to málo známá a málo navštěvovaná část provincie. Její lesy jednoho dne padnou pod sekyrou drvoštěpa, na jejípastviny vtrhnou stáda squatterů. Ale zatím je to půda nedotčená, tak jakse vynořila z Indického oceánu, pustina.

Na anglických mapách jsou tato území označena výmluvným názvem “Reservefor the blacks“-, Černošská rezervace. Tam byli totiž černoši surově zahnániosadníky. Na odlehlých pláních, pod nepřístupnými lesy, bylo jim vyhrazeno trochumísta, kde australští praobyvatelé pozvolna vymírají. Kterýkoliv bílý člověk, osadník, přistěhovalec, squatter nebo drvoštěp, může překročit hranice těchto rezervací.

Jenom černoch z nich nikdy nesmí vyjít.

Paganel se cestou rozhovořil o ožehavé otázce domorodých kmenů. V tétověci panowal jednotný názor, že totiž britský systém koneckonců hubí porobenékmeny a vyhání je z krajů, kde bydleli jejich předkové. Tato zhoubná snaha jevšude patrná, a v Austrálii zejména. V prvních letech po zřízení kolonie se deportovaní i sami osadníci dívali na černochy jako na divou zvěř. Pořádali na ně štvanicea stříleli je. Vyvražďovali je a dovolávali se právnických autorit, aby dokázali, že

Australan stojí mimo zákon, a proto vraždění těchto ubožáků prý nemůže býtzločinem. Sydneyské noviny dokonce navrhovaly účinnější prostředek, jak se zbavitkmenů od jezera Hunter: hromadně je otrávit.

Jak je zřejmé, Angličané si při kolonizaci pomáhali na počátku svých výbojůvraždami. Jejich ukrutnosti byly hrozné. Počínali si v Austrálii právě tak jakov Indii, kde zmizelo pět miliónů Indů beze stopy, nebo jako v Kapaku, kde miliónovéhotentotské obyvatelstvo se ztenčilo na sto tisíc. Proto domorodci, decimovaníkrutým zacházením a opilstvím, na celém kontinentě dík vyvražďující civilizacipozvolna vymírají. Pravda, někteří guvernéři vydali proti krvelačným drvoštěpůmdekrety! Trestali několika ranami bičem bělocha, který uřízl černochovi nos nebouši, nebo mu usekl malíček, aby si z něho “udělal dýmku“. Nadarmo! Vražděníse organizovalo ve velkém měřítku a celé kmeny byly vyhubeny. Stačí uvést jenom

Van Diemenův ostrov, kde bylo počátkem století pět set tisíc domorodců a v roce 1863už jen sedm! A Mercure nedávno konstatoval, že do Hobart Townu přišel poslední

Tasmánec.

Ani Glenarvan, ani major, ani John Mangles Paganelovi neodporovali. I kdybybyli Angličany, nebyli by mohli bránit své rodáky. Fakta mluvila jasnou a nezvratnou řečí.

“Před padesáti lety,“dodal Paganel, “byli bychom na své cestě potkali ještěčetné kmeny a nyní se za celou dobu neukázal ani jediný domorodec. Za neceléstoletí bude tento kontinent úplně bez černých obyvatel.“

Opravdu se zdálo, že rezervace je zcela opuštěná. Nikde nebylo stopy po tábořišti nebo chatrčích. Pláně se střídaly s vysokými hvozdy a krajina pozvolna nabývala divokého vzhledu. Ba zdálo se, že žádný živý tvor, člověk ani zvíře, nepřichází dotěchto odlehlých končin, když se Robert pojednou zastavil před eukalyptovýmhájem a zvolal:

“Opice! Podívejte, opice!“

A ukazoval na velké černé tělo, které s neobyčejnou obratností klouzalo z větvena větev a přehupovalo se z vrcholku na vrcholek, jako kdyby je ve vzduchu udržovaly létací blány. Snad v této podivné zemi opice nelétaly jako jistý druh lišek,jimž příroda propůjčila netopýří křídla?

Vůz se mezitím zastavil a všichni pozorovali živočicha, který se ponenáhluztrácelv korunách eukalyptů. Po chvíli ho spatřili, jak se rychlostí blesku spustilna zem, jak kličkoval a poskakoval po zemi a jak se potom jeho dlouhé paže chytilyhladkého kmene obrovského gumovníku. Všichni byli zvědavi, jak se onen tvorvyšplhá na přímý a kluzký strom, který nemohl ani obejmout. Ale opice do kmenestřídavě zasekávala jakousi sekerku, tak v něm dělala malé záseky a po těchto opěrných bodech pravidelně rozložených dostala se až k větvím gumovníku. V několikavteřinách zmizela v hustém listí.

“Co je tohle za opici?“otázal se major.

“Ta opice,“odpověděl Paganel, “je čistokrevný Australan!“

Zeměpiscovi druhové měli sotva čas pokrčit údivem rameny, když se nedalekonich ozvaly výkřiky, které by bylo možno zapsat takto: “Kou-í! Kou-í!“Ayrtonpobodl voly a asi po sto krocích se cestovatelé neočekávaně octli v táboře domorodců.

Jaký to truchlivý obraz! Na holé zemi stálo deset stanů. Stany zvané “guňo“byly zhotoveny z pruhů kůry zasunutých za sebe jako tašky a chránily ubohéobyvatele jenom z jedné strany. Tyto lidské bytosti, sešlé bídou, byly odpuzující.

Bylo zde asi třicet mužů, žen a dětí, oděných do roztrhaných klokaních kůží. Kdyžse vůz přiblížil, byl prvním pohybem domorodců pokus o útěk. Ale několik slov,která pronesl Ayrton v jejich nesrozumitelné řeči, Australany patrně uklidnilo. Vrátili se tedy zpola důvěřivě, zpola bázlivě jako zvířata, když jim podávámepamlsek.

Domorodci, vysocí pět stop čtyři palce až pět stop sedm palců, neměli černoupleť, ale spíše barvu vybledlých sazí, chomáčkovité vlasy, dlouhé paže, vystouplábřicha, zjizvená a zarostlá těla s tetováním nebo zářezy, které si dělají při pohřebníchobřadech. Nemůže být většího protikladu k evropskému ideálu krásy než jejichobludná tvář,obrovská ústa, zploštělý nos přimáčknutý k tvářím, vystupujícíspodní čelist s bílými, ale šikmými zuby. Žádný lidský tvor se nikdy tolik nepodobal zvířeti.

“Robert se nemýlil,“řekl major, “jsou to opice -, čistokrevné opice, chcete-li!“

“Mac Nabbsi,“odpověděla lady Helena, “dával byste tedy za pravdu těm, kteříje štvou jako divou zvěř? Ti nebozí tvorové jsou lidé.“

“Lidé!“zvolal Mac Nabbs. “Nanejvýše přechodné bytosti mezi člověkem a orangutanem! A to kdybych změřil jejich lícní úhel, byl by jistě tak ostrý jako u opice.

V této věci měl Mac Nabbs pravdu. Lícní úhel australského domorodce je velmiostrý a nápadně blízký lícnímu úhlu orangutana, totiž šedesát až šedesát dvastupně. Proto do jisté míry právem navrhoval de Rienzi, aby tito nebožáci bylizařazeni do zvláštního plemene, které nazval Pithecomorphes, to jest lidé podobníopicím.

Ale lady Helena měla mnohem víc pravdu než Mac Nabbs, když tyto domorodce stojící na posledním lidském stupni pokládala za bytosti s duševním životem.

Mezi zvířetem a Australanem je nepřeklenutelná propast, propast dvou různýchdruhů. Pascal správně řekl, že člověk nikde není zvířetem: Je ovšem pravda, ženeméně moudře dodává, že andělem také ne.

Lady Helena a Mary Grantová, jaty soucitem, vystoupily z vozu a vztahovalyk ubohým tvorům láskyplnou ruku: rozdávaly jim potraviny a divoši je hltavě jedli.

Avšak útrpnost obou cestovatelek vzbuzovaly především ženy. Nic se nedásrovnávat s postavením Australanek. Macešská příroda jim odmítla i sebemenšípůvab a navíc jsou to otrokyně, kterých se jejich pán zmocňuje surovým únosem,a jako jediným svatebním darem je zahrnuje ranami “waddie“, okované hole.

Od té chvíle předčasně a překotně stárnou, jsou zavaleny veškerými obtížnýmipracemi kočovného života a přitom nosí v rákosovém uzlíku své děti a zároveňrybářské a lovecké náčiní i zásoby Phormia tenax, z něhož si dělají nitě.Musí prorodinu obstarávat potravu; honí ještěrky, vačice a hady až v korunách stromů;štípají dříví na oheň; sloupávají kůru na stany. Zkrátka žena tu je ubožák neznajícíodpočinku a jí až po svém pánovi nechutné zbytky, které on nechá.

V té chvíli se několik nešťastnic, které snad již dávno neměly žádnou potravu,pokoušelo přilákat ptáky na nasypané zrní.

Nehybně, jako mrtvé ležely na rozpálené zemi a celé hodiny čekaly, až jimpřijde důvěřivý pták na dosah ruky! Jejich vynalézavost stačila jenom na takovouhleléčku a na tu se mohl dát polapit skutečně pouze aůstralský pták.

Mezitím byli domorodci získáni dary, obklopili cestovatele a ti se nyní musilimít na pozoru před okradením. Mezi sebou mluvili Australané sykavou řečí, artikulovanou mlaskáním jazyka. Podobalo se to zvířecímu křiku. Ale v jejich hlase znělyvelmi měkké úlisné tóny, často se opakovalo slovo “noki, noki“a posunky domorodcůje činildostatečně srozumitelným. Znamenalo to “dejte, dejte“a vztahovalo se tona různé drobnosti cestovatelů. Mr Olbinett měl co činit, aby ohlídal oddělenízavazadel a zejména zásoby výpravy. Vyhladovělí ubožáci vrhali na vůz děsivépohledy.

Zatím dal Glenarvan na Heleninu žádost rozdat něco potravin. Domorodciporozuměli jeho úmyslu a přivítali jej projevy, které by byly pohnuly sebenecitelnějším srdcem.

Mr Olbinett se jako slušný muž domníval, že je povinen nejprve rozdávatženám. Ale ta nešťastná stvoření se neodvážila jíst dříve než jejich strašliví velitelé.

A ti se vrhli na suchary a sušené maso jako na nějakou kořist.

Když si Mary Grantová pomyslila, že její otec je zajatcem takových neurvalýchdomorodců, zalily se jí oči slzami. Představovala si, co všechno asi vytrpěl člověkjako Harry Grant v zajetí u kočovných kmenů, při věčné bídě, hladu a surovémzacházení. John Mangles ji starostlivě pozoroval, uhodl její myšlenky a vyhověl tedyjejímu přání, když oslovil nálodního z Britanie.

“Ayrtone,“řekl mu, “vy jste se dostal z rukou těchto divochů?“

“Ano, kapitáne,“odpověděl Ayrton. “Všechny vnitrozemské kmeny jsou si podobné. Jenže tady vidíte jenom hrstku těch ubožáků, kdežto na březích Darlingu žijípočetné kmeny, kterým vládnou náčelníci mající strašlivou moc.“

“Co však může dělat mezi těmi domorodci Evropan?“otázal se John Mangles.

“Totéž, co jsem dělal já,“odpověděl Ayrton. “Loví s nimi zvěř a ryby, účastní sejejich bojů. Jak jsem vám už řekl, zachází se s ním podle toho, jaké služby prokazuje,a je-li to jen trochu obratný a statečný člověk, získá si v kmeni významné postavení.“

“Je však vězněn?“řekla Mary Grantová.

“Je střežen,“dodal Ayrton, “a nesmí se ani ve dne, ani v noci na krok hnout!“

“Vám se však podařilo uprchnout, Ayrtone,“řekl major, který se vmísil do ,rozhovorú.

“Ano, pane Mac Nabbsi, díky tomu, že mezi mým a sousedním kmenem došlok boji. Zachránil jsem se. Dobrá. Nemrzí mě to. Ale kdybych to měl prožívat znovu,dal bych myslím přednost věčnému otroctví před útrapami; které jsem prožil při cestěpřes vnitrozemské pustiny. Kéž by se kapitán Grant nepokusil o takovou záchranu!“

“Ovšem, samozřejmě,“odpověděl John Mangles, “my si musíme, miss Mary,přát, aby váš otec zůstal v rukou domorodého kmene. Nalezneme tak jeho stopysnáze, než kdyby bloudil ve vnitrozemských lesích.“

“Vy doufáte, že ho nalezneme?“otázala se dívka.

“Stále doufám, miss Mary, že vás jednoho dne přece jen uvidím šťastnou!“

Jen zvlhlé oči Mary Grantové mohly poděkovat mladému kapitánovi za ta slova.

Za jejich rozmluvy nastal mezi divochy neobvyklý ruch.Vyráželi halasivýkřik, rozbíhali se na všechny strany a chápali se zbraní. Zdálo se, že se jich zmocnilzběsilý hněv.

Glenarvan nevěděl, co tím zamýšlejí; major si však zavolal Ayrtona a řekl:

“Když jste žil tak dlouho mezi Australany, jistě rozumíte i těmto lidem.“

“Jen trochu,“odpověděl nálodní, “protože každý kmen mluví jiným nářečím.

Ale myslím, že nám divoši chtějí z vděčnosti předvést boj.“

To bylo skutečně příčinou jejich shonu. Domorodci se bez jakékoliv výstrahy nasebe vrhli se zuřivostí tak dokonale a tak dobře předstíranou, že ten, kdo by o tomnevěděl, bral by jejich malou válku vážně. Ale Australané jsou podle názoru cestovatelů znamenití herci a při této příležitosti rozvinuli své pozoruhodné nadání.

Jejich útočné a obranné zbraně tvoří palice, dřevěné kyje, jimiž lze rozraziti nejtvrdší lebku, a jakési “tomahavky“, velice tvrdé naostřené kameny, gumouvlepené mezi dvě hole. Tato sekera má rukojeť dlouhou deset stop. Je to strašlivýnástroj válečný i velice užitečný nástroj mírový, neboť se jím podle potřeby mohouusekávat větve nebo hlavy a porážet lidé nebo stromy.

Všechny tyto zbraně poletovaly v rukou řvoucích domorodců. Bojovníci sevrhali jeden na druhého, jedni padali jako mrtví a druzí vyráželi vítězný křik. Ženy,hlavně staré, podněcovaly muže k boji, vrhaly se na předstírané mrtvoly a mučily jese zdánlivou krutostí. Každým okamžikem se lady Helena obávala, aby se hra nezvrhla v opravdovou bitvu. A nadto se do boje vrhly bez okolků i děti. Chlapci a takéděvčata si v divokém zápalu rozdávali pádné pohlavky.

Předstíraný boj trval asi deset minut, když se bojující náhle zastavili. Zbranějim vypadlyz rukou. Po ryčné vřavě nastalo hluboké ticho. Domorodciustrnulive své poslední pozici jako postavy živých obrazů. Vypadali jako zkamenělí.

Co bylo příčinou této změny a proč najednou tak znehybněli jako sochy? To sevzápětí ukázalo.

Nad korunami gumovníků v té chvíli zakroužilo hejno kakaduů. Vzduchemse neslo jejich žvatlání a ostré barvy jejich peří se podobaly letící duze. A přílettohoto třpytivého oblaku papoušků přerušil boj. Byl vystřídán lovem, který jeprospěšnější než válka.

Jeden domorodec uchopil červeně pomalovaný nástroj zvláštního tvaru, opustilsvé doposud nehybné druhy a zamířil mezi stromy a keře k hejnu kakaduů. Kradlse bez nejmenšího hluku, nezašustil o jediný lístek, nezakopl o jediný kamének. Bylto plazící se stín.

Když divoch došel do příhodné vzdálenosti, vrhl svůj nástroj vodorovnýmsměrem asi dvě stopy nad zemí. Zbraň tak proletěla dráhu nějakých čtyřicet stop;potom se náhle, aniž se dotkla země, prudce vymrštila v pravém úhlu a vyletěla dovýše jednoho sta stop, smrtelně zasáhla tucet ptáků a obloukem se vrátila zpětk nohám lovce.

Glenarvan a jeho druhové byli ohromeni. Nemohli uvěřit vlastním očím.

“To je bumerang,“řekl A rton.

“Bumerang!“zvolal Paganel. “Australský bumerang!“

A jako dítě se rozběhl pro zázračný nástroj, “aby se podíval, co v něm je“.

Člověk se opravdu mohl domnívat, že jeho dráhu usměrnil nějaký vnitřní mechanismus, nějaké pero, které se náhle uvolnilo. Nic takového však v něm nebylo.

Bumerang byl docela jednoduše jediný kus tvrdého a zahnutého dřeva, dlouhého třicet až čtyřicet palců. Uprostřed byl silný asi tři palce a oba konce byly ostřezašpičatělé. Jeho dutá část ustupovala o patnáct milimetrů a jeho vnější stranaměla dvě velmi ostré hrany. Bylo to právě tak prosté jako nepochopitelné.

“Tak to je ten pověstný bumerang!“řekl Paganel, když si bedlivě prohlédlpodivný nástroj. “Kus dřeva a nic víc. Proč se však po určité době vodorovnéholetu vymršťuje do výše a vrací se k rukám vrhače? Učenci a cestovatelé dosudnevysvětlili-tento jev.“

“Není to snad něco podobného jako u obruče, která se při jistém způsobu hoduvrací k výchozímu bodu?“řekl John Mangles.

“Anebo spíše zpáteční faleš jako u kulečníkové koule, udeříme-li ji v určitémbodě?“dodal Glenarvan.

“To rozhodně ne,“odpověděl Paganel. “V obou těchto případech musí býtnějaký pevný bod a ten je podnětem k zpětnému pohybu; u obruče je to zeměa u koule sukno. Zde však takový pevný bod není, nástroj se země vůbec nedotkne,a přece se vymrští do značné výše!“

“Jak to tedy vysvětlujete vy, pane Paganele?“otázala se lady Helena.

“Nevysvětlujito, mylady, konstatuji to jako všichni přede mnou.Jev nesporně závisí na způsobu hodu a na zvláštním tvaru bumerangu. Ale hod sám jeještě tajemstvím Australanů.“

Čas však utíkal a Glenarvan si pomyslil, že nemá smyslu odkládat další cestuna východ. Chystal se právě požádat cestovatelky, aby opět nastoupily do vozu,když přiběhl jeden divoch a s velkým vzrušením pronesl několik slov.

“Aha,“řekl Ayrton,“zpozorovali kasuáry.“

“Jakže! Půjdou na lov?“otázal se Glenarvan.

“To musíme vidět,“zvolal Paganel. “To bude velmi zajímavé. Možná že sezase uplatní bumerang.“

“Co o tom soudíte, Ayrtone?“

“To nebude trvat dlouho, mylorde,“odpověděl nálodní.

Domorodci neztráceli ani okamžik. Zabít kasuára je pro ně velkým požehnáním.

Kmen má zajištěnou potravu na několik dní. Proto vynakládají lovci všechnu svouobratnost, aby se takové kořisti zmocnili. Jak se jim však podaří bez pušek skolita bez psů dostihnout tak hbité zvíře? To bylo na této podívané nejzajímavější,a proto chtěl Paganel lov vidět.

Emu neboli kasuár lysý, zvaný domorodci “murek“, začíná být na australských rovinách vzácný. Je to velký pták, vysoký dvě a půl stopy, a jeho bílé masochutná jako krocaní. Na hlavě má rohovitou lysinku, oči má světle hnědé, zobákčerný, zahnutý směrem dolů, na nohou má silné drápy a jeho křídla jsou skutečnépahýly, takže jich nemůže používat k letu. Peří, či vlastně skoro srst, je na krkutmavší než na prsou. I když kasuár nelétá, dovede rychle běhat a mohl by smělezávodit na dostihách i s nejrychlejším koněm. Lze ho tedy chytit jenom lstí, a to ještěmusí člověk být zvlášť obratný.

Protose na domorodcovu výzvu rozestavilo deset Australanů jakostřeleckáčeta. Bylo to na překrásné pláni, modrající se květy divoce rostoucího indiga.

Cestovatelé se zastavili na mýtině v mimózovém háji.

Když se domorodci přiblížili, vyrazilo půl tuctu kasuárů na útěk a skryli semíli odtud. Jakmile lovec kmene zjistil, kde kasuárové jsou, dal svým pomocníkůmznamení, aby se zastavili. Lehli si na zem, kdežto lovec vytáhl ze své sítě dvě velmidovedně sešité kasuáří kůže a ihned se do nich přistrojil. Pravici vystrčil nad hlavua natřásaje se napodoboval chůzi emu hledajícího potravu.

Domorodec zamířil k hejnu. Hned se zastavoval, předstíraje, že zobe zrní,hned zviřoval nohama prach a ztrácel se v prašném oblaku. Všechno jeho počínáníbylo dokonalé. Pohyby emu napodoboval naprosto věrně. Lovec vyrážel tlumenéhudrování, jímž by se dal i sám pták ošálit. A to se také stalo. Zanedlouho byldivoch uprostřed nic netušícího hejna. Náhle se v jeho ruce mihl kyj a pět emu zešesti se skácelo k zemi.

Lovec měl štěstí, lov byl ukončen.

Tehdy se Glenarvan, cestovatelky a celá družina s domorodci rozloučila.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

CHOVATELÉ DOBYTKA MILIONÁŘI

Po klidné noci, strávené na 146o15’ východní délky, pokračovali cestovatelé dne

6. ledna v sedm hodin ráno v další cestě přes rozsáhlý okres. Ubírali se stále k vycházejícímu slunci a stopy jejich kroků zanechávaly na rovině neúchylně přímou čáru.

Dvakrát narazili na stopy squatterů a obojí stopy by se byly zaměnily, kdybybyl Glenarvanův kůň nezanechával v prachu značku Black-Pointu, rozeznatelnoupodle dvou trojlístků.

Často brázdily rovinu klikaté,zimostrázem obrostlé potůčky, v nichž vodabývala jen občas, a nikoli stále. Pramenily na svazích Buffalos-Ranges, nepřílišvysokého pohoří, jehož malebný obrys se vlnil na obzoru.

Bylo rozhodnuto, že tam budou cestovatelé toho dne tábořit. Ayrton pobídlspřežení a voli dorazili k pohoří po pětatřicetimílové jízdě poněkud unaveni. Stanbyl postaven pod vysokými stromy. Nadešla noc. Rychle se navečeřeli, neboť potakovém pochodu myslil každý víc na spánek než na jídlo.

Paganel, který měl hlídat jako první stráž, neulehl a s puškou na rameni hlídaltábor, procházeje se sem a tam, aby se snáze ubránil spánku.

Přestože nesvítil měsíc, byla noc téměř jasná, neboť na nebi zářilo jižní souhvězdí. Učenec se bavil četbou ve veliké, stále otevřené knize oblohy, tak zajímavé pro toho, kdo jí rozumí. Hluboké ticho spící přírody bylo přerušováno jenomřinčením pout na nohou koní.

Paganel se tedy nechával unášet svým astronomickým přemítáním a staral sevíce o věci nebeské než o věci pozemské, když jej ze snění vytrhl vzdálený zvuk.

Nastražil napjatě sluch a k velkému překvapení se mu zdálo, že rozeznává zvukypiana.Až k němu doléhal rozechvělý zvuk několika širokých akordů,

Nemohl se mýlit.

Piano v pustině! řekl si Paganel. Něco takového nikdy nepřipustím.

Bylo to skutečně nad všechno očekávání a Paganel by byl raději uvěřil, že tonějaký zvláštní australský pták napodobuje zvuky prvotřídního klavíru, tak jakojiní napodobují zvuky hodin a brusiče.

Ale v tom okamžiku se k němu donesl čistě modulovaný hlas. K pianistovise přidal pěvec. Paganel naslouchal, ale nevzdával se. Za několik okamžiků všakuž nemohl být na pochybách a rozeznával i nápěv, který doléhal k jeho sluchu.

Bylo to Il mio tesoro tanto z Dona Juana.

I hrome! pomyslil si zeměpisec. Ať už jsou australští ptáci jakkoliv podivní,a i kdyby to byli ti nejmuzikálnější papoušci na světě, nemohou přece zpívat Mozarta!

Potom poslouchal jemnou mistrovskou árii aždo konce.Líbezná melodie,nesoucí se jasnou nocí, působila nepopsatelným dojmem.Paganel byl dlouhopod jejím nevýslovným kouzlem. Hlas potom umlkl a vše se opět ponořilo do hlubokého ticha.

Když Wilson přišel vystřídat Paganela, zastihl učence v hlubokém zamyšlení.

Paganel nic námořníkovi neřekl. Rozhodl se, že o této zvláštnosti poví až zítra

Glenarvanovi, a šel si lehnout do stanu.

Příštího dne byla celá družina probuzena nenadálým štěkotem. Glenarvanokamžitě vstal. Na pokraji lesíka poskakovali dva nádherní pointeři na štíhlýchnohou, překrásné ukázky anglického stavěcího psa. Když se cestovatelé přiblížili,zmizeli psi mezi stromy a štěkali ještě zběsileji.

“Že by v téhle pustině byla stanice?“žasl Glenarvan. “A lovci -, vždyť tohlejsou přece lovečtí psi!“

Paganel zrovna otvíral ústa, aby vyprávěl svůj zážitek z minulé noci, když seobjevili dva mladí muži, jedoucí na dvou krásných čistokrevných koních.

Oba džentlmeni, oblečení v elegantní lovecké obleky, se zastavili; když spatřilidružinku tábořící zde cikánským způsobem. Patrně uvažovali o tom, co znamenápřítomnost ozbrojených mužů v těchto místech, ale vtom zpozorovali, že z vozuvystupují cestovatelky.

Ihned seskočili na zem a s klobouky v ruce jim vyšli vstříc.

Glenarvan šel neznámým naproti, a protože zde byl cizincem, pověděl, kdo je.

Oba mladí mužové se uklonili a starší z nich řekl:

“Mylorde, mohly by nám tyto dámy, vaši druhové a vy sám prokázat to potěšenía dopřát si oddechu na naší farmě?“

“S kým mám tu čest, pánové?“zeptal se Glenarvan.

“Michal a Sandy Pattersonovi, majitelé Hottamské stanice. Jste na našich pozemcích a na farmu je to jenom čtvrt míle.“

“Pánové,“odpověděl Glenarvan, “nerad bych zneužíval tak přívětivého pozvání …“

“Mylorde,“pravil Michal Patterson, “přijmete-li, budeme velice šťastni, že vásmůžeme pohostit uprostřed pustiny.“

Glenarvan se na znamení souhlasu uklonil.

“Pane,“řekl nyní Paganel, obraceje se k Michalu Pattersonovi, “nebudete pokládat za dotěrnou otázku, zdali jste to zpíval včera vy tu božskou árii z Mozarta?“

“Byl jsem to já, pane,“odpověděl džentlmen, “a můj bratr Sandy mě doprovázel.“

“Přijměte tedy, pane,“odvětil Paganel, “nejupřímnější blahopřání od náruživého francouzského obdivovatele této hudby.“

Paganel podal mladému muži ruku a ten ji srdečně stiskl. Michal Pattersonpotom ukázal vpravo, kudy mají jít. Koně byli ponecháni na starost Ayrtonovia oběma námořníkům.

Cestovatelé, vedeni oběma bratry, ubírali se s netajeným obdivem do Hottamskéstanice.

Byla to nádherná usedlost, udržovaná v přísném rázu anglických parků.

Nesmírné pastviny, ohrazené šedými ploty, táhly se do nedohledna. Na nich sepásly tisíce volů a milióny ovcí. Četní pastýři a ještě četnější psi hlídali tuto hlučnouarmádu. Do hučení a mečení se mísilo štěkání dog a ostré práskání bičů.

Na východě se pohled zastavoval u lesa myall a gumovníků, nad nímž se tyčilado výše sedmi tisíc pěti set stop velebná Hottamská hora. Na všechny strany serozbíhala dlouhá stromořadí zelených jehličnatých stromů. Tu a tam byly hustéskupinky “grasstree“, keřů vysokých deset stop. Tyto keře se podobají trpasličípalmě a ztrácejí se v koruně úzkých a dlouhých listů. Vzduch voněl vavřínovoukalinou, z jejíchž bílých květů se linuly nejjemnější libé vůně.

Kpůvabným skupinám těchto domácích stromů se družily stromy přenesené z evropských zemí. Broskvoň, hrušeň, jabloň, fíkovník, pomerančovník i dubbyly pozdraveny nadšenými výkřikycestovatelů, kteří, pokud nežasli nad tím,že kráčejí ve stínu stromů své země, podivovali se přinejmenším ptákům, především

“atlasovým ptákům“s hedvábným peřím a “sericulím“, oděným zpola do zlataa zpola do černého sametu.

Mezi jiným se mohli poprvé obdivovat i ptáku “menura“. Je to pták-lyra ,jehož chvost se podobá tomuto hudebnímu nástroji. Prchal mezi stromovitýmkapradím, a když jeho ocas narážel na větve, byli všichni téměř překvapeni, ženeslyší libozvučné akordy. Paganel dostal chuť zahrát si na něj.

Glenarvan se však neomezoval jen na obdivování pohádkových divů tétooázy, vytvořené v australské pustině. Poslouchal vyprávění mladých džentlmenů.

V Anglii,uprostřed civilizované krajiny, byl by příchozí nejprve pověděl svémuhostiteli, kdo je a kam jde. Zde však Michal a Sandy Pattersonovi pokládali za svoupovinnost se vzácnou šetrností povědět všechno o sobě cestovatelům, jimž nabízelipohostinství. Vyprávěli tedy svůj příběh.

Byl to příběh příznačný pro všechny mladé, nadané a pilné Angličany, kteříse nedomnívají, že bohatý člověk nemusí pracovat. Michal a Sandy Pattersonovibyli syny londýnského bankéře: Ve dvaceti letech jim otec řekl: “Zde máte několikmiliónů,chlapci.Jděte do nějaké daleké kolonie,založte tam nějaký užitečnýpodnik a v práci načerpejte životní zkušenosti. Poštěstí-li se vám, dobře. Setkáte-lise s nezdarem, co na tom. Nebudeme litovat miliónů, které vám pomohou státse muži.“Oba mladíci uposlechli. Vybrali si kolonii Viktorii v Austrálii,kde zaseliotcovské bankovky, a nelitovali toho. Po třech letech se již jejich hospodářstvízdárně rozvíjelo.

V provinciích Viktorie, Nový Jižní Wales a Jižní Austrálie je přes tři tisícestanic, řízených jednak squattery, kteří pěstují dobytek, jednak settlery, jejichžhlavní činnost se zaměřuje na obdělávání půdy. Až do příchodu obou mladých

Angličanů bylo nejvýznamnějším podnikem tohoto druhu hospodářství Jamiesonovo,ležící naploše jednohosta kilometrů a ohraničované pětadvacetikilometrovýmtokem Paroo, jednoho z přítoků Darlingu.

Nyní je Hottamská stanice převyšovala jak rozlohou, tak bohatstvím. Obamladí mužové byli zároveň squatteři i settleři. Se vzácnou dovedností, a což je ještěnesnadnější, s neobyčejnou rozhodností spravovali svůj nesmírný majetek.

Jak víme, tato stanice byla hodně vzdálena od nejdůležitějších měst, neboťležela uprostřed málo navštěvovaných pustin Murraye.Zaujímala prostor ležícímezi 146o48’ a 147o východní délky, tedy území dlouhé a široké dvacet kilometrů, nacházející se mezi BufFalos-Ranges a Hottamskou horou. V obou severních rozíchtohoto obrovského čtyřúhelňíku se zdvihaly nalevo hora Aberdeenská a napravovrcholky High-Barvenu. Bylo zde dost krásných a křivolakých vod, totiž potokůa přítoků řeky Oven, která se na severu vlévá do řečiště Murraye. Proto se zde stejnědařilo pěstování dobytka i obdělávání půdy. Deset mil akrů půdy, znamenitě rozdělené v hony a pečlivě obdělávané, dávalo domácí i exotické plodiny, kdežto nazelenajících se pastvinách se vykrmovalo několik miliónů kusů dobytka. Však taképrodukty z Hottamské stanice měly na castlemainských a melbournských trzíchvysoký kurs.

Michal a Sandy Pattersonovi končili své vyprávění těmito podrobnostmi o svémpodnikání, když se na konci kasuarinového stromořadí vynořila farma.

Byl to hezký domek ze dřeva a z cihel, skrytý v háječku emerofil. Měl ladnétvary švýcarského domku a podél jeho zdí se táhla jako antické impluvium verandasčínskými lampióny.Nad okny byly napjaty pestré záclony, jakoby kvetoucívšemi barvami. Všechno bylo neobyčejně hezké a vkusné, ale zároveň i pohodlné.

Na trávnících a v okolních houštinách stály bronzové sloupy s elegantními svítilnami. Za soumraku se celý tento park rozsvěcoval bílými plynovými světly,do nichž proudil plyn z malého plynojemu, skrytého v loubí myall a stromovitýchkapradin.

Kromětoho zde nikde nebylo vidět hospodářská stavení, stáje nebokůlny,zkrátka nic, co bychom hledali u venkovského hospodářství. Veškeré příslušenství -,skutečná vesnice o více než dvaceti chýších a domcích -, leželo čtvrt míle odtud v horském údolíčku. Elektrické dráty umožňovaly okamžité spojení vsi a panského domu.

A ten, vzdálen všeho ruchu, zdál se ztracen uprostřed exotického lesa.

Zanedlouho došla družina na konec kasuarinové aleje. Přes malý, neobyčejněvkusný železný můstek, klenoucí se nad bublajícím potůčkem, vcházelo se do pěstěnéhoparku.Přešli jej.Cestovatelům vyšel naproti správce domu,muž vysoképostavy;dveře domu se otevřely a hosté Hottamské stanice vstoupili dovnitř.

Ležel před nimi všechen umělecký přepych této farmy.Zapředpokojem,ozdobeným dekoracemi z jezdeckých a loveckých předmětů, otvíral se prostornýsalón s pěti okny. Piano plné starých i nových partitur, malířské stojany s rozmalovanými plátny, podstavce s mramorovými sochami, několik obrazů holandskýchmistrů na zdech, nákladné koberce, hebké pod nohama jako hustý trávník, nástěnnégobelíny, oživené spanilými mytologickými výjevy, u stropu antický lustr, dálevzácné majoliky, drahocenné a svrchovaně vkusné drobnůstky, plno drahých a vybraných maličkostí, které v takové farmě musely člověka udivovat, to vše zde dokazovalo nesmírné bohatství. Vše, co mohlo zpříjemnit dlouhou chvíli těchto australskýchpřistěhovalců, vše, co mohlo v mysli vybavit vzpomínku na evropské mravy,zaplňovalo tento pohádkový salón. Člověku se zdálo, že je v některém francouzskémnebo anglickém zámku.

Pět oken propouštělo jemným tkanivem záclon mřížkované a již nyní stínemverandy tlumené světlo. Lady Helena přistoupila k oknu a vydechla obdivem. Z tétostrany se dům zdvihal nad širokým údolím, táhnoucím se až k úpatí hor na východě.

Sled luk a lesů, tu a tam větší mýtina, soubor ladně zaoblených pahorků, reliéf vlnícísepůdy, to všechno skýtalo pohled vymykající se jakémukoliv popisu. Zdejší krajině se nemohl rovnat žádný jiný kraj na světě, ba ani proslavené Rajské údolí nanorských hranicích u Telemarku. Toto široké panoráma, rozčleněné velkými plochami stínu a světla, měnilo se každou chvíli podle rozmarů slunce. Nikdo nemohlsnít oničem krásnějším.

Mezitím byla z rozkazu Sandyho Pattersona připravena snídaně a za neceloučtvrthodinu po příchodu usedli cestovatelé k bohatě prostřenému stolu.

Vbrzku poznali oba bratři cíl výpravy a projevili živý zájem o Glenarvanovopátrání. Dávali oběma kapitánovým dětem také nejlepší naději.

“Harry Grant,“řekl Michal,“zřejmě upadl do rukou domorodců, když seneobjevil v pobřežních osadách. Listiny dokazují, že znal přesně místo, kde se nalézá,a jestliže se nedostal do některé anglické kolonie, musel být v okamžiku, kdy vstoupilna zem, zajat divochy.“

“Přesně totéž se stalo jeho nálodnímu Ayrtonovi,“odvětil John Mangles.

“A vy, pánové,“otázala se lady Helena, “jste nikdy neslyšeli o ztroskotání

Britannie?“

“Nikdy, mylady,“odpověděl Michal.

“A jak podle vašeho mínění zacházejí Australané se zajatým kapitánem

Grantem?“

“Australané nejsou krutí, mylady,“odvětil mladý squatter, “a miss Grantováse může v tomto směru upokojit. Je mnoho dokladů o jejich mírnosti a několik

Evropanů žilo dlouho mezi nimi, a přece si nemohli stěžovat na jejich surovost.“

“Mezi jinými King,“řekl pohotově Paganel, “jediný zachráněný z Burkovyvýpravy.

“Nejenom tento statečný badatel,“podotkl Sandy,“nýbrž i jistý anglickývoják jménem Buckley, který v roce 1803 uprchl z Port Phillipu na pobřeží, dostalse mezi domorodce a žil s nimi třiatřicet let.“

“A od té doby přineslo jedno z posledních čísel časopisu Australasian zprávu,že se mezi rodáky po šestnáctiletém otroctví vrátil jakýsi Morill. Kapitánův osudbude jistě týž jako jeho, protože i on se stal zajatcem domorodců po ztroskotání

Péruvienny v roce 1846 a byl jimi odveden do vnitrozemí. Myslím tedy, že mátevšechny naděje na úspěch.“

Tato slova způsobila všem hostům mladého squattera nesmírnou radost. Potvrzovala zprávy, které již uvedli Paganel a Aýrton.

Když pak cestovatelky odešly od stolu, přešla řeč na trestance. Squatteři vědělio neštěstí na Camden-Bridgi, ale přítomnost uprchlých trestanců je nijakneznepokojovala. Zločinci se neodváží zaútočit na stanici, jejíž osazenstvo čítá přes stomužů.Kromě toho se dalo soudit, že se nevydají do pustin kolem Murraye, kde nemajíco dělat, ani k osadám Nového Jižního Walesu, kde jsou cesty silně střežené. To byli názor Ayrtonův.

Lord Glenarvan nemohl odříci svým hostitelům a musil strávit na Hottamskéstanici celý den. Těchto dvanáct hodin zpoždění znamenalo vlastně dvanáct hodinodpočinku. Koně i voli se tam mohli znamenitě zotavit v pohodlných stájích.

Pozvání bylo tedy přijato a oba mladí mužové předložili svým hostům programdne, který byl s radostí přijat.

V poledne netrpělivě hrabalo půdu u vchodu domu sedm čistokrevných koní.

Pro dámybyl určen krásný lehký kočár s dlouhými opratěmi a jeho kočí mohl brzyukázat svou zručnost v ovládání čtyřspřeží. Jezdci, doprovázení psovody a vyzbrojení výbornými loveckými puškami, vyhoupli se do sedla a, cválali vedle dvířekkočáru, zatímco smečka pointerů radostně štěkala v houštinách.

Čtvrt hodiny se kavalkáda projížděla alejemi a stromořadími krásného parku,který byltak velký jako nějaký malý německý státeček.Reuss-Schleitz nebo

Sachsen-Gotha by se do něho byly vešly celé. A co se týče zvěře, celá armáda nadháněčů by jí nenahnala lovcům do rány více. Proto se záhy ozvaly salvy výstřelů,znepokojivé pro klidné obyvatele lesů a plání. Mladý Robert se činil po boku majora

Mac Nabbse. Odvážný chlapec byl přes sestřino napomínání neustále v čele a prvníve střelbě. Ale John Mangles slíbil, že na něho dohlédne, a to Mary Grantovouuklidnilo.

Při tomto lovu bylo zastřeleno několik svérázných australských zvířat, o nichž doté doby Paganel věděl jenom to, jak se jmenují, mezi jinými “wombat“a “bandikut“.

Wombat je býložravec, který si dělá doupata jako jezevec, je velký jako ovcea má znamenité maso.

Bandikut je druh vačnatce, který by dokázal obelstít evropskou lišku a mohlby ji učit, jak loupit v drůbežárnách. Toto zvíře dosti odpuzujícího vzhledu, dlouhépůldruhé stopy, skolil Paganel, a proto je z lovecké ješitnosti pokládal za půvabné.

“Roztomilé zvířátko,“říkal.

Robert mezi jinými pěknými kusy zastřelil velmi obratně jednoho kunovcetečkovaného,malého vačnatce s černou, bíle skvrnitou kožešinou, která se vyrovnákožešině kuny, a párek vačic, které se skrývaly v hustém listí vysokých stromů.

Ale ze všech těchto hrdinných činů byl nesporně nejzajímavější lov na klokany.

Kolem čtvrté hodiny vyplašili psi stádo těchto zvláštních vačnatců. Mláďata serychle schovala do mateřských vaků a celé stádo prchalo v řadě za sebou. Nic nenípodivnějšího než obrovské klokaní skoky, při nichž se zadní nohy, dvakrát delšínež přední, vymršťují jako péra. V čele stáda uháněl pět stop vysoký samec, nádhernýklokan, “starý muž,“jak říkají bushmani, australští zálesáci.

Lovci se za nimi hnali čtyři až pět mil. Klokani nepolevovali a psi se jim nesnažili přiblížit, protože se plným právem obávají jejich mocných tlap, vyzbrojených ostrým nehtem. Posléze se však stádo vyčerpané během zastavilo a “starýmuž“se opřel o kmen stromu, chystaje se k obraně. Jeden pointer se nestačil včaszastavit a doběhl až ke stádu. Vzápětí vylétl nešťastný pes do vzduchu a kleslk zemi s rozpáraným břichem. Ani celá smečka by jistě nestačila na tyto statnévačnatce. Štvanici bylo tedy nutno ukončit střelbou, a jenom kulka mohla skolitobrovské zvíře.

V tom okamžiku se Robert málem stal obětí své nerozvážnosti. Ve snaze, abyměl co nejjistější ránu, přiblížil se tak blízko ke klokanovi, že ten se na něho skokemvrhl. Robert padl na zem, rozlehl se výkřik. Mary Grantová, neschopna promluvit,s očima takřka zastřenýma slzami, zděšeně vztahovala z kočáru ruce k svému bratrovi. Žádný lovec se neodvažoval na zvíře vystřelit, protože by byl mohl zasáhnouti chlapce.

Tu se však vrhl na klokana s taseným loveckým nožem John Mangles, a nedbajenebezpečí, probodl zvířeti srdce. Když zvíře kleslo k zemi, povstal Robert bez jediného poranění. Vzápětí se vrhl do sestřina náručí,

“Díky, paneJohne! Díky!“řekla Mary Grantová a podala mladému kapitánovi ruku.

“Měl jsem ho na starosti,“řekl John Mangles a uchopil chvějící se dívčinu ruku.

Touto příhodou lov skončil. Stádo klokanů se po smrti svého vůdce rozprchloa samcova kůže byla odnesena na farmu. Bylo šest hodin večer. Pro lovce byla připravena znamenitá večeře. Mezi jinými jídly se těšila největší pozornosti polévkaz klokaního ocasu, upravená po australském způsobu.

Po zmrzlině a chladivých desertních nápojích přešli stolovníci do salónu. Večerbyl zasvěcen hudbě. Lady Helena byla znamenitá pianistka a ochotně spojila svénadání s uměním obou squatterů. Michal a Sandy Pattersonovi zazpívali s dokonalým přednesem árie z posledních děl Gounoda, Victora Massého, Féliciena Davidai nepochopeného génia Richarda Wagnera.

V jedenáct hodin byl podáván čaj, výborný čaj, jak ho dovedou připravit jen

Angličané. Když však Paganel požádal, že by chtěl ochutnat čaj australský, přinesli mu tekutinu černou jako inkoust, litr vody, v níž se čtyři hodiny vařilo půllibry čaje. Paganel se sice ošklíbal, ale prohlásil nápoj za výtečný.

O půlnoci byli hosté zavedeni do pěkných, pohodlných pokojů a tam ještěve spánku snili o příjemných zážitcích dne.

Nazítří se časně ráno rozloučili s oběma mladými squattery. Při tom byly vysloveny mnohé díky a sliby, že se opět sejdou v Evropě na zámku Malcolm. Potomse vůz dal do pohybu, objel úpatí Hottamské hory a zakrátko zmizela cestovatelůmfarma z očí jako nějaký prchavý přelud. Ještě pět mil kráčely nohy jejich koní popůdě stanice.

Teprve v devět hodin zanechala družina za sebou poslední plot a vydala sepřes téměř neznámé končiny provincie Viktorie.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

AUSTRALSKÉ ALPY

Obrovská překážka přetínala cestu na jihovýchodě. Byl to řetěz Australských

Alp,rozložitá hradba, jejíž křivolaké bašty se prostírají v délce patnácti setmila zadržují mračna ve výši čtyř tisíc stop nad zemí.

Zamračené nebe propouštělo k zemi jenom mírné teplo, tlumené hustou tkánípar. Teplota byla tedy příjemná, ale pochod na silně zvlněném terénu byl obtížný.

Kopcovitost krajiny byla stále zřetelnější a zřetelnější. Tu a tam se vypínal nějakýpahorek, zelenající se mladými gumovníky. Později tvořily pak tyto ostře vystupující pahrbky první výběžky velkých Alp. Výprava musela bez ustání stoupata to bylo nejlépe znát na tom, jak se voli namáhali, až jejich jha praštěla pod tahemtěžkého vozu; tažná zvířata hlučně supala a svaly na nohou se jim napínaly k prasknutí. Osy vozu skřípaly při nečekaných nárazech, jimž Ayrton nemohl ani při největšíobratnosti předejít. Cestovatelky všechno vesele snášely.

John Mangles a jeho dva námořníci jeli několik set kroků vpředu. Hledalisjízdné přechody, ne-li vlastně průlivy, neboť všechny tyto nerovnosti půdy sevelmi podobaly úskalím, mezi nimiž vůz hledal nejvhodnější průplav.Byla toskutečná plavba po vzduté zemi.

Těžká a často nebezpečná práce. Mnohokrát musila Wilsonova sekyra prorážetcestu mezi nepropustnými houštinami křovisek. Jílovitá a vlhká půda klouzala podnohama. Cestu prodlužovaly tisíce zajížděk, k nimž cestovatele nutily nepřekonatelnépřekážky, vysoké žulové balvany, hluboké bystřiny a podezřelé močály. Večer tábořilipod úpatím Alp, na březích řeky Cobongy, při okraji planinky porostlé čtyři stopyvysokými polokeři, jejichž světle červené listí skýtalo příjemný pohled.

“To bude těžká cesta,“řekl Glenarvan, pohlížeje na horský řetěz, jehož obryssplýval s noční tmou. “Alpy! Takový název nutí k úvahám.“

“Tak zlé to zase není, milý Glenarvane,“odpověděl mu Paganel. “Nemyslete si,že musíte přejít celé Švýcarsko. V Austrálii jsou Grampiany, Pyreneje, Alpy a Modréhory jako v Evropě a Americe, ale jenom v malém. To docela prostě ukazuje, že zeměpisci mají omezenou obrazotvornost a že lidský jazyk je velmi chudý na vlastní jména.“

“A jaké jsou tedy tyto Australské Alpy?“otázala se lady Helena.

“Jenom kapesní vydání hor,“odpověděl Paganel. “Ani nebudeme vědět, žeje přejdeme.“

“To mluvte jenom za sebe!“řekl major. “Jenom roztržitý člověk může přejíthorský řetěz a nevědět o tom.“

“Roztržitý!“zvolal Paganel. “Ale já už přece nejsem roztržitý. Ať mi to našedámy dosvědčí. Nedodržoval jsem snad svůj slib od té doby, co jsem vkročil na pevninu? Může mi někdo vytknout nějaký omyl?“

“Žádný,pane Paganele,“řekla Mary Grantová.“Jste nyní nejdokonalejšíčlověk na světě.“

“Příliš dokonalý!“dodala lady Helena se smíchem. “Ta roztržitost vám slušela.“

“Že je to pravda, mylady?“odpověděl Paganel. “Teď když nemám žádnou vadu,stane se ze mne člověk jako každý jiný. Doufám však, že co nevidět provedu nějakoupořádnou mýlku, které se notně zasmějete. Víte, když nedělám žádné omyly, mámdojem, že jsem se minul povoláním.“

Příštího dne, 9. ledna, pokračovala družina v cestě přes Alpy přes ujišťováníoptimistického zeměpisce jenom s největšími obtížemi. Musela postupovat nazdařbůha zacházet do úzkých a hlubokých soutěsek, které mohly být také slepé.

Ayrton by se byl jistě octl na rozpacích, kdyby se byla po jednohodinovém pochodu nečekaně neobjevila na jedné horské cestě krčma, “tap“nejhoršího druhu.

“Namou věru!“zvolal Paganel. “Majitel téhle hospody v těchto místech jistěmajetek nenadělá! Proč tu asi je?“

“Aby nám dal informace, které potřebujeme pro další cestu,“odpověděl Glenarvan. “Pojďme dovnitř.“

Glenarvan, následován Ayrtonem, vstoupil do krčmy. Majitel byl obhroublýmuž s drsnou tváří, který jistě pokládal sám sebe za hlavního zákazníka, aspoňpokud šlo o džin, brandy a whisky z jeho krčmy. Obyčejně vídal snad jenom cestujícísquattery a nějaké honáky dobytka.

Mrzutě odpovídal na otázky,které mu byly položeny.Ale jeho odpovědistačily,aby Ayrton zjistil, kudy jet dále. Glenarvan odměnil námahu hospodskéhoněkolika mincemi a chystal se hospodu opustit, když jeho zrak padl na plakátvisící na zdi.

Bylato policejní vyhláška. Upozorňovala na útěk perthských trestancůa vypisovala cenu na hlavu Ben Joyce. Sto liber šterlinků tomu, kdo ho vydá policii.

“Toho padoucha musí rozhodně pověsit,“řekl Glenarvan nálodnímu.

“A hlavně ho musí chytit!“odpověděl Ayrton. “Sto liber! To jsou přece peníze!

Ani za ně nestojí.“

“Ale ten krčmář se mi také moc nelíbí,“dodal Glenarvan,“i přes tu vyhlášku.

“Mně také ne,“souhlasil Ayrton.“

Glenarvan a nálodní se vrátili k vozu. Zamířili k místu, kde končí cesta k Lucknowu. Tam se vinula úzká stezka, šikmo stoupající přes horský řetěz. Vydali sevzhůru.

Bylto namáhavý výstup. Nejednou museli jít cestovatelky i jejich druhovépěšky.Mužové museli pomáhat těžkému povozu a tlačit jejza kola, často jejpřidržovat na nebezpečných svazích,vypřahat voly,protože spřežení se nemohlo v prudkých zatáčkách otočit,podpírat vůz,když hrozilo, že sjede nazpátek,a nejednou musel Ayrton vzít na pomoc i koně, kteří byli takévyčerpánivýstupem.

Jeden kůň, buď následkem dlouhé únavy, nebo z jiné příčiny, toho dne padl.

Náhle se zhroutil, aniž bylo možno podle nějakého příznaku předem tušit tuto nehodu.

Byl to kůň Mulradyho, a když ho chtěl nálodní zdvihnout, shledal, že je mrtev.

Ayrton si přišel prohlédnout zvíře ležící na zemi a zdálo se. že si nedovede nijakvysvětlit jeho okamžitou smrt.

“Zvíře si nejspíše strhalo nějakou cévu,“řekl Glenarvan.

“Zřejmě,“odpověděl Ayrton.“

“Vezmi si mého koně, Mulrady“dodal Glenarvan, “sednu si k lady Helenědo vozu.“

Mulrady uposlechl. Družina pokračovala ve vyčerpávajícím výstupu a zanechalamrtvolu zvířete napospas havranům.

Pohoří Australských Alp není příliš široké a jeho základna jde do šířky necelých osmi mil. Jestliže tedy přechod, jejž Ayrton zvolil, vybíhal na východní svah,mohla výprava překročit tuto vysokou překážku za čtyřicet osm hodin.Potom by nebylo ani stopy po nepřekonatelných překážkách a po nesjízdné cestěaž k moři.

10. ledna dosáhli cestovatelé nejvyššího bodu přechodu asi ve výši dvou tisícstop. Octli se na volné plošině, odkud byl daleký rozhled. Na severu se leskly klidnévody jezera Oméo s nesčetnými tečkami vodního ptactva a za jezerem širé roviny

Murraye.Na jihu se prostíraly zelenavé plochy Gippslandu s bohatými nalezištizlata, a vysokými lesy a s celkovou tvářností panenské krajiny. Tam byla přírodadosud paní svých výtvorů, toků svých vod i svých vysokých stromů, jichž se ještěnedotkla sekyra. Jen málo squatterů se až dosud odvažovalo podstoupit s toutopřírodou boj. Jako kdyby byl tento alpský řetěz odděloval dvě rozdílné krajiny,z nichž jedna si uchovala svou divočinu. Slunce nyní zapadalo a několik paprskůprodírajících se zardělými oblaky rozžíhalo barvy murrayského okresu. Naprotitomu Gippsland, skrytý za hřebenem hor, ztrácel se v mlhavé tmě a člověku sezdálo, že stín halil celou tuto zaalpskou krajinu do předčasné tmy. Tento protiklad si živě uvědomovali diváci stojící mezi dvěma ostře oddělenými kraji a připohledu na panenský a neznámý kraj, přes nějž měli nyní cestovat až k viktorijskýmhranicím, zmocnilo se všech jisté vzrušení.

Utábořili se přímo na planině a příštího dne začali sestupovat. Sestup byldosti rychlý. Na cestě překvapilo cestující neobyčejně prudké krupobití a donutiloje vyhledat útočiště pod skalami. Z bouřlivých mračen nepadaly kroupy, ale celékusy ledu. Prak by je byl nevrhal prudčeji a několik pěkných boulí poučilo i Paganela a Roberta, že se musí před jejich přívaly schovat. Vůz byl na mnoha místechprotrhán. Ostatně málokteré plátno by vydrželo nárazy těchto ostrých kusů ledu,z nichž některé se zatínaly i do kůry stromů. Výprava musila počkat, až se přežene neuvěřitelný liják, jestliže nechtěla být ukamenována. Šlo o necelou hodinua družina se pak znovu vydala po svažujících se skalách, které byly po krupobitíještě celé kluzké:

Navečer sjížděl vůz, silně roztřesený a na mnoha místech rozviklaný, ale doposud pevně sedící na svých dřevěných kolech; mezi osamělými sosnami posledníchsvahů Alp. Přechod vyúsťoval do gippslandských plání. Alpské pohoří bylo tedyšťastně zdoláno a cestovatelé se mohli utábořit na noc.

12. ledna za svítání pokračovali v cestě se zápalem, který nebylo možno nepozorovat. Každý již spěchal k cíli, k Tichému oceánu, k tomu místu, kde ztroskotala Britannia. Vždyť jenom tam mohli s užitkem navázat na stopy trosečníků,a nikoliv v těchto opuštěných končinách Gippslandu. Proto Ayrton naléhal na lorda

Glenarvana, aby poslal Duncanu rozkaz, že má přijet na pobřeží, aby tak byly poruce všechny prostředky k dalšímu pátrání. Podle Ayrtona bylo nezbytné použítcesty z Lucknowa vedoucí do Melbournu. Později by to bylo těžké, protože do hlavního města nevedou vůbec žádné přímé spoje.

Zdálo se, že bude vhodné řídit se radami nálodního. Paganel doporučoval,aby se podle nich jednalo. I on se domníval, že přítomnost jachty na pobřeží bymohla být za takových okolností velmi užitečná, a dodával, že později, až překročícestu z Lucknowa, nebudou moci zprávu do Melbournu vyslat.

Glenarvan byl na vahách a snad by byl odeslal rozkazy, na něž zvláště naléhal Ayrton, kdyby byl proti tomuto rozhodnutí nevystoupil se vší rozhodnostímajor. Dokázal, že výprava se nemůže bez Ayrtona obejít, neboť on kraj poblížepobřeží jistě zná, že kdyby náhodou připadli na stopy Harryho Granta, byl bynálodníspíš než kdokoliv jiný schopen výpravu po nich vést, a že konečně jenom

Ayrton sám může označit místo, kde Britannia ztroskotala.

Mac Nabbs tedy navrhoval, aby se v cestě pokračovalo a nic se na jejím plánuneměnilo. Stejného názoru byl i John Mangles. Mladý kapitán dokonce upozornil na to, že rozkazy mylordovy dojdou na Duncana snáze, budou-li odeslány zezátoky Twofold, než kdyby byly svěřeny poslovi, který by musil projet dvě stě milzdejší divočinou.

Tento názor zvítězil. Bylo rozhodnuto, že s rozkazy se počká až do příjezdudo zátoky Twofold. Major pozoroval Ayrtona. Nálodní se mu zdál dosti zklamán,ale nic neřekl a podle svého obyčeje si nechal svůj úsudek pro sebe.

Pláně táhnoucí se pod úpatím Australských Alp byly rovinaté a jen mírně sesvažovaly k východu. Jejich jednotvárný vzhled porušovaly tu a tam větší hájemimóz a eukalyptů i různé druhy gumovníků. Půdu pokrývaly keře Gastrolobiagrandiflora s nápadnými květy. Několik bezvýznamných creeků, prostých potůčkůzarostlých sítinami a pokrytých orchidejemi,přeťalo nejednou cestu výpravy.

Všechny přebrodili. Hejna dropů a kasuárů zdaleka prchala, jakmile secestovatelépřiblížili. Přes křoviska poskakovala klokaní stáda jako nějací gumoví panáci. Avšaklovci z naší výpravy vůbec nepomýšleli na nějaký hon a nebylo ani vhodné zbytečněnamáhat beztak již unavené koně.

Nad krajem leželo nyní dusné vedro. Vzduch byl přesycen elektřinou. Zvířatai lidé cítili její vliv. Šli kupředu a víc si nepřáli. Mlčení bylo přerušováno jenom

Ayrtonovými výkřiky, jimiž povzbuzoval zmožené spřežení.

Ve dvě hodiny odpoledne projížděli zajímavým kapradinovým lesem, kterýby byl vyvolal u méně utrmácených lidí obdiv. Tyto stromovité rostliny, vysokéaž třicet stop, byly právě v květu. Koně i jezdci pohodlně projížděli pod jejichsplývavými haluzemi a občas zazvonila o dřevnatóu lodyhu kapradin hvězdičkaněkteré ostruhy. Pod nehybnými slunečníky rostlin byl chládek a jistě nikdo sina něj nehodlal naříkat. Jacques Paganel, halasný jako vždy, si několikrát okázalea spokojeně oddechl. Vyplašil tak hejna papoušků a kakaduů. Nastal koncert ohlušujícího štěbetání.

Zeměpisec se přidával k jejich křiku a jásotu, když tu náhle jeho přátelé spatřili,jak se na svém koni zakymácel a vzápětí se zřítil jako podťatý. Byla to snad nějakázávrať, či snad se začal dusit vysokou teplotou?

Všichni k němu spěchali.

“Paganele! Paganele! Co se vám stalo?“zvolal Glenarvan.

“Jenom to, milý příteli, že už nemám koně,“odpověděl Paganel a vyprošťovalse ze třmenů.

“Jakže! Váš kůň?“

“Mrtev, skácel se jako kůň Mulradyho.“

Glenarvan, John Mangles a Wilson prohlíželi zvíře. Paganel měl pravdu. Jehokůň padl stejně neočekávaně jako kůň námořníkův.

“To je podivné,“řekl John Mangles.

“Opravdu velice divné,“zamumlal major.

Tato nová nehoda působila Glenarvanovi značné starosti. Ve zdejších pustináchsi nemohl opatřit nové koně. Kdyby tedy koně jeho výpravy pohubila nějaká epidemie, bylo by velmi obtížné pokračovat v další cestě.

A ještě téhož dne se mělo ukázat, že slovo epidemie je správné. Třetí kůň,kůň Wilsonův, skácel se mrtev, a což bylo ještě vážnější, padl také jeden vůl. Početjízdních a tažných zvířat se tak ztenčil na pět volů a čtyři koně.

Situace se stávala vážnou. Jezdci se mohli konečně i bez koní odvážit jít pěšky.

Mnoho squatterů již přešlo přes tyto opuštěné kraje. Co však by se stalo s cestovatelkami, kdyby musilý opustit vůz? Dokázaly by ujít sto dvacet mil, které výpravuještě dělily od zátoky Twofold?

John Mangles a Glenarvan si s velkými obavami prohlíželi zbývající koně. Snadby se dalo předejít dalšímu hynutí zvířat. Při prohlídce nenalezli žádný příznak nemoci nebo vysílení: Všechna zvířata byla naprosto zdravá a statně snášela namáhavoucestu. Glenarvan proto doufal, že si ta podivná epidemie nevyžádá dalších obětí.

To byl i názor Ayrtona, jenž přiznával, že tomu vůbec nerozumí.

Vydali se na další pochod. Pěší si chodili střídavě odpočinout do vozu. Večer,po pochodu dlouhém jen deset mil, bylo dáno znamení k zastávce a postaven tábor.

Noc šťastně minula ve velikém háji stromovitých kapradin, mezi nimiž poletovaliobrovští netopýři, výstižně pojmenovaní “létající lišky“.

Příští den 13. leden, proběhl dobře. Včerejší nehody se neopakovaly. Zdravotnístav výpravy byl uspokojivý. Koně i voli si vedli statečně. V salóně lady Helenybylo velice živo, neboť do něho přicházelo mnoho návštěvníků. Mr Olbinett se velmičile staral o osvěžení. Při třiceti stupních tepla to bylo nutné. Vypilo se půl soudkuskotského piva. Jacques Paganel pil hodně a ještě víc rozprávěl de omni re scibili,to jest o všém možném.

Zdálose, že den, který tak dobře začínal, také dobře skončí. Uraziliuž patnáct mil a šťastně projeli dosti pahorkovitou krajinou s červenou půdou.Všechnoopravňovalo k naději, že ještě téhož večera se utáboří na březích důležité řeky

Snowy, která se na jihu Viktorie vlévá do Tichého oceánu. Zanedlouho začalakolavozu vrývat své koleje do širokých černavých naplavených rovin, mezi trsybující trávy a nových lánů gastrolobií.Nadešel večer a jasně ohraničený pásmlhy vyznačoval na obzoru tok Snowy.S největším vypětím ujela výpravaještě několik mil. Za mírným vrškem se za záhybem cesty objevil vysoký les.

Ayrton zamířil se zchváceným spřežením mezi vysoké kmeny, ztrácející se v šeru,a dostal se už na pokraj lesa, půl míle od řeky, když se vůz náhle zabořil až dopolovice kol.

“Pozor!“vykřikl na jezdce jedoucí za ním.

“Copak je?“otázal se Glenarvan.

“Jsme v bahně,“odpověděl Ayrton.

Křikem i bodcem pobízel voly, ale ti vězeli v bahně až po kolena a nemohli z místa.

“Utáboříme se zde,“řekl John Mangles.

“To je to nejlepší, co můžeme udělat,“odpověděl Ayrton. “Zítra si s tím zasvětla poradíme.“

Zastávka!“zvolal Glenarvan.

Po krátkém soumraku nastala rychle noc, ale vedro nepolevilo. Vzduch byl naplněn dusivými parami. Obzor chvílemi zaplanul oslepujícími záblesky vzdálené bouře.

Přichystali si nocleh. Jakžtakž si upravili zabořený vůz. Temná klenba vysokýchstromů chránila stan cestovatelů. Jestliže se proti nim nespikne ještě déšť, nemusísi výprava nijak naříkat.

Ayrtonovi se po jisté námaze podařilo vyvést všechny voly z bořivé půdy.

Trpělivá zvířata už do ní zapadala až po boky. Nálodní zavedl voly ke čtyřemkoním a nikomu nedovolil, aby se zvířatům staral o píci. Vždyť této práci rozuměla Glenarvan si toho večera povšiml, že nálodní svou péči zdvojnásobil. Poděkovalmu tedy, neboť nejvíc záleželo na tom, aby spřežení bylo zachováno při životě.

Mezitím cestující dosti chvatně povečeřeli. Protože únava a horko přehlušovaly hlad, netoužil nikdo po jídle, ale po odpočinku. Lady Helena a miss Grantovápopřály svým druhům dobrou noc a odebraly se na svá obvyklá lůžka. Z mužůpak jedni vklouzli do stanu a jiní si lehli do husté trávy pod vysokými stromy, cožje v této zdravé zemi docela příjemné.

Pozvolna všichni usnuli těžkým spánkem. Tma ještě zhoustla, když se nebepokrylo těžkými mračny. Bylo naprosté bezvětří. Noční ticho bylo přerušovánojen houkáním “moreporků“, kteří s nečekanou přesností dodržovali rozpětí malétercie právě tak jako smutné evropské kukačky.

V jedenáct hodin se po těžkém a neklidném spánku probudil major. Do polopřivřených očí mu padla nejasná záře, míhající se pod vysokými stromy. Podobalase bělavé pokrývce, třpytící se jako jezerní hladina, a Mac Nabbs se zprvu domníval,že se to po zemi táhnou první odlesky požárů.

Vstal a zašel do lesa. Byl velice překvapen, když shledal, že jde o čistě přírodní

úkaz. Před ním se prostírala obrovská plocha světélkujících hub. Zářící výtrusytěchto tajnosnubných svítily ve tmě dosti silně.

Protože major nebyl nijak sobecký, chtěl probudit Paganela, aby se učenecpřesvědčil o tomto úkazu na vlastní oči, když ho zarazila jiná věc.

Fosforeskující záře osvětlovala les do vzdálenosti půl míle a Mac Nabbsovi sezdálo,že na jeho osvětleném okraji zahlédl rychle přebíhající stíny. Neklamaly hooči? Nezdálo se mu něco?

Mac Nabbs si lehl k zemi a po chvíli bedlivého pozorování zřetelně rozeznalněkolik mužů, kteří se postupně skláněli a napřimovali, jako kdyby hledali v zemidosud čerstvé stopy.

Bylo nutno zvědět, co ti mužové zamýšlejí.

Major neváhal, nezdržoval se probouzením svých druhů a začal se plazit pozemi jako divoch v prérii, až zmizel ve vysoké trávě.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

DRAMATICKÝ OBRAT

Byla to strašlivá noc. Ve dvě hodiny ráno začalo pršet a přívaly deště se lilyz bouřlivých mračen až do rána. Stan neposkytoval už dostatečný úkryt. Glenarvana jeho druhové se uchýlili do vozu. Nikdo nespal. Mluvilo se o nejrůznějších věcech.

Jenom major, jehož krátkou noční nepřítomnost nikdo nezpozoroval, poslouchalbez jediného slova. Strašlivý liják nepřestával. Všichni se obávali, aby se Snowynerozvodnila, což by pro vůz uvázlý v bahnité půdě bylo velmi povážlivé. Proto

Mulrady, Ayrton a John Mangles šli nejednou přezkoumat úroveň vodní hladinya vraceli se promočeni až na kůži.

Konečně se rozednilo. Déšť ustal, ale sluneční paprsky nemohly proniknouthustými mraky. Velké kaluže nažloutlé vody pokrývaly zem jako opravdové kalnéa bahnité rybníky. Teplé výpary sálaly z rozmočené půdy a prosycovaly vzduchnezdravou vlhkostí.

Glenarvanovou první starostí byl vůz. Ten byl podle jeho mínění nejdůležitější.

Prohlédli si těžké vozidlo. Uvízlo v tuhém jílu uprostřed velké prolákliny. Předekbyl téměř celý zabořený do bahna a zadek až po nápravu. Bylo nesnadné vyprostitvůz, a to i spojenými silami mužů, volů a koní.

“Rozhodně si musíme pospíšit,“řekl John Mangles. “Jakmile jíl uschne, dánám to víc práce.“

“Ano, pospěšme si,“odpověděl Ayrton.

Glenarvan, oba námořníci, John Mangles a Ayrton zašli do lesa, kde strávilanoc zvířata.

Byl to vysoký gumovníkový les pochmurného vzhledu. Byly zde jenom uschléprořídlé stromy s kůrou oloupanou již před staletími a podobající se vlastně korkovým dubům v době sklizně. Gumovníky zdvihaly do výše dvou set stop řídkousíť svých bezlistých větví. Jediný pták nehnízdil v těchto nebetyčných kostrách,jediný lístek se nechvěl na jejich suchém větvoví, chrastícím jako spleť kostí. Jakáje příčinatohoto jevu, v Austrálii dosti častého, že celé lesy epidemickyhynou?

Nikdo neví. Ani ti nejstarší domorodci, ani jejich předkové, pohřbení odedávnav hájích smrti, neviděli je zelené.

Glenarvan pozoroval při chůzi šedivé nebe, na němž se jasně rýsovaly i nejmenšívětévky gumovníků jako jemné krajky. Ayrton byl překvapen, že koně a voli již nebylina místě, kam je zavedl. Zvířata se spoutanýma nohama přece nemohla odejít daleko.

Hledali je po celém lese, ale nadarmo. Užaslý Ayrton se tedy vracel k řece

Snowy, jejíž břehy byly lemovány nádhernými mimózami.Známým způsobempřivolával spřežení, avšak zvířata se neozývala. Nálodní vyhlížel velmi starostlivěa jeho druhové na sebe sklíčeně pohlíželi.

Strávili hodinu marným hledáním a Glenarvan se již chtěl vrátit k vozu, od něhožse vzdálili dobrou míli, když zaslechl zaržání. Téměř vzápětí se ozvalo i zabučení.

“Tamhle jsou!“zvolal John Mangles a zmizel ve vysokých trsech gastrolobia,v nichž se mohlo skrýt i celé stádo.

Glenarvan, Mulrady a Ayrton se vrhli za ním a brzy užasli právě tak jako on.

Čtyři voli a tři koně leželi na zemi mrtví jako všechna zvířata, která padlacestou. Jejich mršiny už byly chladné a hejno vyhublých krkavců, krákorajícíchv mimózách, číhalo na tuto nenadálou kořist.

Glenarvan a jeho lidé na sebe pohlédli a Wilsonovi se bezděčně vydralo z hrdlazaklení.

“Co naplat, Wilsone!“řekl lord Glenarvan, sám se sotva ovládaje. “Nemůžemenic dělat. Ayrtone, odveďte posledního vola a koně! Budeme je ještě potřebovat,a možná že nás zachrání. “

“Kdyby vůz netrčel v bahně,“odpověděl John Mangles, “stačila by nám tatodvě zvířata; při krátkých denních etapách bychom se s nimi dostali na pobřeží.

Musíme za každou cenu vyprostit ten zatracený vůz z bahna.“

“Pokusíme se o to, Johne,“odpověděl Glenarvan. “Vraťme se do tábora, ostatnítam jistě budou znepokojeni, že tak dlouho nejdeme.“

Ayrton rozvázal nohy volu, Mulrady koni a všichni se vraceli podél křivolakýchbřehů řeky.

Za půl hodiny již Paganel a Mac Nabbs, lady Helena a Mary Grantová věděli,co se přihodilo.

“Na mou věru!“nemohl se přemoci major. “Je to škoda, Ayrtone, že jste nedalu Wimerry okovat všechna naše zvířata.“

“Proč pane?“otázal se Ayrton.

“Protože ze všech našich koní unikl osudu jenom ten, kterého jste svěřil rukámsvého kováře!“

“Opravdu,“řekl John Mangles, “to je zvláštní náhoda.“

“Náhoda, nic víc,“odpověděl nálodní a upřeně pohlédl na majora.

Mac Nabbs sevřel rty, jako kdyby chtěl žadržet slova, která mu již málemuklouzla. Glenarvan, Mangles a lady Helena snad čekali, že major svá slova nějakdoplní, ale ten se odmlčel a zamířil k vozu, jejž si Ayrton prohlížel.

“Co tím myslil?“otázal se Glenarvan Johna Manglese.

“Nevím,“odpověděl mladý kapitán.“Ale major rozhodně nikdy nemluvínazdařbůh.“

“Nemluví, Johne,“řekla lady Helena. “Mac Nabbs má jistě proti Ayrtonovinějaké podezření.“

“Podezření?“prohodil Paganel a pokrčil rameny.

“Jaké?“odpověděl Glenarvan. “Snad ho nepodezírá, že by dokázal zabíjet našekoně a voly? Proč by to dělal? Cožpak není Ayrtonův zájem shodný se zájmem naším?“

“Máte pravdu, Edvarde,“přisvědčila lady Helena, “a já bych dodala, že nálodnínám podal od počátku cesty dost nepopíratelných důkazů o své věrnosti.“

“Ovšem,“odpověděl John Mangles.“Co však potom znamená majorova

Poznámka?“

“Snad si ještě nemyslí, že nálodní je srozuměn s těmi trestanci?“zvolal neprozřetelně Paganel.

“S jakými trestanci?“otázala se miss Grantová.

“Pan Paganel se mýlí,“vpadl živě do rozmluvy John Mangles. “Ví přece dobře,že v provincii Viktorii nejsou trestanci.“

“Eh! Samozřejmě, máte pravdu!“odvětil Paganel a byl by vzal svá slova nejraději nazpět. “Kam jsem to dal jenom hlavu? Kdo kdy slyšel v Austrálii o nějakýchtrestancích? Ostatně jakmile vstoupí na australskou půdu, stávají se z nich nejlepšílidé! Podnebí, miss Mary, umravňující podnebí ..“

Nebohý učenec, ve snaze napravit svou neprozřetelnost, zabředal stále hloubějijako jejich vůz. Lady Helena na něho hleděla a to mu bralo všechnu odvahu. Protožeho však nechtěla přivádět do větších rozpaků, odvedla Mary ke stanu, kde se Mr Olbinett právě snažil udělat snídani podle všech pravidel kuchařského umění.

“Za to bych měl být deportován já,“řekl zkroušeně Paganel.

“Také myslím,“odtušil Glenarvan.

A po této vážně míněné odpovědi, jež důstojného zeměpisce zdrtila, odešel

Glenarvan s Johnem Manglesem k vozu.

V té chvíli se Ayrton a oba námořníci snažili vyprostit vůz z hluboké koleje.

Vůl i kůň, zapřažení vedle’sebe, táhli ze všech sil. Postraňky byly napjaté k prasknutí a chomouty hrozivě povolovaly. Wilson a Mulrady zabírali za kola, kdežtonálodní pobízel nesourodé spřežení výkřiky i bodcem. Těžké vozidlo se nehýbalo.

Jíl byl už suchý a vůz v něm vězel tak, jako kdyby byl zatmelen v cementu.

John Mangles dal jíl polít, aby změkl. Marně. Vůz se ani nepohnul. Po opětovném úsilí se lidé i zvířata zastavili. Cestovatelé se museli vzdát naděje, že vůz dostanou z bláta, ledaže by jej kus po kuse rozebrali. A protože neměli potřebné nářadí,nemohli se o nic takového pokusit.

Ale Ayrton chtěl stůj co stůj překonat tuto překážku, a proto se chystal k novému pokusu, když jej lord Glenarvan zastavil.

“Už dost, Ayrtone, už dost,“řekl. “Musíme si zbývajícího vola i koně šetřit.

Budeme-li muset pokračovat v cestě pěšky, ponese jeden obě cestovatelky a druhýnaše zásoby. Mohou nám tedy ještě prokázat platné služby.“

“Dobře, mylorde,“odpověděl nálodní a vypřáhl vyčerpaná zvířata.

“A teď, přátelé,“dodal Glenarvan, “vraťme se do tábora, abychom rozvážilia posoudili situaci, viděli, co je vhodné a co ne, a abychom se na něčem ustanovili.“

Za několik okamžiků byli již cestovatelé po špatné noci osvěženi slušnou snídanía zahájili diskusi. Všichni byli vyzváni, aby řekli své mínění.

Především bylo nutno určit naprosto přesně polohu tábora. Paganel, pověřenýtímto úkolem, zhostil se ho s obvyklou svědomitostí. Výprava podle něho uvázla natřicáté sedmé rovnoběžce a na 147o53’ východní délky, u břehů řeky Snowy.

“Jaká je přesná poloha pobřeží zátoky Twofold?“otázal se Glenarvan.

“Sto padesát stupňů,“odpověděl Paganel.

“A tyto dva stupně, sedm minut se rovnají? ..“

“Sedmdesáti pěti mílím.“

“A Melbourne je daleko ..“

“Nejméně dvě stě mil.“

“Dobrá. Tím je naše poloha určena,“řekl Glenarvan. “Co tedy máme učinit?“

Odpověď byla jednomyslná: jít bez prodlení k pobřeží. Lady Helena a Mary

Grantová se zavazovaly, že denně ujdou deset mil. Statečné ženy se nelekaly ujítvzdálenost dělící řeku Snowy od zátoky Twofold v případě potřeby i pěšky.

“Jsi statečná družka cestovatelova, drahá Heleno,“řekl lord Glenarvan. “Mámevšak jistotu, že u zátoky nalezneme vše, co potřebujeme?“

“Nesporně,“odpověděl Paganel. “Eden je staré městečko. Jeho přístav budemít jistě stálé spojení s Melbournem. Dokonce myslím, že třicet pět mil odtud, vefarnosti Delegate na hranicích provincie Viktorie, budeme moci doplnit zásobyvýpravy a opatřit si nové dopravní prostředky.“

“Aco Duncan?“otázal se Ayrton. “Nemyslíte, mylorde, že by bylo vhodnépovolat jej do zátoky?“

“Co o tom soudíte, Johne?“obrátil se Glenarvan na Man lese.

“Myslím, že byste, mylorde, neměl v této věci spěchat,“odpověděl mladý kapitán po chvilce přemítání. “Vždycky budete mít čas poslat Tomu Austinovi rozkazya povolat jej na pobřeží.“

“To je samozřejmé,“připojoval se Paganel.

“Nezapomínejte, že ve čtyřech nebo pěti dnech budeme v Edenu!“

“Ve čtyřech nebo pěti dnech!“odtušil Ayrton, potřásaje hlavou. “Počítejtes patnácti nebo dvaceti, kapitáne, nechcete-li později litovat svého omylu!“

“Patnáct nebo dvacet dní na cestu dlouhou sedmdesát pět mil!“zvolal Glenarvan.

“Nejméně, mylorde. Máte před sebou nejneschůdnější část Viktorie, pustinu,kde nic není, jak říkají squatteři, pláně zarostlé houštinami bez prosekaných cest,místa, kde nebylo možno vybudovat stanice. Budete muset postupovat se sekyrounebo s pochodní v ruce, a věřte mi, že to nepůjde rychle.“

Ayrton mluvil rozhodně. A Paganel, když se k němu obrátily tázavé pohledy,potvrdil slova nálodního přikývnutím.

“Připouštím takové potíže,“odvětil nyní John Mangles. “Dobrá! Pošlete tedysvé rozkazy Duncanu za patnáct dní, mylorde.“

“Dodávám ještě,“pokračoval Ayrton,“že hlavní nesnáze nebudou možnáspočívat v překážkách na cestě. Budeme však muset překročit Snowy a pravděpodobně čekat, až klesne voda.“

“Čekat!“zvolal mladý kapitán. “Cožpak nemůžeme najít brod?“

“Pochybuji,“odpověděl Ayrton. “Dnes ráno jsem hledal schůdné místo, alemarně. V této době se jen zřídka najdou tak rozvodněné řeky, jako je Snowy, a proťitakové shodě okolností nemohu nic dělat.“

“Je Snowy hodně široká?“otázala se lady Glenarvanová.

“Široká a hluboká, mylady,“odpověděl Ayrton. “Je široká jednu míli a mádravý proud. I pro dobrého plavce by bylo nebezpečné odvážit se do ní.“

“Tak si udělejme člun,“zvolal Robert, který si věděl se vším rady “Porazímestrom, vydlabeme jej, nasedneme do něho a je to.“

“Ten synek kapitána Granta je hned hotov!“řekl Paganel.

“A má pravdu,“odpověděl John Mangles. “Stejně to budeme muset udělat.

Myslím proto, že je škoda času na zbytečné diskuse.“

“Co tomu říkáte, Ayrtone?“otázal se Glenarvan.

“Jenom tolik, mylorde, že za měsíc, nepřijde-li nějaká pomoc, budeme ještětrčet na březích Snowy!“

“Mátesnad nějaký lepší plán?“otázal se John Mangles trochu netrpělivě.

“Ano, aby Duncan opustil Melbourne a přijel k východnímu pobřeží!“

“To je pořád jenom Duncan! A jak nám jeho přítomnost na pobřeží usnadnícestu?“

Ayrton se na okamžik zamyslil a potom vyhýbavě odvětil:

“Nechci vám nijak vnucovat své názory. Dělám to, co je v zájmu všech, a jsempřipraven vyrazit, jakmile dá mylord rozkaz k odchodu.“

Pak zkřížil ruce.

“To není žádná odpověď, Ayrtone,“odtušil Glenarvan. “Vysvětlete nám svůjplán a my ho prohovořme. Co navrhujete?“

Ayrton klidně a pevně pravil:

“Navrhuji,abychom se nepouštěli přes Snowy, protože na to nyní nejsmevybaveni. Přímo zde je nutno počkat na pomoc a ta může přijít jenom z Duncana.

Utáboříme se na tomto místě, protože zde máme dostatek zásob, a ať jeden z násdoručí Tomu Austinovi rozkaz, že má přijet do zátoky Twofold.“

Ayrtonův nečekanýnávrh byl přijat s úžasem a John Mangles neskrývalsvou nelibost.

“Zatím,“pokračoval Ayrton, “vody Snowy buď poklesnou, takže budeme mocinalézt schůdný brod, anebo si budeme muset udělat člun, a pak na to budeme mítčas. To je; mylorde, plán, který předkládám k vašemu schválení.“

“Dobře, Ayrtóne,“odpověděl Glenarvan. “Vaše myšlenka zasluhuje, abychomo ní vážně uvažovali. Jejím hlavním nedostatkem je, že znamená zdržení, ale uvarujenás těžkých útrap a snad i skutečných nebezpečí. Co o tom soudíte, přátelé?“

“Mluvte také, milý Mac Nabbsi,“řekla nyní lady Helena. “Od počátku diskusejenom posloucháte a jste velmi skoupý na slovo.“

“Protože chcete znát můj názor,“odpověděl major, “povím jej zcela otevřeně.

Myslím,že Ayrton mluvil jako rozvážný a obezřelý člověk, a já se připojuji k jehonávrhu.“

Takovou odpověď nikdo nečekal, neboť Mac Nabbs byl dosud proti všem Ayrtonovým návrhům. Také Ayrton byl překvapen a vrhl na majora chvatný pohled.

Avšak Paganel, lady Helena i oba námořníci byli již předtím silně nakloněni podporovat Ayrtona. Po Mac Nabbsových slovech již déle neváhali.

Glenarvan pak prohlásil, že plán nálodního je v zásadě přijat.

“Nuže, Johne,“dodal, “nezdá se vám teď, že opatrnost velí, abychom taktojednali a utábořili se na břehu řeky, než přijde pomoc?“

“Ano,“odpovědělJohn Mangles,“pokud se ovšem našemu poslovi podařípřekročit Snowy, kterou my sami překročit nemůžeme!“

Všichni pohlédli na nálodního, který se sebejistě usmíval.

“Posel nepůjde přes řeku,“řekl.

“Ale!“podivil se John Mangles.

“Půjde prostě zpátky na cestu z Lucknowa a ta ho zavede přímo do Melbournu.“

“Dvě stě padesát mil pěšky?“zvolal mladý kapitán.

“Na koni,“odtušil Ayrton. “Zbyl nám jeden zdravý kůň. To znamená čtyři dni.

Přidejtedva dni, než dopluje Duncan do zátoky, dvacet čtyři hodiny na cestu zpětdo tábora a za týden bude posel zpátky i s posádkou Duncana.“

Major přikyvováním schvaloval Ayrtonova slova, což jenom vyvolávalo Johnův

údiv. Ale s Ayrtonovým návrhem všichni souhlasili a šlo už vlastně jenom o to, abybyl takto schválený plán uskutečněn.

“Nyní, přátelé,“řekl Glenarvan, “zbývá ještě zvolit našeho posla. Bude mítnamáhavý a nebezpečný úkol, to nijak neskrývám. Kdo se obětuje pro své přátelea dopraví naše pokyny do Melbournu?“

Wilson, Mulrady, John Mangles, Paganel i Robert se okamžitě nabízeli. Zejména

John nápadně naléhal, aby mu bylo toto poslání svěřeno. Ale zatím se ještě nevyslovil

Ayrton a ten se nyní ujal slova:

“Jestliže mylord dovolí, pojedu já. Znám zdejší kraj. Mnohokrát jsem prošelneschůdnějšími místy. Prorazím i tam, kde by jiný uvázl. Vyhrazuji si proto v zájmuvšech právo jít do Melbournu sám. Mylordův dopis mi zjedná důvěru vašeho kormidelníka a za šest dní si troufám přivést Duncan.a do zátoky Twofold:

“Správně řečeno,“odpověděl Glenarvan.“Jste bystrý a statečný člověk,

Ayrtone, a jistě se vám to podaří.“

Nálodní byl nesporně nejzpůsobilejší k tomuto obtížnému úkolu.Všichnito uznali, a proto ustoupili. John Mangles se pokusil o poslední námitku, když řekl,že Ayrtonova přítomnost je nezbytná pro další pátrání po stopách Britannie a Harryho Granta. Ale major připomenul, že výprava zůstane utábořena na březích

Snowy až do Ayrtonova návratu, že bez něho nebudou moci stejně pokračovatv dalším pátrání, a proto jeho nepřítomnost nemůže na žádný způsob škodit věcikapitána Granta.

“Jeďte tedy, Ayrtone,“řekl Glenarvan. “Pospěšte si a vraťte se přes Eden donašeho tábora na řece Snowy.“

V očích nálodního se mihl záblesk radosti. Odvrátil hlavu, ale přestože to učinilvelmi rychle, John Mangles tento záblesk postřehl. Přitom instinktivně vycítil, žejeho nedůvěra k Ayrtonovi vzrůstá.

Nálodní se hned začal připravovat na cestu. Oba námořníci mu pomáhali.

Jeden chystal Ayrtonovi koně a druhý zásoby. Glenarvan psal zatím dopis určený

Tomu Austinovi.

Přikazoval kormidelníkovi Duncana, aby bez prodlení odplul do zátoky Twofold.

Doporučoval mu nálodního jako člověka, k němuž může mít plnou důvěru. Po příjezdu na pobřeží měl Tom Austin vyslat z jachty oddíl námořníků, který by podvedením Ayrtonovým …

Když Glenarvan dospěl k tomuto místu, Mac Nabbs, jenž lorda pozorně sledoval,se ho zvláštním tónem otázal, jak píše Ayrtonovo jméno.

“Ale tak, jak se vyslovuje,“odpověděl Glenarvan.“

“To je chyba,“řekl klidně major. “Vyslovuje se Ayrton, ale píše se Ben Joyce.

KAPITOLA DVACÁTÁ

ALAND - ZEALAND

Vyslovení Ben Joyceova jména zapůsobilo jako hromová rána. Ayrton prudcevyskočil. V pravici třímal revolver. Třeskl výstřel. Glenarvan klesl. Zvenčí zarachotily rány z pušek.

John Mangles a oba námořníci, zprvu překvapení, chtěli se vrhnout na Ben

Joyce, ale smělý trestanec už zmizel a připojil se ke své bandě roztroušené na pokrajigumovníkového lesa.

Stan nebyl dostatečnou ochranou před kulkami. Bylo nutno ustoupit. Lehceporaněný Glenarvan vstal.

“Do vozu! Do vozu!“zvolal John Mangles a odváděl lady Helenu a Mary Grantovou do vozu, za jehož silnými postranicemi byly po několika vteřinách v bezpečí.

Tam se John, major, Paganel a oba námořníci chopili pušek a chystali se odrazittrestance. Glenarvan a Robert dostihli obě cestovatelky, kdežto Olbinett přibíhal napomoc obráncům.

Všechny tyto události se zběhly rychlostí blesku. John Mangles bedlivě pozoroval okraj lesa. Po Ben Joyceově zmizení výstřely náhle ustaly. Po hlučné přestřelcenastalo hluboké ticho. Mezi větvemi gumovníků se ještě vlnilo několik obláčků bíléhodýmu. Vysoké trsy gastrolobií znehybněly. Po útoku již nebylo ani stopy.

Major a John Mangles se odvážili na průzkum až mezi vysoké stromy. Místobylo opuštěné. Bylo tam vidět četné lidské stopy a na zemi se kouřilo z několika doutnáků. Major je z opatrnosti uhasil, protože by stačila jiskra a vznítila by v takovémsuchém lese nebezpečný požár.

“Trestanci zmizeli,“řekl John Mangles.

“Zmizeli,“odpověděl major, “a to mě znepokojuje. Raději bych je měl proti soběpřímo. Lepší je tygr na rovině než had v trávě. Prozkoumejme křoviny kolem vozu.“

Major a John prohledali nejbližší okolí. Od kraje lesa až po břehy Snowy nikdenenarazili na jediného trestance. Ben Joyceova banda se rozprchla jako hejno škodné.

Zmizela však za příliš podivných okolností, aby se cestovatelé mohli cítit naprostobezpečni. Proto se rozhodli, že se budou mít na pozoru. Vůz, opravdová zabořenápevnost,stal se středem tábora a každou hodinu se střídali dva mužovéna stráži.

První starostí lady Heleny a Mary Grantové bylo ošetřit Glenarvanovuránu. V okamžiku, kdy se její manžel skácel, zasažen Ben Joyceovou kulí,lady

Helenase k němu zděšeně vrhla. Potom přemáhajíc svou úzkost, odvedlatatostatečná žena Glenarvana do vozu. Tam bylo zraněné rameno obnaženo a major zjistil, že kulka pronikla masem, ale nezpůsobila žádné vnitřní zranění. Domníval se, že ani kost ani svalstvo nebyly zasaženy. Rána silně krvácela, ale Glenarvan mohl pohybovat prsty i předloktím a sám uklidnil své přátele, že rána nebudemít vážnější následky. Když byla rána obvázána, nechtěl, aby se o něm dále mluvilo.

Přítomní si tedy začali objasňovat události.

Cestovatelé, kromě Mulradyho a Wilsona, kteří hlídali venku, usadili se jakžtakžve voze. Pak pobídli majora, aby mluvil.

Než začal major s vlastním vyprávěním, seznámil lady Helenu s tím, co nevěděla, že totiž z Perthu uprchla tlupa trestanců, že se objevila v provincii Viktoriia že spáchala železniční neštěstí. Podal jí číslo Australian and New Zealand Gazette, zakoupené v Seymouru, a dodal, že policie vypsala cenu na hlavu nebezpečného bandity Ben Joyce, který se za osmnáct měsíců smutně proslavil svýmizločiny.

Jak ale Mac Nabbs odhalil tohoto Ben Joyce v nálodním Ayrtonovi? Právě tutozáhadu si chtěli všichni vysvětlit, a major ji objasnil.

Od prvního okamžiku Mac Nabbs podvědomě Ayrtonovi nedůvěřoval. Dvěnebo tři bezvýznamné maličkosti, pohled, který si vyměnil nálodní s kovářemu Wimerry, Ayrtonovy rozpaky, když měl projíždět městy a městečky, jeho naléhání,aby byl Duncan povolán na pobřeží, podivné hynutí zvířat svěřených do jeho péčea konečně i jistá neupřímnost v jeho jednání, všechny tyto pozvolna shromažďovanéjednotlivosti vyburcovaly majorovo podezření.

Přesto by byl nemohl vyslovit proti němu přímé obvinění, kdyby nebylo událostíz minulé noci.

Mac Nabbs se mezi vysokými polokeři připlazil až do samé blízkosti podezřelých stínů, jež půl míle od tábora upoutaly jeho pozornost. Světélkující rostlinymatně ozařovaly tmu.

Tři muži prohlíželi čerstvé otisky v zemi a Mac Nabbs v jednom z nich poznalkováře z Black-Pointu. “To jsou oni,“říkal jeden. -, “Ano,“odpovídal druhý,

“tuhle je trojlístek podkovy.“-, “Tak to jde až od Wimerry.“-, “Všichni koněuž pošli.“-, “Jed je po ruce.“-, “To by stačilo rozbít celou jízdu. Užitečná rostlina,taková Gastrolobia grandiflora.“

“Potom zmlkli,“dodal MacNabbs,“a odešli. “Nevěděl jsem však ještědosti. Sledoval jsem je. Po chvíli pokračovali v rozhovoru.: “Ben Joyce je prohnanýchlapík,“řekl kovář, “výborný nálodní s tím smyšleným ztroskotáním! To budeterno, když se ten jeho plán podaří! Zpropadený Ayrton!“-“Říkej mu Ben

Joyce, vždyť si to jméno zaslouží!“V tom okamžiku vycházeli ničemové zgumovníkového lesa.Věděl jsem,co jsem chtěl vědět,a vrátil jsem se do tábora,přesvědčen,že všichni trestanci se v Austrálii nepolepší;ovšem,nic ve zlém,

Paganele!“

Major domluvil. Jeho zamlklí druhové přemítali.

“Ayrton nás tedy zavlekl až sem,“řekl Glenarvan a tvář mu zbledla hněvem,

“aby nás zde oloupil a povraždil!“

“Ano,“odpověděl major.“

“A od Wimerry jde jeho banda po našich stopách, špehuje nás a číhá na vhodnou příležitost?“

“Ano.“

“Takten bídák není námořníkem z Britannie? Ukradl mu však jeho jméno,ukradl mu jeho služební smlouvu!“

Všechny pohledy se upíraly na Mac Nabbse, neboť i on si jistě položil tutootázku.

“Ze všech těchto záhad můžeme vyvodit několik pevných bodů,“odpověděls obvyklým klidem. “Podle mého názoru se ten člověk skutečně jmenuje Ayrton.

Ben Joyce je jeho válečné jméno. Je nesporné, že zná Harryho Granta a že bylna Britannii nálodním. Tato fakta byla prokázána přesnými podrobnostmi, které

Ayrton uvedl, a navíc i potvrzena slovy trestanců, která jsem vám tlumočil. Nezaplétejme se teď do zbytečných dohadů a pokládejme za nesporné, že Ben Joyceje Ayrton, tak jako Ayrton je Ben Joyce, to jest námořník z Britannie, který se stalnáčelníkem tlupy trestanců.“

Mac Nabbsovo vysvětlení bylo přijato bez námitek.

“Mohl byste mi nyní říci,“ozval se Glenarvan, “jak a proč se octl nálodní

Harryho Granta v Austrálii?“

“Jak? To nevím,“odpověděl Mac Nabbs, “a policie také prohlašuje, že o tomneví nic víc než já. Proč? To nemohu říci. To je záhada, kterou objasní teprvebudoucnost.“

“Policie ani neví, že Ayrton a Ben Joyce jsou jedna osoba,“řekl John Mangles.

“Máte pravdu, Johne,“odpověděl major, “a taková podrobnost by jistě mohlausměrnit její pátrání.“

“Ten ničema se tedy vetřel na farmu Paddyho O’Moora se zločinnými úmysly?“řekla lady Helena.

“To je jisté,“přisvědčil Mac Nabbs. “Chystal proti Irovi nějakou špatnost,ale naskytla se mu lepší příležitost. Náhoda mu přivedla do cesty nás. Slyšel Glenarvanovo vyprávění o ztroskotání Britannie, a protože je to smělý muž, okamžitěse rozhodl, že toho využije. Bylo rozhodnuto o naší výpravě. Na břehu Wimerrynavázal spojení s jedním ze svých lidí, s kovářem z Black-Pointu, a zanechával zanámi zřetelnou stopu. Jeho tlupa nás sledovala. Jedovatá rostlina mu umožňovalavybíjet pozvolna naše voly a koně. Pak nadešla vhodná chvíle, zavedl nás do bažinřeky Snowy a vydal trestancům, jejichž je náčelníkem.“

Tím bylo řečeno o Ben Joyceovi vše. Major odhalil jeho minulost a bídák seobjevil v pravém světle jako smělý a nebezpečný zločinec. Jeho záměry, nyní jasněprokázané, vyžadovaly od Glenarvana největší obezřelost.Naštěstí je odhalenýbandita méně nebezpečný než zrádce,

Avšak tento jasný výklad jejich postavení měl ještě závažnější důsledky. Naty nikdo nepomyslil. Jenom Mary Grantová, když poslouchala rozmluvu o věcechminulých, uvažovala i o budoucnosti.

John Mangles si povšiml první, jak zbledla a zesmutněla. Pochopil, co se dějev její mysli.

“Slečno Mary! Slečno Mary!“zvolal. “Vy pláčete!“

“Ty pláčeš, mé dítě?“

“Můj otec, mylady, můj otec!“odpověděla dívka.

Nemohla mluvit dále. Ale v mysli všech se náhle rozbřesklo. Každý chápal

Marin zármutek, i proč jí kanuly z očí slzy, i proč se jí z hrudi vydralo na rty jménojejího otce.

Odhalení Ayrtonovy zrady zmařilo všechny naděje.Trestanec si vymyslilztroskotání, aby mohl Glenarvana zavést do pustiny. Trestanci to jasně řekli v rozmluvě, při níž je přistihl Mac Nabbs. Britannia vůbec neztroskotala na úskalíchzátoky Twofold! Harry Grant nikdy nevkročil na australský kontinent!

Již podruhé zavedl chybný výklad listin zachránce Britannie na falešnou stopu!

Tváří v tvář takové situaci, tváří tvář bolu obou dětí pohroužili se všichni dochmurného mlčení. A kdo by byl mohl ještě najít slova povzbuzení? Robert plakalv náručí své sestry. Paganel rozhněvaně hučel:.

“Ty bídná listino! Můžeš se chlubit, žes podrobila mozky desítky poctivých lidínejtěžším zkouškám!“

A důstojný zeměpisec, opravdu rozzlobený sám na sebe, tloukl se do čela, divsi je neprorazil.

Mezitím vyšel Glenarvan za Mulradym a Wilsonem, kteří byli venku na stráži.

Na vůkolní rovince, prostírající se mezi okrajem lesa a řekou, panoval hlubokýklid. Nebeskou klenbu zastírala těžká, nehybná mračna. V tomto zmrtvělém ovzdušíby se jasně nesl sebemenší hluk, ale nic nebylo slyšet. Ben Joyce a jeho bandase nejspíše stáhli do značné vzdálenosti, neboť hejna ptáků poskakujících na spodníchvětvích stromů, několik klokanů, kteří klidně okusovali mladé letorosty, i pár emu,jejichž důvěřivé hlavy se vynořovaly mezi vysokými křovinami, to vše dokazovalo,že tyto pokojné samoty neruší přítomnost člověka.

“Nic jste za tu hodinu neslyšeli ani neviděli?“otázal se Glenarvan obou námořníků.

“Nic,mylorde,“odpověděl Wilson.“Trestanci budou nejspíš několik milodtud.“

“Jistě jich nebylo dost, že se neodvážili na nás zaútočit,“dodal Mulrady. “Ben

Joyce si bude muset tlupu posílit o několik sobě rovných banditů, jakých se potulujekolem Alp dost a dost.“

“To je možné, Mulrady,“odpověděl Glenarvan. “Ti ničemové jsou zbabělí. Vědí ,že jsme ozbrojeni, a dobře ozbrojeni. Možná že čekají s útokem, až se setmí. Nasklonku dne budeme musit zdvojnásobit ostražitost. Jen kdybychom mohli odejítz této bahnité planiny a pokračovat v pochodu k pobřeží! Ale rozvodněná řeka námleží v cestě. Zlatem bych zaplatil vor, který by nás převezl na druhý břeh!“

“A proč nám my lorde,“řekl Wilson, “nedáte rozkaz, abychom takový vorzhotovili? Dřeva je tu dost.“

“Ne, Wilsone,“odpověděl Glenarvan, “tahle Snowy není řeka, to je nesplavnábystřina.“

V té chvíli přišli za Glenarvanem John Mangles, major a Paganel. Byli právěprozkoumat Snowy. Její vody, rozvodněné posledními dešti, vystoupily celou stopunad normál. Dravý proud se podobal americkým peřejím. Nebylo možné odvážit sedo těch hučících vln a bouřlivých strží, přetínaných tisícerými protiproudy, v nichžse tvořily bezedné víry.

John Mangles prohlásil, že přes řeku se vydat nemohou.

“Ale,“dodal, “nebylo by Správné, abychom zde nečinně čekali. To, co jsme chtěliučinit před Ayrtonovou zradou, je nyní ještě naléhavější.“

“Co říkáš, Johne?“otázal se Glenarvan.

“Říkám, že bez pomoci se neobejdeme,a protože nemůžeme jít do zátoky

Twofold, musíme se dostat do Melbournu. Zbyl nám jeden kůň. Dejte mi ho, mylorde,a já pojedu do Melbournu.“

“Ale je to nebezpečný podnik, Johne,“řekl Glenarvan. “Nehledě ani k nebezpečím takové dvousetmílové cesty neznámým územím, budou stezky i cesty jistě hlídány Ben Joyceovými bandity.“

“Vím to, mylorde, ale vím i to, že nemůžeme zůstat v tomto postavení. Ayrtonžádal týden na to, aby přivedl naše lidi z Duncana. Já se chci vrátit na břehy Snowyza šest dní. Co Vaše Milost tedy poroučí?“

“Než se k tomu Glenarvan vysloví,“řekl Paganel, “musím podotknout jednuvěc. Souhlasím, aby se jelo do Melbournu, ale nesouhlasím, aby tato nebezpečí podstupoval John Mangles. Je kapitánem Duncana, a proto se do takového podnikunemůže pustit. Půjdu místo něho já.

“Správně řečeno,“odpověděl major.“A proč byste to měl být vy,Paganele?“

“Nejsme tu ještě my?“zvolali Mulrady a Wilson.

“A myslíte snad,“odtušil Mac Nabbs “že já se lekám takové dvousetmílovéjízdy na koni?“

“Přátelé,“řekl Glenarvan, “jestliže už někdo z nás musí do Melbournu, ať hourčí los. Paganele, napište všechna jména ..“

“Vaše ovšem ne, mylorde,“podotkl John Mangles.

“A proč ne?“otázal se Glenarvan.

“Vás odloučit od lady Heleny, zvláště když ještě nemáte ani zahojenou ránu?“

“Glenarvane,“řekl Paganel, “vy nemůžete opustit výpravu.“

“Ne,“přidal se major. “Vaše místo je zde, Edvarde, vy nesmíte odjet.“

“Na cestě hrozí nebezpečí,“odpověděl Glenarvan, “a nepostoupím své místojiným. Pište, Paganele! Zamíchejte mé jméno ke jménům mých přátel a ať mi přejeosud, aby padlo první!“

Musili se sklonit před takovou vůlí.Jméno Glenarvanovo bylo připojenok ostatním.

Přistoupili k losování a los padl na Mulradyho. Statečný námořník vyrazilradostné hurá.

“Mylorde, jsem připraven k odjezdu,“řekl. -,

Glenarvan stiskl Mulradymu ruku. Potom se vrátil do vozu a stráž nad táboremsvěřil majorovi a Johnu Manglesovi.

Lady Heleně ihned sdělili rozhodnutí vyslat do Melbournu posla a seznámiliji i s výsledkem losování. Poděkovala Mulradymu slovy, která se vryla chrabrémunámořníkovi hluboko do srdce. Všichni věděli, že je statečný, bystrý, silný, že snesejakoukoliv námahu, a los opravdu nemohl volit lépe.

Mulradyho odjezd byl stanoven na osmou hodinu večer, po soumraku. Wilsonsi vzal na starost koně. Dostal nápad, že mu vymění zrádnou podkovu, kterouměl kůň na levé noze, a že ho oková podkovou jednoho z koní, kteří v noci pošli.

Trestanci nebudou moci poznat Mulradyho stopu a nebudou ho moci pronásledovat,i kdyby měli koně.

Zatímco se Wilson zabýval přípravami, chystal se Glenarvan napsat Tomu

Austinovi dopis; avšak poraněná ruka mu vadila, a proto požádal Paganela, abynapsal dopis místo něho.

Učenec, který se právě zabýval jedinou utkvělou myšlenkou, takřka nevnímal, co se kolem něho děje. Musíme poznamenat, že Paganel při všech těchto nepříjemných událostech myslil jenom na mylný výklad Grantových listin. Probíral jejich slova, aby v nich nalezl nový smysl, a byl úplně ponořen do hlubokýchmyšlenek.

Proto neslyšel Glenarvanovu prosbu a lord ji byl nucen opakovat.

“Ach ano, ovšem,“odpověděl Paganel, “prosím!“

A při těch slovech si Paganel mechanicky vytáhl zápisník. Vytrhl z něho čistoustránku a potom se s tužkou v ruce přichystal ke psaní. Glenarvan začal diktovattyto příkazy:

“Prosím, aby Tom Austin neprodleně vyplul na moře a zavezl Duncana ..“

Když Paganel dopsal toto slovo, sklouzly mu oči náhodou na číslo Australianand New Zealand Gazette, které leželo na zemi. Noviny byly přehnuté a bylo vidětjenom posledních pět slabik jejich titulu. Paganelova tužka se zastavila a Paganeljako byúplně zapomněl na Glenarvana, na jeho dopis, na jeho diktát.

“Nu, Paganele,“řekl Glenarvan.

“Oh.“vydechl zeměpisec,

“Co je vám?“otázal se major.

“Nic, nic?“odpověděl Paganel.

Potichu si však opakoval:

“Aland! Aland! Aland!“

Vstal a zdvihl noviny. Zatřepal jimi a jenom stěží zadržel slova deroucí semu na rty.

Lady Helena, Mary, Robert a Glenarvan na něho hleděli, ale vůbec nerozumělijeho nevysvětlitelnému vzrušení.

Paganel se podobal člověku, který se náhle pomátl. Ale tento stav duševníhorozrušení netrval dlouho. Učenec se pozvolna uklidňoval, radostný lesk jeho očípohasl, Paganel znovu usedl a klidným tónem pravil:

“Prosím, my lorde,“jsem vám k službám. “

Glenarvan pokračoval tedy v diktátu:

“Prosím, aby Tom Austin neprodleně vyplul na moře a zavezl Duncana na třicátousedmou rovnoběžku na východnim pobřeží Austrálie ..“

“Austrálie?“řekl Paganel. “Ovšem, Austrálie!“

Pak dokončil dopis a podal jej Glenarvanovi k podpisu. Ten se podepsal jens námahou, neboť mu vadilo nedávné poranění. Dopis byl zalepen a zapečetěn.

Paganel, jehož ruka se dosud chvěla rozčilením, připsal adresu:

Tom Austin,kormidelník na jachtě Duncan

Melbourne

..

Pak vyběhl z vozu, a mávaje rukama, stále si opakoval táž nesrozumitelná slova:

“Aland! Aland! Zealand!“

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

ČTYŘI DNI ÚZKOSTI

Zbytek dne minul bez dalších příhod. Přípravy k Mulradyho odjezdu byly skončeny. Statečný námořník byl šťasten, že lordovi mohl prokázat svou věrnost.

Paganelse opět choval chladnokrevně a jako jindy. Jeho oči sice ještě prozrazovaly, že je čímsi živě zaujat, ale byl zřejmě rozhodnut zachovat tuto věc v tajnosti. Měl jistě vážné důvody, že tak jednal, neboť major ho zaslechl, když si opakoval, jako kdyby sám sebe přemáhal:

“Ne! Ne! Nevěřili by mi! A pak, nač to? Už je příliš pozdě!“

Potom učenec vysvětlil Mulradymu, jak se dostane do Melbournu. Nabádal ho,aby jel stále jenom po cestě a nesnažil se nadjíždět si v málo známých končinách.

Nebylo tedy nic jednoduššího. Zabloudit Mulrady nemohl.

Několik mil od tábora, za místem, kde číhal jistě Ben Joyce a jeho tlupa, nehrozilo už žádné další nebezpečí. Jakmile projede, troufá si Mulrady nechat trestancedaleko za sebou a zdárně splnit svůj důležitý úkol.

V šest hodin společně povečeřeli. Spustil se prudký liják. Stan neposkytovaldostatečný útulek a všichni se uchýlili do vozu. Tam bylo ostatně bezpečno. Jíldrželvůz pevně v zemi, takže do ní byl zapuštěn jako pevnost svými základy.Výzbroj se skládala ze sedmi pušek a sedmi revolverů, a tak cestovatelé mohli přečkati dlouhé obležení. Střeliva i potravy měli dostatek. A za šest dní zakotví Duncanv zátoce Twofold. Za dvacet čtyři hodiny poté vyrazí jeho mužstvo k druhémubřehu Snowy, a i když nebude řeka ještě splavná, budou se musit trestanci stáhnoutpřed takovou přesilou. Ale především bylo nutné, aby se Mulradymu podařil jehonebezpečný podnik.

V osm hodin byla už hustá tma. Nadešla chvíle odjezdu. Kůň připravený pro

Mulradyho byl přiveden. Z větší opatrnosti omotali zvířeti nohy plátnem, takže se dotýkalo země úplně tiše. Kůň vyhlížel znaveně, a přece na síle a jistotě jeho nohouzávisela záchrana všech. Major radil Mulradymu, aby koně šetřil, jakmile se dostanez dosahu trestanců. Raději ať se o půl dne zpozdí, ale ať bezpečně dorazí na místo.

John Mangles podal svému námořníkovi revolver, který sám pečlivě nabil.

V pevné ruce to byla nebezpečná zbraň, neboť šest ran, vypálených v několika vteřinách, uvolní snadno cestu zatarasenou zločinci.

Mulrady se vyšvihl do sedla.

“Tento dopis odevzdej Tomu Austinovi,“řekl mu Glenarvan. “Ať neztrácí anihodinu! Ať odjede do zátoky Twofold, a jestli nás tam nenajde, protože nebudememocipřekročit Snowy, ať se k nám neprodleně vypraví! A teď vzhůru.statečnýhochu, a mnoho zdaru!“

Glenarvan, lady Helena, Mary Grantová i ostatní stiskli Mulradymu ruku.

Méně statečnému člověku, než byl náš námořník, bylo by se sevřelo srdce, kdyžvyjížděl do takové temné a deštivé noci, po cestách neznámých pustin, kde na každém kroku číhalo nebezpečí.

“Sbohem, mylorde,“řekl klidně a za okamžik zmizel na stezce která se vinulapři okraji lesa.

V té chvíli vítr ještě zesílil. Vysoké větve eukalyptů ve tmě dutě chrastily.

Bylo slyšet, jak jejich suché haluze padají na rozmoklou zem. Za této bouřlivévichřice se skácel nejeden obrovitý strom, který doposud stál, přestože v něm užnebyla míza. Nad praskotem dřeva skučel vítr a mísil své zlověstné kvílení s hukotem Snowy. Těžká mračna, hnaná větrem od východu, vláčela se až u samé zemějako rozervaná pára. Ponurá tma ještě zvyšovala hrůzu noci.

Po odjezdu Mulradyho se cestovatelé schovali do vozu. Lady Helena a Mary

Grantová, Glenarvan a Paganel byli v předním, pevně uzavřeném oddělení. V druhémbylo dosti místa pro Olbinetta, Wilsona i Roberta: Major a John Mangles hlídalivenku. To byla nezbytná opatrnost. Trestanci mohli příliš snadno zaútočit.

Oba spolehliví strážcové konali tedy stráž a s filosofickým klidem vzdorovalináporům deště, který ve tmě bičoval jejich tváře. Snažili se pohledem proniknouttemnoty, příhodné pro různé nástrahy, neboť sluch nemohl nicpostřehnout v tomburácení bouře, skučení větru, chrastění větví, pádu stromů ahukotu rozpoutaných vod.

Ale vichřice se chvílemi na několik okamžiků utišovala. Vítr se odmlčoval, jakokdyby nabíral dech. Jenom Snowy hučela mezi nehybným rákosím a černou stěnougumovníků. Ticho se v takovém chvilkovém utišení zdálo tím hlubší. Major a John

Mangles pak napjatě naslouchali.

Při jednom takovém ztišení k nim dolehlo ostré zahvízdnutí.

John Mangles přispěchal k majorovi.

“Slyšel jste?“řekl mu.

“Slyšel,“odvětil Mac Nabbs. “Byl to člověk, nebo zvíře?“

“Člověk,“odpověděl John Mangles.

Oba dva potom naslouchali. Znovu se ozvalo nevysvětlitelné zahvízdnutí a po němnásledovalo cosi jako výstřel, avšak téměř neslyšitelný, neboť bouře opět burácela s novou prudkostí. Mac Nabbs a John Mangles se neslyšeli. Šli si stoupnout do zátiší za vozem.

V tom okamžiku se nadzdvihly kožené závěsy a Glenarvan se připojil ke svýmdvěma druhům. Slyšel jako oni zlověstné zahvízdnutí i výstřel, který dolehl až podplachtu.

“Kterým směrem?“otázal se.

“Tam,“řekl John a ukázal na temnou stezku ve směru, kudy jel Mulrady.

“Jak daleko?“

“Vítr zvuk trochu nesl,“odpověděl John Mangles. “Budou to nejméně tři míle.“

“Pojďme!“řekl Glenarvan a hodil si pušku přes rameno.

“Ne,“odpověděl major. “Je to lest a má nás vylákat od vozu.“

“A co když Mulrady padl do rukou těch bídáků?“odvětil Glenarvan, uchopiv

Mac Nabbse za ruku.

“To se dozvíme zítra,“odpověděl chladně major, pevně odhodlán zabránit

Glenarvanovi v nějakém zbytečně ukvapeném činu.

“Nemůžete opustit tábor, mylorde,“řekl John, “půjdu sám.“

“Nepůjdete!“odtušil rázně major. “Chcete snad, aby nás pobili po jednom, abychom zmenšovali své síly a vydali se těm zločincům na milost a nemilost? Jestliže sestal Mulrady jejich obětí, pak je to neštěstí, ale není třeba dovršovat je ještě dalším.

Mulrady jel, protože na něho padl los. Kdyby byl los padl místo na něho na mne, bylbych jel tak jak on, ale nepožadoval bych a ani bych neočekával žádnou pomoc.“

Major jednal po všech stránkách správně, když zadržel Glenarvana a Johna

Manglese. Bylo nerozumné a vlastně zbytečné pokoušet se dojít až k námořníkovi,vydat se do temné noci proti trestancům číhajícím kdesi v houštinách. Nepatrný

Glenarvanův oddíl nebyl tak početný, aby mohl obětovat ještě dalšího muže.

Zdálo se však, že Glenarvan nechce uznat tyto důvody. Jeho ruka svíralapušku. Chodil sem a tam kolem vozu. Při sebemenším zvuku napínal sluch. Snažil seproniknout pohledem zlověstnou tmu. Mučil se pomyšlením, že jeden z jeho lidí bylsmrtelně zraněn a nyní leží bez pomoci a marně volá ty, pro něž se obětoval. Mac

Nabbs pochyboval, podaří-li se mu Glenarvana zadržet, nechá-li se unést svými citya vrhne-li se Ben Joyceovi slepě do rány.

“Edvarde,“řekl mu, “uklidněte se. Poslechněte přítele. Pomyslete na lady

Helenu, na Mary Grantovou a na všechny ostatní! A kam vlastně chcete jít? Kdechcete Mulradyho hledat? Byl přepaden dvě míle odtud! Na které cestě? Kudyse chcete dát? ..“

V té chvíli zaznělo jako v odpověď na majorova slova zoufalé volání.

“Slyšte!“řekl Glenarvan.

Výkřik přicházel z téže strany, odkud zazněl výstřel. ale nanejvýše ze vzdálenostičtvrt míle.

Glenarvan odstrčil Mac Nabbse a již vyběhl na stezku, když se tři sta krokůod vozu ozvalo:

“Pomoc! Pomoc!“

Byl to sténavý a zoufalý hlas. John Mangles a major se vrhli tím směrem.

Za několik okamžiků spatřili, jak se podél houští s námahou vleče žalostně

úpící lidské tělo.

Byl to těžce raněný Mulrady, a když ho jeho druhové zdvihli, ucítili na svýchrukou krev.

Déšť nyní ještě zhoustl a ve větvích “mrtvých stromú“běsnil vítr. V nejprudšívichřici přinášeli Glenarvan, major a John Mangles Mulradyho tělo.

Jakmile vstoupili do vozu, všichni vstali. Paganel, Robert, Wilson a Olbinettodešli ven a lady Helena uvolnila nebohému Mulradymu své oddělení. Major svleklnámořníkovi kabát, z něhož crčela krev a voda. Obnažil ránu. Nešťastník měl v pravém boku ránu dýkou.

Mac Nabbs ránu zručně zavázal. Nemohl ještě říci, zdali zbraň nezasáhla nějakýdůležitý orgán. Z rány prýštil nachový a přerývaný proud krve. Bledost a bezvědomí zraněného dokazovaly, že byl zraněn těžce. Major ránu prozatímně omylčerstvou vodou a pak na ni přiložil hustý chomáč hubky, přes něj cupaninu a všechnopřevázal obinadlem. Podařilo se mu zastavit krvácení. Za pomoci ostatních položilpotom Mulradyho na druhý bok, podložil mu hlavu i prsa a lady Helena dala námořníkovi napít trochu vody.

Za čtvrt hodiny se zraněný, který do té doby ležel úplně nehybně, nepatrněpohnul. Otevřel oči. Jeho rty bez ustání cosi šeptaly, a když se k němu major naklonil, zaslechl, jak opakuje:

“Mylorde .. dopis .. Ben Joyce ..“

Major opakoval jeho slova a podíval se na své druhy. Co tím Mulrady myslil

Ben joyce námořníka přepadl, ale proč? Nebylo to tedy jen proto, aby ho zadržela znemožnil mu přivolat pomoc z Duncana? Dopis přece ..

Glenarvan prohledal Mulradymu kapsy. Dopis určený Tomu Austinovi v nichvšak nenalezl.

Noc minula v obavách a úzkostech. Cestovatelé nevycházeli ze strachu, žeraněný každou chvíli zemře. Stravovala ho prudká horečka. Lady Helena a Mary

Grantová, dvě milosrdné sestry, neopouštěly Mulradyho ani na okamžik. Nikdyneošetřovaly nemocného pečlivější a úslužnější ruce.

Nadešel den.Přestalo pršet.Vysoko na nebi se ještě valila těžká mračna.

Země byla poseta úlomky větví. Jíl rozmočený přívaly deště se ještě slehl. Přístupk vozu byl nesnadný, ale vůz už nemohl zapadnout hlouběji.

John Mangles, Paganel a Glenarvan se vydali ihned za svítání na obhlídkukolem tábora. Vystoupili po stezce dosud zbrocené krví. Nikde neviděli stopy po

Ben Joyceovi a jeho bandě. Postoupili až k místu, kde došlo k útoku. Tam leželi nazemi dva mrtví, které Mulrady skolil kulkami. Jeden z nich byl kovář z Black-Pointu.

Jeho tvář strhaná smrtí budila hrůzu.

Glenarvan nepokračoval v dalším průzkumu. Opatrnost mu velela, aby se přílišnevzdaloval. Vrátil se tedy k vozu, zachmuřen nad vážností situace.

“Nemůžeme už vyslat do Melbournu dalšího posla,“řekl.

“Je to však nutné, mylorde,“odpověděl John Mangles, “a já se pokusím projít

“sám, když se to nepodařilo mému námořníkovi. “

“Ne, Johne. Ty nemáš ani koně, aby ses mohl vypravit do takové dálky.

Mulradyho kůň, jediný, který jim zbyl, se opravdu neukázal. Padl také podranami vrahů? Zatoulal se kdesi v pustině? Nezmocnili se ho trestanci?

“BuďP jak buď,“pokračoval Glenarvan, “nemůžeme se dále oslabovat. Počkejmetýden, čtrnáct dní, dokud vody Snowy neklesnou na normální výši. Po krátkýchetapách dojdeme do zátoky Twofold a odtamtud pošleme Duncanu po bezpečnějšíchcestách rozkaz, aby připlul k pobřeží.“

“To je jediné možné rozhodnutí,“odpověděl Paganel.

Žádné oslabování tedy, přátelé,“opakoval Glenarvan. “Jediný člověk se vystavuje příliš velkému nebezpečí, když se odváží do této pustiny zaplavené bandity.

Teď je hlavní, aby náš námořník vyvázl, a pak už si nějak poradíme!“

Glenarvan si počínal v obou směrech správně; především bylo nutno zapovědětjakýkoliv osamocený pokus a potom bylo nutno trpělivě vyčkat na březích Snowy,až bude možné dostat se přes řeku. Necelých třicet pět mil je dělilo od Delegate,prvního města za hranicemi Nového Jižního Walesu, kde jistě najdou dopravníprostředky na cestu do zátoky Twofold. Odtamtud zatelegrafují do Melbournu příslušné rozkazy pro Duncana.

Byla to rozumná opatření, ale učiněná poněkud opožděně. Jaké nesnáze, nemluvě už ani o vražedném útoku na námořníka, mohl si Glenarvan ušetřit, kdyby bylnevyslal Mulradyho na cestu z Lucknowa!

Po návratu do tábora nalezl své druhy již méně sklíčené. Zdálo se, že se jimvrátila naděje.

“Je mu lépe!Je mu lépe!“volal Robert, který běžel lordu Glenarvanoviv ústrety.

“Mulradymu?“

,“py. “j

“Ano, Edvarde,“odpověděla lady Helena. Nastal obrat. Ma or má už většíjistotu. Náš námořník zůstane naživu.“

“Kde je Mac Nabbs?“otázal se Glenarvan.

“U něho. Mulrady s ním chtěl mluvit. Nesmíme je vyrušovat.“

Zraněný se před hodinou skutečně probral z bezvědomí a horečka mu klesla.

Jakmile se však Mulradymu vrátilo vědomí a jakmile mohl promluvit, myslil jenomna to,že chce hovořit s lordem Glenarvanem anebo, protože ten nebylpřítomen,s majorem. Mac Nabbs dobře viděl, jak je námořník zesláblý, a chtěl mu proto zakázatjakýkoliv hovor, ale Mulrady naléhal tak usilovně, že major musil ustoupit.

A když se Glenarvan vrátil, trvala již rozmluva několik minut. Nezbývalo nežvyčkat na Mac Nabbsovo vysvětlení.

Po chvíli se ve voze pohnul závěs a major se objevil. Došel ke svým přátelům,stojícím pod gumovníkem, u něhož byl postaven stan. Majorův obvykle chladnýobličej prozrazoval těžké chmury. Když Mac Nabbs spočinul pohledem na lady

Heleně a na dívce, byl v jeho očích bolestný zármutek.

Glenarvan ho oslovil a major řekl zhruba vše, co se právě dověděl.

Mulrady vyjel z tábora a pustil se po jedné ze stezek, které mu ukázal Paganel.

Spěchal, pokud mu to dovolovala noční tma. Podle svého odhadu urazil asi dvěmíle, když se na hlavu jeho koně vrhlo několik mužů -, myslí, že jich bylo pět.

Kůň se vzepjal. Mnlrady uchopil revolver a vypálil. Zdálo se mu, že dva z útočníkůskolil. Při šlehnutí výstřelu poznal Ben Joyce. Ale to bylo vše. Neměl čas vypálitcelý zásobník. Dostal prudkou ránu do pravého boku a spadl s koně.

Ještě však neztratil vědomí. Vrazi ho pokládali za mrtvého. Cítil, jak mu prohledávají kapsy. Potom zaslechl, jak jeden trestanec řekl: “Mám dopis.“-, “Ukaž,“odpověděl Ben Joyce, “a teď je Duncan náš!“

Když Mac Nabbs došel ve svém vyprávění k tomuto místu, nemohl Glenarvanzadržet výkřik.

Mac Nabbs pokračoval:

“A teď,“přikázal Ben Joyce, “běžte chytit koně! Za dva dni budu napalubě Duncana a za čtyři dni v zátoce Twofold. Tam se sejdeme. Lordův oddíl budeještě trčet v bažinách u Snowy. Přejděte řeku po mostě Kemplepier, jděte napobřeží a čekejte na mne. Potom už najdu způsob, jak vás dostat na palubu. Jakmilese dostaneme na moře, budeme s takovou lodí, jako je Duncan, pány Indickéhooceánu.“-, “Ať žije Ben Joyce!“provolávali trestanci. Mulradyho kůň byl přiveden a Ben Joyce zmizel tryskem po cestě z Lucknowa, kdežto jeho banda se vydalana jihovýchod k řece Snowy. Přestože byl Mulrady vážně raněn, měl ještě tolik sil,že se dovlekl až na tři sta kroků od tábora, kde jsme ho našli téměř mrtvého. Tobyl Mulradyho příběh. Nyní chápete, proč ten srdnatý námořník tolik naléhal, abymOhl mluVit.“

Tato zjištění zdrtila Glenarvana i jeho druhy.

“Piráti! Piráti!“zvolal Glenarvan. “Povraždí mé mužstvo! Můj Duncan padnedo rukou takových banditů!“

“Ano, protože Ben Joyce loď přepadne,“odpověděl major, “a pak ..“

“Musíme se dostat na pobřeží dříve než ti bídáci!“řekl Paganel.

“Jak se ale dostaneme přes Snowy?“zeptal se Wilson.

“Tak jako oni,“odvětil Glenarvan. “Půjdou přes most Kemplepier, půjdemepřes něj také.“

“Co však uděláme s Mulradym?“otázala se lady Helena.

“Poneseme ho! Budeme se střídat!Cožpak mohu vydat své mužstvo Ben

Joyceově tlupě bez boje?“

Myšlenka přejít Snowy po kemple-pierském mostě byla uskutečnitelná, ale odvážná. Trestanci mohli toto místo obsadit a bránit se. Bylo by jich nejméně dvacetproti sedmi! Jsou však chvíle, kdy nerozhoduje početní poměr a kdy se jde kupředustůj co stůj.

“Mylorde,“řekl nyní John Mangles, “než podnikneme tento poslední pokus, nežse odvážíme k mostu, bylo by prozíravé vypravit se tam na průzkum. Provedu to.“

“Půjdu s vámi, Johne,“odpověděl Paganel.

Když byl návrh schválen, připravili se John Mangles a Paganel okamžitě k odchodu.

Měli jít po proudu Snowy, sledovat její břeh až k místu, o němž se zmiňoval Ben Joyce,a hlavně zůstat nepozorováni, poněvadž trestanci se jistě potulují po březích řeky.

Oba dva stateční druhové si vzali potraviny a dobře nabité zbraně a zakrátkozmizeli ve vysokém rákosí při řece.

Celý den na ně ostatní čekali. Stmívalo se již a oba muži se stále ještě nevraceli.

Všichni už o ně měli silné obavy.

Kolem jedenácté hodiny konečně Wilson oznámil, že přicházejí. Paganel a John

Mangles byli krajně utrmáceni desetimílovým pochodem.

“Co most? Našli jste ho?“otázal se Glenarvan, který jim vyběhl naproti.

“Ano, je to liánový most,“řekl John Mangles. “Trestanci po něm skutečněpřešli. Ale ..“

“Ale ..,“zašeptal Glenarvan, neboť tušil novou ránu.

“Spálili ho za sebou!“odpověděl Paganel.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

EDEN

Nebyl čas na zoufání, bylo nutno jednat. Protože kemplepierský most byl zničen, bylo nutno stůj co stůj přeplavit Snowy a dorazit na pobřeží zátoky Twofolddřív než Ayrtonova tlupa. Proto nikdo neztrácel čas zbytečnými řečmi a příštíhodne, 16. ledna, vypravili se John Mangles a Glenarvan k řece, aby ji prozkoumalia zjistili možnosti přechodu.

Dravé a deštěm rozvodněné vody neopadávaly. S nepopsatelnou zuřivostí sevalily vpřed. Odvážit se do nich znamenalo jistou smrt. Glenarvan zůstal nehybněstát se zkříženýma rukama a se skloněnou hlavou.

“Mám se pokusit přeplavat na druhou stranu?“řekl John Mangles.

“Ne,“odpověděl Glenarvan a zadržel rukou odvážného muže, “počkáme!“

A oba dva se vrátili do tábora. Den minul v největší úzkosti. Desetkrát se snad

Glenarvan vrátil ke Snowy. Snažil se vymyslit nějaký odvážný způsob, jak se dostatna druhý břeh, ale marně. Kdyby se mezi těmito břehy valil proud lávy, nebyl bypřechod tak nepřekonatelný.

Během těchto dlouhých hodin čekání věnovala se lady Helena co nejpečlivějšímu ošetřování Mulradyho. Major jí při tom radil. Námořníkovi se navracely síly.

Mac Nabbs mohl nyní prohlásit, že žádný důležitý orgán nebyl poraněn. Zesláblostnemocnéhose mohla vysvětlit velikou ztrátou krve. Když se jeho rána zacelilaa krvácení zastavilo,major nabyl přesvědčení,že úplné uzdravení Mulradyhozávisí teď jenom na čase a na odpočinku. Lady Helena si vymínila, že Mulradyzůstane v předním oddělení vozu. Námořník byl ve velkých rozpacích. Nejvícestarostí mu působilo to, že jeho stav by mohl Glenarvana zdržet, a proto mu musilislíbit, že jej pod Wilsonovým dohledem nechají v táboře, jestliže se výprava budemoci odvážit přes Snowy.

Bohužel to nebylo možné ani toho dne, ani dne následujícího, 17. ledna. Glenarvan byl zoufalý, že musí čekat. Marně se ho snažili lady Helena a major uklidňovata nabádat k trpělivosti. Jak neztrácet trpělivost, když v té chvíli možná Ben Joyceuž vstupoval na palubu jachty! Když Duncan již vytáhl kotvy a plnou paroujelk neblahému pobřeží, když se k němu každou hodinou blížil!

John Mangles v duchu prožíval všechny tyto Glenarvanovy úzkosti. Protove snaze zdolat za každou cenu překážku zhotovil po australském způsobu člun zeširokých kusů kůry gumovníku. Tyto velice lehké pláty byly spojeny dřevěnýmityčemi a tvořily tak značně vratké plavidlo.

S tímto vratkým člunem podnikl kapitán a námořník 18. ledna pokus. Vynaložili na to všechnu zručnost, sílu, obratnost a odvahu. Jakmile se však dostali doproudu, překotili se a málem zaplatili pokus vlastním životem. Proud zanesl člunpryč. John Mangles a Wilson se nedostali ani na deset sáhů do řeky, nyní rozvodněnédešti až na šíři jedné míle.

Ve dnech 19. a 20. ledna se situace nezměnila. Major a Glenarvan vystoupilipět mil proti proudu Snowy, ale nikde nenašli místo vhodné k přeplutí. Všude sevalila řeka stejně prudce, s touž bouřlivou rychlostí. Všechny vody z jižního svahu

Australských Alp se vlévaly do tohoto jediného řečiště.

Musili se vzdát naděje, že Duncan zachrání. Šest dnů uplynulo od Ben Joyceovaodjezdu. Jachta už jistě byla na pobřeží a v rukou trestanců!

Bylo však nemožné, aby tento stav trval déle. Dočasné zátopy rychle pomíjejí a napomáhá tomu dokonce sama jejich dravost. Paganel 21. ledna ráno také skutečně zjistil, že vodní hladina začíná klesat. Ohlásil Glenarvanovi výsledek svého pozorování.

“A co na tom teď záleží,“odpověděl Glenarvan. “Teď už je pozdě.

“Kvůli tomu přece nezůstaneme trčet v táboře,“odtušil major.

“To je pravda,“odpověděl John Mangles. “Zítra snad bude řeka splavná.“

“A zachrání to nějak moje nebohé lidi?“zvolal Glenarvan.

“Prosím,mylorde,vyslechněte mě,“odvětil John Mangles.“Znám Toma

Austina. Jistě vykonal vaše rozkazy a vyplul, jakmile to bylo možné. Kdo nám všakříká, že Duncan, byl hotov, že byl již opraven, když Ben Joyce dorazil do Melbournu?

A co když jachta nemohla vyplout na moře, co když se o den o dva zdržela?“

“Máš pravdu,Johne!“odpověděl Glenarvan.“Musíme do zátoky Twofold.

Jsme jenom třicet pět mil od Delegate!“

“Ovšem,“řekl Paganel, “a v tomto městě nalezneme rychlé dopravní prostředky.

Kdož ví, nepřijdeme-li včas, abychom zabránili neštěstí?“

“Vzhůru!“zvolal Glenarvan.

John Mangles a Wilson začali ihned stavět plavidlo větších rozměrů. Zkušenost je poučila, že kusy kůry nemohou odolat dravému proudu. John skácel několikgumovníkových kmenů a zhotovil z nich hrubý, ale pevný vor. Byla to zdlouhavápráce, a když minul den, nebylo plavidlo ještě hotové. Bylo dokončeno až příštího dne.

Hladina Snowy znatelně poklesla. Vodní příval se opět měnil v řeku, i kdyžs dravýmproudem. Ale John doufal, že popluje-li šikmo, pokusí-li se do určité míryproudu využít, že se dostane na protější břeh.

V půl jedné naložili na vor tolik potravin, kolik bylo pro všechny potřeba nadvoudenní cestu. Zbytek byl zanechán s volem, vozem a stanem na místě. Mulradymubylo tak dobře,že mohl být převezen. Rychle se zotavoval.

V jednu hodinu všichni nastoupili na vor, přivázaný u břehu lanem. John

Mangles zhotovil na jeho pravé straně jakési veslo a svěřil je Wilsonovi. Toto veslomělo tlačit plavidlo proti proudu a mírnit je, aby nebylo příliš rychle unášeno proudem. Sám se pak postavil na záď a doufal, že bude moci člun řídit obhroublýmveslovým kormidlem. Lady Helena a Mary Grantová byly uprostřed voru vedle

Mulradyho, Glenarvan, major, Paganel, Robert a Olbinett byli kolem nich, aby jimmohli pomoci, kdyby bylo třeba.

“Vše připraveno. Wilsone?“otázal se John Mangles svého námořníka.

“Všechno, kapitáne,“odpověděl Wilson a uchopil pevnou rukou veslo.

“Pozor, a tlač nás proti proudu.“

John Mangles odvázal vor a prudce jej odrazil proti vodám Snowy. Asi patnáctsáhů šlo všechno dobře. Wilson stačil vor udržet, aby jej proud neunášel. Po chvílise však plavidlo dostalo do víru a začalo se natáčet, a ani veslo, ani kormidlo jenemohly udržet v přímém směru. Přes všechno úsilí se John Mangles a Wilsonv okamžiku octli v obrácené poloze, takže nemohli vor ovládat.

Nedalo se nic dělat. Ničím nebylo možno zadržet vířivý pohyb voru. Otáčel sezávratnou rychlostí a snášel se po proudu. John Mangles stál s bledým obličejem a sesevřenými rty a díval se na vířící vodu.

Přesto se vor dostal do středu Snowy. Byl nyní půl míle po proudu od výchozíhomísta. Tam měl proud neobyčejnou prudkost, a protože rozrážel víry, vrátil plavidluvětší stabilitu.

John a Wilson se znovu chopili vesel a podařilo se jim dát voru šikmý směr.

Jejich úsilí mělo úspěch a plavidlo se začalo přibližovat k levému břehu. Byli odněho již jenom padesát sáhů, když se Wilsonovo veslo náhle zlomilo. Vor byl nyníbez opory a proud jej rychle unášel. John chtěl vor udržet, i když hrozilo nebezpečí, žezlomí kormidlo. Wilson mu se zkrvavenýma rukama pomáhal.

Konečně dosáhli cíle a člun narazil po více než půlhodinové jízdě na strmýprotější břeh. Náraz byl prudký. Kmeny se roztrhly, provazy se zpřetrhaly a vodase s jekotem vhrnula do voru. Cestovatelé měli sotva čas zachytit se keřů vyčnívajících nad hladinou. Přitáhli k sobě Mulradyho a obě ženy, které byly zpola promočené. Krátce, zachránili se všichni, ale většinu potravin a zbraní kromě majorovypušky unášel proud s troskami voru.

Řeka byla překročena. Družina byla nyní takřka bez prostředků, třicet pětmil od Delegate, uprostřed neznámých pustin na viktorijských hranicích. Zde nelzepotkat ani osadníka, ani squattera, neboť kraj je neobydlený, pokud nepočítámesurové tuláky a lupiče.

Bylo rozhodnuto, že se vydají bez otálení dále. Mulrady viděl, že bude na obtíž,a žádal, aby ho zde nechali, třeba samotného, že počká na pomoc z Delegate.

Glenarvan to odmítl. Nemohl dorazit do Delegate dříve než za tři dny a napobřeží za pět dní, to jest 26. ledna. A Duncan opustil Melbourne 16. ledna. Co tedynyní záleží na několika hodinách zpoždění?

“Ne, milý příteli,“řekl. “Nikoho neopustíme. Uděláme nosítka a střídavě těponeseme.“

Nosítka zhotovili z eukalyptových větví pokrytých haluzemi a Mulrady sena ně chtě nechtě musil posadit. Glenarvan se rozhodl, že ponese svého námořníkajako první. Uchopil nosítka za jeden konec, Wilson za druhý a vykročili.

Jak smutný to byl pohled a jak špatně končila jejich cesta, tak dobře započatá! Po Harrym Grantovi už nepátrali. Australská pevnina, na níž nebyl, na nížnikdy nebyl, mohla se nyní stát osudnou těm, kteří pátrali po jeho stopách. A ažtito neohrožení vlastenci dorazí na pobřeží, nenaleznou tam ani Duncana, aby semohli vrátit do vlasti!

První den minul v mlčení a ve stísněné náladě. Každých deset minut se střídalinosiči nosítek. Všichni námořníkovi druhové podstupovali bez reptání tento namáhavý úkol, ztěžovaný ještě velikým vedrem.

Do večera urazili jenom pět mil a utábořili se v gumovníkovém lesíku. Ze zbytkupotravin, zachráněných při ztroskotání, měli večeři. Ale nadále mohli už spoléhatjenom na majorovu pušku.

Noc byla zlá. Dalo se do deště. Zdálo se, že se dlouho nerozednívá. Vydali sena další cestu. Major neměl jedinou příležitost k výstřelu. Ten neblahý kraj byl horšínež pustina, protože se mu vyhýbala i zvěř..

Naštěstí našel Robert hnízdo dropů a v něm tucet velkých vajec, která Olbinettuvařil v horkém popelu. Tato vejce a několik stonků šruchy, rostoucí v roklích, tobyla celá jejich snídaně 22. ledna.

Cesta nyní byla krajně obtížná. Písčité roviny byly zarostlé,bodláčím, jemužse v Melbournu říká “dikobraz“. Drásalo šaty na cáry a nohy do krve. Statečnéženy si však nenaříkaly; šly hrdinně vpřed, dávajíce tak ostatním příklad a povzbuzujíce hned toho, hned onoho slovem či pohledem.

Večer se zastavili na úpatí hory Bulla-Bulla na březích říčky Jungailá. Večeřeby bývala byla chudičká, kdyby byl Mac Nabbs konečně neskolil velkou myš,

Mus conditor, která je známá jako výtečná pochoutka. Olbinett ji opekl a všem sezdála, že by byla ještě lepší, než se o ní říká, kdyby byla velká aspoň jako ovce.

Musili se s ní však spokojit.

23. ledna se zemdlení, avšak dosud nezlomení cestovatelé vydali na další cestu.

Když obešli horu, přišli do velikých prérií, jejichž tráva vypadala jako velrybíkostice. Byla to spleť šípů, změť ostrých bodáků a výprava si musila razit cestu hnedsekyrou, hned ohněm.

Toho dne se musili obejít bez snídaně. Nic není tak pusté jako tento kraj posetýkousky křemene. Cestovatele mučil nejenom hlad, ale i palčivá žízeň. Rozpálenývzduch ještě zdvojnásoboval jejich útrapy. Glenarvan a jeho druhové neušli zahodinu ani půl míle. Kdyby měli zůstat bez vody a jídla až do večera, padli by natéto cestě a více by nevstali.

Ale člověk nemá nikdy zoufat, ani když mu dojdou všechny prostředky, anikdyž myslí, že již klesne vyčerpáním.

Vodu nalezli cestovatelé v “cephalotech“, v kalíšcích naplněných osvěživoutekutinou a visících z větví korálovitých keřů. Všichni uhasili žízeň, a tak se jimvrátily síly.

A najedli se toho, co zachraňuje domorodce, když nemají ani zvěř, ani hmyz,ani hady. Paganel objevil ve vyschlém korytě jednoho creeku rostlinu, o jejíchž znamenitých vlastnostech nejednou slyšel od svých kolegů ze Zeměpisné společnosti.

Bylo to “nardu“, tajnosnubná rostlina, kterou se ve vnitrozemských pustináchživili také Burke a King. Pod jejími listy, podobnými trojlístkům, rostly suchévýtrusy. Cestovatelé si tyto výtrusy, velké jako čočka, rozdrtili mezi dvěma kamenyna jakousi mouku, z té si udělali chléb a zahnali tak největší hlad. Nardu zde rostlove velkém množství. Olbinett je tedy nasbíral a potrava pro výpravu byla na několikdní zajištěna.

Příštího dne, 24. ledna, šel Mulrady kus cesty pěšky. Jeho rána se už úplnězacelila. Město Delegate bylo vzdáleno jenom deset mil a večer se výprava utábořilana 149o východní délky na samé hranici Nového Jižního Walesu.

Několik hodin už padal drobný a ostrý déšť. Nikde by se byli před ním nemohliukrýt, kdyby byl John Mangles náhodou neobjevil opuštěnou a chatrnou dřevorubeckou chýši. Musili vzít zavděk touto ubohou chatrčí z větví a travin. Wilson chtělrozdělat oheň, aby si upekli chléb z nardu, a nasbíral suché dříví ležící na zemi.

Když však chtěl dřevo zapálit, nedařilo se mu to. Obsahovalo totiž velké množstvíkamencovité látky, jež znemožňuje spalování. Bylo to nehořlavé dřevo, o němž sezmiňoval Paganel při svém podivném výčtu australských přírodnin.

Musili se tedy obejít bez ohně, bez chleba a musili spát ve vlhkých šatech,zatímco chechtaví ptáci, skrytí ve vysokých větvích, jako by se posmívali nešťastným cestovatelům.

Útrapy naší výpravy se však už blížily ke konci. A byl svrchovaný čas. Obě ženyse nadlidsky přemáhaly, ale sil jim od hodiny k hodině ubývalo. Už nešly, jenomse vlekly.

Příštího dne vyrazili cestovatelé za svítání. V jedenáct hodin se před nimi objevilo Delegate v hrabství Wellesley, vzdálené padesát mil od zátoky Twofold.

Tam si rychle opatřili další dopravní prostředky. Když Glenarvan viděl, žeuž je tak blízko pobřeží, vrátila se mu naděje. Možná že přijde na pobřeží dřívnež Duncan, jestliže se jachta jen trochu opozdila! Za dvacet čtyři hodiny budeu zátoky!

Když se všichni posilnili důkladným jídlem, nasedli v poledne do dostavníkutaženého pěti statnými koni a tryskem opustili Delegate.

Postilióni, povzbuzení příslibem knížecího spropitného, o překot ujížděli s rychlým vozem po velmi dobré silnici. Neztráceli ani dvě minuty přepřaháním na stanicích, rozestavených každých deset mil. Jako kdyby na ně z Glenarvanova nitrapřeskočil jeho zápal.

Celý den i celou noc jeli rychlostí šest mil za hodinu.

Příštího dne za svítání zvěstoval dutý hukot blízkost moře. Musili zátoku objet,aby se dostali přímo k místu na třicáté sedmé rovnoběžce, kde měl Tom Austinčekat na příchod cestovatelů.

Když se objevilo moře, zalétly všechny pohledy na jeho vlny a pátraly pojeho nedozírné hladině. Byl zde Duncan a lavíroval zde snad jako zázrakem, podobně jako tomu bylo před třemi měsíci u mysu Corrientes na argentinskémpobřeží?

Nikdo nic neviděl. Na obzoru splývalo nebe a voda v jediné čáře. Jediná plachtase nevznášela po širých prostorách oceánu.

Ještě -zbývala jediná naděje. Snad Tom Austin pokládal za nutné zakotvitv zátoce Twofold, neboť moře bylo rozbouřené a loď nebyla v takové blízkostibřehů bezpečná.

“Do Edenu!“řekl Glenarvan.

Dostavník okamžitě odbočil napravo po kruhovité cestě, která se táhla podélbřehů zátoky, a zamířil k městečku Edenu, vzdálenému pět mil.

Postilióni zastavili nedaleko majáku, který vyznačuje vjezd do přístavu. V rejděkotvilo několik lodí, ale žádná z nich neměla na vratiráhnu malcolmskou vlajku.

Glenarvan, John Mangles a Paganel vystoupili z vozu, spěchali na celnici a dotazovali se úředníků, které lodi sem v posledních dnech připluly. -.

Již týden nevplula do přístavu žádná loď.

“Snad ještě nevyplul!“zvolal Glenarvan, protože nyní, když mu svitla novánaděje, nechtěl už zase zoufat. “Možná že jsme přijeli dříve než naše jachta!“

John Mangles potřásl hlavou. Znal Toma Austina. Jeho kormidelník by se nikdyneopozdil při plnění rozkazů o deset dní.

“Chci vědět, na čem jsem,“řekl Glenarvan. “Lepší jistota než pochybnost.“

Za čtvrt hodiny byl zaslán přístavní správě v Melbournu telegram.

Potom se cestující dali zavézt do hotelu Victoria.

Ve dvě hodiny byla lordu Glenarvanovi doručena depeše. Stálo v ní toto.:

Lord Glenarvan, Eden, zátoka Twofold -.

Duncan odplul osmnáctého tohoto měsíce neznámo kam.

J. An.drew, správce přístavu

Depeše vypadla Glenarvanovi z rukou.

Nebylo již pochybností! Počestná skotská jachta se v Ben Joyceových rukoustala pirátskou lodí!

Tak tedy skončila jejich cesta přes Austrálii, započatá za tak příznivých okolností. Stopy kapitána Granta a trosečníků byly snad nenávratně ztraceny a tentonezdar zaplatila životemcelá posádka jachty.Lord Glenarvan,neohrožený zachránce, jehož v pampách nemohly zastavit ani spiknuvší se živly, začal podléhatv boji a byl nyní na australské pevnině přemožen lidskou špatností.

ČÁST TŘETÍ.

KAPITOLA PRVNÍ

MACQUARIE

Neměli snad spíš než kdykoliv jindy zoufat zachránci kapitána Granta právěv tomto okamžiku, kdy vše se jím obrátilo vniveč? Do které části světa měli teďpodniknout novou výpravu? Jak propátrat ještě další země?Duncana ztratilia ani do vlasti se nemohli neprodleně vrátit. Tak tedy dílo těch šlechetných Skotůztroskotalo. Nezdar! Takové trpké slovo nikdy nedoléhá do chrabré mysli, a přecenyní musil pod ranami osudu i Glenarvan uznat, že už nemůže pokračovat ve svémobětavém díle.

Mary Grantová nalezla za těchto okolností tolik sil, že se již nezmiňovala o svémotci. Přemohla vlastní zármutek, když pomyslila na nebohé mužstvo, které právězahynulo. Dcera ustoupila přítelkyni a nyní ona sama utěšovala lady Glenarvanovou, od níž sama tolikrát útěchu přijímala! Ona první začala mluvit o návratudo Skotska. John Mangles s obdivem pozoroval její statečnost a sebezapření. Chtělse ještě naposledy zastat kapitánovy věci, avšak Mary jej zadržela pohledem a pozdějimu řekla.:

“Ne, pane Johne, pamatujme na ty, kteří se obětovali. Lord Glenarvan semusí vrátit do Evropy!“

“Máte pravdu, miss Mary,“odpověděl John, “musí. A také anglické úřadymusí být zpraveny o osudu Duncana. Ale nevzdávejte se vší naděje. Než bych zanechalzapočatého pátrání, budu v něm raději pokračovat sám! Najdu kapitána Granta,třebas za cenu vlastního života.“

Tím bral na sebe John Mangles velký závazek. Mary jej přijala a podala mladému kapitánovi ruku, jako kdyby tím stvrzovala tuto úmluvu. John Mangles setím na celý život zasliboval a Mary mu za to byla neskonale vděčna.

Toho dne bylo s konečnou platností rozhodnuto o návratu. Usnesli se, že sebez otálení vydají do Melbournu. Příštího dne šel John zjistit, které lodi odjíždějí.

Spoléhal, že mezi Edenem a hlavním městem Viktorie je čilé spojení.

Jeho naděje byly zklamány.Bylo zde málo lodí.Veškeré místní obchodníloďstvo tvořily tři nebo čtyři lodi, kotvící v zátoce. Žádná z nich neplula do Melbournu ani do Sydney. A jenom v těchto australských přístavech by byl Glenarvannalezl lodi plující do Anglie. Východní paroplavební společnost má totiž mezi těmitomísty a anglickou metropolí stálé lodní spojení!.

Co počít za takových okolností? Čekat na nějakou loď? Mohli by tu nadlouhouvíznout, neboť v zátoce Twofold je malý ruch. Kolik lodí pluje kolem, a žádnázde nepřistává!

Glenarvan vše zvážil a prohovořil a chtěl se rozhodnout, že se vydá do Sydney,když Paganel učinil zcela neočekávaný návrh.

Zeměpisec byl také v zátoce Twofold. Věděl, že odtamtud není žádné spojení do

Sydney a do Melbournu. Avšak jedna ze tří lodí kotvících v přístavu se připravovalana cestu do Aucklandu, hlavního města Ika-a-Maui, severního novozélandského ostrova.

A Paganel navrhoval, aby na tuto loď nastoupili a přeplavili se do Aucklandu, odkudse jistě budou moci některou lodí Paroplavební společnosti snadno vrátit do Evropy.

Návrh byl vážně posouzen. Paganel se ovšem vůbec nepouštěl do dlouhýchargumentů, přestože jimi obvykle oplýval. Spokojil se pouhým oznámením věcia dodal, že přeplavba by trvala pět šest dní. Vzdálenost mezi Austrálií a Novým

Zélandem činí totiž jenom tisíc mil.

Zvláštní shodou okolností ležel Auckland právě na třicáté sedmé rovnoběžce,jejíž linii zachránci tak vytrvale sledovali od araukánského pobřeží. Zeměpisec bybyl z toho jistě mohl vytěžit další důvod, kterým by podpořil svůj návrh, anižmohl být viněn ze zaujatosti. Vždyť to byla zcela přirozená příležitost k prohledánínovozélandských břehů.

Ale Paganel nevyužil této výhody. Po obou předchozích zklamáních nechtělse asi pokoušet o třetí výklad listin. A co by z toho vyplývalo? Bylo jasně řečeno,že kapitán Grant nalezl útočiště na “kontinentě“, a nikoliv na nějakém ostrově.

To se zdálo rozhodující. Buď jak buď, ať z toho či z jiného důvodu, Paganel k svémunávrhu na cestu do Aucklandu nepřipojil žádný podnět k novému pátrání. Tolikoupozornil, že mezi tímto místem a Velkou Británií je pravidelné spojení a že tohobudou snadno moci využít.

John Mangles podporoval Paganelův návrh.Radil, aby ho přijali, protoženemělo smyslu čekat, až náhodou přijede do zátoky Twofold nějaká loď. Pokládalvšak za vhodné, aby si před dalšími rozhodnutími prohlédli loď doporučovanou zeměpiscem. Glenarvan, major, Paganel, Robert a on sám nasedli do člunu a několika

údery vesel se dostali k lodi, jež kotvila šest set metrů od pobřeží.

Byla to briga o dvou stech padesáti tunách a jmenovala se Macquarie. Provozovalapobřežní plavbu mezi různými australskými a novozélandskými přístavy.

Kapitán, či lépe řečeno “master“, přijal své návštěvníky dosti hrubě. Dobře viděliže mají co činit s nevzdělaným mužem, který se svými mravy valně nelišil od pětinámořníků lodi. Tlustá červená tvář, široké ruce, plochý nos, jedno vyražené oko,rty zašpiněné od dýmky a k tomu surové vzezření činily z Villla Halleyho odpuzující osobu. Cestovatelé však neměli na výběr a pro pětidenní cestu to nemusilibrát tak přísně.

“Co chcete?“otázal se Will Halley cizinců vstupujících na palubu jeho lodi.

“Jste kapitán?“odpověděl John Mangles.

“To jsem,“řekl Halley. “A?“

“Macquarie popluje do Aucklandu?“

“To pojede. A?“

“Co veze?“

“Všecko, co je na prodej a ke koupi. A?“

“Kdy vyjíždí?“

“Zítra za poledního odlivu. A?“

“Vzala by cestující?“

“Podle toho, co jsou zač a jestli se spokojí s lodní stravou.“

“Potraviny by si přinesli.“

“A?“

“Co a?“

“No! Kolik jich je?“

“Devět, z toho dvě ženy.“

“Kabiny nemám.“

“Upraví si palubní přístřeší, když je uvolníte.“

“A?“

“Přijímáte?“řekl John Mangles,neboť se nedával kapitánovými způsobynijak mást.

“To se pozná,“odpověděl majitel Macquarie.

Will Halley přešel několikrát kolem paluby, dupaje silnými okovanými botami,a pak se náhle vrátil k Johnu Manglesovi.

“Co zaplatíte? “

“Co žádáte,“odpověděl John.

“Padesát liber.“

Glenarvan přikývl na souhlas.

“Dobrá! Padesát liber,“odpověděl John Mangles.

“Ale jenom za dopravu,“dodal Wíll Halley.

“Jenom za dopravu.“

“Jídlo zvlášť.“

“Jídlo zvlášť.“

“Platí. A?“řekl Will Halley a natáhl ruku.

“Co a.“

“Záloha?“

“Zde je polovina ceny, dvacet pět liber,“řekl John Mangles a odpočítal masterovi částku; ten ji bez poděkování strčil do kapsy.

“Zítra na palubě,“řekl. “Před polednem. Jedu, ať jste tady nebo ne. “

“Budeme tu.“

Po těchto slovech Glenarvan, major, Robert, Paganel a John Mangles opustilipalubu, kdežto Will Halley se ani prstem nedotkl klobouku z voskovaného plátna,který měl naražený na zrzavé kštici.

“To je hulvát!“řekl John.

“Mně se líbí,“odpověděl Paganel. “Je to pravý mořský vlk.“

“Pořádný bručoun,“odtušil major.

“A mně se zdá,“dodal John, “že tenhle bručoun svého času obchodoval s lidským zbožím.“

“Co na tom,“odpověděl Glenarvan, “hlavně že je kapitánem Macquarie a že

Macquarie jede na Nový Zéland. Cestou ze zátoky Twofold do Aucklandu ho uvidímezřídka; od Aucklandu ho už neuvidíme vůbec.“

Lady Helena a Mary Grantová měly radost, že odjezd byl stanoven na příštíden. Glenarvan je upozornil, že Macquarie se v pohodlí Duncanu nevyrovná. Alepo všem tom, co prožily, nevadila žádné z nich taková maličkost. Mr Olbinett dostalza úkol, aby se postaral o zásoby. Nebohý muž nejednou od té doby, co přišli o Duncana, oplakával svou nešťastnou ženu, která zůstala na palubě a stala se zároveňs posádkou obětí ukrutných trestanců. Splnil však své stevardské povinnosti a obvyklou horlivostí -, “jídlo zvlášť“tvořily vybrané potraviny, jaké se nikdy neobjevovaly mezi prostou stravou na palubě brigy. Za několik hodin měl Olbinettzásoby připraveny.

Mezitím proměňoval major u směnárníka šeky, které měl Glenarvan vystavenyna melbournskou banku. Glenarvan nechtěl mít nedostatek peněz ani nedostatekzbraní a střeliva; proto doplnili i svou výzbroj. Naproti tomu Paganel si obstaral znamenitou mapu Nového Zélandu, vydanou Johnstonem v Edinburghu.

Mulradymu se nyní vedlo lépe. Takřka už ani necítil zranění, jemuž málempodlehl.Několikadenní pobyt na moři ho jistě uzdraví úplně. Spoléhal, že jej tichomořskévánky vyléčí.

Wilson dostal na starost, aby pro cestující upravil na palubě Macquarie ubytování. Palubní přístřeší dostalo pod jeho koštětem a kartáčem jiný vzhled. Will

Halley nad tím krčil rameny, ale nechal námořníka, aby si dělal, co chce. Glenarvanaa jeho družek a druhů si téměř nevšímal. Nevěděl ani, jak se jmenují, a nestaralse o to. Tento přírůstek k nákladu mu docela prostě vynesl padesát liber a on si hovážil méně než dvou set tun vydělaných koží, jichž měl plné podpalubí. Předevšímkůže, a lidé až po nich. Halley byl obchodník. Jako námořník platil za dosti dobréholodivoda zdejších moří, která jsou velmi nebezpečná svými korálovými útesy.

Na sklonku toho dne se chtěl Glenarvan ještě jednou vrátit na pobřeží do míst,která protíná třicátá sedmá rovnoběžka. Vedly ho k tomu dvě věci.

Chtěl ještě jednou spatřit místo domnělého ztroskotání. Ayrton totiž nepochybně byl nálodním Britannie a Grantova loď mohla skutečně ztroskotat v této částiaustralského pobřeží, to jest na pobřeží východním, když se to nestalo na pobřeží západním. Nemohli tedy lehkovážně opustit místo, k němuž se už nikdy nevrátí.

A pak, i kdyby nic nezjistili o Britannii, padl-zde přece do rukou trestanců

Duncan. Snad došlo k boji. Proč by nemohli najít na břehu stopy boje, stopy posledního odporu? Jestliže posádka zahynula ve vlnách, nevynesly snad vlny některoumrtvolu na břeh?

Glenarvana měl doprovázet věrný John. Majitel hotelu Victoria jim půjčil koněa oba muži se pak vydali na sever, po cestě vinoucí se kolem zátoky.

Byla to smutná výprava. Glenarvan a kapitán John cválali mlčky. Rozuměli sivšak. Tytéž myšlenky, a proto i tytéž úzkosti doléhaly jim na mysl. Hleděli na skályvyhlodané vlnami. Nepotřebovali se ani jeden druhého ptát a odpovídat si.

Stačí, vzpomeneme-li na Johnovu horlivost a bystrost, a bude nám zřejmé,že každý kousek pobřeží byl dopodrobna prohledán, že každá sebemenší zátočinkabyla stejně prozkoumána jako šikmé pláže a písčité plošinky, na něž mohl tichomořský příliv, přestože bývá poměrně malý, vyplavit nějakou trosku. Nenašli všakžádný příznak, který by je mohl povzbudit k novému pátrání v těchto místech. Opětztráceli stopu po trosečnicích.

A po Duncanu rovněž ani památky. Celá tato přímořská část Austrálie bylaopuštěná.

John Mangles však přece jen objevil při samém břehu zřejmé stopy po tábořištia zbytky ohně, který ještě před krátkou dobou hořel pod osamělými myallami. Prošeltudy před několika dny nějaký kočující kmen domorodců? Ne, protože jedna věc

Glenarvana udeřila do očí a nezvratně mu dokázala, že na těchto místech pobřežíbyli trestanci.

Tou věcí byla šedá a žlutá, ošumělá a záplatovaná blůza, kus zlověstného hadrupohozeného pod jedním stromem.Bylo na něm imatrikulační číslo perthskétrestnice. Zločinec zde už nebyl, ale jeho špinavá uniforma byla výmluvným svědectvím. Obnošen nějakým darebákem, hnil zde nyní tento úbor zločince na opuštěném pobřeží.

“Vidíš, Johne!“řekl Glenarvan. “Trestanci došli až sem! Kdežto naši nebozípřátelé z Duncana ..“

“Bohužel,“odpověděl John zachmuřeně, “je zřejmé, že na pevninu nevkročili,že zahynuli ..

“Bídáci!“zvolal Glenarvan. “Jestli se mi jednou dostanou do rukou, pak sejim pomstím za svou posádku ..“

Glenarvanovy rysy ztvrdly bolestí. Po několik minut hleděl lord na nesmírnouhladinu a snad ještě naposledy pátral po nějaké lodi mizící v dálce. Pak jeho pohledzměkl, Glenarvan se stal opět sám sebou a bez jediného slova nebo gesta vyraziltryskem na zpáteční cestu do Edenu.

Zbývalo vykonat jedinou povinnost: oznámit policii, co se zde stalo. To učinil

Glenarvan ještě téhož večera. Konstábl Thomas Banks stěží skrýval své uspokojení,když sepisoval protokol. Byl prostě rád, že Ben Joyce a jeho banda jsou pryč.

A s ním se radovalo celé město. Trestanci opustili Austrálii, pravda, jen proto,že spáchali nový zločin, ale hlavně, že zmizeli. Tato důležitá zpráva bylaokamžitězatelegrafována melbonrnským a sydneyským úřadům.

Když Glenarvan své prohlášení podepsal, vrátil se do hotelu Victoria. Smutněstrávili cestovatelé tento poslední večer. V myšlenkách bloudili po téhle zemi,kdeje potkala tak četná neštěstí. Vzpomínali na všechny ty plně oprávněné naděje,s nimiž opouštěli mys Bernouilliho a jež tak krutě ztroskotaly u zátoky Twofold!

Paganel však byl horečně rozčilen. John Mangles ho pozoroval již od událostína řece Snowy a cítil, že zeměpisec chce i nechce mluvit. Nesčetněkrát ho zahrnulotázkami, ale Paganel neodpovídal.

Toho večera se ho John cestou do pokoje otázal, proč je tak nervózní.

“Ale příteli,“odpověděl Paganel vyhýbavě, “nejsem nervóznější než obvykle.“

“Pane Paganele,“odvětil John, “vy máte nějaké tajemství a to vás trápí!“

“Prosím vás, co chcete,“zvolal zeměpisec a rozhodil ruce, “je to silnější než já!“

“Co je silnější než vy?“

“Radost na jedné a zoufalství na druhé straně.“

“Vy jste zároveň šťastný i zoufalý?“

“Ano, šťastný i zoufalý proto, že jedeme na Nový Zéland.“

“Máte snad nějakou stopu?“otázal se živě John Mangles. “Zachytil jste znovuztracenou stopu?“

“Ne, příteli! Z Nového Zélandu se člověk nevrací! Ale přesto .. vždyť znátelidskou povahu! Člověk doufá, dokud dýchá! A mým heslem je spiro, spero, dýchám,a tedy doufám, což je nejkrásnější heslo na světě!“

KAPITOLA DRUHÁ

MINULOST ZEMĚ, DO NÍŽ VÝPRAVA JEDE

Příštího dne, 27. ledna, usadili se cestující Macquarie v přístřešku brigy. Will

Halley cestovatelkám nenabídl svou kabinu. Nebylo ani co stát o takovou zdvořilost,neboť doupě bylo hodno svého medvěda.

V půl jedné za odlivu vypluli. loď doplula nad kotvu, která se jen stěží vytrhlaze dna. Vál mírný jihozápadní vítr. Posádka zvolna spouštěla plachty. Pětičlennémužstvo pracovalo pomalu. Wilson chtěl pomoci, ale Halley ho okřikl, aby se nemíchal do věcí, po nichž mu nic není. Měl ve zvyku poradit si se vším sám a nepotřeboval ani pomocníky, ani rádce.

To platilo zase na Johna, který se musel usmívat nad nemotorností některýchmanévrů. Vzal zákaz na vědomí a rozhodl se, že zasáhne bez ohledu na to, je-lik tomu oprávněn, jestliže neobratnost mužstva bude ohrožovat bezpečnost lodi.

Po jistém čase a po jisté námaze se však pěti námořníkům, pobízeným masterovým klením, přece jen podařilo rozvinout plachty. Macquarie plula pod velkýmvětrem s plachtami na levém boku, pod hlavními, košovými a brámovými plachtami.pod brigaňtinou a kosatkami. Později byly napjaty i závětrovky a plachty korunnÍ.

Ale i pod takovým zesíleným plachtovím plula briga jen pomalu. Bylo to špatnéplavidlo -, dokonalý typ “škeble“-, neboť mělo oblou příď, bachraté boky a těžkou záď.

S tím se musili cestovatelé smířit. Naštěstí bude Macquarie i při tak špatnéplavbě za pět, nejvýš za šest dní v aucklandské rejdě.

V sedm hodin večer ztratili z dohledu australské pobřeží a maják edenskéhopřístavu. Moře bylo dosti neklidné a ztěžovalo plavbu. Briga těžce dopadala dovlnových dolů. Cestovatelé cítili prudké otřesy a pobyt v přístřešku byl nepříjemný.

Nemohli však zůstat na palubě, protože silně pršelo. Byli tedy odsouzeni k přísnémudomácímu vězení.

Každý se nechával unášet svými myšlenkami. Hovořili jen málo. Nanejvýšelady Helena a Mary Grantová prohodily několik slov. Glenarvan nemohl vydržetna místě. Chodil sem a tam, kdežto major zůstával bez pohnutí. John Manglesčas od času vyšel v Robertově doprovodu na palubu, aby se podíval na moře. A Paganel si v koutě mumlal nějaká nesrozumitelná a nesouvislá slova.

O čem přemýšlel vážený zeměpisec? O Novém Zélandu, k němuž ho osud vedl.

V duchu si opakoval celé jeho dějiny a před očima mu vyvstávala minulost tétozlověstné země.

Bylovšak v jejích dějinách něco, nějaká událost, která by objeviteletěchtoostrovů opravňovala pokládat je za kontinent?A mohl je takovým jménemoznačovat dnešní zeměpisec nebo námořník?Jak vidíme, vracel se Paganelneustále k pokusům o nový výklad listin. Byl tím posedlý jako nějakou utkvěloupředstavou.Po Patagonii a Austrálii se jeho představivost, podnícená jednímslúvkem, upoutala na Nový Zéland. Ale jedna jediná maličkost ho v této věcibrzdila.

“Contin .. contin ..,“opakoval, “to přece znamená continent!“

A znovu začal v myšlenkách sledovat mořeplavce, kteří prozkoumávali tyto dvaostrovy australských moří.

13.prosince 1642 přistál u neznámých novozélandských břehů Holanďan

Tasman, když předtím objevil zemi Van Diemenovu. Několik dní se plavil podélpobřeží a 17. prosince vpluly jeho lodi do široké zátoky, vyúsťující v úzký průlivmezi oběma ostrovy.

Severní ostrov byl Ika-a-Maui, což je zélandské slovo a znamená “Muihoryba“. Jižní ostrov byl Te-va-i-punamu, to jest “velryba dávající zelený nefrit“.’)

Abel Tasman vyslal na pevninu své čluny a ty se vrátily v doprovodu dvoupirog, plných hlučících domorodců. Divoši byli střední postavy, měli žlutohnědoukůži a silné, vyčnívající kosti, drsný hlas, černé vlasy, svázané na temeni po japonském způsobu, a v nich vetknuté velké bílé pero.

Toto první setkání Evropanů s domorodci zdánlivě slibovalo, že dojde k trvalýmpřátelským stykům. Avšak příštího dne, když jeden z Tasmanových člunů vyjelzkoumat mořské dno, aby loď mohla zakotvit blíže u pobřeží, vrhlo se na člunprudce sedm pirog, obsazených velkým počtem domorodců. Člun se převrhl na boka naplnil se vodou. Nálodní, který člunu velel, byl první zasažen do prsou hruběpřitesaným kopím. Padl do moře. Z šesti jeho druhů byli čtyři zabiti. Zbývající dvaa nálodní doplavali k lodím a mohli být zachráněni.

Po této krvavé příhodě Tasman odplul. Omezil svou pomstu jenom na to, žedal na domorodce vypálit několik salv z pušek, jež pravděpodobně nikoho nezasáhly.

Když opustil zátoku, které už zůstalo jméno zátoka Vraždění, plul na sever podélzápadního pobřeží a 5. ledna zakotvil u Severního mysu. Nemohl se však na tomtomístě zásobit vodou, a to jak pro prudký příboj, tak pro nevraživost domorodců.

Navždytedy opustil tyto země, jež pojmenoval Staten-Land. to jest zeměStavů,na počest holandských Generálních stavů.

Holandský mořeplavec se totiž domníval, že náležejí ke stejnojmenným ostrovům objeveným na západ od Ohňové země, na jižním cípu Ameriky. Byl přesvědčen, že objevil “velký jižní kontinent“.

Ale, říkal si Paganel, to, co mohl nazývat “kontinentem mořeplavec ze sedmnáctého století, nemohl tak nazývat mořeplavec ze století devatenáctého! Takovoumýlku nelze připustit! Ne, musí zde být nějaký jiný háček!

Více než celé století zůstal Tasmanův objev v zapomenutí a Nový Zéland jakoby už ani neexistoval, když na něj na 35o37’ jižní šířky narazil francouzský mořeplavec Surville. Zprvu si nemohl na domorodce stěžovat. Zdvihly se však neobyčejně prudké větry, propukla bouře a při ní byla šalupa s nemocnými členy výpravyvržena na břeh zátoky Útočiště. Tam Francouze pohostinně přijal náčelník jménem Nagi-Nui a ve vlastní chýši se ujal jejich léčení. Všechno bylo v pořádku aždo okamžiku, kdy byl Survillovi ukraden jeden člun. Surville ho marně požadovalzpět a domníval se, že musí za tuto krádež potrestat celou vesnici, a také ji zapálil,

Byla to strašná a nespravedlivá pomsta a nelišila se od krvavých represálií, jichž seměl stát Nový Zéland dějištěm.

6. října 1769 vstoupil na břehy ostrova slavný Cook. Zakotvil v zátoce Taueroase svou lodí Endeavour a snažil se získat domorodce přívětivostí. Ale nejprve jenutno lidi mít, aby se s nimi vůbec mohlo jednat. Cook neváhal chytit dva nebotři domorodce a v zajetí jim násilím vnutit svou dobročinnost. Když zahrnul domorodce dary a laskavostmi, poslal je zpátky na zem. Zakrátko se jejich vyprávěnímdalo svést několik domorodců. Přišli pak na palubu dobrovolně, aby provedli s Evropany výměnné obchody. Po několika dnech zamířil Cook do zálivu Hawkeova,rozlehlého zářezu do pobřeží severního ostrova. Tam se octl tváří v tvář bojechtivým,řvoucím a vyzývavým domorodcům. Šli ve svých projevech tak daleko, že je mořeplavci musili utišit ranou z děla.

20. října zakotvil Endeavour v zátoce Tokomaru, kde žilo dvě stě pokojnýchobyvatel. Botanikové výpravy mohli provést v zemi plodné bádání a domorodcije vozili na břeh ve vlastních pirogách. Cook navštívil dvě vesnice, chráněné ohradami, náspy a dvojitými příkopy, jež svědčily o značných znalostech v opevňování.

Nejdůležitější z těchto pevnůstek ležely na skále, z níž se za přílivu stával skutečnýostrov; a více než ostrov, neboť vody ji nejenom obklopovaly, nýbrž valily se i pod přírodním obloukem, vysokým šedesát stop, na němž spočívala tato nepřístupná “pá“.

Pět měsíců bohatě doplňoval Cook své materiály množstvím místních zvláštností,domácích rostlin, etnografických i etnologických dokumentů a 31. března opustil

Nový Zéland, když ještě předtím pojmenoval svým jménem úžinu dělící oba ostrovy.

Měl se tam vrátit při svých pozdějších cestách.

V roce 1773 se velký námořník skutečně znovu objevil v zálivu Hawkeově.

A byl zde nepřátelsky přivítán.

Cook navštívil i při své třetí cestě tyto země, neboť k nim měl zvláštní náklonnosta chtěl doplnit jejich vodopisnou mapu. Naposledy je opustil 25. února roku 1777.

V roce 1791 se na dvacet dní zastavil v ponuré zátoce Vancouver, avšak bezužitku pro přírodopis a zeměpis. V roce 1793 zamapoval d’Entrecasteaux dvacet pětmil pobřeží v severní části Ika-a-Maui. Krátce zde pobyli kapitáni obchodního loďstva

Hausen a Dalrympe, později Baden, Richardson a Moody; doktor Sauvage zde připětinedělním pobytu nasbíral zajímavé podrobnosti o mravech Novozélanďanů.

Téhož roku 1805 vstoupil synovec náčelníka kmene Rangi-hu, bystrý Dua-Tara,na loď Argo, kotvící v zátoce Ostrovů pod velením kapitána Badena.

Příběhy Dua-Tary se možná stanou námětem eposu nějakého maorského

Homéra. Jsou plny neštěstí, křivd a ukrutností. Za dobré služby se evropští kolonizátoři odměňovali nebohému domorodci surovostmi a krádežemi.Jakou si asimusil učinit představu o lidech, kteří si říkají civilizovaní! Byl zavezen do Londýna.

Tam se stal nejposlednějším námořníkem, hromosvodem posádek. Nebýt reverenda

Marsdena, byl by podlehl útrapám. Mladý divoch Marsdena zaujal. Viděl u Maorazdravý úsudek,dobrou povahu a neobyčejnou jemnost,vlídnost a přívětivost.

Marsden dal svému chráněnci pro jeho otčinu několik pytlů obilí a zemědělskýchnástrojů. Těchto pár zavazadel lidé domorodci ukradli. Nové útrapy a neštěstíčekaly nebohého Dua-Taru až do roku1814, kdy se konečně navrátil do zeměsvých předků. Chystal se sklidit plody tak četných nehod, ale ve věku dvacetiosmi let sklátila ho smrt ve chvíli, kdy se chystal obrodit krvavý Zéland. Tatonenahraditelná ztráta nepochybně zdržela civilizaci země na dlouhá léta. Nic nemůže nahradit bystrého a dobrého člověka, v jehož srdci se pojí láska k dobrus láskou k vlasti!

Až do roku 1816 byl Nový Zéland opuštěn. V tom roce Thompson, v roce 1817

Lidiard Nicholas a v roce 1819 Marsden procestovali různé části obou ostrovů a v roce

1820 strávil zde kapitán osmdesátého čtvrtého pěšího pluku Richard Cruise desetměsíců, jež vynesly vědě hluboká studia o zdejších mravech.

V roce 1824 se na čtrnáct dní zastavil v zátoce Ostrovů Duperrey, velící lodi

Coquille, a mohl říci o domorodcích jenom samoů chválu.

Po něm se v roce 1827 musila anglická velrybářská loď Mercury bránit protiloupežím a vraždám. Téhož roku byl nejpřátelštějším způsobem při dvou zastávkáchpřijat kapitán Dillon.

V březnu 1827 mohl velitel Astrolabe slavný Dumont d’Urville strávit bez obava beze zbraní několik nocí na zemi mezi domorodci, vyměňovat s nimi dary a písně,spát v chýších a nerušeně provádět důležité mapovací práce, z nichž vznikly překrásné mapy, uložené v námořním archívu.

Naproti tomu anglická briga Hawes pod velením Johna Jamese, která přistálanásledujícího roku v zátoce Ostrovů a zamířila k Východnímu mysu, zakusila četnápříkoří od věrolomného náčelníka jménem Enararo. Několik Angličanů skončilostrašlivou smrtí.

Z těchto protichůdných událostí, z těch střídavých projevů mírnosti a barbarství je nutno usoudit, že ukrutnosti Novozélanďanů byly velmi často jenomodvetou. Dobré nebo špatné zacházení záviselo na dobrých nebo špatných kapitánech. Jistěže se domorodci dopustili několika neoprávněných útoků, ale většinoušlo o pomstu, kterou vyprovokovali sami Evropané, a trest pak bohužel dopadal naty, kteří si ho nezasloužili.

Po ,d’Urvillovi doplnil etnografii Nového Zélandu odvážný badatel, který dvacetkrát procestoval celý svět, kočovník, bohém vědy, Angličan Earle. Navštívil neznámé části obou ostrovů, osobně si na domorodce nemohl nijak stěžovat, ale bylčasto svědkem lidojedských výjevů.

O tom se přesvědčil roku 1831 i kapitán Laplace, když kotvil v zátoce Ostrovů.

Boje byly tehdy mnohem nebezpečnější, protože divoši se naučili s obdivuhodnoupřesností ovládat střelné zbraně. A tak se kdysi kvetoucí a obydlené kraje Ika-a-Mauizměnily v úplné pustiny. Celé kmeny zmizely.

Zélanďané nejsou Australané, neprchají před evropským vpádem, ale stavějíse na odpor, brání se, nenávidí dobyvatele a dnes je žene do boje proti anglickýmpřistěhovalcům nesmiřitelná nenávist. Rozhoduje se o budoucnosti těchto ostrovů.

Podle toho, komu bude přát válečné štěstí, otevře se před ostrovy okamžitá civilizace,anebo hluboké, celá století trvající barbarství.

Tím způsobem si tedy Paganel, jehož mozek netrpělivě a horečně pracoval,zopakoval v duchu dějiny Nového Zélandu. Avšak v těchto dějinách nic neopravňovalo k tomu, označovat slovy “kontinent“tyto kraje, skládající se ze dvou ostrovů;a i když kterési slovo listin podnítilo učencovu obrazotvornost, ty dvě slabiky continmu neúprosně bránily v jejich novém výkladu.

KAPITOLA TŘETÍ

KRVAVÉ DĚJINY NOVÉHO ZÉLANDU

31. ledna, čtyři dni po odjezdu, neurazila Macquarie ještě ani dvě třetiny oceánumezi Austrálií a Novým Zélandem. Will Halley se příliš nestaral o rychlost lodi,nezáleželo mu na tom. Bylo ho málo vidět, ale na to by si byl nikdo ani v nejmenšímnestěžoval. Nikdo by byl neměl nic proti tomu, že trávil všechen svůj čas v kabině,kdyby se byl neotesaný master každého dne neopíjel džinem nebo brandy. Halleyovinámořníci to ochotně dělali po něm, a tak snad ještě žádná loď nebyla ponechánanáhodě tolik jako Macquarie ze zátoky Twofold.

Halleyova neomluvitelná neodpovědnost nutila Johna Manglese, aby byl neustáleve střehu. Nejednou musili Mulrady a Wilson narovnat kormidlo, když se brigazačala prudce natáčet a klonit na bok. Často pak zakročoval Will Halley a zasypávaloba námořníky spoustou nadávek. Ti už ztráceli trpělivost a byli by se na opilcenejraději vrhli a zavřeli ho na zbytek cesty do podpalubí. Ale John Mangles jimv tom bránil a mírnil jejich hněv: třebaže s jistým sebezapřením.

Přesto mu situace na lodi dělala starosti. Nechtěl však znepokojovat Glenarvanaa promluvil o tom tedy jenom s majorem a Paganelem. Mac Nabbs Johnovi mezijiným radil k témuž, co chtěli učinit Mulrady a Wilson.

“Johne, budete-li pokládat takové opatření za vhodné,“řekl Mac Nabbs, “nesmíte ani okamžik váhat převzít velení, nebo chcete-li, řízení lodi. Ten opilec sezase stane pánem na své lodi, až nás vysadí v Aucklandu, a pak se s ní může utopit,když se mu to bude líbit.“

“Samozřejmě, pane Mac Nabbsi,“odpověděl John, “a to také udělám, když tobude nevyhnutelně nutné.Pokud jsme na širém moři, stačí trochu dohlédnout.

Moji námořníci a já neopouštíme palubu. Nepřijde-li však ten Will Halley k rozumu,až se přiblížíme k pobřeží, pak budu ovšem na velkých rozpacích.“

“Nemohl byste stanovit směr cesty?“otázal se Paganel.

“To by bylo těžké,“odpověděl John. “Věřil byste, že na palubě není ani námořní mapa?“

“Opravdu?“

“Opravdu,Macguarie přepravuje zboží jenom mezi Edenem a Aucklandema ten Will Halley se zde natolik vyzná, že neprovádí žádná měření.“

“To si asi myslí,“odpověděl Paganel, “že jeho loď už zná cestu a že se řídí

úplně sama.“

„Prosím vás,“odtušil John Mangles, „nevěřím na lodi, které se řídí samy,a bude-li Will Halley opilý, až bude loď přistávat, dostane nás do velkých nesnází.“

“Doufejme,“řekl Paganel, “že se mu vrátí rozum, až uvidí zem.“

“Nemohl byste v případě potřeby,“otázal se Mac Nabbs, “dopravit Macquariido Aucklandu sám?“

“Bez mapy této části pobřeží je to nemožné. Jsou zde velmi nebezpečná úskalí.

Je tu mnoho malých, nepravidelných a křivolakých fjordů jako v Norsku. Jsou zdečetné útesy a člověk je musí dobře znát, chce-li se jim vyhnout. I nejdůkladnější loď bybyla ztracena, kdyby kýlem narazila na tato skaliska, skrytá několik stop pod vodou.“

“A v takovém případě,“řekl major, “může se posádka zachránit jenom napobřeží?“

“Ano, pane Mac Nabbsi, bude-li na to čas.“

“Krutá vyhlídka ,“odpověděl Paganel.“Vždyť novozélandské pobřeží nenípohostinné a nebezpečí je právě tak velké na souši jako na moři!“

“Máte na mysli Maory, pane Paganele?“otázal se John Mangles.

“Ano, příteli. Jsou pověstní po celém Indickém oceáně. Zde nejde o bázlivé

Australany, ale o bystré a krvelačné kmeny lidojedů, od nichž nelze očekávat žádnéslitování.“

“Kdyby byl tedy kapitán Grant ztroskotal na pobřeží Nového Zélandu,“řeklmajor, “nedoporučoval byste, abychom po něm podnikli pátrání?“

“Na pobřeží ano,“odpověděl zeměpisec, “protože tam bychom snad mohlinalézt stopy po Britannii, ale ve vnitrozemí ne, to by bylo zbytečné. Každý Evropan,který se odváží do těchto neblahých končin, padne do rukou Maorů a každý zajatec

Maorů je ztracen. Měl jsem své přátele k tomu, aby se vydali přes pampy, aby procestovali Austrálii, ale nikdy bych je nezavedl na stezky Nového Zélandu. Kéžbychom nepadli do rukou zdejších ukrutných domorodců!“

Paganelovy obavy byly více než oprávněné. Nový Zéland má strašlivoupověst a ke každé události spojené s jeho prozkoumáním lze připojit nějaké krvavédatum.

Dlouhý jeseznam mučedníkůz řad mořeplavců.Nejprvezde bylo zabitoa snědeno pět Tasmanových námořníků. Po něm čekal týž osud kapitána Tuckneyhoa celou posádku jeho šalupy. Ve východní části Foveauxovy úžiny nalezlo smrtz rukou domorodců i pět rybářů ze Sydney-Cove. Je nutno uvést ještě čtyři mužeze škuneru Brothers, kteří byli zavražděni v přístavu Molineux, několik vojákůgenerála Gatese a tři zběhy z Mathildy, než dojdeme k přesmutně proslavenémujménu kapitána Mariona Du Fréna.

11. května 1772, po první Cookově cestě, zakotvil v zátoce Ostrovů francouzskýkapitán Marion s lodí Mascarin a Castries, které velel kapitán Crozet. Pokrytečtí

Novozélanďané přijali příchozí nejlepším způsobem.Tvářili se dokonce bázlivěa bylo třeba darů, úsluh, každodenního sbratřování a dlouhých přátelských styků,než zdomácněli na palubě.

Jejich náčelník, chytrý Takuri, náležel, můžeme-li věřit Dumontd’Urvillovi,ke kmeni Vangaroa a byl příbuzný domorodce, který byl dva roky před příjezdemkapitána Mariona zrádně unesen Survillem.

V zemi, kde čest každému Maorovi přikazuje, aby potupu smyl krví, nemohl

Takuri zapomenout na křivdu spáchanou na jeho kmeni. Trpělivě čekal na příjezd nějaké evropské lodi, promyslil svou pomstu a vykonal ji s ukrutnou chladnokrevností.

Nejprve Takuri předstíral, že se Francouzů bojí, ale ani pak neopominul nic,čím by je mohl ukolébat v šálivém bezpečí. Jeho druhové i on strávili nejednu nocna palubě lodí. Přinášeli na ně vzácné ryby. Jejich dcery a ženy přicházely s nimi.

Zakrátko se dověděli jména důstojníků a ty pak zvali k návštěvě do svých vesnic.

Marion a Crozet se nechali zlákat takovou příležitostí a tak procestovali celé pobřeží,obydlené čtyřmi tisíci obyvatel. Domorodci vybíhali mořeplavcům vstříc a snažilise v nich vzbudit naprostou důvěru.

Kapitán Marion přistal v zátoce Ostrovů, protože měl v úmyslu vyměnit na

Castries stěžňoví, silně poškozené za nedávné bouře. Prozkoumal tedy vnitrozemía 23. května objevil osm kilometrů od pobřeží nádherný les, dostupný ze zátokyvzdálené čtyři kilometry od obou lodí.

Tam byla vybudována osada, kde dvě třetiny mužstva, opatřené sekyramia ostatním nářadím, porážely stromy a upravovaly cesty vedoucí k zátoce. Pakbyla zřízena ještě dvě další stanoviště, jedno na ostrůvku Motu-Aro uprostředpřístavu, kam byli převezeni nemocní členové výpravy, kováři a lodní bednáři,a druhé na pobřeží oceánu, šest kilometrů od lodí. To udržovalo spojení s táboremtesařů.,Na obou těchto stanovištích pomáhali námořníkům při nejrůznějších pracíchzdatní a ochotní domorodci.

Do té doby však kapitán Marion zachovával přece jen jistá bezpečnostní opatření.

Divoši nepřicházeli na palubu nikdy se zbraněmi a čluny odjížděly na zem vždyckyvelmi dobře vyzbrojeny. Ale Marion a jeho nejdůvěřivější důstojníci se dali zaslepitchováním domorodců a velitel vydal rozkaz, aby čluny odjížděly nyní už bez výzbroje. Přesto se kapitán Crozet pokoušel Mariona přesvědčit, aby odvolal tentorozkaz. Nepodařilo se mu to.

Tehdy se úslužnost a oddanost domorodců ještě zdvojnásobila. Jejich náčelníci žili s důstojníky v naprostém přátelství. Mnohokrát přivedl Takuri na palubusvého syna a nechal ho spát v kajutách. 8. června byl Marion při slavnostní návštěvěna zemi prohlášen za “velikého náčelníka“celé země a na znamení této hodnosti mubyla vetknuta do vlasů čtyři bílá pera.

Třiadvacet dní tak uplynulo od příjezdu lodí do zátoky Ostrovů. Práce na stěžňoví zdárně pokračovaly; měchy s vodou byly naplňovány u pramene na Motu-Aro.

KapitánCrozet osobně řídil práci na stanovišti tesařů a zdálo se už, že dílo bude

úspěšně dokončeno.

12.června za svítání byl přichystán člun pro rybářskou výpravu v okolí Takuriovyvesnice. Marion nastoupil do člunu se dvěma mladými důstojníky Vaudricourtem a Lenouxem, plavčíkem, lodním zbrojířem a dvanácti námořníky. Takuria pět dalších náčelníků je doprovázelo. Nic nenasvědčovalo tomu, že šestnáct z těchsedmnácti Evropanů čeká strašlivá záhuba.

Člun odrazil, zamířil k zemi a zanedlouho se ztratil oběma lodím z dohledu.

Večer se kapitán Marion nevrátil na palubu. Nikoho to nezneklidňovalo. Všichnipředpokládali, že se rozhodl navštívit tesařské stanoviště a strávit tam noc.

Příštího dne se vypravil člun z Castries jako obvykle pro vodu na ostrov Motu-A-ro. Vrátil se na palubu bez úhony.

V devět hodin zpozoroval strážný z Mascarinu, že v moři plave k lodím téměřjiž vyčerpaný člověk. Člun mu vyplul na pomoc a dopravil ho na palubu.

Byl to Turner, jeden z lidí kapitána Mariona. Byl raněn do boku dvěma ranamikopí a vracel se jediný ze sedmnácti lidí, kteří včera opustili palubu.

V krátkosti pak pověděl všechny podrobnosti strašného dramatu.

Člun nešťastného Mariona přistal u vesnice v sedm hodin ráno. Divoši spěchalinávštěvníkům radostně vstříc. Přenášeli důstojníky a námořníky na břeh na ramenou,protože Evropané se nechtěli při vystupování umáčet. Pak se Francouzové rozptýlili.

V zápětí se na každého z nich vrhlo deset divochů, vyzbrojených kopími, palicemi a kyji, a povraždili je. Námořníku Turnerovi, zraněnému dvěma ranami kopím,podařilo se uprchnout a skrýt se v houští. Odtamtud byl svědkem hrůzných výjevů.

Turner se nepozorován vrhl do moře a téměř umíraje byl zachráněn člunemz Mascarinu.

Tato událost vyděsila posádky obou lodí. Rozlehl se výkřik pomsty. Ale nežbudou moci pomstít mrtvé, musí zachránit živé. Na zemi byla tři stanoviště a tabyla obklopena tisíci krvelačných lidojedů.

Protože kapitán Crozet, který strávil noc na tesařském stanovišti, nebyl přítomen, provedl nejnutnější opatření první lodní důstojník Duclesmeur. Z Mascarinubyl vypraven člun s důstojníkem a oddílem vojáků. Důstojník měl především poskytnout pomoc tesařům. Vyrazil, plul podél pobřeží, spatřil tam člun kapitána

Mariona, vytažený na břeh, a vystoupil.

Kapitán Crozet nebyl na palubě, jak již bylo řečeno, a proto nevěděl o krveprolití vůbec nic, když náhle kolem druhé hodiny odpoledne spatřil přicházejícíoddíl. Tušil, že se něco stalo. Vyšel jim vstříc a dověděl se o všem. Zakázal, abyse o tom nikdo před jeho druhy nezmiňoval, protože nechtěl,abypodlehlipanice.

Divoši obsadili ve skupinách všechny výšiny. Kapitán Crozet dal odnést důležiténástroje, ostatní zakopal, zapálil čluny a se šestnácti muži se vydal na ústup.

Domorodci ho následovali s voláním: “Takuri mate Marion!“’)Doufali, žepoděsí námořníky, když jim vyzradí smrt jejich velitele. Námořníci se však rozhořčilia chtěli se vrhnout na bídné domorodce. Kapitán Crozet je stěží udržel.

Urazili osm kilometrů. Oddíl dospěl na břeh a nastoupil do člunů i s lidmiz druhého stanoviště. Po celou tu dobu seděli divoši na zemi a nehýbali se. Kdyžvšak čluny vypluly na moře, začalo létat kamení. Čtyři námořníci, dobří střelci,okamžitě skolili všechny náčelníky, což vyvolalo u domorodců velké překvapení,neboť neznali účinky střelných zbraní.

Kapitán Crozet připlul k Mascarinu a okamžitě vyslal na ostrov Motu-Aročlun. Na ostrově se usadil oddíl vojáků a nemocní byli převezeni na palubu.

Příštího dne byl poslán na stanoviště jako posila další oddíl. Bylo nutno vyčistitostrov od divochů, protože na něm znamenali stálé nebezpečí, a pokračovat v plněníměchů vodou. Vesnice na Motu-Aro měla tři sta obyvatel. Francouzové na ně zaútočili. Šest náčelníků bylo zabito, zbytek domorodců rozprášen bodáky a vesnicezapálena.

Castries se však nemohl vydat na moře bez stěžňoví, a proto Crozet, když bylnucen zřeknout se stromů z cedrového lesa, musil zhotovit stěžně z nástavců. Zásobování vodou pokračovalo.

Uplynul měsíc. Divoši podnikli několik pokusů, aby se znovu zmocnili ostrova

Motu-Aro, ale nepodařilo se jim to. Když se jejich pirogy dostaly na dostřel lodi,rozbíjeli je Evropané ranami z děla.

Konečně byly všechny práce hotové. Zbývalo ještě zjistit, zdali některý zešestnácti nešťastníků nepřežil krveprolití, a mrtvé pomstít. Do Takuriovy vesnicese vypravil člun s početným oddílem důstojníků a vojáků. Věrolomný a zbabělýnáčelník uprchl v plášti velitele Mariona, jakmile se člun přiblížil. Všechny chýševe vesnici byly pečlivě prohledány. V náčelníkově chýši byla nalezena lebka nedávnozabitého člověka. V košili se zkrvaveným límcem byla rozpoznána košile Marionova,dále šaty a pistole mladého Vaudricourta, zbraně z člunu a cáry dalších šatů.

Tyto nezvratné důkazy vražd byly sebrány a lidské pozůstatky šetrně pohřbeny.

Pak byly zapáleny vesnice Takuriova a Piki-Orova, neboť Piki-Ore byl Takuriovýmspoluviníkem.14. července 1772 opustily obě lodi neblahá místa.

Tak došlo k neštěstí, na něž nesmí nikdy zapomínat žádný cestovatel vystupující na břehy Nového Zélandu. Jenom neprozřetelný kapitán nedbá na tuto výstrahu. Novozélanďané jsou věrolomní a kanibalští. Také Cook se o tom přesvědčilpři své druhé cestě v roce 1773.

Člun jedné z jeho lodí, na níž velel kapitán Fueaux, vypravil se 17.. prosincena břeh pro divokou zeleninu a už se nevrátil. Kapitána Fueauxe to znepokojiloa poslal poručíka Burneyho, aby po něm pátral. Když Burney přibyl k místu,kde člun přistal u břehu, spatřil, jak říká, “takový obraz ukrutenství a barbarství,že se člověk hrozí o něm hovořit; hlavy, plíce a vnitřnosti několika našich lidí zdeležely rozházeny po písku a nablízku okusovala smečka psů ještě další jejich pozůstatky“.

Abychom uzavřeli tuto krvavou listinu, musíme se ještě zmínit o lodi Brothers,která byla přepadena Novozélanďany v roce 1815, a o celé posádce Boyda s kapitánem Thompsonem, jež byla povražděna v roce 1820. A konečně 1. března 1829vyplenil ve Walkitaa náčelník Enararo anglickou brigu Hawes ze Sydney. Jeho hordapovraždila několik námořníků.

Takovou zemí byl Nový Zéland, k takové zemi plula Macquarie se svou zaostalouposádkou a s kapitánem opilcem.

KAPITOLA ČTVRTÁ

ÚSKALÍ

Nepříjemná plavba však stále ještě nekončila. 2. února, tedy šest dní po vyplutí,

Macquarie dosud nespatřila aucklandské břehy. Vítr byl sice příznivý a vytrvalevanul od jihozápadu, ale proudy brigu brzdily, takže se sotva pohybovala vpřed.

Drsné a neklidné moře zmítalo lodními boky; žebra brigy praskala a loď se s námahou zvedala z vlnových dolů. Protože měla špatně přitažené spodní i čnělkové

úpony a stěhy, mělo stěžňoví vůli a při každém nárazu vln se prudce rozkymácelo.

Naštěstí Will Halley příliš nespěchal a neplul pod plnými plachtami. Jinakby se byly všechny stěžně vyvrátily. John Mangles tedy doufal, že tato mizernákocábka dopluje do přístavu bez nehody. Jenom ho mrzelo, že jeho druhové mají napalubě brigy takové nepohodlí.

Ale ani lady Helena, ani Mary Grantová si na nic nenaříkaly, přestože musilybýt pro trvalý déšť stále jenom v přístřešku. Tam bylo při nedostatku vzduchua otřesech lodi velmi nepříjemně. Obě ženy proto vycházely občas na palubu a vydržely tam přes všechnu nepohodu až do chvíle, kdy je prudké nárazy vichřice donutily vrátit se opět dolů. Sestupovaly pak zpátky do úzké místnosti, která se hodilaspíše ke skladování zboží než k ubytování cestujících, a zejména cestovatelek.

Naši přátelé se snažili obě ženy nějak rozptýlit. Paganel se pokoušel zkrátitdlouhou chvíli vyprávěním, ale nedařilo se mu to. Na všechny působil tento bludnýnávrat tíživým dojmem. Jak zeměpiscovy přednášky o pampách nebo o Austráliikdysi všechny zajímaly, tak je nyní jeho výklady o Novém Zélandu nechávalylhostejnými a chladnými. Nehledě k tomu, že k této zemi se zlověstnými letopisyjeli bez jakéhokoliv zájmu, proti vlastní vůli, jenom z nevyhnutelnosti.

Ze všech cestujících Macquarie byl v nejžalostnějším stavu Glenarvan. V přístřešku ho bylo málo vidět. Nemohl vydržet na místě. Jeho vznětlivá, předrážděnápovaha nesnesla těsné vězení mezi čtyřmi stěnami. Ve dne v noci, nedbaje na přívalydeště a mořských vln, prodléval na palubě, kde se hned opíral o zábradlí, hnedhorečně přecházel z místa na místo. Jeho oči bez ustání pátraly v prostoru. Sotvažese na okamžik vyjasnilo, tvrdošíjně se rozhlížel dalekohledem. Jako kdyby se těchněmých vln dotazoval. Nejraději by byl jediným pohybem roztrhl mlhu a nakupenépáry zakrývající obzor. Nemohl se smířit s osudem a v jeho tváři se zračila palčivábolest. Glenarvan byl činorodý muž, do té doby šťastný a mocný. A nyní moc i štěstínaráz pominuly.

John Mangles ani na okamžik lorda neopouštěl a po jeho boku snášel všechnuslotu. Toho dne prozkoumával Glenarvan zvlášť zarputile každé místo obzoru, kdekolise jen roztrhla mlha. John k němu přistoupil:

“My lorde, hledáte zem?“otázal se ho.

Glenarvan zavrtěl zamítavě hlavou.

„Přesto se jistě nemůžete už dočkat,“pokračoval mladý kapitán, „kdy opustímetuhle brigu. Před šestatřiceti hodinami jsme už měli spatřit aucklandský maják.“

Glenarvan neodpovídal. Stále se rozhlížel a celou minutu zůstal stát s dalekohledem zamířeným k obzoru na návětrné straně lodi.

„Země není v tuto stranu,“řekl John Mangles. „Měl byste hledat spíš popravém boku.“

„Proč, Johne?“odpověděl Glenarvan. „Zem já nehledám!“

„Co tedy, mylorde?“

„Svou jachtu! Svého Duncana!“odpověděl Glenarvan hněvivě. “Musí tamněkde v těch místech být, tam někde číhá na lodi a pluje za svým pirátským řemeslem! Tam, Johne, tam musí být, někde mezi Austrálií a Novým Zélandem, a jámám tušení, že se s ním setkáme!“

„Jen to ne, mylorde!“

„Proč, Johne?“

“Mylorde, nesmíte zapomínat na naše postavení! Co bychom si počali na tétobrize, kdyby nás začal pronásledovat Duncan? Ani uprchnout bychom nemohli!“

“Uprchnout, Johne?“

“Ano, mylorde! Marně bychom se o to snažili! Chytili by nás, byli bychom vydánitěm bídákům na milost a nemilost, a Ben Joyce už dokázal, že se neleká žádného zločinu. O svůj život se nestrachuji! Bránili bychom se do posledního dechu! Dobrá! Aleco ,pak? Pomyslete na lady Glenarvanovou, mylorde, na Mary Grantovou!“

“Nebohé ženy!“zamumlal Glenarvan. „Johne, osud mě zkrušil a někdy se mězmocňuje zoufalství. Zdá se mi, že nás čekají ještě další rány, že vše se spiklo protinám! Bojím se!“

“Vy, mylorde?“

“Ne o sebe, Johne, ale o své a zároveň i o tvé nejdražší!“

“Buďte bez obav, mylorde,“odpověděl mladý kapitán. „Není se už čeho obávat! Macquarie pluje pomalu, ale pluje. Will Halley je člověk zaostalý, ale jsemtady já, a když se mi bude zdát, že by bylo pro nás nebezpečné přiblížit se k souši,zavedu loď zpátky na moře. Z této strany nám tedy nehrozí přílišné nebo snadvůbec žádné nebezpečí. Ale pokud jde o setkání s Duncanem, tu není o co stát,a když už se snažíte jachtu vypátrat, pak se o to starejte raději proto, abychom sejí vyhnuli, abychom před ní uprchli!“

John Mangles měl pravdu. Setkání s Duncanem by znamenalo konec Macquarie.

A bylo se co obávat takového setkání ve zdejších uzavřených mořích, kde mohoupiráti provádět své rejdy bez nejmenšího nebezpečí! Ale toho dne se jachta zatímneobjevila a šestá noc po vyplutí ze zátoky Twofold nadešla, aniž se obavy Johna

Manglese splnily.

Měla to být strašná noc. V sedm hodin nastala tma takřka znenadání. Nebebylo velmi zatažené. Na Willa Halleyho zapůsobil námořnický instinkt, silnější nežopilcova otupělost. Vyšel ze své kajuty, mnul si oči a pokyvoval svou ryšavou hlavou.

Potom se hluboce nadechl vzduchu, tak jako by se jiný důkladně napil studené vody,aby vystřízlivěl, a prohlédl si stěžňoví.

Vítr sílil, a protože se stočil o celý čtvrtkruh k západu, vál nyní přímo k novozélandskému pobřeží.

Will Halley přivolal se spoustou nadávek své lidi, dal přitáhnout brámovéplachty a připravit plachtoví na noc. John Mangles jeho počínání v duchu schvaloval. Nestál o hovor s hrubým námořníkem. Avšak ani on, ani Glenarvan neopustilipalubu. Po dvou hodinách se zdvihl silný vítr. Will Halley dal ubrat košové plachtyk spodnímu pásu. Pro pět mužů by to byla těžká práce, kdyby Macquarie neměladvojitá ráhna podle amerického vzoru. Stačilo proto spustit hořejší ráhno, aby sekošová plachta co nejvíce zmenšila.

Uplynuly dvě hodiny. Moře se bouřilo. Macquarie se otřásala tak mocně, až sezdálo, že její kýl naráží na skály. Nic takového se sice nestalo, ale těžké boky lodise jen ztěžka zdvihaly na vlny, které se valily na palubu v celých spoustách. Člunzavěšený na krákorcích nad levým bokem lodi se utrhl a zmizel.

Johnu Manglesovi dělalo moře ustavičné starosti. Pro každou jinou loď bybyly takové celkem málo nebezpečné vlny hračkou. Ale u jejich těžké brigy hrozilonebezpečí,že by vlna mohla zaplavit příď.Kdykoli se přes palubu převalila větší vlna, byla paluba plná vody. Voda totiž nestačila bočními odtoky dostirychle vytéci a loď se mohla zatopit. Nejmoudřejší bylo pro jistotu prorazit sekyrou brlení, aby voda mohla snáze odtékat. Ale Will Halley odmítl učinit takovéopatření.

Avšak Macquarii hrozilo mnohem větší nebezpečí a tomu bezpochyby nebylomožno předejít.

Kolem půl dvanácté zarazil Johna Manglese a Wilsona, kteří stáli na závětrnépalubě, neobvyklý lomoz. John uchopil námořníka za ruku.

“Příboj!“pravil.

“Ano,“odpověděl Wilson. “Vlny se tříští o skaliska.“

“šest set metrů od nás, že, víc ne

“Víc ne! To je země!“

John se vyklonil přes zábradlí, přehlédl temné vlny a křikl:

“Sondu, Wilsone sondu!“

Master stál na přídi a patrně neměl ani potuchy, kde je. Wilson uchopil provazod sondy stočený v kádi a vyskočil na lešnici přídních úpon. Vrhl olovnici do moře;provaz mu klouzal mezi prsty. Na třetím uzlu se olovnice zastavila.

“Tři sáhy!“zvolal Wilson.

“Kapitáne,“řekl John, když přiběhl k Willovi Halleymu, “jsme nad úskalím.“

Je lhostejné, zdali John viděl, jak Halley pokrčil rameny, nebo ne. Vrhl sevšak ke kormidlu a stočil je po větru, kdežto Wilson pustil sondu a táhl za zvratičkyhlavní košové plachty, aby loď udělala kličku. Námořník u kormidla, který byl prudceodstrčen, nechápal, proč ten náhlý útok.

“K návětrným zvratičkám! Pouštěj! Pouštěj!“křičel mladý kapitán a manévroval tak, aby se loď dostala z útesů.

Za půl minuty proplul pravý bok brigy těsně kolem skalisk a přes hlubokou tmuzahlédl John ječící čáru bělající se čtyři sáhy od lodi.

V tom okamžiku ztratil Will Halley hlavu, neboť si uvědomil hrozící nebezpečí. Jeho námořníci se stěží probírali z opilství a nebyli s to pochopit Halleyovyrozkazy. Kromě toho bylo zřejmé, že zpitomělý opilec ztrácí rozvahu, neboť jehoslova byla nesouvislá a povely si odporovaly.Překvapilo ho,že země je takblízko, že je od lodi vzdálena sotva osm mil. Domníval se, že je od země ještětřicet nebo čtyřicet mil. Proudy strhly Halleyho z obvyklé dráhy a tak ho úplnězmátly.

Pohotový zákrok Johna Manglese mezitím dostal MacQuarii z blízkosti úskalí.

Ale John nevěděl, kde se nachází. Možná že byl sevřen mezi úzkým pásem skalisk.

Vítr vál přímo k východu a každou chvíli mohli narazit.

Zanedlouho se opravdu ozval zesílený hukot příboje vpravo před přídí. Museliznovu lavírovat. John postavil kormidlo po větru a stočil ráhna k přídi. Před přídíbrigy bylo stále více skalisk, a proto bylo nutno zatočit proti větru, aby se loďdostala na volné moře. Podaří se takový obrat se špatně vyváženou lodí a při malémplachtoví? Bylo to nejisté, ale museli se o to pokusit.

“Kormidluj proti větru, naplno!“křičel John Mangles na Wilsona.

Macquarie se začala přibližovat k nové čáře skalisk. Zakrátko se před nimi mořerozpěnilo nad skrytými skalami.

Byl to okamžik nepopsatelné úzkosti. Zpěněné vlny se leskly. Člověk by bylřekl, že se náhle rozzářily jako při fosforescenci. Moře ječelo, jako kdyby v něm bylaantická skaliska oživená pohanským bájeslovím. Wilson a Mulrady se skláněli nadkormidelním kolem a vší silou je drželi. Kormidlo již drhlo.

Pojednou prudce -narazili. Macquarie si sedla na skálu. Přetrhly se vodní stěhya to Podlomilo pevnost předního stěžně. Dokončí loď obrat bez další nehody?

Nikoliv, protože vítr se náhle utišil a loď se zase obrátila po jeho směru. Obratzůstal nedokončen. Vysoká vlna loď nadzdvihla, zanesla ji blíže k úskalí a loď naně s neobyčejnou prudkostí dopadla. Přední stožár se skácel s veškerým zařízením.

Briga ještě dvakrát poskočila a pak zůstala bez hnutí nakloněna třicet stupňů napravý bok.

Skla příklopu se s třeskotem rozlétla. Cestující vyběhli ven. Ale vlny se valilyz jednoho konce paluby na druhý, a tak tam nemohli bez nebezpečí zůstat. John

Mangles věděl, že loď se pevně zabořila do písku, a proto na své přátele naléhal,aby se vrátili do podpalubí.

“Chci vědět pravdu, Johne,“řekl Glenarvan chladně.

“Pravda je taková, mylorde, že se nepotopíme. Jiná otázka ovšem je, zdali mořeloď nerozrazí, ale proti tomu můžeme ještě něco podniknout.“

“Je půlnoc?“

“Ano, my lorde a musíme počkat do rána.“

“Nemohli bychom spustit člun?“

“Při takových vlnách a v takové tmě je to vyloučeno! Nemluvě o tom, ženevíme, kde bychom měli přistat.“

“Dobrá, Johne, zůstaňme zde až do rána.“

Will Halley mezitím pobíhal po palubě své brigy jako šílený. Jeho námořnícise vzpamatovali z úleku, narazili soudek kořalky a dali se do pití. Johnovi bylozřejmé, že opilí námořníci co nevidět vyvolají strašné výjevy.

Nebylo možno spoléhat na kapitána, že své muže udrží. Ten ubožák si rvalvlasy a lomil rukama. Myslil jenom na svůj náklad a na to, že ho nemá pojištěný.

“Jsem zničen! Jsem ztracen!“volal, pobíhaje na palubě sem tam.

John Mangles se ho nesnažil uklidnit. Vyzval své druhy, aby se ozbrojili a bylipřipraveni k obraně proti námořníkům, kteří strašně kleli a popíjeli kořalku.

“Jestliže se jediný z těch ničemů přiblíží k přístřešku,“řekl klidně major, “zastřelím ho jako psa.“

Námořníci nepochybně shledali, že cestující jsou odhodláni udržet si je od těla,a po několika loupeživých pokusech zmizeli z dohledu.

John Mangles se o opilce dále nestaral a netrpělivě čekal, až se rozední. Loďbyla nyní naprosto nehybná. Moře se pozvolna tišilo. Vítr ustával. loď mohla tedyvydržet ještě několik hodin. Po východu slunce chtěl John prozkoumat zem. Bude-liněkde poblíže vhodné místo k přistání, mohli by se cestující i posádka přeplavit nasouš na čínské loďce, která byla nyní jediným člunem na palubě. Bylo by k tomutřeba tří cest, protože v ní bylo místo jenom pro šest lidí. Záchranný člun byl totižstržen do moře, jak jsme viděli.

John Mangles promýšlel všechna nebezpečí jejich postavení, a opíraje se o příklop, naslouchal jekotu příboje. Snažil se proniknout hlubokou tmu. Dohadoval se,v jaké vzdálenosti je asi ta vytoužená i obávaná země. Úskalí se mnohdy táhnoumnoho kilometrů do moře. Vydrží lehký čínský člun tak dlouhou cestu?

Zatímco John takto přemítal a čekal, zdali z temného nebe nezasvitne aspoňtrochu záře,odpočívaly cestovatelky, upokojeny jeho slovy, na svých lůžkách.

Nehybnost brigy jim zabezpečovala několik hodin klidu. Když Glenarvan, Johna jejich druhové neslyšeli žádný křik opilé posádky, posilnili se rovněž chvatnýmspánkem a v jednu hodinu v noci se rozhostil hluboký klid na palubě celé brigy, ježsama také odpočívala na svém písečném loži.

Kolem čtvrté hodiny se na východě objevil první úsvit. Oblaka se lehce zbarvila v bledé záři svítání. John vystoupil na palubu. Na obzoru visela těžká clonamlhy. Jenom několik mlhavých obrysů, avšak ve značné výšce, vlnilo se v ranníchparách. Moře bylo ještě mírně zčeřené a vlny se ztrácely v hustých nehybnýchmračnech..

John čekal. Světlo pozvolna sílilo a obzor se roznítil červánky. Mlha se pomaluzdvihala. Černé útesy strměly z vody. Potom se nad pruhem zpěněných vln vykreslilamatná čára a nad dosud neviditelným kotoučem vycházejícího slunce se rozžehl navrcholu neznámé hory světélkující bod jako nějaký maják. Byla to země, vzdálenánecelých devět mil.

“Země!“zvolal John Mangles.

Jeho druhové se probudili, přispěchali na palubu brigy a mlčky pohlíželi napobřeží rýsující se na obzoru. A ať už bylo pohostinné nebo smrtelně nebezpečné,musilo se stát jejich útočištěm.

“Kde je Will Halley?“otázal se Glenarvan.

“Nevím, mylorde,“odpověděl John Mangles.

“A jeho námořníci?“

“Zmizeli tak jako on.“

“A jsou jistě zpiti do němoty právě tak jako on,“dodal Mac Nabbs.

“Jděte je najít,“řekl Glenarvan, “nemůžeme je přece nechat na lodi.“

Mulrady a Wilson sestoupili do ubikací v příďovém nástavku a za dvě minutyse vrátili nazpět. Místo bylo prázdné. Prohledali ještě mezipalubí a celou brigu aždolů do podpalubí. Nenašli ani Willa Halleyho, ani jeho námořníky.

“Cože, nikdo,“řekl Glenarvan.

“Snad nespadli do moře?“otázal se Paganel.

“Všechno je možné,“řekl John Mangles, velmi znepokojený jejich zmizením.

Pak zamířil k zádi.

“Ke člunu,“řekl.

Wilson a Mulrady spěchali za ním, aby spustili loďku na moře.

Ale člun byl pryč.

KAPITOLA PÁTÁ

NÁMOŘNÍKY Z NOUZE

Will Halley a jeho mužstvo využili tmy a spánku cestujících a uprchli na jediném člunu brigy. Toho se nikdo nenadál. Přestože povinností kapitána bylo zůstatna palubě poslední, opustil opilec loď jako první.

“Ti darebáci ujeli,“řekl John Mangles. “Ale co na tom, mylorde. Aspoň ses nimi nebudeme muset zlobit!“

“To je i můj názor,“odpověděl Glenarvan. “Nehledě k tomu, že na paluběkapitána máme, Johne, a tvoji přátelé budou jistě odvážnými, ne-li zručnými námořníky. Čekáme jenom na tvé rozkazy.“

Major, Paganel, Robert, Wilson, Mulrady i Olbinett uvítali Glenarvanova slovas bouřlivým souhlasem, seřadili se na palubě a čekali na Johnovy příkazy.

“Co máme dělat?“otázal se Glenarvan.

Mladý kapitán se rozhlédl po moři, prohlédl si neúplné stěžňoví brigy a po chvilcepřemýšlení řekl:

“Můžeme se, mylorde, dostat z této situace dvěma způsoby.: buď uvolnit loďa dostat se zpátky na moře, anebo se vypravit na pobřeží ,po voru, který bychomsi snadno zřídili.“

“Jestliže je možno loď uvolnit, pak ji uvolníme,“odpověděl Glenarvan. “To jeto nejlepší, co můžeme učinit, že ano?“

“Ano, mylorde, protože co si počneme na zemi bez dopravních prostředků?“

“Pobřeží se hleďme vyhnout,“dodal Paganel.“Před Novým Zélandem semusíme mít na pozoru.“

“Tím spíše, že jsme se dostali hodně stranou,“pokračoval John. “Dík Halleyověbezstarostnosti jsme byli zřejmě zahnáni k jihu. V poledne zjistím naši polohu,a jestliže jsme, jak předpokládám, pod Aucklandem, pokusím se k němu s Macquariídoplout podél pobřeží.“

“Přestože je briga poškozena?“otázala se lady Helena.

“Myslím, že to není tak vážné, mylady,“odpověděl John Mangles. “Vpředupostavím místo předního stěžně nouzový stožár a pak poplujeme sice velmi pomalu,ale dostaneme se tam, kam budeme chtít. Jestliže však bude mít briga naneštěstíproražený bok anebo nebudeme-li ji moci dostat na vodu, pak nám nezbude nežvypravit se na pobřeží a vydat se k Aucklandu po souši.“

“Podívejme se nejdřív, v jakém stavu je loď,“řekl major. “To je ze všeho nejdůležitější.“

Glenarvan, John a Mulrady otevřeli velký příklop a hned sestoupili do podpalubí. Bylo tam velmi nepořádně složeno asi na dvě stě tun vydělaných kůží. Tymohli bez velké námahy odklidit pomocí kladkostrojů připevněných na hlavnímstěhu nad příklopem. John dal okamžitě vyházet do moře aspoň část tohoto zboží,aby loď nadlehčil.

Po třech hodinách krušné práce bylo možno prozkoumat dno brigy. Na levémboku ve výši bočnic vznikly mezi spárami oplaňkování dvě trhliny. A protože

Macquarie ležela na pravém boku, byl protilehlý bok s poškozenými spárami nadvodou. Voda tedy nemohla vnikat dovnitř. A Wilson ostatně nelenil a koudelía pečlivě přibitým pásem měděného plechu vyspravil spáry oplaňkování.

Sondou pak zjistili, že v lodi jsou jenom dvě stopy vody. Takové množství sedalo snadno vypumpovat a tím se rovněž mohla loď nadlehčit.

Při prohlídce John dále zjistil, že trup lodi se při nárazu poškodiljen málo. Nebylovyloučeno, že část jalového kýlu zůstane trčet v písku, ale bez něho se mohli obejít.

Když Wilson prohledal vnitřek lodi, ponořil se ještě do moře, aby věděl, jakloď na mělčině leží.

Macquarie se stočila k severozápadu a uvázla na písečné, rozbahnělé mělčiněs velmi srázným okrajem. Byla do ní hluboce zabořena spodní částí klounovce a asi dodvou třetin lodního kýlu. Zbytek lodního dna až ke kormovci ležel nad hloubkou ažpěti sáhů vody. Kormidlo se tedy nezaseklo a mohlo se s ním volně vládnout. To bylaskutečná výhoda, protože takto budou moci kormidla použít okamžitě.

Příliv nebývá v Tichém oceáně veliký. John Mangles však spoléhal, že se mupři něm podaří Macquarii uvolnit. Briga uvázla asi hodinu před nejvyšším stavemvody. Od chvíle, kdy začal odliv, nakláněla se loď stále povážlivěji na pravý bok.

V šest hodin ráno, kdy byl stav vody nejnižší, dosáhla briga maxima sklonu a ukázalose, že je zbytečné podkládat ji kozami. Tím ušetřili ráhna a jiná bidla, z nichž chtěl

John zřídit nouzový přídní stožár.

Zbývalo Macquarii uvolnit. To byla zdlouhavá a krušná práce. Bylo naprostovyloučeno, aby se připravili k vyplutí do čtvrt na jednu. Uvidí jenom, jak se bude zčástiodlehčená briga chovat při stoupajícím moři, a teprve při dalším přílivu zkusí štěstí.

“Vzhůru do práce!“zavelel John Mangles.

Jeho námořníci byli připraveni.

John dal nejprve podvázat plachty, které ještě byly na kasounech. Major, Roberta Paganel vystoupili pod Wilsonovým vedením do hlavního koše. Vítr vzdouvalkošovou plachtu a to ztěžovalo práce na vyproštění lodi. Musili košovku podvázat.

Tento úkol provedli, jak nejlépe mohli. Po usilovné a tvrdé práci, na níž nebylyjejich ruce zvyklé, vyšplhali se na hlavní brámovou čnělku. Malý Robert, mrštný jakokočka a smělý jako plavčík, prokázal při této těžké práci největší služby.

Nyní bylo nutno spustit kotvu, a možná i obě, na zádi a ve směru kýlu. Na těchtokotvách mělo být těžiště tahu, až se bude Macquarie za přílivu nadzvedávat. Pokud ječlun, není na této práci nic obtížného; vezme se přenosná kotva a spustí se na vhodném, předem stanoveném místě. Protože však člun neměli, musili jej něčím nahradit.

Glenarvan měl tolik námořnických zkušeností, aby věděl, jak nutné je spustitkotvy. Loď, která uvízla při odlivu, nebylo možno jinak uvolnit.

“Jak to jen uděláme, když nemáme člun?“otázal se Johna.

“Stačí nám zbytky předního stěžně a prázdné sudy,“odpověděl mladý kapitán.

“Bude to těžká práce, ale půjde to, protože Macquarie má malé kotvy. Když se námje podaří spustit a když se nevytrhnou, může se všechno zdařit.“

“Dobrá, neztrácejme tedy čas, Johne!“

Všichni námořníci a cestující byli zavoláni na palubu. Každý při práci pomáhal.

Sekyrou přeťali lana, která ještě držela přední stěžeň. Spodní stožár se při pádupřerazil u samého vrcholíku a jeho koš mohl být snadno uvolněn. John Mangles chtělz této desky zhotovit vor. Pomocí prázdných sudů desku nadlehčil a na takovémplavidle už bylo možno převézt obě kotvy. K plavidlu bylo upraveno veslo, aby sevor dalřídit. Odliv jej ostatně zanese dál na moře, a až budou kotvy u dna, budesnadné přitáhnout ho zpátky k lodi po laně.

Byli s prací již napůl hotovi, když se Slunce přiblížilo k nadhlavníku. John

Mangles nechal Glenarvana pokračovat v začaté práci a šel stanovit polohu lodi. Tobylo pro trosečníky velmi důležité. John naštěstí našel v Halleyově světnici greenwichskou hvězdářskou ročenku a velmi špinavý sextant, s nímž mohl polohu lodipřesně zjistit. Očistil sextant a přinesl jej na palubu.

Tímto přístrojem lze pomocí pohyblivých zrcátek posadit Slunce naobzor vechvíli,kdy dosahuje nejvyššího bodu své dráhy, to jest v poledne. Je přirozené,žepři měření musíme hledět dalekohledem sextantu na skutečný horizont, který jev místě, kde se stýká nebe a voda. A protože právě na sever od brigy vybíhala zemědo moře velkým chobotem, takže ležela mezi pozorovatelem a skutečným obzorem,nebylo možno na něj namířit dalekohled.

V takovém případě, kdy nevidíme horizont, musíme si vypomoci horizontemumělým. To je obvykle mělká miska se rtutí a nad tou se pak provádí měření. Rtuťtvoří také dokonale vodorovné zrcadlo.

John neměl na palubě rtuť, ale poradil si i s touto nesnází: použil kádě s rozpuštěným dehtem a na jeho hladině se obraz Slunce zrcadlil dosti zřetelně.

Délku John znal, protože byl na západním pobřeží Nového Zélandu. A bezchronometru by ji byl ani nemohl vypočítat. Chyběla mu jenom šířka a tu nynímohl zjistit.

Sextantem stanovil polední výšku Slunce nad obzorem. Činila 68o30’. Vzdálenost Slunce od nadhlavníku proto byla 21o30’, neboť součet těchto dvou číselje devadesát stupňů. A protože toho dne, 3. února, činila sluneční deklinace podleročenky 16o30’, dostal John, když tuto deklinaci sečetl se vzdáleností Slunce odnadhlavníku, tj. s 21o30’, zeměpisnou šířku třicet osm stupňů.

Poloha Macquarie byla tedy tato: délka 171o13’, šířka 38o, nehledí-li se k nějakénepatrné nepřesnosti, způsobené nedokonalými přístroji. A k takové nepřesnostinebylo nutno přihlížet.

Když se John Mangles podíval do Johnstonovy mapy, kterou Paganel koupilv Edenu, viděl, že ztroskotali v zátoce Aotea nad mysem Kawhia na pobřeží Aucklandské provincie. Protože město Auckland leželo na třicáté sedmé rovnoběžce, byla

Macquarie stržena o jeden stupeň k jihu. Aby se dostali do hlavního města Nového

Zélandu, museli vyplout o jeden stupeň na sever.

“To přece znamená nanejvýš cestu dvaceti pěti mil,“řekl Glenarvan. “To nic není.“

“Co není ničím na moři, bude dlouhou a obtížnou cestou na souši,“odpověděl

Paganel.

“Proto musíme udělat všechno, co je v lidských silách,“radil John Mangles,

“abychom MacquariL zdvihli na vodu.“

Poloha byla změřena, a proto pokračovali v další práci. Ve čtvrt na jednu nastalvrchol přílivu. John toho nemohl využít, protože kotvy ještě nebyly spuštěny.

Přesto však pozoroval Macquarii s jistými obavami. Pozvedne se na vlnách přílivu?

O tom se mělo rozhodnout v nejbližších pěti minutách.

Všichni čekali. Ozval se slabý praskot. Nebyl způsoben tím, že by se už loďnadzdvihla, ale šlo o zřejmé záchvěvy lodního kýlu. John si nyní více sliboval odpříštího přílivu, ale zatím se briga celkem nijak nepohnula.

Pokračovali v práci. Ve dvě hodiny byl vor hotov. Trosečníci k němu připevnilipřenosnou kotvu. John a Wilson přivázali k zádi plavidla lano a pak s vorem vypluli.

Odliv je unášel a kotvu spustili asi sto padesát metrů od lodi v hloubce deseti sáhů.

Kotva se dobře zachytila a vor se vrátil k lodi.

Zbývala ještě velká přídní kotva. S velkou námahou jI spustili. Vor opakovalpředešlý manévr a po chvíli byla spuštěna i druhá kotva v hloubce patnácti sáhů.

Potom se John a Wilson přitáhli po laně nazpět k Macquarii.

Obě lana byla upevněna na vratidle a všichni čekali na nejbližší příliv, kterýměl nastat v jednu hodinu ráno. Teď bylo šest hodin večer.

John Mangles chválil své námořníky a o Paganelovi prohlásil, že by se mohljednoho dne stát nálodním, kdyby byl stále tak přičinlivý.

Mr Olbinett sice pomáhal při různých pracích, ale nyní se vrátil do kuchyně.

Připravil vydatnou večeři, která přišla všem jeho druhům velmi vhod. Posádkaměla už velký hlad. Každý se dosyta najedl a posilnil pro další práci.

Po večeři učinil John Mangles poslední opatření, aby plně zajistil zdar manévru.

Na nic se nesmí zapomenout, když je třeba vyzdvihnout loď z mělčiny. Často setakový pokus nezdaří jen proto, že se loď ještě nenadlehčí o několik milimetrů a zaseknutý kýl se pak nevymaní z písečného lůžka.

John Mangles dal vyházet do moře většinu zboží, aby brigu co nejvíce nadlehčil. Ale zbytek balíků, těžkých bidel, náhradních ráhen, několik tun železnépřítěže, to vše přenesli na záď, aby tíha těchto předmětů pomohla uvolnit kloun.

Wilson a Mulrady tam odvalili i jistou část sudů naplněných vodou, aby se nos brigyco nejvíce zdvihl.

Byla už půlnoc, když dokončili všechny práce. Mužstvo bylo vysíleno, cožbylo velmi mrzuté, protože v tomto okamžiku bylo třeba každé síly u vratidla.

John Mangles z toho důvodu změnil rozhodnutí.

Nyní se vítr utišil. Větřík v mírných poryvech hladinu sotva čeřil. John pozorovalobzor a povšiml si, že vítr se začíná obracet od jihozápadu k severozápadu. Při zvláštním seskupení a zabarvení okrajů mračen nemohl být žádný námořník na pochybách.

Wilson a Mulrady byli téhož mínění jako jejich kapitán.

John Mangles Glenarvanovi pověděl, co zpozoroval, a navrhl mu, aby se pokuso vyzdvižení lodi odložil na zítřek.

“Mám k tomu několik důvodů,“řekl. “Předně jsme příliš unaveni a k uvolněnílodi budeme potřebovat co nejvíce sil. A dále, jak budeme za takové tmy naši loďřídit mezi těmito nebezpečnými skalisky, až ji vyprostíme? Za denního světla tobude pro nás výhodnější. Kromě toho mám ještě jiný důvod k tomu, abych počkal.

Vítr nám hodlá přispěchat na pomoc a rád bych toho využil; chtěl bych, aby tustarou kocábku trochu popohnal, až ji moře nadzdvihne. Nemýlím-li se, budememít zítra vítr od severozápadu. Postavíme plachty hlavního stěžně na protivítr a tonám pomůže brigu uvolnit.“

Tyto důvody rozhodly. Glenarvan a Paganel, nejnetrpělivější ze všech, ustoupilia pokus byl odložen na zítřek.

Noc prošla klidně. Stanovili si stráže, neboť museli dohlížet, zdali se neuvolníkotvy.

Nadešel den. John Mangles předvídal správně. Od severozápadu vál vítr a stálesílil. To znamenalo velmi prospěšnou posilu. Posádka byla rozestavena. Robert,

Wilson a Mulrady na hlavním stěžni, Glenarvan, major a Paganel na palubě, všichnipřichystáni tak, aby ve vhodném okamžiku mohli rozvinout plachty. Ráhno hlavníkošové plachty bylo vytaženo až k vrcholíku, hlavní plachta a hlavní košová plachtabyly ponechány na kasounech..

Bylo devět hodin ráno. Příliv měl dosáhnout vrcholu až za čtyři hodiny. Nepromarnili je. John jich využil k tomu, aby na přídi brigy vztyčili nouzový stožára jím nahradili přídní stěžeň. Byli by tedy mohli z těchto nebezpečných míst odplout, jakmile by se loď octla na vlnách. Všichni se opět dali do usilovné prácea před polednem bylo velké přídní ráhno důkladně upevněno jako přední stožár.

Lady Helena a Mary Grantová se také vydatně uplatnily a na přední brámové ráhnoupevnily náhradní plachtu. Měly radost, že mohly přispět ke společné záchraně.

Když byla Macquarie takto opravena, měla jistě daleko do krásy, ale byla aspoňschopna plout při pobřeží.

Moře zatím stoupalo. Mořská hladina se zvedala v neklidných vlnách. Temenaskalisk pozvolnamizela jako nějací mořštíživočichové,potápějící se do svéhovodního živlu. Blížila se chvíle, kdy mělo dojít k velikému pokusu. Horečná netrpělivost udržovala všechny v krajním napětí. Nikdo nemluvil. Všichni hleděli na Johna.

Čekali na jeho rozkaz..

John Mangles stál nachýlen přes zábradlí záďové nástavby a pozoroval příliv.

Starostlivě se ohlížel na dlouhá a mocně napjatá kotevní lana.

V jednu hodinu byla mořská hladina na vrcholu. Dosáhla mrtvého bodu, kdy sevoda na kratičký okamžik zastavuje a již nestoupá, ale ještě neklesá. Nyní musilijednat rychle. Hlavní plachta a hlavní košová byly spuštěny a přilehly na stožár.

“Vratidlo!“vzkřikl John.

Vratidlo bylo opatřeno klikami na způsob hasičských pump. Glenarvan, Mulradya Robert na jedné straně, Paganel, major a Olbinett na straně druhé se napírali doklik, jimiž se uváděl přístroj v pohyb. John a Wilson při tom podkládali sochorya pomáhali tak svým druhům.

“Držet, držet!“křičel mladý kapitán. “Všichni zabrat!“

Obě lana se napínala pod mocným tahem rumpálu. Kotvy držely pevně a nepovolovaly.

Nyní se rozhodovalo o všem. Moře je na vrcholu jenom několik minut. Vodníhladina začne každým okamžikem klesat.

Všichni zdvojnásobili své úsilí. Vítr vál prudce a tlačil obě plachty ke stěžni.

Bylo cítit, jak se lodní boky zachvívají. Zdálo se, že briga se jižjiž nadzdvihne.

Možná že by stačil už jenom jeden pár rukou, aby se vytrhla z písečného lůžka.

“Heleno! Mary!“vzkřikl Glenarvan.

Obě ženy přispěchaly na pomoc svým druhům. Ještě poslední zub vratidlas cvaknutím přeskočil přes záklopku.

Ale to bylo vše. Briga se nehýbala. Pokus se nezdařil. Odliv začínal a bylozřejmé, že ani s pomocí větru a moře nemůže tato neúplná posádka loď vyprostit.

KAPITOLA ŠESTÁ

KANIBALSTVÍ V TEORII

První způsob záchrany, o nějž se John Mangles pokusil, se nezdařil. Musili tedybez otálení sáhnout k druhému způsobu. Bylo zřejmé, že zbývalo jediné rozhodnutí,totiž opustit loď. Čekat na palubě na nejistou pomoc by bylo neprozřetelné a pošetilé.

Než by se u místa neštěstí objevila spásonosná loď, byla by Macquarie dávno v troskách.Nejbližší bouře anebo jenom trochu prudší vlny, rozbouřené větrem odmoře,převrhly by ji na písčinu, rozbily by ji, roztříštily a trosky odnesly. John se chtěldostat na souš, než dojde k této nevyhnutelné zkáze.

Navrhl proto zhotovit tak pevný vor, nebo podle řeči námořníků prám, abyse na něm cestující s dostatečným množstvím potravin mohli přeplavit na zélandské pobřeží.

Bylo nutno jednat, a nikoliv uvažovat. Začali hned pracovat a byli s prací poměrně daleko, když ji museli pro tmu přerušit.

Po večeři, kolem osmé hodiny večer, když lady Helena a Mary Grantová odpočívaly na lůžku, procházel se Paganel se svými přáteli po palubě a hovořil s nimi o důležitých otázkách. Robert je nechtěl opustit. Statečný chlapec dychtivě poslouchal,připraven k jakékoliv službě, hotov obětovat se i při nejnebezpečnějším podniku.

Paganel se otázal Johna, zda by se nemohli vydat po voru podél pobřeží až do

Aucklandu, neboť nechtěl, aby cestující musili vystupovat na zem.

John odpověděl, že s tak chatrným plavidlem je to vyloučeno.

“A na člunu brigy bychom se toho byli mohli odvážit,“řekl Paganel, “když tona voru není možné?“

“V krajním případě ano,“odvětil John Mangles, “ale musili bychom jet jenomve dne a na noc vždycky přistávat.“

“Ti zrádní ničemové tedy ..“

“Ach, ti!“odpověděl John Mangles. “Ti byli opilí, a bojím se, že za takovéhluboké tmy zaplatili svůj podlý útěk životem.“

“Jim se nemohlo stát nic lepšího,“odtušil Paganel, “a nám nic horšího, protožeten člun nám mohl být velice užitečný.“

“Co na tom, Paganele ,“řekl Glenarvan. “Vor nás také zaveze k zemi.

“Právě tomu jsem se chtěl vyhnout,“odpověděl zeměpisec.

“Jakže! Lidé, kteří uvykli námaze, měli by se po cestě pampami a Austrálií lekatvzdálenosti nějakých dvaceti mil?“

“Přátelé,“odpověděl Paganel, “nepochybuji ani o naší odvaze, ani o statečnosti našich družek. Dvacet mil! Kdekoliv jinde než na Novém Zélandě to nic není. Nebudetemě přece podezírat z malodušnosti. První jsem vás vedl přes Ameriku i přes Austrálii,

Ale zde, opakuji, raději udělat cokoliv jiného než se odvážit do tak proradné země.“

“Raději udělat cokoliv než čekat jistou smrt na ztroskotané lodi!“odpověděl

John Mangles.

“Čeho bychom se vlastně měli na Novém Zélandě tolik bát?“otázal se Glenarvan.

“Divochů,“odpověděl Paganel.

“Divochů!“odtušil Glenarvan. “Cožpak se jim nemůžeme vyhnout, když se budeme držet při pobřeží? Ostatně takový útok hrstky ubožáků přece nemůže dělatžádné starosti deseti dobře ozbrojeným a k obraně odhodlaným Evropanům.“

“To nejsou žádní ubožáci,“odpověděl Paganel, potřásaje hlavou. “Novozélanďané patří ke strašlivým kmenům, bojují proti anglickému panství, proti cizímuchvatitelům, a často přemáhají své nepřátele. A jsou to kanibalové!“

“KKanibalové!“zvolal Robert. “Kanibalové!“

Všichni pak slyšeli, jak si šeptá tato dvě jména:

“Sestra! Lady Helena!“

“Ničeho se neboj, chlapče,“odpověděl Glenarvan, aby ho upokojil. “Náš milý

Paganel přehání!“

“Vůbec nepřeháním,“odtušil Paganel. “Robert dokázal že je mužem.s ním jednám jako s mužem, když mu neskrývám pravdu. Novozélanďané jsounejkrutější, ne-li nejkrvelačnější ze všech lidojedů. Minulého roku byl neobyčejněkrutě umučen Angličan Walkner. A k této vraždě došlo v roce 1864 v Opotiki, několikmil od Aucklandu, takřka před očima anglických úřadů.“

“Prosím vás,“prohodil major. “Kdož ví, zdali většina těchto hrůz není jenomvýmyslem cestovatelů? Člověk se velice rád vrací z nebezpečné země a ze spárůlidojedů!“

“Přehánění nechávám stranou,“odpověděl Paganel. “Ale mluví o tom lidé,kteří si zasluhují důvěru, Marsden, kapitáni Dillon, d’Urville, La Place a četní jiní,a já věřím jejich zprávám, musím jim věřit. Zélanďané jsou od přírody krutí. Při

úmrtí svých náčelníků obětují živé lidi. Tvrdí, že takovými oběťmi usmiřují nebožtíkův hněv, protože nebožtík by prý mohl živé lidi trestat. A zároveň mu tím dávajíi otroky pro posmrtný život!“

Paganel měl pravdu. Lidojedství se stalo na Novém Zélandu něčím docela běžným, právě tak jako na ostrovech Fidži nebo v Torresově průlivu. Pověry mají jistěznačný vliv na tyto odporné zvyky, ale lidojedi existují spíš proto, že jsou chvíle,kdy zvěř je vzácná a hlad velký. Divoši začali pojídat lidské maso, aby zahnalihlad, který je u nich těžko ukojitelný. Pak teprve kněží vtěsnali tyto obludné zvykydo pravidel a posvětili je. Jídlo se stalo prostě obřadem. Nehledě k tomu, že podlenázoru Maorů není nic přirozenějšího než se vzájemně pojídat.

Zélanďané kromě toho tvrdí, že když snědí mrtvého nepřítele, zničí tím i jehoduchovní část. Tak získávají jeho duši, sílu a statečnost.

Paganel tedy právem soudil, že Zélanďany nutí k lidojedství nezřízená touhapo mase, a hlavně nedostatek potravin. To platí nejenom o tichomořských divoších,nýbrž i o evropských.

“Skutečně,“dodal, “kanibalství se dlouho udržovalo i u předků nejcivilizovanějších národů, a nepokládejte to prosím za nějakou osobní narážku, ale u Skotůzvlášť.“

“Skutečně?“řekl Mac Nabbs.

“Ano, majore,“odvětil Paganel. “Kdybyste si přečetl některé stránky ze svatého

Jeronýma o skotských Atticolech, viděl byste, co si máme myslit o vašich předcích!

A nemusíme jít ani do dob předhistorických, cožpak nebyl za vlády královny

Alžběty, v téže době, kdy Shakespeare básnil svého Shylocka, popraven skotskýbandita Sawney Bean za zločin kanibalství? A co ho přimělo k tomu, že jedl lidskémaso? Náboženství? Ne, hlad.“

“Hlad?“otázal se John Mangles.

“Hlad,“odpověděl Paganel, “a zejména potřeba každého masožravého živočicha, aby své tělo a krev osvěžoval dusíkem, který je obsažen v živočišných látkách. Pojídáním hlízovitých a škrobovitých rostlin podporujeme činnost plic. Kdovšak chce být silný a čilý, musí vstřebávat výživné látky, z nichž se tvoří svalstvo.

Dokud se Maorové nestanou členy vegetariánských společností,budou pojídatmaso.“

“A proč právě maso lidské?“řekl Glenarvan.

“Poněvadž nemají zvířata,“odpověděl pohotově Paganel, “a to musíme mít stálena mysli, ne proto, abychom je,omlouvali, ale abychom si vysvětlili jejich kanibalskézvyky. Čtvernožci, ba i ptáci jsou v těchto nehostinných krajích vzácní. Proto se

Maorové odedávna živili lidským masem. Dokonce zde existuje sezónní pojídánílidí, tak jako v civilizovaných zemích existují lovecké sezóny. Tehdy nastávajíveliké hony, to jest veliké války, a celé kmeny přicházejí na stůl vítězů.“

“Podle vás tedy, Paganele,“pokračoval Glenarvan,“nevymizí lidojedstvído té doby, dokud na novozélandských lučinách nebudou nesčetná stáda ovcí,volů a vepřů.“

“Nesporně ano, my lorde.“

“Ale jak jedí lidské maso,“řekl major, “syrové nebo pečené?“

“Prosím vás, pane Mac Nabbsi, co vám na tom záleží,“zvolal Robert.

“Jakpak ne, chlapče,“odpověděl vážně major, “mám-li snad jednou skončitv žaludku lidojeda, pak chci být raději upečen.“

“Proč?“

“Abych měl jistotu, že nebudu sněden zaživa!“

“Dobře, majore,“odtušil Paganel, “ale co když to znamená být upečen zaživa?“

“Buď jak buď,“odpověděl major, “před takovou volbou bych se nechtěl octnout,i kdyby mi platili.“

“Přesto však, Mac Nabbsi, a pokud vám to bude příjemnější,“odvětil Paganel,

“vězte, že Novozélanďané jedí maso jenom pečené nebo uzené. Jsou to lidé obeznalía kuchyni rozumějí. Mně osobně je myšlenka na to, že bych byl sněden, nějak zvlášťnepříjemná! Skončit v žaludku divocha, brr!“

“Zkrátka z toho ze všeho vyplývá,“řekl John Mangles, “že jim není radnopadnout do rukou.“

KAPITOLA SEDMÁ

VÝPRAVA PŘISTÁVÁ U ZEMĚ, KTERÉ SE MĚLA VYHNOUT

To, co Paganel vyprávěl, bylo nepopíratelné. Nebylo možno pochybovat o krutosti Novozélanďanů. Bylo tedy nebezpečné vystoupit na pevninu. Ale přes všechnonebezpečí se toho musili odvážit. John Mangles cítil, že musí neprodleně opustit loď,protože se mohla co nevidět rozpadnout. Mezi dvěma nebezpečími nebylo možnováhat, neboť jedno bylo jisté, kdežto druhé jenom pravděpodobné.

A spoléhat na náhodu, že je zachrání nějaká loď, bylo nerozvážné. Macquarienebyla na cestě, kudy jezdí lodi do Nového Zélandu. Ty plují buď severněji na

Auckland, nebo jižněji na New Plymouth. Á výprava ztroskotala právě mezi těmitodvěma místy na opuštěném pobřeží ostrova Ika-a-Maui. Na záludném, nebezpečnéma málo navštěvovaném pobřeží. Lodi se tomuto místu raději vyhýbají, a i když jetam vítr zanese, snaží se odtamtud co nejrychleji dostat.

“Kdy vyrazíme?“otázal se Glenarvan.

“Zítra ráno v deset hodin,“odpověděl John Mangles. “Příliv začne stoupata zanese nás k zemi. “

Příštího dne, 5. února, dokončili stavbu voru do osmi hodin. John se snažilsestrojit plavidlo co nejdůkladnější. Koš přídního stožáru, jehož použili při spouštěníkotev, nepostačoval k přepravě cestujících a potravin. Potřebovali pevné a řiditelnéplavidlo, které by odolalo náporům moře při devítimílové plavbě. Materiál ke stavběvoru mohli trosečníci získat jenom ze stěžňoví lodi.

Wilson a Mulrady se dali do práce. Přesekali lanoví ve výši lešnic, sekyrou podťali hlavní stěžeň u samé paty a stěžeň se skácel přes zábradlí na pravém boku, ježs praskotem povolilo pod jeho tíhou. Macquarie byla teď holá jako pramice.

Spodní stožár, košová a brámová čnělka byly rozřezány a rozpojeny. Hlavníčásti voru byly tedy již na vodě. Spojili je zbytky přídního stěžně a všechny tytotrámyk sobě pevně přivázali. Do hotového rámu nezapomněl John připevnitpůltuctu prázdných sudů, aby se tím plavidlo vyzdvihlo nad hladinu.

Na tento důkladný spodek pak Wilson přibil jakousi podlahu z laťových mřížek.

Vlny sice budou moci zaplavit vor, ale nebudou se na něm držet, a tak budou cestujícíchráněni před vlhkem. Pevně přivázané sudy, s vodou tvořily kromě toho jakésibrlení, které chránilo palubu proti větším vlnám.

Když potom ráno John viděl, že duje příznivý vítr, dal postavit doprostředvoru jako stožár předňí brámové ráhno. Zajistili je úponami a napjali na něm nouzovou plachtu. Na zádi upevňili veliké veslo se širokým listem, takže vor budou mociřídit, pokud jej ovšem vítr požene dostatečnou rychlostí.

Vor byl postaven tak důkladně, že mohl vydržet i nárazy zneklidněného moře.

Bude však řiditelný a dopluje k pobřeží, jestliže se vítr obrátí? To byla otázka.

V devět hodin začali nakládat.

Nejprve přenesli na vor takové množství zásob, aby jim vystačilo až do Aucklandu. Trosečníci nemohli příliš spoléhat na dary této nebohaté země.

Z Olbinettovy kuchyně měli trochu konzervovaného masa, které jim zbyloze zásob nakoupených pro cestu na Macquarii. Toho bylo celkem málo. Musilisáhnout k hrubé palubní stravě, k sucharům dosti špatné kvality a ke dvěma sudůmsolených ryb. Stevard se za to styděl.

Zásoby uložili do neprodyšně uzavřených beden, do nichž mořská voda nemohlavniknout ani prosáknout. Pak je spustili na vor a silnými lany přivázali k patě nouzového stěžně. Na bezpečné a suché místo uložili také zbraně a munici. Cestovatelébyli naštěstí velmi dobře ozbrojeni puškami a revolvery.

K voru připevnili i přenosnou kotvu, kdyby john nemohl za jediného přílivudorazit k zemi a byl pak nucen zakotvit na moři.

V deset hodin začal příliv. Vítr slabě vanul od severozápadu. Lehké vlny čeřilymořskou hladinu.

“Všechno připraveno?“otázal se John Mangles.

“Všechno, kapitáne,“odpověděl Wilson.

“Nastupovat!“zvolal John.

Lady Helena a Mary Grantová sestoupily po hrubém provazovém žebříku,posadily se na bedny s potravinami pod stěžněm a jejich druhové vedle nich. Wilsonse chopil kormidla. John se postavil ke kasounům plachty a Mulrady přeťal lano,které drželo vor u boku brigy.

John rozvinul plachtu a vor se začal plavit k zemi, poháněn zároveň přílivemi větrem.

Pobřeží bylo od nich vzdáleno devět mil a tuto nevelikou vzdálenost by čluns dobrýmivesly urazil za tři hodiny. Ale na voru to bude trvat déle.Kdyby sevítr udržel, snad by dorazili k zemi za jediného přílivu. Kdyby se ovšem vítr utišil,mohl by odliv odnést vor zpátky, a proto by musili zakotvit a čekat na příští příliv.

To by bylo zlé a Johnu Manglesovi to také dělalo jedinou starost.

Doufal však, že se jim vše podaří. Vítr sílil. Protože příliv začal v deset hodin,musili dorazit k pevnině do tří hodin. Jinak by byli nuceni zakotvit, anebo by jeodliv zanesl zpátky do moře.

Plavba začala šťastně. Černé vrcholky skalisk i žluté koberce jesepů pozvolnamizely pod vlnami stoupajícího přílivu. Bylo třeba velké ostražitosti a neobyčejnéobratnosti, aby se vyhnuli těmto zakrytým úskalím a správně mezi nimi řídili těžkoovladatelný vor, který se mohl snadno vychýlit z dráhy.

V poledne byli ještě pět mil od pobřeží. Nebe bylo jasné, takže snadno rozeznávali hlavní obrysy země. Na severovýchodě se tyčil dva tisíce pět set stop vysokýpahorek. Odrážel se zvláštním způsobem od obzoru a jeho silueta se podobala rozšklebenému profilu opičí hlavy hledící k nebi. Byla to Pirongia, ležící podle mapypřesně na třicáté osmé rovnoběžce.

V půl jedné Paganel upozornil, že všechna skaliska už zmizela pod hladinou.

“Až na jediné,“odpověděla lady Helena.

“Kterépak, mylady?“otázal se Paganel.

“Tamhleto,“ukázala lady Helena na černý bod asi míli před nimi.

“Opravdu,“odpověděl Paganel. “Musíme si zapamatovat jeho polohu, abychomna ně nenarazili, protože moře je za chvíli zaplaví.“

“Je přímo proti severnímu úpatí hory,“řekl John Mangles. “Wilsone, pozor,vyhni se mu!“

“Ano, kapitáne,“odpověděl námořník a vší silou se opřel do těžkého zadního vesla.

Zapůl hodiny urazili další půl míle. Ale černý bod se kupodivu stále vznášelnad vlnami.

John se na něj bedlivě díval, a aby viděl lépe, půjčil si Paganelův dalekohled.

“To není vůbec žádné skalisko,“řekl po chvilce pozorování, “to je nějaký plujícípředmět a vlny jej unášejí.“

“Nebude to kus stěžňoví z Macquarie?“otázala se lady Helena.

“Ne,“odpověděl Glenarvan, “trosky z lodi se nemohly dostat tak daleko.“

“Počkejte!“vykřikl John Mangles. “Už vím, co to je, je to člun!“

“Člun brigy!“řekl Glenarvan.

“Ano, mylorde, člun brigy, a dnem vzhůru!“

“Nešťastníci,“zvolala lady Helena. “Utopili se.“

“Ano, mylady,“odpověděl John Mangles, “a musili se utopit, protože mezitěmito skalisky jeli za rozbouřeného moře a za takové hluboké tmy na jistousmrt.“

“Budiž jim odpočinutí lehké!“zašeptala Mary Grantová.

Po několik minut cestující mlčeli. Pohlíželi na blížící se vratký člun. Člun sezřejmě převrhl čtyři míle od země a z námořníků se nezachránil patrně žádný.

“Ten člun by nám však mohl být užitečný,“řekl Glenarvan.

“Máte pravdu,“odpověděl John Mangles. “K němu, Wilsone!“

Wilson změnil směr jízdy, ale vítr se ponenáhlu utišil, a tak se k člunu dostaliaž za dvě hodiny.

Mulrady stál na přídi v pohotovosti, ztlumil náraz a převrácená loďka se položilavedle voru.

“Prázdný?“otázal se John Mangles..

“Ano, kapitáne,“odpověděl námořník, “člun je prázdný a má proražené boky.

Nebudeme ho moci použít.“

“Není tedy k ničemu?“otázal se Mac Nabbs.

“K ničemu,“odpověděl John Mangles. “Leda na spálení.“

“Toje škoda.“řekl Paganel, protože jsme se na té loďce mohli dostat do

Aucklandu.“

“Musíme se s tím smířit, pane Paganele,“odvětil John Mangles. “Nehleděk tomu, že na tak klidném moři je mi náš vor celkem milejší než takový vratký člun.

Stačil mu slabý náraz a už se rozbil! Nemusíme se zde, mylorde, zdržovat!“

“Kupředu, Wilsone,“přikázal mladý kapitán, “a přímo ke břehu.“

Příliv měl stoupat ještě asi hodinu. Podařilo se jim urazit další dvě míle. Potomvšak vítr téměř úplně ustal a zdálo se, že začne foukat od země. Vor zůstal stát.

A za okamžik jej odliv začne táhnout zpátky na volné moře.

John nesměl váhat ani vteřinu.

“Kotvu,“vzkřikl.

Mulrady byl připraven na takový rozkaz a spustil kotvu v hloubce deseti metrů.

Vor se ještě snesl o dva sáhy zpět, než se kotevní lano napjalo. Skasali nouzovouplachtu a učinili i opatření k dosti dlouhé zastávce.

Moře mělo totiž začít stoupat až zase v devět hodin večer, a protože John

Mangles nezamýšlel pokračovat v plavbě v noci, měli zde kotvit až do pěti hodinráno. Země byla před nimi necelé tři míle.

Moře bylo dosti neklidné a zdálo se, že jeho vlny neustále plynou k pobřeží.

Proto když se Glenarvan dověděl, že mají strávit na palubě celou noc, otázal se

Johna; proč nevyužije neklidných mořských vln, aby se dostal k pobřeží.

“My lorde,“odpověděl mladý kapitán, “podléháte optickému klamu. Vlny se nepohybují kupředu, i když se to zdá. To je jenom kmitání vodních molekul. Hoďte do vln kusdřeva a uvidíte, že zůstane na místě, dokud ho neodnese odliv. Musíme trpělivě čekat.“

“A také povečeřet,“dodal major.Olbinett vyndal z jedné bedny s potravinami několik kusů sušeného masaa tucet sucharů. Stevardovi bylo trapno, že má pro své pány tak chudý jídelnílístek.Ale všichni jím vzali zavděk,baioběcestovatelky,neboťtěmzatímani příliš nechutnalo.

Otřesy voru, který vzdoroval rozbouřenému moři s napjatým kotevním lanem,byly totiž neobyčejně silné. Plavidlo se bez ustání kymácelo na krátkých a nepravidelných vlnách a prudčeji by nemohlo narážet ani na nějakou podmořskouskálu. Někdy se až zdálo, že narazili. Lano bylo silně napjaté a John je každoupůl hodiny o metr povoloval, aby se nedřelo na jednom místě. Nebýt tohoto opatření,bylo by se jistě přetrhlo a vor by tak byl vydán napospas vlnám a zahnán na moře.

Všichni dobře chápali Johnovy obavy. Buď se mohlo přetrhnout lano, anebose mohla uvolnit kotva, a to obojí znamenalo záhubu.

Blížila se noc. Sluneční kotouč, zvětšený lomem paprsků a zbarvený do krvava,mizel pomalu za obzorem. Na západě se ještě leskly poslední mořské vlny a třpytilyse jako tekuté stříbro. Na této straně bylo jenom samé nebe a voda, kromě jediného jasně viditelného bodu,trupu Macquarie, nehybně ležícího na mělčině.

Krátký soumrak trval sotva několik minut a vzápětí nastala tma. Zakrátkozmizela v temnotě i země ohraničující obzor na východě a na severu.

Jak strastiplné bylo postavení našich trosečníků na malém voru uprostředhluboké tmy! Někteří upadli do úzkostného spánku, provázeného mučivými sny,kdežto jiní nemohli usnout ani na okamžik. Za svítání byli všichni zemdleni vysilující nocí.

Po přílivu začal vanout i vítr od moře. Bylo šest hodin ráno, tedy nejvyšší čas.

John se chystal vyplout. Rozkázal vytáhnout kotvu. Ale její ramena se při otřesechlana hluboce zaryla do písku. Bez vratidla ji nebylo možno vytáhnout ani s kladkostrojem, který Wilson zavěsil na stožár.

Uplynulo půl hodiny marných pokusů. John spěchal vyplout, a proto dal lano přeseknout, i když to znamenalo, že nechá kotvu na dně, takže už nebude moci zakotvit, kdyby je příliv v nejhorším případě nestačil zanést ke břehu. Nechtěl však déleotálet a jediná rána sekyrou pustila vor po větru, jemuž proud pomáhal hnát plavidlorychlostí dvou uzlú v hodině.

Plachta byla spuštěna. Byli zvolna unášeni k zemi, šedivě se rýsující na pozadínebes hořících vycházejícím sluncem. Šťastně se vyhnuli skaliskům a obepluli je.

Ale při nepravidelném přímořském vánku se zdálo, že se ke břehu nepřibližují. Kolikto překážek, než doplují na Nový Zéland, u něhož bylo tak nebez pečno přistat..

V devět hodin byli od země vzdáleni ještě necelou míli. Pobřeží bylo posetostrmými skalisky. Trosečníci musili najít vhodné místo k přistání. Vítr pozvolnaslábl, až úplně ustal. Zplihlá plachta se třepotala kolem stožáru a cloumala jím.

John ji dal skasat. Nyní nesl vor k pobřeží jenom příliv, ale nebylo možno plavidlořídit a obrovské chaluhy ještě brzdily jeho rychlost.

V deset hodin John viděl, že téměř stojí na místě ve vzdálenosti devadesátimetrů od břehu. Kotvu neměli. Strhne je tedy odliv zpátky na moře? John stál sezaťatýma rukama, srdce se mu svíralo nepokojem a hněvivě pozoroval nepřístupnouzemi před sebou.

Naštěstí -, a tentokrát opravdu naštěstí -, ucítili náraz. Vor se zastavil. Uvázlna písčině vzdálené od břehu dvacet pět sáhů.

Glenarvan, Robert, Wilson a Mulrady skočili do vody. Pevně vor přivázalik sousedním skaliskům. Pak muži přenesli obě cestovatelky na břeh v náručí, takžesi nesmočily jediný cíp šatů, a zakrátko všichni stanuli se zbraněmi i potravinamina březích obávaného Nového Zélandu.

KAPITOLA OSMÁ

DNEŠEK ZEMĚ, V NÍŽ SE VÝPRAVA NACHÁZÍ

Glenarvan by byl nejraději neztrácel ani minutu a vydal se podle pobřeží nasever k Aucklandu. Ale nebe bylo od samého rána zataženo těžkými mračny a kolemjedenácté hodiny, když už byli vyloděni, srazily se vodní páry a začalo prudce pršet.

Nemohli se proto vydat na cestu, ale naopak musili vyhledat úkryt.

Wilson objevil vhodnou jeskyni, kterou v čedičových skalách na břehu vyhloubilo moře. Cestovatelé se do ní uchýlili se zbraněmi i se zásobami. Uvnitř nalezlicelou žeň suchých mořských řas, které sem kdysi naskládaly vlny přílivů. Bylo topřirozené lůžko a všichni se na něm pohodlně usadili. U vchodu jeskyně narovnalihranici dřeva, zapálili ji a pak se u ní co nejdůkladněji osušili.

John doufal, že trvání tohoto diluviálního deště bude v obráceném poměruk jeho prudkosti. Nebylo tomu tak. Míjely hodiny a nebe se nijak neměnilo. Takovánepřízeň by přivedla z míry i nejklidnějšího člověka. Co však dělat? Odvážit se bezpovozu do takové bouře bylo by šílenstvím, nehledě k tomu, že na cestu do Aucklandujim jistě postačí několik dní, a proto nemohlo výpravě vadit dvanáctihodinovézpoždění, pokud se zde neobjeví domorodci.

Za této nucené zastávky se v jeskyni rozpředl rozhovor o průběhu války, jejímždějištěm v té době Nový Zéland byl. Aby však bylo možno pochopit a zvážit, dojak těžké situace se dostali trosečníci Macquarie, je nutno znát dějiny zápasu, jenžtehdy skrápěl ostrov Ika-a-Maui krví.

I po příchodu Abela Tasmana do Cookovy úžiny dne 16. prosince 1642 zůstávali

Novozélanďané, přes časté návštěvy evropských lodí, svobodnými obyvateli svýchnezávislých ostrovů. Žádná evropská mocnost nepomýšlela na obsazení tohoto souostroví, které ovládá Tichý oceán. Někteří misionáři, zejména anglikánští, získávalinovozélandské náčelníky, aby se podrobili anglickému jhu.Náčelníci sé nechaliošálit a podepsali dopis, v němž žádali královnu Viktorii, aby se ujala jejich ochrany.

Nejprozíravější z nich však tušili, jak pošetilý to byl krok, a jeden z nich pronesltato prorocká slova, když připojil k dopisu obrazec svého tetování.: “Ztratili jsmesvou zem. Ode dneška nám již nepatří. Brzy přijde cizinec, zmocní se jí a my budemejeho otroky.“

29. ledna 1840 skutečně přistala v zátoce Ostrovů na severu Ika-a-Maui korveta

Herald. Kapitán lodi Hobson vstoupil na zem ve vesnici Korora-Reka. Obyvatelé bylivyzváni, aby se sešli k všeobecnému shromáždění do evangelického kostela. Tam jimbyly přečteny pověřovací listiny, které kapitán Hobson dostal od anglické královny.

5. ledna příštího roku byli povoláni hlavní zélandští náčelníci k anglickému rezidentovi do vesnice Paja. Kapitán Hobson se je snažil přemluvit, aby se podrobili,přičemž říkal, že královna vyslala k jejich ochraně vojska a lodi, že jsou zaručenavšechna jejich práva, že jejich svoboda zůstane nedotčena. Avšak pozemky Zélanďanů měly nyní náležet královně Viktorii a domorodci byli povinni je prodat.

Většina návštěvníků pokládala takovou ochranu za příliš drahou a odmítlaje přijmout. Ale sliby a dary měly na tyto divochy větší vliv než pohrůžky kapitánahobsona, a tak se stalo, že převzetí državy bylo potvrzeno.

A co se zde dálo od roku 1840 až do dne, kdy Duncan opustil Clydskou zátoku? Nic, co by nebylo známo Jacquesi Paganelovi, nic, o čem by nemohl svédruhy poučit.

“Mylady,“odpověděl nyní na otázky lady Heleny, “mohu vám říci jenom to,co jsem už několikrát opakoval, že totiž Novozélanďané jsou statečný národ, kterýsice nejprve na okamžik ustoupil, ale nyní se tvrdošíjně brání anglickému vpádu.

Kmeny Maorů jsou organizovány jako dávné skotské klany. Jsou to takétakovévelké rodiny, v jejichž čele stojí náčelník, vyžadující ode všech členú naprostou

úctu. Maorové jsou hrdí a stateční, jedni jsou vysocí, mají hladké vlasy, druzí jsoumenší, zavalití a podobají se mulatům, ale všichni jsou silní, vzdorní a bojovní.

Měli slavného náčelníka jménem Hihi, skutečného Vercingetorixe“). Nebudete seproto divit, že válka s Angličany se na území Ika-a-Maui změnila v trvalou, neboťna tomto ostrově žije věhlasný kmen Waikatů, jejž William Thompson vede naobranu rodné půdy.“.

“Ale Angličané,“otázal se John Mangles, “mají snad v moci všechna důležitámísta na Novém Zélandu?“

“Samozřejmě,Johne,“odpověděl Paganel.“Když kapitán Hobson převzaldržavu a stal se guvernérem ostrova, vzniklo postupně v letech 1840 až 1862 nanejvýhodnějších místech devět osad. Proto zde je i devět provincií: čtyři na severním ostrově, a to provincie Auckland, Taranaki, Wellington a Hawkes-Bay, a pětna ostrově jižním, a to provincie Nelson, Marlborough, Canterbury, Otago a Southland, jež všechny měly dohromady 13. června 1864 sto osmdesát tisíc tři sta čtyřicetšest obyvatel. Ve všech částech vyrostla důležitá obchodní města. Až přijdeme do

Aucklandu,budete se jistě musit bezvýhrad obdivovat poloze tohoto jižního

Korintu, který vévodí nad úzkým výběžkem vybíhajícím jako most do Tichéhooceánu; město má dvanáct tisíc obyvatel. Na západě New Plymouth, na východě

Ahuriri a na jihu Wellington jsou již kvetoucími a rušnými městy. Na ostrově

Te-va-i-punamu byste se jistě těžko rozhodovali mezi Nelsonem, tímto Montpellierem protinožců, zahradou Nového Zélandu, Pictonem na Cookově úžině, Christchurchem, Invercargillem a Dunedinem v bohaté provincü Otago, kam se sbíhajízlatokopové z celého světa. A mimochodem, to naprosto nejsou žádné ubohé dřevěnéboudy divošských rodin, ale opravdová města s přístavy, chrámy, bankami, doky,botanickými zahradami,muzei domorodých dějin,aklimatizačními stanicemi ,novinami, nemocnicemi, dobročinnými spolky, filosofickými ústavy, zednářskýmilóžemi, kluby, pěveckými spolky, divadly a světovými výstavami -, právě takjako Londýn nebo Paříž! A jestliže mě neklame paměť, jsou právě letos, v roce

1865, a možná že právě v tomto okamžiku, vystavovány průmyslové výrobky z celéhosvěta v zemi lidojedů!“

“Jakže! Přestože je tu válka s domorodci?“otázala se lady Helena.

“Angličané si už jistě, mylady, dělají starosti s nějakou válkou!“odvětil Paganel.

“Válčí a současně vystavují. To jim nevadí. Dokonce stavějí železnice přímo podpalbou Novozélanďanů. V Aucklandské provincii probíhá dráha z Drury a z Mere-Mere přes hlavní území obsazená vzbouřenci. Vsadil bych se, že strojníci střílejípřímo z lokomotiv.“

“A jak to dnes vypadá s tou nekonečnou válkou?“zeptal se John Mangles.

“Opustili jsme Evropu před šesti dlouhými měsíci,“odpověděl Paganel, “a nemohu tedy vědět, co se stalo od našeho odjezdu, kromě několika zpráv, které jsemsi přečetl v marlboroughských a seymourských novinách za naší cesty přes Austrálii.

V té době se na ostrově Ika-a-Maui vedly těžké boje.“

“A kdy vlastně tato válka začala?“otázala se Mary Grantová.“

“Chcete snad říci, , opět začala’, slečno Mary,“odpověděl Paganel, “protožek prvnímu povstání došlo v roce 1845. Začala koncem roku 1863, ale už dlouhopředtím se Maorové připravovali svrhnout jařmo anglického panství. Místní národnístrana vedla čilou propagandu za zvolení maorského náčelníka. Chtěla udělat zestarého Potatoa krále a z jeho vesnice, ležící mezi řekami Waikato a Waipa, hlavníměsto nového království. Potato byl spíš vychytralý než smělý stařec, ale mělrozhodnéhoa bystrého ministra,pocházejícíhoz rodu Ngatihahuaů,kteřípředcizáckým vpádem dobývali Aucklandskou šíji. Tento ministr, jménem William

Thompson, stal se duší osvobozenecké války. Dokázal zorganizovat maorská vojska.

Pod jeho vlivem sjednotil jeden náčelník z Taranaki četné rozdrobené kmeny;jiný náčelník Waikatů vytvořil “Národní ligu“, jejímž cílem bylo bránit domorodcům, aby prodávali své pozemky anglické vládě; konaly se schůze tak jakov civilizovaných zemích, které spějí k revoluci. Britské časopisy začaly upozorňovatna tyto výstražné příznaky a vláda se vážně znepokojovala činností “Ligy“. Zkrátkacity byly zjitřeny, podkop připraven k výbuchu. Chyběla jenom jiskra, anebospíšestřetnutí protichůdných zájmú, aby jiskra vyskočila.“

“A střetnutí?“otázal se Glenarvan.

“Nastalo v roce1860,“odpověděl Paganel,“v provincii Taranaki na jihovýchodním pobřeží Ika-a-Maui. Jeden domorodec měl šest set akrů pozemků v sousedství New Plymouthu. Prodal je anglické vládě. Když však přišli zeměměřiči,aby vyměřili prodaný pozemek, vzepřel se tomu náčelník Kingi a v měsíci březnupostavil na sporných šesti stech akrů tábor obehnaný vysokou ohradou. Za několikdní dobyl tábora v čele svých vojsk plukovník Gold a toho dne padl i prvý výstřelnárodní války. “

“Je Maorů mnoho?“zeptal se dále John Mangles.

“Maorského obyvatelstva za poslední století ubylo,“odpověděl zeměpisec.

“V roce 1769 je Cook odhadoval na čtyři sta tisíc obyvatel. V roce 1845 jich bylopři sčítání ,Domorodého protektorátu’ napočítáno jenom sto devět tisíc. Hubí jecivilizační vraždění, nemoci a kořalka. Ale na obou ostrovech je dosud devadesáttisíc domorodců, z toho třicet tisíc válečníků, a ti ještě dlouho budou držet evropskávojska v šachu.“

“Bylo povstání zatím úspěšné?“řekla lady Helena.

“Bylo, mylady, a sami Angličané se nejednou obdivovali odvaze Novozélanďanů. Vedou partyzánskou válku, svádějí drobné potyčky, napadají malé oddíly,přepadají statky osadníků.Generálovi Cameronovi nebylo příliš dobře při jehovýpravách, kdy musel prohledávat každý keř. Koncem roku 1863 obsadili Maorovépo dlouhém a vražedném boji velkou opevněnou tvrz na horním Waikatu v cípustrmé pahorkatiny, tvrz chráněnou třemi obrannými liniemi. Proroci vyzývali celýmaorský národ k obraně země a slibovali vyhubení všech ,pakekú’, to jest. bělochů.

Tři tisíce mužů vytáhlo pod velením generála Camerona do boje a po barbarskémzavraždění kapitána Sprenta neměli s Maory slitování. Došlo ke krvavým bojům.

Některé z nich trvaly i dvanáct hodin a Maorové neustupovali ani před evropskými děly.Jádro nezávislé armády tvořil divoký kmen Waikatů, jemuž velel

William Thompson. Tento domorodý generál měl pod svým velením nejprve dvatisíce pět set bojovníků, později osm tisíc. Poddaní Šongiho a Hekiho, dvou nebezpečných náčelníků, přišli mu na pomoc. Ani ženy se v této svaté válce nelekalynejnamáhavějších úkolů.Ale ten, kdo má na své straně právo,nemá vždyckynejlepšízbraně.Generálovi Cameronovi se podvou krvavých bitvách podařiloovládnout okres Waikato, ovšem prázdný a vylidněný, neboť Maorové se rozprchli.

Za války došlo k obdivuhodným hrdinským činům. Čtyři sta Maorů, obklíčenýchv pevnosti Orakan tisícem Angličanů pod velením brigádního generála Careyho, odmítlo se vzdát, přestože byli bez vody i jídla. Pak si jednoho dne v pravépoledne odvážně probojovali cestu z pevnosti a podařilo se jim uniknout dobažin.“

“Ale obsazením okresu Waikato,“otázal se John Mangles, “snad tato krvaváválka skončila?“

“Neskončila, milý příteli,“odpověděl Paganel. “Angličané se rozhodli vytáhnout na provincii Taranaki a oblehnout Mataitavu, pevnost Williama Thomsona.

Té však dobudou jenom za cenu značných ztrát. V době, kdy jsem odjížděl z Paříže,dověděl jsem se, že guvernérovi a generálovi se právě podrobily kmeny Tarangaa že jim bylyponechány tři čtvrtiny jejich pozemků. I hlava povstání William

Thompson prýse hodlal vzdát, ale australské noviny tutozprávu nepotvrzovaly.

Naopak. Je tedy pravděpodobné, že v této chvíli se odboj organizuje s novou rozhodností.“

“A podle vašeho názoru, Paganele,“řekl Glenarvan, “bude se tento zápas odehrávat v provinciích Taranaki a Auckland?“

“Domnívám se, že ano.“

“Právě v této provincii, kde ztroskotala Macquarie?“

“Právě zde. Vystoupili jsme na zem několik mil nad přístavem Kawhia, kdejistě dosud vlaje národní prapor Maorů.“

“Pak bude nejlépe, když půjdeme na sever,“řekl Glenarvan.

“To bude opravdu nejlépe,“odpověděl Paganel. “Novozélanďané jsou proti

Evropanúm popuzeni,a zejména proti Angličanům.Hleďme tedy,abychom jimnepadli do rukou.“

“Možná že potkáme nějaký evropský oddíl vojsk,“dodala lady Helena. “Toby bylo pro nás štěstí.“

“Možná,mylady,“odpověděl zeměpisec,“alepochybuji. Osamocené oddílynerady procházejí krajem, protože sebemenší keř, nejnepatrnější houštinka skrývádobrého střelce. A tak nespoléhám na nějakou eskortu vojáků ze čtyřicátého pluku.

Ale na západním pobřeží, kudy půjdeme, je několik misijních stanic a budememoci postupovat po etapách od jedné k druhé až do Aucklandu. Dokonce si myslím,že bychom měli zamířit k cestě, po níž Hochatetter sledoval tok Waikata.“

“To byl cestovatel, pane Paganele?“otázal se Robert Grant.

“Ano, chlapče, člen vědecké výpravy, která jela na palubě rakouské fregaty

Novara při její cestě kolem světa roku 1858.“

“Pane Paganele,“odvětil Robert, jehož oči vzplanuly při pomyšlení na veliké

“zeměpisné výpravy, “má Nový Zéland také slavné cestovatele, jako byli Burke ,a Stuart v Austrálii?“

“Má jich několik, chlapče; byli to například doktor Hooker, profesor Brizard,přírodopisec Dieffenbach a Julius Haast. Ale přestože mnozí z nich zaplatili svoudobrodružnou vášeň životem, nejsou tak slavní jako cestovatelé australští neboafričtí …“

“A vy znáte jejich příběhy?“otázal se mladý Grant..

“Jak bych neznal, chlapče, a protože vidím, že hoříš touhou, abys toho věděltolik jako já, povím ti je.“

“Děkuji, pane Paganele, už poslouchám.“

“A my také,“řekla lady Helena. “Není to přece poprvé, kdy nás špatné počasínutí, abychom se poučili. Poslechneme si vás všichni, pane Paganele.“

“Jak si přejete, mylady,“odpověděl zeměpisec, “ale mé vyprávění nebudedlouhé. Tentokrát nejde o smělé objevitele, kteří sváděli tuhé boje s australským

Minotaurem. Nový Zéland není tak veliká země, aby se ubránil lidským’výzkumům. Proto moji hrdinové nebyli cestovatelé ve vlastním slova smyslu, ale prostíturisté, kteří se stali oběťmi nejvšednějších nehod.“

“A jak se jmenují?“zeptala se Mary Grantová.

“GeometrWitcombeaCharlton Howitt, který nalezl také Burkovypozůstatky po oné památné výpravě, o níž jsem vám vyprávěl při naší zastávce na březích Wimerry. Witcombe a Howitt veleli každý jedné výpravě na ostrově Te-va-i-pu- ,namu. Oba vyšli z Christchurche začátkem roku 1863, aby objevili různé přechodypřes hory na severu provincie Canterbury. Howitt překročil pohoří na severní hraniciprovincie a rozbil svůj hlavní stan na jezeře Brunner. Naproti tomu Witcombenalezl v údolí Rakaie průsmyk, který ústil na východ od hory Tyndallovy. Witcomba doprovázel Jacob Louper, který v Lyttleton-Times vylíčil celou cestu a neštěstí. Pokud se pamatuji, byli oba badatelé 22. dubna 1863 na úpatí ledovce, z něhožpramení Rakaia. Vystoupili až na vrchol hory a vydali se hledat další přechody.

Příštího dne se Witcombe a Louper, vyčerpaní námahou a zimou; utábořili v hlubokém sněhu ve výšce čtyř tisíc stop nad mořem. Sedm dní bloudili v horách i v údolích, jejichž příkré stěny uzavíraly cestu ven, často byli bez ohně a mnohdy bezjídla, jejich cukr se změnil v syrup a suchary ve zvlhlé těsto, šaty i pokrývky mělipromočené, trápil je hmyz, a tak činily jejich nejdelší denní etapy tři míle a nejkratší sotva dvě stě yardů. 29. dubna našli maorskou chýši a v zahradě u ní párbrambor. To bylo poslední jídlo, k němuž oba druhové zasedli společně. Odpoledne dorazili k mořskému břehu nedaleko ústí Taramaka. Potře bovali se dostatna pravý břeh, aby se mohli vydat na sever k Šedé řece. Taramako je hlubokéa široké. Louper po hodinovém pátrání objevil dva malé poškozené čluny, opravilje, jak nejlépe dovedl, a přivázal jeden k druhému. Kvečeru oba cestovatelé nasedlido člunů. Sotvaže se však dostali do proudu, natekla do člunů voda. Witcombese vrhl do vody a doplaval zpátky na levý břeh. Jacob Louper nedovedl plavat,a proto se držel člunu. A to ho po jistých dobrodružstvích zachránilo. Nešťastníkbyl vržen na skaliska. Jedna vlna ho srazila do hlubin, druhá jej vynesla na hladinu. Otloukal se o úskalí. Nastala temná noc. Louperovým tělem, zkrvavenýmaopuchlým, vlny zmítaly několik hodin. Konečně však člun narazilna pevnouzem a trosečník byl v hlubokém bezvědomí vyvržen na břeh. Příštíhodne se povýchodu slunce dovlekl k prameni pitné vody a poznal, že ho proud zanesl asimíli od místa, kde se včera pokusili přeplout řeku. Vstal, šel podél pobřeží a zanedlouho nalezl nešťastného Witcomba zabořeného hlavou do bláta.Byl mrtev.

Louper vyhrabal holýma rukama v písku hrob a uložil do něho mrtvolu svéhodruha. Po dvou dnech zachránili Loupera, umírajícího hlady, pohostinní Maorové -,jsou mezi nimi takoví -, a 4. května dorazil cestovatel k jezeru Brunner do tábora

Charltona Howitta, jenž měl o šest týdnů později zahynout právě tak jako nešťastný Witcombe.“

“Ba!“řekl John Mangles. “Někdy se zdá, že jedno neštěstí přivolává druhé,že cestovatelé jsou navzájem spojeni osudovým řetězem a že zahynou všichni,jakmile se někde řetěz přetrhne.“

“Máte pravdu, milý Johne,“odpověděl Paganel. “I já jsem si toho často všiml.

Právem se můžeme ptát, jaký zvláštní zákon dovedl Howitta k tomu, že zahynultakřka za týchž okolností? Charlton Howitt byl pověřen vedoucím vládních prací

Wydem, aby od plání Hirinui až k ústí Taramaka vybudoval cestu sjízdnou prokoně. Howitt vyrazil 1. ledna 1863 v čele pěti mužů. Zhostil se svého úkolu neobyčejně dobře a proklestil cestu dlouhou čtyřicet mil až k nepřekročitelnému bodu

Taramaka. Tu se Howitt vrátil do Christchurche, a přestože se blížila zima, žádal,aby mohl pokračovat v pracích. Wyde souhlasil. Howitt se tedy vydal na cestu,aby dopravil do svého tábora zimní zásoby. V té době nalezl Jacoba Loupera.

27. června opustil Howitt se dvěma dalšími muži, Robertem Littlem a Henrim

Mullisem, tábor. Vypluli přes jezero Brunner. Od té doby je nikdo nespatřil. Jejichkřehká a nehluboká loďka byla nalezena rozbitá na pobřeží. Ostatní je devět týdnůhledali,ale marně.Ti nešťastníci se zřejmě utopili v jezeře,poněvadž neuměli plavat.“

“Proč by však nemohli být živi a zdrávi u nějakého zélandského kmene?“řekla lady Helena. “Vždyť lze přinejmenším pochybovat o tom, že skutečně zahynuli.“

“Bohužel ne, mylady,“odpověděl Paganel, “poněvadž rok po neštěstí, v srpnuroku 1865, se ještě neobjevili .. a když je člověk na Novém Zélandě nezvěstnýrok,“dodal Paganel tiše, “pak je neodvolatelně ztracen!“

KAPITOLA DEVÁTÁ

TŘICET MIL NA SEVER

7. února v šest hodin ráno dal Glenarvan znamení k odchodu. V noci nepršelo.

Nebe, zatažené malými šedivými mráčky, zadržovalo sluneční paprsky ve výši třímil nad zemí. Mírná teplota zmírňovala i útrapy denního pochodu.

Paganel na mapě naměřil mezi mysem Kawhia a Aucklandem vzdálenostosmdesáti mil; to znamenalo osmidenní cestu při deseti mílích za dvacet čtyři hodiny.

Domníval se však, že bude vhodnější, nebudou-li sledovat křivolaké mořské pobřeží,ale zamíří-li k soutoku Waikata a Waipy, třicet mil odtud u vesnice Ngaruawahia.

Tamtudy probíhá poštovní cesta, ne-li stezka, sjízdná pro vozy a přetínající značnoučást ostrova od Napieru u zálivu Hawkeova až do Aucklandu. Odtud budou mítblízko do Drury, kde si budou moci odpočinout ve znamenitém hotelu, jejž zvláštědoporučuje přírodopisec Hochstetter.

Cestovatelé si mezi sebe rozdělili náklad potravin a vydali se kolem břehů zátoky

Aotea. Z opatrnosti se jeden od druhého nevzdalovali a instinktivně střežili s nabitými puškami pláně vlnící se na východě. Paganel měl v ruce svou výbornou mapua se zalíbením umělce si ověřoval její přesnost na nejmenších podrobnostech.

Značnou část dne se družinka ubírala po písčitém břehu, jehož nános tvořilyzbytky dvouskořepých mušlí a sépiové kostice.

Na pobřeží, po němž klouzaly vlny přílivu, dováděla mořská zvířena a ani v nejmenším nepomýšlela na útěk. Byli to tuleni s kulatými hlavami, s širokým a klenutýmčelem a s výraznýma očima, takže jejich tvář vypadala mírně, a dokonce i mile.

Člověk chápe, že báje svým způsobem zpoetizovala tyto zvláštní obyvatele mořskýchvln a udělala z nich svůdné sirény, přestože jejich hlas zní jen jako nepříjemnýchrapot. Těchto zvířat je na pobřeží Nového Zélandu velmi mnoho a jsou předmětemčilého obchodu. Zužitkovává se jejich kůže a tuk.

Mezi tuleni byli tři nebo čtyři šedomodří rypouši, dlouzí dvacet pět až třicetstop. Obrovští obojživelníci se lenivě rozvalovali na silných vrstvách velikých čepelatek, natahovali své topořivé rypáky a s úšklebkem mrskali hrubými štětinamisvých dlouhých a zakroucených knírů,nakadeřených jako vousy opravdovéhošviháka. Robert se bavil pozorováním těchto zajímavých živočichů, když tu překvapeně zvolal:

“Podívejte, ti tuleni jedí kamení.“-.

A několik jich skutečně jedlo s neobyčejnou hltavostí kamení ležící na břehu.

“Na mou věru, je to tak!“odvětil Paganel. “Nikdo nemůže popírat, že ti tulenise pasou na kamení.“

“To je zvláštní jídlo,“řekl Robert, “asi těžko stravitelné!“

“Tím se oni, chlapče, neživí, polykají kameny jen proto, aby se zatížili. Takovýmzpůsobem zvyšují svou specifickou váhu, aby se snáze dostali na dno. Když se pakvrátí na zem, bez okolků kameny zase vyvrhnou. Uvidíš, že všichni, kteří kamenyjedli, půjdou do vody.“

A zakrátko se opravdu půl tuctu takto zatížených tuleňů těžce odvleklo nabřeh a zmizelo ve vodním živlu. Ale Glenarvan nechtěl ztrácet časčekáním najejich návrat, aby mohl pozorovat, jak se budou zbavovat přítěže, a k velké Paganelově lítosti pokračovala družina v přerušené cestě.

V deset hodin se zastavili na úpatí velkých čedičových skal, roztroušenýchna pobřeží jako keltské dolmeny. Tam pojedli. Na písčině nalezli velké množství

ústřic, malých a nepříliš chutných. Ale na Paganelovu radu upekl Olbinett škeblev horkém popelu a takto je nestačil po tuctech připravovat po celý oběd.

Po obědě pokračovali v cestě podle zátoky. Na rozervaných skalách a na temenech útesů odpočívala celá hejna mořského ptactva, fregatek, terejů, racků, a našpičatých vrcholcích i hejna velkých nehybných albatrosů. Do čtyř hodin odpoledneurazili bez obtíží a bez námahy deset mil. Cestovatelky žádaly, aby se v cestě pokračovalo až do večera. Nyní bylo nutno změnit směrcesty; družina musela obejít úpatíněkolika hor, které se zdvihaly na severu, aby se dostala do údolí Waipy.

Země se v dálce podobala velikým, donekonečna se táhnoucím loukám, a takse zdálo, že cesta bude snadná. Když však cestovatelé došli až k těmto zelenajícímse nivám, byli velmi zklamáni. Místo pastvin zde nalezli husté křoví s malými bílýmikvěty a mezi křovím se proplétaly vysoké a nesčetné kapradiny, jimž se na novozélandské půdě zvlášť dobře daří. Cestovatelé si musili těmito dřevitými lodyhamiprosekávat cestu a postupovali vpřed jen s velkými obtížemi. Přesto obešli do osmihodin večer první výběžky vysočiny Hakarihoata a spěšně se utábořili.

Po čtrnáctimílovém pochodu měli jistě právo na odpočinek. Kromě toho neměliani vůz, ani stan, a tak se všichni uložili ke spánku pod nádhernými norfolskýmisosnami. Přikrývek měli dost a z těch si upravili lůžka.

Glenarvan učinil na noc přísná opatření. Jeho druhové a on se po dvou střídaliv dobře ozbrojených hlídkách až do svítání. Oheň nerozdělali. Taková ochranaplamenů je dobrá proti divoké zvěři, ale na Novém Zélandě nežije ani lev, ani tygr,ani medvěd, ba vůbec žádná šelma.

Zkrátka noc proběhla dobře až na nějaké ty písečné mouchy, v domorodémjazyce nazývané “ngamy“, jejichž štípnutí je velmi nepříjemné, a na odvážný druhmyší, jež cestovatelům statečně prohlodávaly pytle s potravinami.

Příštího dne, 8. února, probudil se Paganel již klidnější a téměř usmířen s toutozemí. Maorové, tito krutí kanibalové, jichž se nejvíce obával, se neukázali a netrápiliho už ani ve snech. Paganel otevřeně Glenarvanovi pověděl, proč má takdobrounáladu.

“Myslím si teď,“říkal, “že naše procházka dopadne dobře. Dnes večer dorazímek soutoku Waipy a Waikata, a jakmile se dostaneme za toto místo, nemusíme sepříliš obávat, že bychom na cestě do Aucklandu narazili na domorodce.“

“Jakou vzdálenost musíme urazit,“otázal se Glenarvan, “abychom se dostalik soutoku Waipy a Waikata?“

“Patnáct mil, tedy téměř tolik, kolik jsme ušli včera.“

“Budeme však postupovat velmi pomalu, bude-li nám to věčné houští překážet v pochodu.“

“Nebude,“odpověděl Paganel, “půjdeme podle břehů Waipy a tam nebudoužádné překážky, ale naopak pohodlná cesta.“

“Nuže, vyrazíme,“řekl Glenarvan, neboť viděl. že cestovatelky jsou připravenyk pochodu.

Zpočátku je toho dne opět zdržovalo na cestě husté křoví. Ani vůz, ani koněby byli nemohli projít tam, kde prošli cestovatelé. Málo jim tedy scházel jejichaustralský povoz. Dokud nebudou těmito křovinatými lesy prosekány cesty provozidla, do té doby bude Nový Zéland schůdný jenom pro pěší. Kapradiny, jichž zderostou nesčetné druhy, brání rodnou zem právě tak houževnatě jako Maorové.

Tisíce nesnází se stavělo v cestu naší družině, když se ubírala rovinami, nadnimiž se tyčí hakarihoatské pahorky. Před polednem však dorazila družinka kebřehům Waipy a lehce vykročila podél strmých břehů řeky k severu.

Bylo to překrásné údolí, protínané potůčky s čistou a lahodnou vodou, veselebublající pod křovinami. Na Novém Zélandu bylo podle botanika Hookera dosudobjeveno dva tisíce rostlinných druhů, z nichž pět set se vyskytuje jenom tady.

Květiny jsou zde vzácné a nejsou příliš rozmanité; téměř úplně zde chybějí jednoleté,ale zato hojné jsou kapraďovité, trávy a okoličnaté.

Tu a tam se zdvihalo nad temně zeleným popředím několik stromů, “metrosidery“se šarlatovými květy, norfolské sosny, túje se svisle přitisknutými větvemia druh cypřišů zvaných “rimy“, neméně smutný než jeho evropská odrůda; kmenyvšech těchto stromů byly obrostlé nesčetnými odrůdami kapradin.

Ve větvích stromů poletovalo a žvatlalo nad křovisky několik papoušků kakadu,zelený “kakariki“s červeným pruhem pod krkem, “topo“, vyšňořený dvěma krásnými černými licousy, a papoušek veliký jako kachna, s ryšavým peřím a se třpytivýmspodkem křídel, kterého přírodopisci nazvali “nestorem jihu“.

Majorovi a Robertovi se podařilo, i když se nijak nevzdálili od ostatních, zastřelit několik sluk a koroptví, které se usadily pod nízkým porostem na pláních.

Olbinett škůbal ptáky v chůzi, aby neztrácel čas.

Naproti tomu Paganel se o výživnou hodnotu zvěře tolik nestaral. Byl by se rádzmocnil nějakého svérázného novozélandského ptáka. Zvědavost přírodopisce v němumlčela hlad cestovatele. Pokud ho paměť nemýlila, vzpomínal si na různé odrůdyptáka, kterého domorodci nazývají “tui“a jemuž se někdy říká pro jeho ustavičnýchechtot posměváček a jindy farář, protože na peří černém jako sutana má bílýnákrčník.

“A tenhle tui,“říkal Paganel majorovi, “v zimě ztloustne tak, že z toho onemocní. Nemůže pak létat. Proto si zobákem rozklová prsa, aby se zbavil tuku a byllehčí. Co říkáte, Mac Nabbsi, není to zvláštní?“

“Tak zvláštní,“odpověděl major, “že tomu ani trochu nevěřím!“

A Paganelovi se k jeho veliké lítosti nepodařilo chytit ani jediného takovéhoptáka, aby mohl nevěřícímu majorovi ukázat krvavé šrámy na jeho prsou.

Větší štěstí však měl s jiným zvláštním živočichem, který se před pronásledováním člověka, kočky a psa uchýlil do neobydlených krajů a počíná již ze zélandskézvířeny mizet. Robert, ustavičně pátrající jako pravý pátrač, objevil v hnízdě zespletených kořenů pár slepic bez křídel a bez ocasu, se čtyřmi prsty na nohou,s dlouhým slučím zobákem a s bílým peřím po celém těle. Zvláštní živočichové,kteří jako by tvořili přechod mezi ptáky a savci.

Byl to zélandský kivi, přírodopisci nazývaný Apterix australis, který se živílarvami, hmyzem, červy i semínky. Je zvláštností země. Stěží se jej podařilo přenéstdo evropských zoologických zahrad.Jeho nedokonalé tvary a směšné pohybyodevždy poutaly pozornost cestovatelů a Dumont d’Urville dostal před svou velkouvýpravou na Astrolabe a Zélée do Tichomoří od Akademie věd zvláštní úkol: přinéstukázku těchto podivných ptáků. Ale přestože sliboval domorodcům odměnu, nepodařilo se mu získat jediného živého kiviho.

Paganel, rozradostněn takovým štěstím; svázal obě slepice k sobě a hrdinněje nesl, neboť je hodlal věnovat pařížské zoologické zahradě. Na nejkrásnější klecioddělení náš bodrý zeměpisec již v duchu četl lákavý nápis: “Věnováno panem

J. Paganelem.“

Družinka mezitím bez obtíží postupovala po proudu Waipy. Kraj byl opuštěný, nikde nebylo stopy po domorodcích, nikde nebylo jediné stezky, která byprozrazovala, že v těchto rovinách se objevuje člověk.Vody řeky plynuly mezivysokými keři nebo se rozlévaly po mírných písčitých březích. Zrak se proto mohlrozlétnout až k nevysokým horám, jež uzavíraly údolí na východě. Jejich podivnétvary a jejich obrysy, nořící se do šálivých mlh, připomínaly gigantická zvířataz předpotopních dob a nebo hejno obrovských kytovců, kteří náhle zkameněli.

Rozrušenémasy jasně prozrazovaly svůj sopečný ráz. Nový Zéland je opravdunedávný výtvor vulkanické činnosti. Dosud se nepřestal vynořovat nad moře.

Některá místa vystoupila za dvacet let až o jeden sáh. V útrobách ostrovů ještěplane oheň, otřásá jimi a zmítá, a na mnohých místech proniká otvory gejzírůa jícny sopek.

Ve čtyři hodiny odpoledne měli již cestovatelé za sebou dobrých devět mil.

Podle mapy, na níž Paganel bez ustání sledoval cestu, zbývalo k soutoku Waipyaaikata necelých pět mil. Tamtudy vedla cesta do Aucklandu. Tam rozbijí nočnítábor. A zbývajících padesát mil, které je dělily od hlavního města, urazí za dva třidni, a možná za pouhých osm hodin, potkají-li dostavník, obstarávající jednouzačtrnáct dní dopravu mezi Aucklandem a zálivem Hawkeovým.

“Budeme tedy musit tábořit pod širým nebem i dnes?“řekl Glenarvan.

“Ano,“odpověděl Paganel, “ale doufám, že naposled.“

“To je dobře, protože pro lady Helenu a Mary Grantovou to není nic příjemného.“

“Ale přesto snášejí vše bez nářků,“dodal John Mangles. “Pokud si však pamatuji, zmiňoval jste se, pane Paganele, o nějaké vesnici, která leží na soutokuobou řek.“

“Ano,“odpověděl zeměpisec, “zde je vyznačena na mapě. Je to Ngaruawahia ,asi dvě míle nad soutokem.“

“Tak vida! Nemohli bychom tam přenocovat? Lady Helena a Mary Grantová,by jistě bez váhání ušly dvě míle navíc, aby se dostaly do trochu slušného hotelu.“

“Do hotelu!“zvolal Paganel, “Hotel v maorské vesnici! Tam není ani hostinecba ani hospoda ne! Taková vesnice je jenom skupina domorodých chatrčí a podlemého názoru se jí musíme raději obezřele vyhnout,než abychom v ní hledali

útočiště.“

“Pořád ten váš strach! Paganele,“řekl Glenarvan.

“Drahý mylorde, Maorům je lépe nedůvěřovat než věřit. Nevím, jak to vypadámezi nimi a Angličany, zdali bylo povstání potlačeno, nebo zdali zvítězilo, anebozdali nepřicházíme přímo doprostřed války. A nechme stranou všechnu skromnost,ale lidé našeho druhu by mohli být dobrou kořistí a já bych se velice nerad seznamoval se zélandskou pohostinností. Pokládám proto za moudřejší vyhnout se

Ngaruawahia, a,obejítji,vyvarovat se jakéhokoliv setkání s domorodci.

Až budemev Drury, bude to něco jiného, tam se naše statečné družky náležitězotaví z únavné cesty.“

Zeměpiscův názor uznali všichni za správný. Lady Heleně bylo milejší strávitještě jednu noc pod širým nebem než vystavovat své druhy nebezpečí.Ani Mary, aniona nevyžadovaly zastávku, a tak pokračovali dál v cestě po příkrých březích řeky.

Za dvě hodiny se počaly pod horami dloužit první večerní stíny-. Než sluncezmizelo za západním obzorem, využilo mezery mezi mraky a seslalo na zem několikpozdních paprskú. Vzdálené vrcholky na východě se pokryly nachem posledníchzáblesků dne. Bylo to jako na rozloučenou s cestóvateli.

Glenarvan a jeho druhové přidali do kroku. Věděli, jak krátký bývá soumrakna této vysoké šířce a jak rychle se zde snáší noc. Potřebovali dorazit k soutoku,než nastane úplná tma. Ale od země se zdvihla hustá mlha, a tak jenom těžko rozeznávali správnou cestu.

Sluch naštěstí nahradil zrak, který jim pro tmu nebyl nic platný. Zanedlouho jimzesílený hukot vody prozradil, že obě řeky se sbíhají do jediného koryta. V osmhodin dorazila družinka k místu, kde za silného jekotu srážejících se vln mizí Waipave Waikatu.

“To je Waikato,“zvolal Paganel, “a cesta do Aucklandu běží vzhůru po jehopravém břehu.“

“Zítra ji uvidíme,“odpověděl major. “Utábořme se zde. Myslím, že tyto ostřejšístíny jsou od houštiny, která tu roste snad právě proto, abychom v ní našli útulek.

Pojezme a pojďme spat.“

“Pojezme,řekl Paganel, “ale suchary a sušené maso abychom nemusili rozdělávat oheň. Přišli jsme sem nepozorováni, pokusme se také tak odejít! Velké štěstí,že nás v té mlze není vidět-.“

Došli k háječku a všichni se podřídili přísným zeměpiscovým radám. Ťiše snědlistudenou večeři a zanedlouho, znaveni patnáctimílovým pochodem,upadli dohlubokého spánku.

KAPITOLA DESÁTÁ

NÁRODNÍ ŘEKA.

Příštího dne ležela nad řekou za svítání dosti hustá mlha. Část výparů, jimižbyl vzduch prosycen, se chladem srazila a pokrývala vodní hladinu hustým mrakem.

Ale zanedlouho pronikly do těchto kupovitých vrstev sluneční paprsky a pod jejichpolibky se mlhy rozplynuly. Vynořily se zamžené břehy a tok Waikata se zjevilv celé své jitřní kráse.

Dlouhý, štíhlý a protáhlý výběžek země, pokrytý křovinami, vybíhal do špičkyproti místu, kde se setkávaly oba toky. Prudší vody Waipy ještě čtvrt míle po soutokusrážely vody Waikata, než s nimi splynuly; ale mocný a klidný veletok brzy přemohlrozbouřenou řeku a unášel ji ve svém proudu až do tichomořské vodní nádrže.

Když se páry zdvihly, objevil se člun plující proti proudu Waikata. Byl dlouhýsedmdesát stop, široký pět stop a hluboký tři stopy, příď měl zahnutou jako benátská gondola a celý byl vytesán z kmene novozélandské jedle kahikatea. Dno mělvystláno suchým kapradím. Osm vesel na přídi jej rychle hnalo po hladině, kdežtona zádi sedící muž jej řídil volným lopatkovitým veslem.

Tento muž byl vysoký, asi pětačtyřicetiletý domorodec širokých plecí a svalnatých údů. Měl mohutné nohy i ruce. Z jeho vyklenutého a silnými vráskami zbrázděného čela, z tvrdého pohledu a zlého výrazu bylo zřejmo, že je to nebezpečný člověk.

Byl to jeden z nejmocnějších maorských náčelníků. To bylo vidět podle jemnéhoa hustého tetování, jehož pruhy mu pokrývaly celý obličej i tělo. Od chřípí černéhonosu vybíhaly dvě černé spirály, které byly vykrouženy kolem žlutých očí a spojenyna čele v jednu linku; mizely v nádherných Maorových vlasech. Ústa s běloskvoucímizuby i brada se ztrácely pod pestrými pravidelnými a ladnými křivkami, které setáhly až na mohutná náčelníkova prsa.

Tetování Novozélanďanů zvané “moko“je důležitým znakem zásluh. Jenom tenje hoden těchto čerstvých příkras, kdo statečně obstál v několika bojích. Otrocia prostý lid na ně nemají nárok. Slavní náčelníci se poznají podle jemnosti, přesnostia přirozenosti kreseb, jež na jejich tělech často znázorňují obrazy zvířat. Někteřínáčelníci podstupují bolestnou operaci moko až pětkrát. Čím významnější je člověkna Novém Zélandu, tím “významněji“bývá pomalován.

Dumont d’Urville uvádí o tomto zvyku zajímavé podrobnosti. Domnívá se, žemoko nahrazuje erby, na něž jsou mnohé evropské rodiny tak pyšné. Nepřehlíží všakrozdíl mezi těmito dvěma znaky hodností: erby Evropanů totiž svědčí nejčastěji jenomo osobních zásluhách prvního člena rodu, který erb dokázal získat, ale nedokazují nico zásluhách jeho dětí; osobní erby Novozélanďanů však vypovídají zcela hodnověrněo tom, že právo nosit je má jen ten, kdo podal důkaz mimořádné osobní odvahy.

Nehledě k úctě, jaké se těší, má tetování Maorů i nesporný užitek. Pokrývátotiž podkožní nervstvo silnou ochrannou vrstvou, takže činí kůži odolnou protinepohodě počasí a neustálému bodání komárů.

Pokud jde o náčelníka, který řídil člun, nemohlo být pochyb o jeho proslulosti.

Ostrá albatrosí kost, jíž používají maorští tetovači, pětkrát zbrázdila jeho obličejhustými a hlubokými čarami.

Náčelníkovo tělo bylo zahaleno do široké rohože z phormia, pošité psími kožemi,a opásáno bederním pásem, zkrvaveným v posledních bojích. Ve vytažených ušníchlalůčcích měl náušnice ze zeleného nefritu a kolem krku mu chrastil náhrdelníkz“punamu“, posvátného kamene Zélanďanů, který je opředen mnohapověrami.

Pojeho boku ležela puška anglické výroby a “patupatu“,sekyrasmaragdovébarvy s oboustranným ostřím, dlouhá osmnáct palců..

Před náčelníkem sedělo naprosto nehybně devět bojovníků, zahalených takédo plášťů z phormia, stejně ozbrojených a stejně divoce vyhlížejících, i když ne takvysoko postavených. Někteří z nich ještě krváceli z čerstvých ran. Tři psi hrozivéhovzhledu leželi válečníkům u nohou. Osm veslařů na přídi člunu byli patrně služebníci nebo otroci náčelníkovi. Veslovali ze všech sil. Proto plul člun značně rychlei proti nepříliš dravému proudu Waikata.

Uprostřed člunu se k sobě tisklo deset evropských zajatců, spoutaných na nohou,avšak s volnýma rukama.

To byli Glenarvan, lady Helena, Mary Grantová, Robert, Paganel, major, John

Mangles, stevard a oba námořníci.

Včera večer se celá skupinka dala zmýlit hustou mlhou a utábořila se přímouprostřed početného ležení domorodců. Kolem půlnoci byli cestovatelé, překvapeníve spánku, zajati a později převedeni na palubu člunu. Doposud s nimi nebylo nakládáno špatně, avšak jakýkoli pokus o odpor byl marný. Zbraně i střelivo cestovatelůbyly v rukou domorodců, a tak by je byly okamžitě srazily jejich vlastní kulky.

Z několika anglických slov, kterých domorodci v řeči použili, dověděli se zajatci, že zélanďané byli anglickými vojsky odraženi, rozdrceni a rozprášeni a nyníodjíždějízpět do okresu na horním Waikatu. Vojáci čtyřicátého druhého pluku zlomili tvrdošíjný odpor nejlepších bojovníků maorského náčelníka a pobili je. Poraženýnáčelník se nyní vracel s novou výzvou k poříčním kmenům, aby se všechny připojily knezkrotnému Williamu Thompsonovi, jenž stále ještě bojoval protidobyvatelům.Náčelník se jmenoval Kaj-Kumu, což je v domorodém jazycejménohrozivé, neboť značí “ten, který pojídá údy svých nepřátel“. Kaj-Kumu byl statečný,odvážný, ale jeho chrabrosti se vyrovnala i jeho krutost. Od něho nebylo možnoočekávat nejmenší slitování. Náčelníkovo jméno bylo dobře známo anglickýmvojákům a na jeho hlavu byla novozélandským guvernérem právě vypsánaodměna.

Tato strašlivá rána dopadla na lorda Glenarvana zrovna ve chvíli, kdy jižjiž dosahoval tolik vytouženého aucklandského přístavu, odkud se chtěl navrátit do

Skotska. Ale při pohledu na jeho chladný a klidný obličej by byl nikdo nevytušilpřemíru vnitřní bolesti, neboť Glenarvan se v těžkých chvílích dovedl povznéstnad neštěstí. Cítil, že posilou i příkladem své ženě a svým druhům musí být on,manžel a vůdce; a také byl připraven zemřít prvý, budou-li toho okolnosti vyžadovatpro společnou záchranu, a ani uprostřed strašlivého nebezpečí nelitoval svéhoušlechtilého zápalu, který ho zavedl až do této divoké země.

Ostatní si s Glenarvanem v ničem nezadali. I oni byli naplněni týmiž šlechetnými myšlenkami a nikdo by byl při pohledu na jejich pokojnou a hrdou tvářnevěřil, že jsou unášeni vstříc tragickému konci. Však se jednomyslně a na radu

Glenarvanovu rozhodli, že před domorodci budou zachovávat hrdou lhostejnost.

Jedině tím si mohli získat úctu těch divokých lidí. Divoši všeobecně a Maorovéobzvláště mají zvláštní smysl pro důstojnost a na tu nikdy nezapomínají.Ctítoho,kdo si umí úctu získat svou chladnokrevností a odvahou.Glenarvanvěděl, že tímto jednáním sebe i své druhy ušetří zbytečně surového zacházení.

Poodjezdu z tábora promluvili mezi sebou domorodci,málomluvní jakovšichni divoši, jen několik slov. Ale i z toho mála Glenarvan poznal, že anglickýjazyk ovládají. Rozhodl se tedy, že se zélandského náčelníka otáže, co s nimi zamýšlí.

Obrátil se proto přímo na něho a bez sebemenší úzkosti v hlase mu řekl:

“Kam nás odvážíš, náčelníku?“

Kaj-Kumu na něho chladně pohlédl a neodpověděl.

“Co s námi chceš učinit?“otázal se znovu Glenarvan.

Kaj-Kumuovýma očima prošlehlo rychlé zablesknutí a potom odpověděl vážným hlasem:

“Vyměnit tě, budou-li tě vaši chtít. Zabít tě, když odmítnou.“

Glenarvan se na další netázal, ale srdce se mu naplnilo novou nadějí. Angličanům nepochybně padli do rukou nějací náčelníci maorské armády a domorodciby je byli rádi získali nazpět výměnou. Byly zde tedy vyhlídky na záchranu a postavení cestovatelů nebylo úplně zoufalé.

Zatím člun rychle ujížděl vzhůru po řece. Paganel při vrtkavosti své povahysnadno upadal z jedné krajnosti do druhé, a proto se mu vrátila všechna naděje.

Říkal si, že Maorové ušetří Evropany namáhavé cesty k anglickým bydlištím a žetímvlastně získali. Smířil se už docela se svým osudem a sledoval na mapě tok

Waikata, vinoucí se rovinami a údolími provincie. Lady Helena a Mary Grantoványní přemohly své zděšení, potichu se bavily s Glenarvanem a ani nejlepší znaleclidských tváří by byl nezachytil v jejich tvářích stopy úzkosti.

Waikato jenárodní novozélandskou řekou.Maorové jsou naně hrdí jako

Němci na Rýn a Slované na Dunaj. Dvě stě mil dlouhý tok řeky zavlažuje nejkrásnější kraje severního ostrova od provincie Wellingtonské až do provincie

Aucklandské. Po něm mají jméno všechny nezkrotné a nezkrocené kmeny z jehopoříčí, které se hromadně pozdvihly proti vetřelcům.

Vod této řeky se ještě takřka nedotkla žádná cizí loď. Brázdí je jenom příděostrovních pirog. Pouze několik málo neohrožených turistů se odvážilo mezi tyto posvátné břehy. Na horní Waikato je přístup nenáviděným Evropanům jakoby zakázán.

Paganel věděl, jakou úctu chovají domorodci k této veliké zélandské tepně.

Věděl, že angličtí a němečtí přírodopisci se téměř nedostali za její soutok s Waipou.Kam až zavleče zajatceKaj-Kumuova libovůle? Byl by se to nedověděl,kdyby jeho pozornost nevzbudilo slovo Taupo, často opakované náčelníkem a jehobojovníky.

Podíval se do své mapy a viděl, že slovo Taupo označuje jezero, proslavenév análech zeměpisu a rozkládající se v nejhornatější části ostrova v jižním cípu

Aucklandské provincie. Waikato vytéká z tohoto jezera a vlastně je svým tokemvytváří. Od jezera k moři teče řeka ještě asi sto dvacet mil.

Paganel se obrátil na Johna Manglese, a aby mu divoši nerozuměli, francouzsky ho požádal, aby stanovil rychlost člunu. John ji odhadoval na necelé tři míleza hodinu.

“Pak,“odpověděl zeměpisec, “budeme-li v noci stát, bude naše cesta k jezerutrvat téměř čtyři dny.“

“Kde však jsou anglická postavení?“otázal se Glenarvan.

“Těžko vědět!“odvětil Paganel. “Válka se jistě přenesla do provincie Taranakia vojska se podle vší pravděpodobnosti stáhla směrem k jezeru, z druhé strany hor,v nichž se soustředilo i ohnisko povstání.“

“Kéž by to tak bylo!“řekla lady Helena.

Glenarvan smutně pohlédl na svou mladou ženu a na Mary Grantovou, ježbyly vydány na milost a nemilost krutých domorodců a unášeny do divoké země,daleko mimo dosah jakékoliv lidské pomoci. Viděl však, že ho Kaj-Kumu pozoruje,a poněvadž z opatrnosti nechtěl, aby náčelník uhodl, že jedna zajatkyně je jehoženou, potlačil své city a s naprostou lhostejností pozoroval břehy řeky.

Půl míle nad soutokem projel člun kolem bývalého sídla krále Potatoa. Žádnýjiný člun nebrázdil říční vody. Několik ojedinělých pobořených chatrčí svědčiloo hrůzách nedávné války. Pobřežní krajiny se zdály opuštěné, břehy řeky bylypusté. Jenom několik příslušníků čeledi vodního ptactva oživovalo tuto smutnousamotu. Tu prchal dlouhonohý “taparunga“, bahňák s černými křídly, bílým břichem a růžovým zobákem. Tam zase pokojně pozorovaly jedoucí člun volavkytří druhů, popelavá “matuku“, dále jakýsi bukač přihlouplého vzhledu a nádherná

“kotuku“:s bílým peřím, žlutým zobákem a černýma nohama. V místech; kde příkřejšíbřehy prozrazovaly dostatečnou hloubku, číhal ledňáček zvaný“kotare“namalinké úhoře, jichž se hemží v zélandských řekách milióny. Tam, kde se nadřekou skláněly kopule keřů, konali svou ranní koupel za prvních slunečních paprsků pyšní chocholoušové, vodní slípky a chřástalové.Všechen ten okřídlenýsvět se v míru radoval z volnosti, kterou mu ponechali lidé, zahnaní nebo zkrušeníválkou.

V této prvé části svého toku plynulo Waikato zeširoka mezi rozsáhlými rovinami: Ale výše proti proudu měly zanedlouho pahorky a pak i hory sevřít údolí,v němž bylo vyhloubeno jeho řečiště. Deset mil nad soutokem zaznamenávala

Paganelova mapa na levém břehu vesnici Kirikiriroa a vesnice tam také skutečněbyla. Kaj-Kumu se nezastavoval. Dal rozdat zajatcům jejich vlastní potraviny,které jim byly uloupeny v tábořišti. On sám i jeho bojovníci a otroci se spokojilis domorodou stravou, s pečenými kořínky jedlých kapradin, latinsky zvaných

Pteris esculenta, a a “kapanami“, bramborami hojně pěstovanými na obou ostrovech.

Na jejich jídelním lístku nebylo žádné maso a zdálo se, že o sušené maso zajatcůani nijak nestojí.

Ve tři hodiny se na pravém břehu vynořilo několik hor vysočiny Pokaroa,jež se podobaly pobořeným hradbám. Na některých zašpičatělých hřebenech leželav troskách bývalá opevnění

“pá“, vybudovaná maorskými staviteli na nedobytnýchmístech. Vypadala jako veliká orlí hnízda.

Slunce se již sklánělo za obzor, když člun přirazil k sráznému břehu, pokrytému pemzou. Waikato pramení v sopečných horách a unáší pemzu ve svém proudu.

Rostlo zde několik stromů, které se zdály vhodné pro tábořiště. Kaj-Kumu nechalvystoupit své zajatce, muže s rukama svázanýma, ženy nespoutané. Všichni bylizavedeni do středu tábořiště, kolem něhož tvořily hořící ohně nepřekročitelnouohradu plamenů.

Předtím než Kaj-Kumu zajatcům oznámil svůj úmysl vyměnit je, radili se

Glenarvan a John Mangles o tom, jak se dostat zase na svobodu. Doufali, že se budoumoci na zemi pokusit o to, co bylo nemožné ve člunu, až se s nimi domorodci utábořía až jim to umožní i tma.

Ale po Glenarvanově rozmluvě s náčelníkem se zdálo moudřejší upustit odtoho.Bylo nutno vyčkat. To bylo nejprozíravější rozhodnutí.Výměna dávalamožnosti na záchranu bez nebezpečí ozbrojené srážky a útěku neznámými končinami. Mohlo ovšem dojít k událostem, které by zdržely nebo i znemožnily takové vyjednávání; ale nejlépe bylo prozatím vyčkat, jak se věci vyvinou. A co také mohlosvést deset bezbranných lidí proti dvaceti dobře vyzbrojeným divochům? Glenarvanostatně předpokládal, že Kaj-Kumuův kmen ztratil nějakého významného náčelníkaa že mu zvlášť záleželo na tom, aby ho dostali nazpět. A v tom se nemýlil.

Příštího dne vyplul člun proti proudu řeky s novou rychlostí. V deset hodinse na okamžik zastavil na soutoku Waikata s Pohajhvenou, malou říčkou, která sekřivolace vinula mezi rovinami na pravém břehu Waikata.

Tam se k člunu Kaj-Kumuovu připojila loď s deseti domorodci. Sotvaže sebojovníci pozdravili maorským “ajre mera“, což znamená “vítej nám ve zdraví“,pokračovaly obě lodi v cestě společně. Příchozí právě svedli boj s anglickými vojsky.

Bylo to vidět podle jejich roztrhaných oděvů, podle zkrvavených zbraní i podle randosud krvácejících pod cáry oděvů. Byli zachmuření a zamlklí. S lhostejností vrozenou všem divochům nevěnovali Evropanům žádnou pozornost.

V poledne se na východě objevily vrcholky Maungatotari. Údolí Waikata sezačínalo zužovat. Zde se řeka valila hlubokým řečištěm s velikou dravostí a tvořilačetné peřeje. Avšak síly domorodců, zdvojnásobené a zladěné zpěvem, jenž rytmizoval

údery vesel, hnaly člun po zpěněných vlnách. Peřeje bylyzdolány a Waikato opětplynulo svým pomalým tokem, který se na každé míli lámal do nových zatáček.

Navečer přistal Kaj-Kumu pod úpatím hor, jejichž předhoří srázně spadalok úzkému břehu řeky. Tam si připravovalo noční tábořiště dvacet domorodců,kteří také přijeli v člunech. Pod stromy planuly ohně. Náčelník, rovný Kaj-Kumuovi kročil mu obřadně vstříc a pozdravil se s ním srdečným “šongi“i třením nosu o nos. Zajatci byli zavedeni doprostřed tábora a neobyčejně přísně střeženi.

Příštího dne se pokračovalo v dlouhé cestě proti proudu Waikata. Další člunypřibyly po menších přítocích řeky. Nyní jelo společně přes šedesát domorodců,kteří s menšími či většími zraněními zřejmě prchali po posledním povstání nazpětdo horských okresů. Z člunů plujících za sebou zazněl občas zpěv. To některý domorodec pěl vlasteneckou ódu o tajemném “Pihé“:

Papa ra ti. vati tidii dunga né ..

Je to národní hymna, jež vede Maory do boje za nezávislost. Pěvcův hlas, sytý a plný,zvučel ozvěnou v horách a po každé sloce opakovali domorodci bojovný refrén,bijíce se přitom v prsa, jež duněla jako buben. Pak vesla s novým úsilím zabralado vln, čluny si razily cestu proti proudu a letěly dále po hladině.

Toho dne se cestovatelé při plavbě po řece setkali se zvláštním úkazem. Kolemčtvrté hodiny pevná ruka náčelníkova bez jakéhokoliv zaváhání a bez sebemenšíhozpomalení zavedla člun do úzkého údolí. Proudy se zde prudce tříštily o četnéostrůvky, znamenající pro plavce velké nebezpečí. V této zvláštní soutěsce nesměliplavci mnohem spíše než kdekoliv jinde připustit, aby se člun překotil. Zde nebylybřehy Waikata útočištěm. Kdokoliv by vkročil na vařící bahno na březích, byl byneodvratně ztracen.

Řeka tekla mezi horkými vřídly, jež se dnes těší zájmu turistů.Kysličníkželezitý barvil pobřežní bahno do ruda a noha by v něm nenašla jediný sáh pevnéhorniny. Vzduch byl prosycen neobyčejně ostrým sirnatým zápachem. Domorodcůmto nevadilo, ale zajatcům bylo opravdu těžko ve výparech, jež unikaly trhlinamiv zemi nebo bublinami, které pukaly pod tlakem zemních plynů. Jestliževšakčich těžko přivykal těmto zápachům, oko se nemohlo ubránit obdivu nadvelkolepou podívanou.

Čluny se odvážily do hustého mračna bílé páry. Oslnivé spirály par se kupovitě rozkládaly nad řekou. Stovky gejzírů na březích vypouštěly spousty par nebotryskaly v tekutých proudech do výše, proměňujíce svůjvzhled jako vodotryskya vodopády bazénu,sestrojené lidskou rukou. Vypadaloto, jako kdyby nějakýstrojník podle své libovůle řídil jejich přerušované výtrysky. Vody a páry se mísilyse vzduchem a ve slunečních paprscích se rozzařovaly všemi duhovými barvami.

V těch místech plynulo Waikato pohyblivým řečištěm, které podzemní ohněudržují ve stálém varu. Nedaleko odtud, směrem k jezeru Rotorua na východě,burácéla horká vřídla a kouřící vodopády Rotomahany a Tetaraty, jež spatřiliněkteří odvážní cestovatelé. Tento kraj je poset gejzíry, krátery a solfatarami. Jimiunikají nadbytečné plyny, jež nestačily pobrat ventily Tongarira a Wakari, jedinýchčinných novozélandských sopek.

Celé dvě míle pluly domorodé čluny pod touto parnatou klenbou, obklopenyhorkými kotouči, které se válely nad vodní hladinou. Potom se sirnatý dým rozptýlila čistý vzduch, přiháněný dravým proudem, osvěžil těžce dýchající plíce. Pásmovřídel zůstalo za čluny.

Do večera si divoši prorazili vesly cestu ještě dvěma peřejemi, a to u Hipapatuya Tamatey. Té noci tábořil Kaj-Kumu sto mil od soutoku Waipy a Waikata. Řekase nyní zatáčela k východu a vtékala do jižní části jezera Taupo jako nějaký obrovskývodní proud do bazénu.

Příštího dne poznal Paganel při pohledu do mapy horu Taubara, která se napravém břehu zdvihá do výše tří tisíc stop.

V poledne vplula celá řada člunů rozšířeným korytem do jezera Taupo a domorodci nadšeně pozdravili kus látky, jenž ve větru vlál nad střechou jedné chatrče.

To byl národní prapor.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

JEZERO TAUPO.

Kdysi dávno v šerém dávnověku se uprostřed ostrova probořily ve vyvřelýchlávách podzemní dutiny. Vznikla tak bezedná propast, dlouhá dvacet pět a širokádvacet mil. Vody stékající s okolních vrcholků zaplnily tuto ohromnou dutinu.

Propast se stala jezerem, avšak bezednou zůstala i nadále, neboť měřičské sondydodnes nedokázaly změřit její hloubku.

To je jezero Taupo, ležící dvě stě padesát stop nad mořskou výškou, obklopenévěncem hor vysokých čtyři sta sáhů.Majestátně obklopují tuto širokou vodníprostoru hory: na západě vysoké skalní štíty, na severu několik ojedinělých vrcholkůpokrytých lesy, na východě široké pobřeží proťaté cestou a lemované pemzovýmibalvany,lesknoucími se pod síťovím křovin, na jihu pak v popředí lesy a zanimisopečné kužele. Hřímavé bouře, jež nad jezerem zuřívají, vyrovnají se oceánskýmcyklónům.

Celý ten kraj vře jako nějaký nesmírný kotel, zavěšený nad podzemními plameny. Půda se zachvívá pod výšlehy vnitřního ohně. Na četných místech prosakujíhorké výpary. Zemská kůra se trhá v náhlých puklinách jako překynuté těsto a celávysočina by bezpochyby zmizela v rozpálené výhni, kdyby o dvanáct mil dále nenacházely uvězněné páry průchod v jícnech Tongarira.

Ze severního břehu vyhlížela tato sopka, čnící nad okolními soptícími pahorky,jako ověnčená kouřem a plameny. Tongariro se přimyká k dosti spletité horskésoustavě.Za ním se tyčí, osamocena uprostřed roviny, hora Ruapehu do výše devěttisíc stop a její temeno se ztrácí v mracích. Žádný smrtelník nevkročil na její nepřístupný kužel a lidské oko nikdy ještě nezměřilo hlubiny jejího kráteru, kdežto mnohem přístupnější vrcholky Tongarira byly za dvacet let změřeny třikrát, a to Bidwillem, ,Dysonem a Hochstetterem.

Tyto sopky jsou opředeny bájemi a za jiných okolností by je byl Paganel jistěneopominul povědět svým přátelům. Byl by jim vyprávěl o sporu, který prý kdysipro nějakou ženu vznikl mezi Tongarirem a Taranakim, néboť obě hory byly tehdysousedy a přáteli. Protože Tongariro má horkou hlavu jako všechny sopky, nechalse unést a Taranakiho udeřil. Poražený a ponížený Taranaki uprchl údolím Wanganui, cestou upustil dvě skály a zastavil se až na mořském pobřeží, kde se osaměletyčí pod jménem hora Egmont.

Ale Paganel neměl mnoho chuti k vyprávění a ani jeho přátelé neměli náladuposlouchat ho. Vydáni na milost a nemilost Maorům, toužícím po pomstě, mlčkypozorovali severovýchodní břeh Taupa, kam je nyní šalebný osud unášel.

Když Kaj-Kumu opustil vody Waikata, zamířil přes malou zátoku, kterouse jezero trychtýřovitě vylévá do řeky, obeplul ostrý výběžek a přistal na východnímpobřeží jezera, na úpatí prvních stupňů pahorku Manga, vysokého tři sta sáhů.

Tam byla celá pole phormia, vzácného novozélandského lnu. Domorodci mu říkají

“harakeke“. Nic z této užitečné rostliny nepřichází nazmar, její květy dávají znamenitý med, z jejích stvolů se získává gumovitá hmota, jež nahrazuje vosk nebo škrob,a její listí je ještě prospěšnější, neboť se ho může použít k nejrůznějším účelům:čerstvé nahrazuje papír, suché je znamenitým troudem; rozkrájené se mění v provazy,šňůry a nitě; rozcupované na vlákna a dále zpracované stává se pokrývkou nebopláštěm, rohoží nebo bederním pásem a červeně nebo černě nabarvené je oděvemnejelegantnějších Maorů.

Proto všude na obou ostrovech nacházíme toto vzácné phormium, na mořském pobřeží právě tak jako u řeky a na březích jezer. Zde jeho plané keře pokrývalycelá pole. Hnědočervené květy phormia, podobné květům agáve, rozvíjely se koldokola nad neproniknutelnou změtí dlouhých listů, jež se skládaly ve svazky s ostrýmihranami. Půvabní ptáci strdimilové, hnízdící ve phormiových polích, poletovali zdev nesčetných hejnech a pochutnávali si na medovité šťávě květů.

Ve vodách jezera se šplíchala hejna kachen s načernalým, šedě a zeleně pruhovaným peřím. Tito vodní ptáci tam snadno zdomácněli.

Čtvrt míle odtud se na horském svahu vynořila maorská tvrz “pá“,ležícína nedostupném místě.Bojovníci vyvedli jednoho zajatce po druhém na břeh,uvolnili jim ruce i nohy a odváděli je do této tvrze. Stezka, jež k ní vedla, táhlase přes phormiová pole a přes hájek krásných stromů. Rostly tu jehličnaté “kajkateas“s červenými bobulemi, dračince čili maorsky “ti“, jejichž vrcholíky znamenitě nahrazují kapustoně, a “wiu“jichž se používá k barvení látek na černo. Velcíholubi s kovově lesklým peřím a hejno špačků s narůžovělými hřebínky se rozlétlipřed domorodci na všechny strany.

Po dosti veliké oklice se Glenarvan, lady Helena, Mary Grantová a jejichdruhové dostali do “pá“.

Přístup k pevnosti chránila vnější hradba ze silných kůlů, vysoká patnáctstop; za ní další opevnění z nižších kůlů a potom ohrada z vrbového proutí, opatřenástřílnami, obepínaly vnitřní pevnost, totiž nádvoří “pá“, na němž stály maorskéstavby,a asi čtyřicet pravidelně rozestavených chatrčí.

Když zajatci vstoupili do tvrze, otřásli se hrůzou při pohledu na hlavy, ježzdobily kůly vnitřní hradby. Lady Helena a Mary Grantová odvrátily zrak mnohemvíce odporem nežzděšením. Ty hlavy patřily kdysi nepřátelským náčelníkům.

Mužové padli v bojích a jejich těla sloužila vítězům za potravu.

Kaj-Kumuova chýše stála mezi několika méně důležitými chýšemi uprostřed

“pá“,před velkým otevřeným prostranstvím,jež by Evropané nazvali Čestnépole. Chýši tvořila skupina kůlů spojených pletivem z větví a zevnitř krytých rohožemi z phormia. Při délce dvaceti stop, šířce patnácti stop a výšce deseti stop měl

Kaj-Kumu obydlí o třech tisících kubických stop. Více, zélandský náčelník k bydlenínepotřebuje.

Do chýše vedl jediný otvor; dveře nahrazoval sklopný závěs z hustého rostlinného tkaniva. Nad ním přečnívala střecha a chránila tak vchod před deštěm. Chýšizdobilo na koncích krokví několik vyřezávaných sošek a na “varepuni“neboliprůčelí se mohli návštěvníci obdivovat listům, symbolickým postavám, netvorům,proplétaným větvičkám a celé spleti zajímavých ornamentů, jež vytvořilo dlátodomorodých řezbářů.

Uvnitř chýše je podlaha z udusané půdy, vyvýšená půl stopy nad zemí. Zalůžka slouží několik třtinových košatin a slamníků ze suchého kapradí a za pokrývkyrohože utkané z dlouhých a poddajných listů orobince. Uprostřed Kaj-Kumuovaobydlí bylo ohniště, díra obložená kamením, a nad ním ve střeše druhá díra nahrazovala komín. Byl-li kouř dost hustý, po jisté době přece jen vyšel tímto otvorem, alepředtím navrstvil na zdi obydlí krásně černý nános.

Vedle chýše stála skladiště, kde byly náčelníkovy zásoby, jeho sklizeň phormia,brambor, kolokázie a jedlých kapradin, a pece, v nichž se tyto rozličné potravinyupravují na rozpálených kamenech. O něco dále byli v menších ohradách vepřia kozy, vzácní potomci užitečných zvířat, která sem zavezl kapitán Cook. Tu a tampobíhali psi hledající něco k snědku. Zvířata, jež dávají Maorovi běžnou potravu,byla celkem ve špatném stavu.

Glenarvan a jeho druhové přelétli toto vše jediným pohledem. Čekali vedleprázdné chýše, co se náčelníkovi zlíbí s nimi udělat, a houfec starých žen je zatímzasypával nadávkami. Ženy obstoupily zajatce, hrozily jim pěstmi, křičely a proklínaly je. Občas se ozvalo anglické slovo. Bylo zřejmé, že se všechny dožadujíokamžité pomsty.

Uprostřed kleteb a hrozeb předstírala lady Helena zdánlivý klid, jaký všaknebyl v jejím nitru. Ta statečná žena se s nadlidským úsilím přemáhala, aby lord

Glenarvan mohl zachovat plnou chladnokrevnost. Zato nebohá Mary Grantovácítila, jak jí docházejí síly, a John Mangles ji podpíral, připraven položit na jejíochranu život. Jejich druhové snášeli příliv nadávek rozličně, lhostejni jako major,nebo s rostoucím podrážděním jako Paganel.

Glenarvan chtěl lady Helenu ušetřit útoků těch starých lític, vykročil protopřímo ke Kaj-Kumuovi a řekl mu, ukazuje na odpornou tlupu:

“Odežeň je!“

Maorský náčelník se upřeně zahleděl na svého zajatce, ale neodpověděl. Potomjediným pohybem umlčel křičící hordu.Glenarvan se uklonil na znamení díkůa zvolna se vrátil mezi své druhy.

V té chvíli se v “pá“shromáždilo již na sto Novozélanďanů, starců, dospělýchi mladých mužů, z nichž jedni byli klidní, ale zachmuření, a čekali na Kaj-Kumuovyrozkazy, kdežto druzí se zcela poddávali nejprudší bolesti a oplakávali své příbuznéa přátele, padlé v posledních bojích.

Ze všech náčelníků, kteří se pozdvihli na výzvu Williama Thompsona, vracelse k jezeru jediný Kaj-Kumu, jenž první přinášel svému kmEni zprávu o porážcepovstání na rovinách při dolním Waikatu. Ze dvou set bojovníků, kteří pod jehovelením přispěchali na obranu rodné země, sto padesát se nevrátilo. Několik jichupadlo do zajetí dobyvatele, ale kolik se jich nemělo vrátit již nikdy do zeměpředků!

Proto ten hluboký zármutek, který se zmocnil kmene po Kaj-Kumuově příchodu. Nic nebylo dosud známo o poslední porážce a tato truchlivá zvěst se nynív okamžiku rozlétla.

U divochů je duševní utrpení vždycky provázeno fyzickými projevy. Proto si příbuzní a přátelé mrtvých bojovníků, zejména ženy, drásali tváře i ramena ostrýmiškeblemi. Z ran tryskala krev a mísila se se slzami. Nejhlubší zářez byl projevemnejvětšího bolu. Na nešťastné zélanďany, zkrvavené a šílené, byl strašný pohled.

Jejich zármutek zvyšovala ještě jiná, podle názoru domorodců velmi závažnápříčina. Nejen žepříbuzný či přítel, kterého oplakávali, nebyl už meziživými,ale ani jeho ostatky nebylo možno uložit do rodinné hrobky. A podle maorskéhonáboženství je pro budoucí životní osudynezbytné, aby lidské pozůstatky bylyzachovány.Nikoliv ovšem pomíjející tělo, ale kosti, které jsou pečlivěsebrány,očištěny, oškrábány, ohlazeny, a dokonce i nalakovány a pak navždy uloženyv “udupě“, to jest “v domě slávy“. Hroby jsou vyzdobeny dřevěnými sochami,na nichž je s dokonalou věrností zobrazeno tetování zemřelého. Ale toho dne mělyzůstat hrobky prázdné, neměly se konat náboženské obřady a kosti, pokud nepodlehnou zubům divokých psů, měly vyblednout nepohřbeny na bitevním poli.

Proto byly známky bolesti tak silné. Po vyhrúžkách žen stíhalyEvropanykletby mužů. Nadávky sílily, posunky byly stále divočejší a divočejší. Hrozby mohlybýt vystřídány i surovými činy.

Kaj-Kumu se obával, že fanatikové kmene se vymknou jeho vlivu, a protodal své zajatce odvést do posvátné chýše, ležící na druhém konci “pá“na sráznévýšině. Chýše se opírala o skálu, zdvihající Se nad ní více než sto metrů a uzavírající zde opevnění dosti příkrým svahem. V posvátném domě “vareatua“kázalikněží neboli arikiové zélanďanům o trojjediném bohu, otci, synovi a ptáku neboliduchu. V prostorné a dobře uzavřené chýši byla posvátná a vyvolená potrava,kterou Maui-Ranga-Rangi pojídá ústy svých kněží.

Tam se zajatci, prozatím chráněni před zuřivostí domorodců, rozložili na rohožích z phormia. Lady Helenu opustily všechny síly, zlomilo se v ní duševní vypětí.

Klesla nyní do manželova náručí.

Glenarvan ji tiskl k hrudi a jenom opakoval:

“Odvahu, drahá Heleno, jen odvahu!“

Sotvaže se za nimi zavřely dveře, stoupl si Robert Wilsonovi na ramena a podařilo se mu prostrčit hlavu mezi střechou a zdí, v níž byly pověšeny růžence amuletů.

Odtamtud mohl přehlédnout celé prostranství “pá“až ke Kaj-Kumuově chýši.

“Shromáždili se kolem náčelníka,“říkal tiše ..“Mávají rukama ..Něcokřičí .. Kaj-Kumu chce mluvit ..“

Chlapec se na několik okamžiků odmlčel a pak pokračoval:

“Kaj-Kumu mluví .. Divoši se utišují .. Poslouchají ..“

“Ten náčelník má zřejmě osobní zájem na naší ochraně,“řekl major. “Chcevyměnit své zajatce za náčelníky kmene! Jen budou-li s tím jeho bojovníci souhlasit?“

“Ano! ..Poslouchají ho ..,“pokračoval Robert. “Rozcházejí se ..Někteříse vracejí do svých chýší .. Jiní odcházejí z pevnosti ..“

“Opravdu,“zvolal major.

“Ano,pane Mac Nabbsi,“odpověděl Robert. “Kaj-Kumu zůstal sámjenoms bojovníky ze svého člunu .. Jej! Jeden z nich jde k naší chýši ..“

“Rychle dolů, Roberte,“radil Glenarvan.

V tom okamžiku lady Helena vstala a uchopila svého muže za ruku.

“Edvarde,“řekla pevně, “ani Mary Grantová, ani já se nesmíme dostat živédo rukou těch divochů!“

A po těch slovech podala Glenarvanovi nabitý revolver.

“Zbraň!“zvolal Glenarvan a oči se mu zaleskly.

“Ano!Maorové neprohledávají své zajatkyně!Ale tato zbraň je pro nás,

Edvarde, ne pro ně! ..“

“Glenarvane“,řekl chvatně Mac Nabbs, “schovejte ten revolver.Ještě neníčas…“

Revolver zmizel v lordových šatech. Rohož zakrývající vchod do chýše se nadzdvihla. Objevil se domorodec.

Pokynul zajatcům, aby šli za ním. Glenarvan a jeho druhové prošli v sevřenéskupině přes celé “pá“a stanuli před Kaj-Kumuem.

Kolem náčelníka se shromáždili hlavní bojovníci jeho kmene. Byl mezi nimii Maor, jehož člun se připojil ke člunu Kaj-Kumuovu na soutoku Pohajhvenys Waikatem. Byl to statný čtyřicetiletý muž divokého a ukrutného vzhledu. Jmenoval seKara-Tete,což v zélandském jazyku znamená “prchlivý“.Kaj-Kumus ním jednal dosti uctivě a podle jemného tetování bylo vidět, že Kara-Tete zaujímá v kmeni vysoké postavení. Dobrý pozorovatel by však byl poznal, že mezioběma náčelníky vládne řevnivost. Major si povšiml, že Kaj-Kumu závidí Kara-Tetovi jeho vliv. Oba byli náčelníky velkých kmenů při Waikatu a obabyli stejněmocní. Proto i když se při rozmluvě Kaj-Kumuova ústa usmívala, prozrazovalyjeho oči hlúbokou nenávist.

Kaj-Kumu se otázal Glenarvana:

“Jsi Angličan?“

“Ano,“odpověděl lordbezváhání,neboť anglický původ mohl výměnuusnadnit.

“A tvoji druhové?“řekl Kaj-Kumu.

“Moji druhové jsou Angličané jako já. Jsme cestovatelé, trosečníci. Může-li těto zajímat, neúčastníme se války.“

“Na tom nezáleží!“odpověděl neurvale Kara-Tete. “Všichni Angličané jsou našinepřátelé. Vtrhli na náš ostrov! Ukradli nám naše pole! Spálili naše vesnice!“

“Nesouhlasím s jejich jednáním!“odpověděl Glenarvan důrazně. “Říkám ti toproto, že tak smýšlím, ne proto, že jsem v tvé moci.“

“Slyš tedy,“ujal se slova opět Kaj-Kumu. “Tohonga, velekněz boha Nui-Atuy, upadl do rukou tvých bratří. Je v zajetí pakeků. Náš bůh nám káže, abychomvykoupili jeho život. Chtěl jsem ti vyrvat srdce z těla, chtěl jsem, aby tvá hlavaa hlavytvých druhů byly navěky zavěšeny na kůlech tohoto plotu! Avšak Nui-Atua promluvil!“

Kaj-Kumu se dosud ovládal, ale při těchto slovech se roztřásl hněvem a na jehotváři se zračilo divoké vzrušení.

Potom po nějaké chvíli pokračoval chladněji:

“Myslíš, že Angličané vymění našeho Tohongu za tebe?“

Glenarvan s odpovědí váhal a bedlivě pozoroval maorského náčelníka.

“To nevím,“řekl po krátkém odmlčení.

“

“Mluv,“naléhal Kaj-Kumu. “Rovná se tvůj život životu našeho Tohongy?“

“Ne,“odpověděl Glenarvan. “Nejsem v naší zemi ani náčelníkem, ani knězem!“

Paganel byl ohromen touto odpovědí a hleděl na Glenarvana s hlubokým

úžasem.

Kaj-Kumu se zdál rovněž překvapen.

“Pochybuješ o tom tedy?“řekl.

“Nevím,opakoval Glenarvan.

“Vaši lidé by tě nepřijali výměnou za našeho Tohongu?“

“Jenom mě? Samotného ne,“odvětil Glenarvan. “Nás všechny snad.“

“U Maorů,“řekl Kaj-Kumu, “platí hlava za hlavu.“

“Nabídni výměnou za svého kněze nejprve tyto ženy,“řekl Glenarvan a ukázalna lady Helenu a Mary Grantovou.

Lady Helena se chtěla vrhnout k svému manželovi. Major ji zadržel.

“Tyto dvě ženy,“pokračoval Glenarvan, ukláněje se s uctivým výrazemsměrem k lady Heleně a Mary Grantové, “zaujímají vysoké postavení v naší zemi.

Válečník chladně pohlédl na svého zajatce. Ošklivý úsměv mu přelétl rty, aletakřka vzápětí jej potlačil a odpověděl, stěží se ovládaje:

“Doufáš, že lživými slovy Kaj-Kumua oklameš, ty prokletý Evropane? Myslíš,že Kaj-Kumuovy oči nedovedou číst v lidských srdcích?“

A ukázav na lady Helenu, řekl:

“To je tvá žena.“

“Ne! Je má!“zvolal Kara-Tete.

Náčelník odstrčil zajatce a uchopil lady Helenu za rameno. Nebohá žena užjenom při tom doteku zbledla.

Edvarde!“zvolala nebohá žena zoufale.

Glenarvan bez jediného slova napřáhl ruku. Třeskla rána. Kara-Tete se zhroutilmrtev.

Po výstřelu vyběhly z chýší davy domorodců. V okamžiku se “pá“zaplnilo.

Sta paží se vztahovala po nešťastnících. Glenarvanovi byl revolver vyrván z ruky.

Kaj-Kumu vrhl na Glenarvana podivný pohled a pak ho jednou rukou zakryla druhou zadržel dav, který se sápal na zajaté.

Jeho hlas potom přehlušil hluk.

“Tabu! Tabu!“vykřikl.

Při těch slovech couvli domorodci před Glenarvanem a jeho druhy, neboť

Evropané byli nyní chráněni nadpřirozenou mocí.

O několik okamžiků později byli zavedeni do vareatuy a v ní opět uvězněni.

Ale Robert Grant a Jacques Paganel už s nimi nebyli.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

POHŘEB MAORSKÉHO NÁČELNÍKA.

Kaj-Kumu podle dosti běžného novozélandského zvyku spojoval ve své osoběhodnost arikiho s hodností náčelníka kmene. Těšil se vážnosti kněze, a proto mohlnad osobami i věcmi vyhlašovat pověrečnou ochranu tabu.

Tabu je společný zvyk všech polynéských národů a vyvolává okamžitý zákazjakéhokoliv dotyku nebo používání tabuového předmětu nebo tabuové osoby.

Podle maorského náboženství by každého, kdo by vztáhl svatokrádežnou rukuna takové tabu, ztrestal rozhněvaný bůh smrtí. Nehledě k tomu, že kněží sami byneopominuli urychlit boží pomstu, kdyby s ní božstvo otálelo.

Tabu používají náčelníci z politických důvodů, pokud nevyplývá samoz běžných okolností soukromého života. Kterýkoliv domorodec je v četných případech na několik dní tabu, když si ostřihá vlasy, když prodělá tetování, když si dělápirogu,když si staví dům, když těžce onemocní, když zemře. Jestliže hrozí nebezpečí, že z řek vymizejí ryby nebo že bude zničena dozrávající výsadba sladkýchzemčat,protože jejichspotřeba nadměrně stoupla, jsou tytopředmětyvázányochranným a úsporným tabu. Chce-li náčelník uchránit svůj dům před dotěravci,dává jej pod tabu; chce-li si vyhradit ve svůj prospěch styky s cizí lodí, také ji dávápod tabu; chce-li dát do klatby evropského obchodníka, s nímž není spokojen, dávái jeho pod tabu. Jeho zákaz se tedy podobá dávnému vetu králů.

Je-li nějaký předmět tabu, nemůže se ho nikdo beztrestně dotknout. Postihne-litento zákaz nějakého domorodce, jsou mu po ustanovenou dobu zapovězeny některépotraviny. Když se zotavuje z této přísné diety, pomáhají mu, je-li bohat, jehootroci. Vpravují mu do úst jídla, jichž se nesmí dotknout rukama. Je-li chudý, jenucen sbírat své jídlo ústy a tabu ho vlastně mění ve zvíře.

Zkrátka závěrem lze říci, že tento zvláštní zvyk řídí a ovlivňuje sebemenšíčinnost Novozélanďanů. Božstvo tak bez ustání zasahuje do společenského života.

Tabu má moc zákona a je zřejmé, že celý domorodý zákoník, nepopíratelný a nepopíraný, spočívá na častém použití tabu.

Pokud jde o zajatce uvězněné ve vareatui, zachránilo je před rozlíceným kmenem zcela svévolné tabu. Několik domorodců, přátel a stoupenců Kaj-Kumuovýchse okamžitě zarazilo při hlase svého náčelníka a společně se postavili na ochranuzajatců.

Glenarvan si však nečinil nejmenších iluzí o tom, jaký osud ho čeká. Jenomsmrtí mohl vykoupit zabití náčelníka. A smrt je u divokých národů vždycky jenukončení dlouhých muk. Glenarvan byl tedy připraven, že krutě odpyká oprávněnérozezlení, jež vedlo jeho ruku, ale doufal, že Kaj-Kumuův hněv dopadne jenomna něho.

Jakou noc prožil on i jeho druhové! Kdo by mohl vylíčit jejich úzkost a změřitjejich muka! Nebohý Robert ani drahý Paganel se neobjevili. Bylo však možnopochybovat o jejich osudu? Nepadli snad první za oběť pomstychtivosti domorodců?

Jakákoliv naděje byla tatam, dokonce i pro Mac Nabbse, který tak snadno nezoufal.

JohnMangles cítil, jak se mu srdce svírá při pohledu na hluboký smutekMary

Grantové,odloučené od svéhodrahého bratra.Glenarvan přemýšlel ostrašlivéprosbě lady Heleny, jež chtěla zhynout jeho vlastní rukou, aby unikla mukám nebootroctví! Bude mít k tomu vůbec odvahu?

Co však Mary, jakým právem bych ji směl já usmrtit?“přemítal John s krvácejícím srdcem.

Útěk byl nemožný.Deset po zuby ozbrojených bojovníků hlídalo u dveřívareatuy.

Nadešlo ráno 13. února. Žádný domorodec neporušil zákaz styku se zajatci,chráněnými tabu.V chýši bylo značné množství potravin, ale nebozí zajatci sejich sotva dotkli.Hlad ustupoval žalu. Uplynul den a nepřinesl žádnou změnuani naději. Hodina náčelníkova pohřbu i hodina mučení zajatců měly bezpochybyudeřit současně.

I kdyžse však Glenarvan netajil s tím, že Kaj-Kumu se jistě vzdal jakékolivmyšlenky na výměnu, major choval v tomto směru ještě naději.

“Kdož ví,“říkal, připomínaje Glenarvanovi, jaký účinek měla na náčelníka

Kara-Tetova smrt, “kdož ví, není-li vám Kaj-Kumu za to ve skutečnosti zavázán?“

Avšak přes MacNabbsovo povzbuzování Glenarvan nemohl v nic doufat.

Uplynul další den a dosud nebyly zahájeny přípravy k umučení zajatců. Příčinoutakového otálení bylo toto:

Maorové věří, že duše zůstává tři dni po smrti v těle nebožtíka, a proto zůstávátělo třikrát dvacet čtyři hodiny nepohřbeno. Tento zvyk, oddalující smrt, byl se všípřísností dodržen. John Mangles si několikrát stoupl Wilsonovi na ramena a pozorovalokolí tvrze. Nikde nebylo vidět jediného domorodce. Jenom hlídky, obezřele hlídajícízajatce, střídaly se přede dveřmi vareatuy.

Ale třetího dne se chýše otevřely. Divoši, muži, ženy i děti, tedy několik set

Maorů, shromáždili se mlčky a pokojně v “pá“.

Kaj-Kumu vyšel ze své chýše, a provázen předními náčelníky svého kmene, zaujaluprostřed tvrze místo na návrší vysokém několik stop. Za ním se vpovzdáli seskupilido půlkruhu ostatní domorodci. Celé shromáždění setrvávalo v naprostém mlčení.

Na Kaj-Kumuovo znamení se jeden bojovník odebral k vareatui.

“Nezapomeň,“řekla lady Helena svému muži.

Glenarvan přitiskl svou ženu k hrudi. Vtom přistoupila Mary Grantová k Johnu

Manglesovi:

“Lord a lady Glenarvanovi uznají,“pravila, “že když žena může skonat rukousvého manžela, aby unikla potupnému životu, pak může i snoubenka zahynoutrukou svého snoubence, aby i ona takovému údělu unikla. Johne, jistě vám tomohu říci v tomto posledním okamžiku našeho života, nejsem snad již dávno v skrytuvašeho srdce vaší snoubenkou? Mohu na vás, můj drahý Johne, spolehnout jako lady

Helena na lorda Glenarvana?“

“Mary!“zvolal mladý kapitán zmateně. “Ach, má nejdražší Mary! ..“

Nemohl domluvit. Rohož se nadzdvihla a zajatci byli odvedeni ke Kaj-Kumuovi. Obě ženy byly připraveny na smrt a mužové skrývali svoji úzkost pod klidným zevnějškem, jenž svědčil o nadlidském úsilí.

Došli před zélandského náčelníka. Ten nedal čekat na svůj soud.

“Zabil jsi Kara-Teta?“řekl Glenarvanovi.

“Zabil jsem ho,“odpověděl lord.

“Zítra za východu slunce zemřeš. “

“Sám?“otázal se Glenarvan s bušícím srdcem.

“Ó, kdyby život našeho Tohongy nebyl o tolik vzácnější než váš!“zvolal Kaj-Kumua v jeho očích se zračila krvelačná lítost.

V tom okamžiku nastal mezi domorodci rozruch. Glenarvan se chvatně rozhlédl. Po chvíli se dav rozestoupil a z něho vystoupil všecek zpocený a k smrti znavený bojovník.

Jakmile jej Kaj-Kumu spatřil, oslovil ho anglicky se zřejmým úmyslem, abymu zajatci rozuměli.

“Přicházíš z tábora pakeků?“

“Ano,odpověděl Maor.

“Viděl jsi zajatce, našeho Tohongu?“

“Viděl.“

“Je živ?“

“Mrtev. Angličané ho zastřelili ,“

Tím bylo o Glenarvanovi a o jeho druzích rozhodnuto.

“Všichni,“vzkřikl Kaj-Kumu, “všichni zemřete zítra za východu slunce!“

A tak měl tedy stihnout tyto nešťastníky společný trest. Lady Helena a Mary

Grantová vznesly k nebesům pohled plný díků.

Zajatci nebyli odvedeni zpět do vareatuy. Měli se toho dne zúčastnit náčelníkovapohřbu a krvavých obřadů, jež ho doprovázejí. Tlupa domorodců je odvedla na úpatívyvýšeného místa. Tam zůstali jejich strážci vedle nich a nespouštěli z nich oči. Zbytekmaorského kmene,pohřížený do obřadního smutku, na ně snad takřka zapomněl.

Od Kara-Tetovy smrti uplynuly tři povinné dny. Nebožtíkova duše už navždyopustila svou smrtelnou schránku. Obřad začínal.

Otroci přinášeli náčelníkovo tělo na nízké návrší uprostřed tvrze. Kara-Tetebyl oděn do skvostného šatu a zahalen nádhernou rohoží z phormia. Na hlavěozdobené peřím měl korunu z čerstvého listí. Na tvářích, pažích a hrudi, namazanýcholejem, nebylo nejmenších stop rozkladu.

Příbuzní a přátelé přicházeli k úpatí návrší a pojednou se vznesl k nebesůmneskonalý koncert pláče, nářku a vzlykání, jako kdyby nějaký kapelník udal taktk pohřebnímu zpěvu. Všichni oplakávali nebožtíka plačtivými a těžkopádnými nápěvy. Jeho nejbližší se tloukli do hlavy, jeho příbuzní si rozrývali obličej nehtya prolévali více krve než slz. Nešťastné ženy svědomitě vykonávaly svou divokoupovinnost. Avšak nebylo dosti na těchto projevech, ty nestačily k usmíření nebožtíkovy duše, a protože jeho hněv by jistě dopadl na pozůstalé kmene, snažili se jehobojovníci, když ho nemohli probudit opět k životu, aby aspoň nepostrádal na onomsvětě ničeho z pozemského blaha. Proto neměla Kara-Tetova družka opustit svéhomuže ani v hrobě. Nešťastnice by byla ostatně sama odmítla přežít jeho smrt. Takovýzde byl zvyk a taková byla povinnost. V zélandských dějinách není nouze o příkladypodobných obětí.

Žena přicházela. Byla dosud mladá. Rozcuchané vlasy jí spadaly na ramena.

Její vzlyky a výkřiky se nesly k nebesům. Nezřetelná slova, nářky a trhané věty,v nichž chválila ctnosti mrtvého, přerušovaly její lkání, a když dostoupil její žalvrcholu, klesla pod návrším na kolena a tloukla hlavou o zem..

V tom okamžiku se k ní přiblížil Kaj-Kumu. Najednou se nešťastnice pozdvihla;ale srazila ji zpět prudká rána “mere“, jakéhosi strašlivého kyje, který se mihlv náčelníkově ruce. Žena se skácela mrtva.

Vzápětí se rozlehl hrozný křik. Sta paží hrozilo zajatcům, zděšeným tou příšernou podívanou. Nikdo se však nepohnul, neboť pohřební obřad nebyl ještě u konce.

Kara-Tetova žena následovala svého manžela do hrobu. Obě těla ležela nynívedle sebe. Avšak k věčnému životu nestačila tomuto nebožtíkovi jenom jeho věrnádružka. Kdo by jim oběma sloužil, až budou u Nui-Atuy, kdyby je na onen světnenásledovali i jejich otroci?

Šest nešťastníků bylo přivedeno před mrtvoly svých pánů. Byli to služebníci,které nelítostné zákony války uvrhly do otroctví. Za náčelníkova života žili v největším strádání, bylo s nimi zle nakládáno, sotva se najedli, ustavičně vykonávalipráci soumarů a nyní měli podle maorské víry žít navěky v takovém otroctví.

Nešťastníci však byli zřejmě smířeni se svým osudem. Nepřekvapovalo je, žebudou obětováni, neboť to předem věděli. Ruce neměli ničím spoutané a to svědčiloo tom, že přijmou smrt bez odporu.

Šest ran kyjem mere, zasazených rukou šesti statných bojovníků, srazilo obětik zemi do tratoliště krve.

To bylo znamením k odpornému výjevu kanibalství.

Tělo otroků není chráněno tabu jako mrtvola jejich pána. To patří kmeni. Je todar účastníkům pohřbu. Proto jakmile byla oběť u konce, vrhl se na bezvládnépozůstatky obětí celý dav domorodců, náčelníků, bojovníků, starců, žen i dětí bezrozdílu věku a pohlaví.

Glenarvan a jeho druhové sotva dýchali a snažili se nechutný výjev zakrýtpřed oběma ženami. Nyní věděli, co je zítra na úsvitu čeká a jaká krutá muka předsmrtí prožijí. Hrůzou oněměli.

Pak počaly pohřební tance. Silné lihoviny, výtažky z rostliny Piper excelsum,skutečná peprná kořalka, to vše rozněcovalo opilství divochů. Nic lidského v nichuž nyní nebylo. Snad zapomenou i na náčelníkovo tabu a z krajní neukázněností sevrhnou na zajatce, kteří se děsili jejich třeštění.

Ale Kaj-Kumu zachoval uprostřed všeobecného opilství rozvahu. Povolil jenomjednu hodinu, aby tato krvavá orgie mohla dosáhnout plné síly, pak pozvolna odumírala a poslední pohřební akt próbíhal s obvyklou obřadností.

Mrtvoly Kara-Teta a jeho ženy bylyposazeny, údy ohnuty a přitisknutyk hrudi podle zélandského obyčeje. Nyní je bylo nutno pohřbít, ne ovšem konečným způsobem, ale do té doby, než země rozloží jejich těla, takže v ní zůstanoujenom kosti.

Pro “udupu“, to jest hrob, bylo vybráno místo vně tvrze, asi dvě míle od ní,na vrcholku menší hory zvané Monganamu, jež leží na pravém břehu jezera.

Tam měla být těla přenesena. K návrší byla přinesena dvě velmi primitivnínosítka. Spíše vsedě než vleže byly na ně položeny obě zkroucené mrtvoly a liánovými pásy pak byly podvázány ve svých oděvech. Čtyři bojovníci nesli nosítkana ramenou a celý kmen je za zpěvu pohřební hymny v průvodu doprovázel ažk pohřebišti.

Zajatci, stále pod dohledem, viděli, jak průvod vychází z prvé hradby “pá“,a potom zpěv a křik pozvolna slábl.

Asi na púl hodiny jim zmizelo pohřební procesí dole v údolí: Pak je znovuspatřili, jak se vine vzhůru po zatáčkách horské stezky. Z dálky se vlnivý pohybtéto dlouhé a křivolaké kolony zdál takřka neskutečný.

Kmen se zastavil ve výši osmi set stop, to jest na vrcholku Monganamu, přímou místa, jež bylo připraveno k pochování Kara-Teta.

Prostý Maor by byl měl za hrob jenom díru a hromadu kamení. Ale pro mocnéhoa obávaného náčelníka, který byl bezpochyby předurčen k budoucímu zbožnění,vyhradil jeho kmen hrobku důstojnou náčelníkových hrdinských činů.

Udupa byla obehnána ohradou a kolem hrobu, v němž měly spočinout oběmrtvoly,byly kůly vyzdobené soškami, obarvenými okrem. Příbuzní nezapomněli,že se “vaidua“, duch zemřelých, živí stejně hmotným způsobem jako tělo za svéhopomíjivého života.Proto nanesli do ohrady potraviny,právě tak jako zbraněa šaty zemřelého.

Hrob byl prostě vybaven veškerým pohodlím. Oba manželé byli do hrobu uloženivedle sebe a potom za opětovného bědování zakryti zemí a trávou.

Pak se průvod mlčky vracel dolů s hory a nikdo již od té chvíle nesměl podtrestem smrti vystoupit na Monganamu, neboť byl tabu jako Tongariro, kde odpočívají pozůstatky náčelníka usmrceného v roce 1846 při zélandském zemětřesení.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

POSLEDNÍ HODINY.

Když se slunce začalo sklánět za jezerem Taupo, za vrcholky Tuhahuy a Puketapu, odvedli Maorové své zajatce zpátky do vězení. Neminili je již opustit až ve chvíli,kdy se vrcholky pohoří Wahiti zanítí v prvním rozbřesku dne.

Jenom jediná noc cestovatelům zbývala, aby se připravili na smrt. Přestože bylisklíčeni a prožili takovou hrůzu, povečeřeli společně.

“Budeme potřebovat všech svých sil,“řekl Glenarvan, “abychom přijali smrtzpříma. Musíme těm divochům ukázat, jak dovedou Evropané umírat.“

Po večeři se Mary Grantová a lady Helena uchýlily do kouta chýše a tam ulehlyna rohoži. Zakrátko se snesl na jejich víčka spánek, jenž utišuje každý bol. Ženy siusnuly v náručí. Unava a bezesné noci je přemohly.

Glenarvan vzal tedy své přátele stranou a řekl jim:

“Drazí přátelé, je-li nám souzeno, že zítra zemřeme, jsem jist, že zemřemestatečně, jak to odpovídá šlechetným úkolům, které jsme si předsevzali. Ale násnečeká jenom smrt, nás čeká mučení, a snad i potupa, a tyto dvě ženy ..

Do té chvíle byl Glenarvanův hlas pevný. Nyní se zlomil. Glenarvan zmlkl, abyovládl své pohnutí. Potom po krátkém odmlčení pokračoval:

“Johne,“řekl mladému kapitánovi, “tys Mary slíbil to, co já lady Heleně. Jakses rozhodl?“

“Domnívám se,“odpověděl John Mangles, “že mám právo dodržet tento slib.“

“Ano, Johne. Ale nyní nemáme zbraně. “

“Zde je,“odpověděl John, ukazuje dýku. “Vytrhl jsem ji z Kara-Tetovýchrukou, když se vám skácel k nohám. Mylorde, kdo z nás dvou zůstane poslednínaživu, vyplní přání lady Heleny a Mary Grantové.“

Po těch slovech zavládlo v chýši hluboké mlčení. Posléze je přerušil major,když pravil:

“Přátelé, ponechte toto krajní opatření až na poslední okamžik. Nehoruji prověci, které se nedají už nikdy napravit. “

“Nejde mi o nás,“odpověděl Glenarvan. “Ať nás čeká jakákoliv smrt, my sejí budeme umět postavit v tvář. Jen kdybychom byli sami, dvacetkrát bych byljiž zvolal: “Přátelé, pokusme se o výpad! Vrhněme se na ty bídáky!“Ale Helena,

Mary ..!“

John v té chvíli nazdvihl rohož a napočítal dvacet pět domorodců, kteří hlídaliu dveří vareatuy. Venku plál veliký oheň a vrhal po hrbolatých hradbách “pá“zlověstné odlesky. Někteří strážci leželi kolem ohně, jiní nehybně stáli a jejichčerné siluety se ostře odrážely od jasného pozadí plamenů. Všichni se však častoohlíželi na chýši, kterou střežili.

Říká se, že větší vyhlídky má vězeň, který chce uprchnout, než žalářník, kterýho hlídá. Je to přirozené, protože vězni jde o víc než žalářníkovi. Ten může zapomenout, že hlídá, ale vězeň na své uvěznění zapomenout nemůže. Zajatec myslí mnohem častěji na útěk než jeho strážce na to, aby mu v tom zabránil. Proto vězňové takčasto a podivuhodně unikají.

Zde však střežila zajatce nenávist, pomstychtivost, a nikoli lhostejný žalářník.

Zajatci nebyli spoutáni jen proto, že to bylo zbytečné, vždyť u jediného východuz vareatuy hlídalo dvacet pět mužů.

Chýše se opírala zadní stěnou o skálu, jež uzavírala opevnění. Přístup k ní byljediný -, po úzkém pruhu země, který ji vpředu spojoval s nádvořím “pá“. Zbývajícídvě strany chýše stály nad srázným úbočím a pod nimi zela sto stop hluboká propast.

Sestoupit tudy bylo nemožné. Ani podlahou chýše se nedalo uprchnout, neboť tutvořila obrovská skála. Jediným východem byl sám vchod do vareatuy a Maorovéstřežili tento úzký pruh země, který je spojoval s “pá“, jako nějaký padací most.

Nikudy nebylo možno uprchnout, a když Glenarvan dvacetkrát prozkoumal zdisvého vězení, byl nucen tuto skutečnost uznat.

Noc plná úzkosti zatím míjela hodinu za hodinou. Neproniknutelná tma zahalila horu. Ani měsíc, ani hvězdy nerušily hlubokou temnotu. Do úbočí “pá“seopíraly občasné nárazy větru. Kůly chýše skřípaly. Prchavé závany větru nečekaněrozdmychávaly oheň domorodců a záře plamenů pak vrhala chvatné odlesky až donitra vareatuy. Na skupinu zajatců zasvitlo na okamžik světlo. Nešťastníci bylipohrouženi do svých posledních myšlenek. V chýši panovalo smrtelné ticho.

Bylo asi kolem čtvrté hodiny ranní, když majorovu pozornost upoutal šramot,přicházející jakoby od kůlů zadní stěny, tedy z té strany, kde se chýše opírala o skálu.

Mac Nabbs si toho zprvu nevšímal, ale když viděl, že hluk neustává, začal poslouchat;nepřetržitý šramot vyvolal v něm konečně takový zájem, že přitiskl ucho k zemi,aby lépe slyšel. Zdálo se mu, že někdo nebo něco venku hrabe či dlabe.

Když si tím byl jist, přisunul se ke Glenarvanovi a Johnu Manglesovi, vytrhlje z jejich bolestných myšlenek a zavedl je k zadní stěně chýše.

“Slyšíte?“zeptal se tiše a naznačil oběma druhům, aby se schýlili.

Hrabání bylo stále zřetelnější. Bylo slyšet, jak nějaký ostrý předmět skřípeo kaménky a jak ty se potom kutálejí dolů.

“Nějaké zvíře si tu hrabe doupě,“řekl John Mangles.

Glenarvan si přejel rukou čelo.

“Kdož ví,“namítl, “co kdyby to byl člověk? ..“

“Ať už je to člověk nebo zvíře,“odpověděl major, “přesvědčíme se, oč jde.“

Wilson a Olbinett se připojili ke svým druhům a všichni začali dlabat u stěnyjámu, John dýkou a druzí buď kameny, které vyhrabali ze země, nebo jen holýminehty.Mulrady zatím ležel u vchodu aškvírou pod rohoží pozoroval skupinudomorodců.

Divoši seděli nehybně kolem ohně a neměli tušení, co se děje dvacet krokůod nich.

Půda, pokrývající křemenitý tuf, byla lehká a kyprá. Proto i když nemělinástroje, otvor se rychle zvětšoval. Zakrátko bylo zřejmé, že jeden nebo více lidí,přidržujících se úbočí “pá“, prorážejí do něho zvenčí chodbu. Za jakým asi účelem?

Věděli, že jsou zde zajatci, anebo šlo o nějaký osobní, nahodilý počin?

Zajatci zdvojnásobili své úsilí. Jejich rozedřené prsty krvácely, ale žádný z nichnepřestával hrabat. Po půlhodinové práci byla díra vyhrabána do hloubky půl sáhu.

Podle zřetelnějšího šramotu poznávali, že od jejich pomocníků je dělí už jenom tenkávrstva země.

Uplynulo ještě několik minut. Tu major ucukl rukou, zraněn čísi ostrou čepelí.

Zadržel bolestný výkřik deroucí se mu na rty.

John Mangles, chráněn ostřím své dýky, mohl se vyhnout noži, jenž se dralnahoru, a uchopil ruku, která nůž držela.

Byla to ženská nebo dětská ruka, ruka Evropana!

Jedna ani druhá strana nepronesla jediné slovo. Bylo zřejmé, že obě stranychtějí jednat v tichosti.

“Není to Robert? zašeptal Glenarvan.

Přestože vyslovil toto jméno tiše, Mary Grantová se probudila ruchem, kterýpanoval v chýši, přikradla se ke Glenarvanovi, uchopila ruku umazanou od zeměa pocelovala ji polibky.

“Ty! Ty!“říkala dívka, neboť ona se nemohla mýlit. “Ty, Roberte!“

“Já, sestřičko.moje,“odpovídal Robert, “přišel jsem vás všechny zachránit!

Ale ticho!“

“Statečný chlapec!“pravil Glenarvan.

“Dejte pozor na hlídače,“dodal Robert.

Mulrady, kterého setkání s Robertem na okamžik rozptýlilo, zaujal opět svépozorovací stanoviště.

“Všechno je v pořádku,“řekl. “Už jsou vzhůru jenom čtyři bojovníci. Ostatníusnuli.“

“Kupředu!“odpověděl Wilson.

Za okamžik byl otvor rozšířen a Robert se vrhl do náručí své sestry a pak i lady

Heleny. Kolem těla měl ovázaný dlouhý provaz z phormia.

“Chlapče, můj chlapče,“šeptala mladá žena, “ti divoši tě tedy nezabili!“

“Nezabili,mylady,“odpověděl Robert. “Ani nevím, jak se stalo, že se miv tom zmatku podařilo zmizet z jejich dohledu. Přelezl jsem ohradu. Dva dni jsemse skrýval v křoví. V noci jsem bloudil po okolí. Chtěl jsem vás znovu vyhledat.

Když se celý kmen účastnil náčelníkova pohřbu, vydal jsem se na průzkum té stranyopevnění, kde stojí vězení, a poznal jsem, že se mohu dostat až k vám. V opuštěnéchýši jsem ukradl tento nůž a provaz. Trsů trávy a větví křovin jsem využil jakožebříku. Náhodou jsem našel přímo ve skále, u níž stojí tato chýše, menší jeskyni.

Stačilo vyhrabat několik stop v měkké zemi a jsem teď,u vás.“

Místo aby mu odpověděli, zahrnuli všichni Roberta nesčetnými tichými polibky.

“Pryč odtud!“pravil hoch rázně.

“Paganel je dole?“otázal se Glenarvan.

“Pan Paganel?“odpověděl chlapec, překvapen jeho otázkou.

“Ovšem, čeká na nás?“

“Nečeká, mylorde. Jak to, že tady pan Paganel není?“

“Není tu, Roberte,“odvětila Mary Grantová.

“Jakže? Tys ho neviděl?“otázal se Glenarvan. “Vy jste se v tom zmatku neviděli? Vy jste neuprchli spolu?“

“Ne,mylorde,“odpovědělRobert,zdrcen zprávou,že jehopřítel Paganelzmizel.

“Pojďme pryč,“řekl major, “nemůžeme ztrácet ani minutu. Ať je Paganelkdekoliv, nemůže mu být hůře než nám zde. Pojďme!“

Každá chvíle byla skutečně drahá. Museli prchat. Útěk nebyl příliš obtížný,byl těžký jenom po téměř svislé stěně před jeskyní, ale tato stěna byla vysokápouze dvacet stop. Dále byl po svahu dosti mírný sestup až dolů k úpatí hory.

Odtud mohli zajatci rychle sestoupit do níže položených údolí, kdežto Maorové,kdyby snad zpozorovali jejich útěk, museli by dělat velmi dlouhou okliku, aby jedohonili, protože oni o této chodbě mezi vareatuou a úpatím hory nevěděli.

Útěk započal. Bylo vykonáno vše, aby se zdařil. Zajatci se jeden za druhýmprotáhli úzkou chodbou a dostali se do jeskyně. Než John Mangles opustil chýši,odstranil všechny stopy útěku, a když vklouzl za ostatními do otvoru přitáhl nadněj rohože, na nichž v chýši spali. Chodba tedy byla úplně zakryta.

Nyní musili sestoupit po svislé stěně nad úbočím hory. To by sotva bylo v jejichsilách, kdyby byl Robert nepřinesl s sebou provaz z phormia.

Rozvinuli provaz, přivázali jej kolem skalního výstupku a hodili dolů.

Než John Mangles dovolil, aby se jeho přátelé spustili po zkroucených vláknechphormia, tvořících provaz, vyzkoušel jej. Nezdál se mu příliš pevný. A nesměli sipočínat neopatrně, protože pád zde mohl znamenat smrt.

“Ten provaz unese jenom tíhu dvou těl,“řekl, “musíme se proto spouštět postupně. Nejdříve ať se spustí lord a lady Glenarvanovi. Až se dostanou dolů na svah,trojím škubnutím nám dají znamení, že ostatní mohou následovat.“

“Půjdu první sám,“odpověděl Robert. “Objevil jsem dole pod svahem velikouprohlubeň a tam budou moci první zůstat schováni až do příchodu ostatních.“

“Jdi, chlapče,“řekl Glenarvan a stiskl hochovi ruku.

Robert zmizel pod jeskyní. Za minutu trojí trhnutí oznámilo, že se chlapecšťastně dostal dolů.

Vzápětí vyšli z jeskyně Glenarvan a lady Helena. Tma byla ještě hluboká, alevrcholky tyčící se na východě barvily se již šedavějšími odstíny.

Ostrý chlad mladou ženu osvěžil: Cítila, jak jí přibývá sil, a vydala se na nebezpečný útěk.

Nejprve Glenarvan a za ním lady Helena spustili se po provaze až k místu, kdesvislá stěna končí na vrcholu svahu. Potom šel Glenarvan před svou ženou, přidržovalji a tak oba pozpátku sestupovali. Hledal trsy trávy a křoviska, o něž by se mohlzachytit.Nejprve je přezkoušel a pak teprve dovolil postoupit lady Heleně. Několikptáků, probuzených ze spánku, s křikem odlétalo a prchající se zachvívali, když seuvolnil nějaký kámen a s lomozem se kutálel až k úpatí hory.

Dostali se do poloviny svahu, když se od vchodu do jeskyně ozvalo:

“Stůj!“

Zašeptal to John Mangles.

Glenarvan, který se jednou rukou držel za trs tatragonie a druhou podpíralsvou ženu, čekal sotva dýchaje.

Wilson udělal poplach. Protože zaslechl před vareatuou nějaký lomoz, vrátil sedo chýše, nadzdvihl rohož a pozoroval Maory.Na jeho znamení John zastavil

Glenarvana.

Již mnoho ze strážců skutečně zburcoval nějaký neobvyklý lomoz, a proto vstala šel k vareatui. Zastavil se dva kroky před chýší a naslouchal se skloněnou hlavou.

Minutu, jež trvala věčnost, zůstal stát v tomto postoji, napínaje sluch i zrak. Potomzavrtěl hlavou jako člověk, který se zmýlil, vrátil se ke svým druhům, sebral náručklestí a hodil je do hasnoucího ohně, jehož plameny ihned vyšlehly do výše. Na jasněozářené tváři strážcově nebylo ani stopy po nějakém podezření, a když zahlédl prvnízáblesky dne, bělající se na obzoru, lehl si k ohni, aby si zahřál zkřehlé údy.

“Všechno v pořádku,“řekl Wilson.

John dal Glenarvanovi znamení, aby pokračoval v sestupu.

Glenarvan se pomalu spouštěl po svahu a zakrátko stanul s lady Helenou na

úzké stezce, kde na ně čekal Robert.

Trojí trhnutí provazem, a na nebezpečnou cestu se nyní vydal i John Mangles,následován Mary Grantovou.

Jejich sestup se zdařil, a tak se připojili k lordu a lady Glenarvanovým v jámě.kterou jim ukázal Robert.

Za pět minut všichni uprchlíci, šťastně uniknuvše z vareatuy, opouštěli svéprozatímní útočiště a prchali od obydlených břehů jezera. Spěchali po úzkých stezkách hluboko do hor.

Šli rychle a snažili se vyhnout všem místům, kde by je bylo možno zahlédnout.

Nemluvili a jako stíny se plížili křovinami. Kam šli? Do neznáma, ale byli svobodni.

Kolem páté hodiny začalo svítat. Modravé stíny se rozstříkly na vysokýchpásech mračen. Zamlžené vrcholky se vynořovaly z ranních par. Slunce se musilokaždým okamžikem objevit a místo znamení k popravě mělo dát zprávu o útěkuodsouzencú.

Bylo tedy nutno, aby dříve než nastane tento osudný okamžik, byli uprchlíciz dosahu divochů, aby měli velký náskok a zmátli tak Maory při jejich pátrání.

Nešli však rychle, stezky byly příliš strmé. Lady Helenu při výstupu do svahůpodpíral, či spíše nesl lord Glenarvan a Mary Grantová se opírala o rámě Johna

Manglese. Robert, šťasten a se srdcem plným radosti nad úspěchem, šel vítězněv čele. Oba námořníci družinu uzavírali.

Ještě půl hodiny, a zářící slunce se vynoří z par nad obzorem.

Půl hodiny postupovali uprchlíci nazdařbúh. Nebyl zde Paganel, aby je vedl,

Paganel, stálý předmět jejich neklidu a jediný temný stín v jejich štěstí. Směřovalipokud možno k východu, a tak šli vstříc nádhernému úsvitu. Zanedlouho vystoupilido výše pěti set stop nad jezerem Taupo a ranní chlad, v této vysoké poloze ještěvětší, ostře na ně doléhal. Neurčité tvary vrchů a hor se před nimi stupňovitě zdvihaly. Ale Glenarvan si nepřál než zmizet v nich. Později už bude umět najít cestuz tohoto hornatého bludiště.

Konečně vyšlo slunce a vyslalo své první paprsky vstříc prchajícím.

Pojednou se vzduchem rozlehl strašlivý řev sterých hrdel. Nesl se z místa jehožpřesnou polohu nyní Glenarvan neznal. Kromě toho hustá mračna mlh, valící se muu nohou, zastírala pohled do nižších údolí.

Ale uprchlíci nemohli být na pochybách o tom, že jejich útěk byl odhalen.

Uniknou pronásledování domorodců? Byli zpozorováni? Nevyzradí je jejich stopy?

V tóm okamžiku se mlha v údolí zdvihla, na chviličku zahalila uprchlíkyvlhkýmmračnem a tu spatřili tři sta stop pod sebou rozzuřený dav domorodců.

Viděli, ale sami byli také spatřeni. Rozlehl se nový řev, doprovázený štěkáním,a když se celý kmen nejprve marně pokusil sestoupit po skále u vareatuy, vyhrnulse z hradeb a nejkratšími stezkami se pustil do pronásledování zajatců, kteří prchalipřed pomstou Maorů.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

TABULOVÁ HORA.

Vrcholek hory se zdvihal ještě sto stop nad nimi. Uprchlíci se tam chtěli co nejrychleji dostat, abyna opačném svahu zmizeli Maorům z dohledu.Doufali, žese jim pak podaří po některém schůdném hřebeni dosáhnout sousedních vrcholků,které splývaly v horském pásmu, jehož složitou spleť by snad dokázal rozřešit ubohý

Paganel, kdyby byl s nimi.

Výstup byl tedy chvatný, neboť hrozivý křik se stále víc a více blížil. Hordapronásledovatelů dostihla již úpatí hory.

“Kupředu,kupředu, přátelé!“volal Glenarvan, povzbuzuje své druhyslovemigestem.

A v necelých pěti minutách byli všichni na vrcholku hory. Tam se obrátili, neboťchtěli posoudit a rozhodnout, kterým směrem se dát, aby Maory zavedli na falešnou stopu.

Z této výše objímal pohled jezero Taupo, rozkládající se na západě uprostřed barvitého rámce velehor. Na severu byly vrcholky Pirongie, na jihu planoucí jícen Tongarira. Ale na východě viděli hradbu vrcholků a hřbetů, které se přimykaly k pohoří

Wahiti, velikému horskému řetězu, jehož články se bez přerušení táhnou celým severním ostrovem od Cookovy úžiny až k Východnímu mysu. Musili tedy sestoupit poopačném svahu a ponořit se do úzkých soutěsek, z nichž možná nebylo východu.

Glenarvan se kolem sebe úzkostlivě rozhlížel. Mlha se rozplynula ve slunečníchpaprscích a on mohl pozorovat sebemenší zákruty země. Jediný pohyb Maorů nemohluniknout jeho zraku.

Domorodci byli jenom sto padesát stop pod ním a dostali se na planinu, na kterése zdvíhal osamělý kužel.

Glenarvan nemohl ani o vteřinu déle odpočívat. Bez ohledu na to, zdali bylivyčerpáni nebo ne, musili prchat, neboť jinak jim hrozilo obklíčení.

“Dolů zvolal. “Dolů, než nám uzavřou cestu

Avšak v okamžiku, kdy ubohé ženy s vypětím posledních sil povstaly, Mac

Nabbs je zadržel a řekl:

“Není třeba, Glenarvane. Podívejte se

A všichni skutečně spatřili, že v chování Maorů nastala nevysvětlitelná změna.

Pojednou zastavili další pronásledování. Zteč proti hoře ustala jako na nějakýrázný protipovel. Tlupa domorodců zabrzdila svůj let a zastavila se jako mořskýpříboj před nepřekročitelnou skálou.

Všichni divoši, přestože lačnili po krvi, stáli nyní sešikováni na úpatí hory a řvali,mávali rukama, puškami a sekyrami, ale nepostupovali ani o píď. Jejich psi stálipřimrazeni k zemi jako oni a zuřivě štěkali.

Co se to stalo? Jaká neviditelná síla to domorodce držela? Uprchlíci nechápavě hleděli dolů a trnuli obavou, aby se nezlomilo kouzlo, jež zadržovalo Kaj-Kumuův kmen.

Pojednou vyrazil John Mangles výkřik a jeho druhové se ihned otočili. Rukoujim ukazoval na pevnůstku tyčící se na vrcholu kužele.

“Hrobka náčelníka Kara-Teta!“zvolal Robert.

“Opravdu, Roberte? otázal se Glenarvan.

“Ano, mylorde, je to ta hrobka. Poznávám ji..“

Robert měl pravdu. Padesát stop nad nimi, na nejzazším výběžku hory, spatřilimalou hrazenou pevnůstku z čerstvě natřených kůlů. Také Glenarvan nyní poznávalhrob zélandského náčelníka. Náhoda ho při útěku zavedla až na vrchol Monganamu.

Lord a za ním i jeho druhové vystoupili na nejvyšší část kuželovitého svahu, ažk samé patě hrobky. Glenarvan chtěl vejít do udupy, když pojednou prudce ucouvl.

“Divoch!“řekl.

“Divoch v hrobce?“otázal se major.

“Ano, Mac Nabbsi.“

“Co na tom, pojďme dovnitř.“

Glenarvan, major, Robert a John Mangles vkročili do ohrady. byl tam nějaký

Maor, oblečený do velkého pláště z phormia. V šeru udupy nebylo možno rozeznat jehorysy. Byl podle všech známek úplně klidný a naprosto bezstarostně právě snídal.

Glenarvan ho chtěl oslovit, ale domorodec jej předešel a přívětivě mu čistouangličtinou řekl:

“Jen se posaďte, milý lorde, snídaně je prostřena.“

Byl to Paganel. Když uslyšeli jeho hlas, všichni se nahrnuli do udupy a jedenpo druhém spočinuli v mohutném náručí výtečného zeměPisce. Paganel byl opěts nimi! Shledání s ním znamenalo pro všechny jistou záchranu! Každý se ho chtělvyptávat, každý chtěl vědět, jak a proč byl na vrcholku Monganamu. Ale Glenarvanjediným slovem zastavil všechnu nepříhodnou zvědavost.

“Divoši!“řekl.

“Divoši?“odpověděl Paganel,pokrčiv rameny.“Takovými hlupáky mohujedině opovrhovat!“

“Nemohli by však?. .“

“Ti pitomci? Pojďte se na ně podívat!“

Všichni šli za Paganelem ven z udupy-. Zélanďané stáli dosud na témž místě,obklopili celé úpatí kužele a proklínali uprchlíky strašlivými nadávkami.

“Jen si křičte, řvete, a třeba se ukřičte, idioti!“řekl Paganel klidně. “Vsázímse ,že na tuto horu se neodvážíte!“

“A proč?“otázal se Glenarvan.

“Protože je zde pohřben náčelník, protože nás chrání tato hrobka, Protože horaje tabu!“

“Tabu?“

“Ovšem, drazí přátelé! Právě proto jsem hledal útočiště tady, tak jako vestředověkém azylu.“

Hora byla skutečně tabu, a proto se na ni pověrčiví divoši neodvážili vtrhnout.

Uprchlíci ještě nebyli zachráněni, ale znamenalo to spásonosný oddech a tohose nyní pokusí využít.

Glenarvan byl tak nevýslovně dojat, že neřekl ani slova, a major jenom spokojeně pokyvoval hlavou.

“A nyní, přátelé,“pokračoval Paganel, “pokud ta sběř spoléhá, že si na násvyzkouší svou trpělivost, pak se mýlí. Do dvou dnů budeme z dosahu těch lotrů.“

“Prchneme,“řekl Glenarvan. “Ale jak?“

“To ještě nevím,“odpověděl Paganel, “ale přesto prchneme.“

A teď chtěl každý vědět, jaké byly Paganelovy příhody. Přírodopisec, jindy takhovorný, byl však nezvykle zdrženlivý a museli mu doslova každé slůvko páčit z úst.

Bylo to zvláštní, Paganel přece vždycky tak rád vyprávěl, a nyní odpovídal na otázkysvých přátel jen vyhýbavě.

Můj Paganel se mi nějak změnil, pomyslil si Mac Nabbs.

A opravdu, i vzezření ctihodného učence se změnilo. Pečlivě se halil do svéhoširokého šálu z phormia a zdálo se, že uhýbá před příliš zvědavými pohledy. Nikomuneuniklo jeho rozpačité chování, když se mluvilo o něm, ale každý se tvářil ohleduplně, jako by nic nepozoroval. Přitom se Paganelovi hned vracela jeho obvykláveselost, jakmile se přestalo mluvit o něm.

A když se pak všichni kolem něho usadili pod kůly udupy, pokládal za vhodnépovědět přátelům o svých příhodách toto:

Když Glenarvan zastřelil Kara-Teta, využil Paganel stejně jako Robert zmatkudomorodců a utekl z “pá“. Ale neměl takové štěstí jako Robert a vpadlpřímodo tábora Maorů. Hlavou kmene byl urostlý náčelník rozumného vzezření, kterýzřejmě převyšoval všechny své bojovníky. Náčelník mluvil dobře anglicky a přivítalzeměpisce tím, že bratrsky třel svůj nos o jeho.

Paganel nevěděl, má-li se pokládat za zajatce nebo ne. Když však viděl, že honáčelník na každém kroku milostivě doprovází, záhy pochopil, co si má v tomtosměru myslit.

Náčelník se jmenoval Hihy, což značí “sluneční paprsek“, a nebyl to zlý člověk.

Zeměpiscovy brýle a dalekohled v něm patrně vzbudily hlubokou úctu k Paganelovi,a proto ho k sobě zvlášť připoutal nejenom svou laskavostí, ale také provazy z phormia, a to hlavně v noci.

Tento stav trval tři dlouhé dny. Jak po tu dobu bylo s Paganelem zacházeno,dobře,či špatně? “Ano i ne,“řekl Paganel a nic bližšího nevysvětlil. Zkrátkabylv zajetí a kromě toho, že mu nehrozila okamžitá poprava, nepokládal své postavenícelkem za příznivější, než bylo postavení jeho nešťastných přátel.

Jedné noci se mu naštěstí podařilo přehryzat provazy a uprchnout. Z dálkypozoroval náčelníkův pohřeb, a proto věděl, že Kara-Tete byl pochován na vrcholu

Monganamu, a že se tedy tato hora stala tabu. Tam se rozhodl hledat útočiště, protoženechtěl opustit místa, kde byli jeho přátelé v zajetí. Jeho odvážný útěk se zdařil.

Minulé noci se dostal do Kara-Tetova hrobu a čekal, “sbíraje své síly“, že se munějak podaří přátele osvobodit.

Takové bylo Paganelovo vyprávění. Nezamlčel snad úmyslně nějakou podrobnosto svém pobytu u domorodců? Nejednou tomu jeho rozpaky nasvědčovaly. Buď jakbuď, všichni mu jednomyslně blahopřáli a vrátili se z minulosti do přítomnosti.

Postavení uprchlíků bylo i nyní krajně vážné. I když se domorodci neodvažovalina Monganamu, spoléhali, že hlad a žízeň jim zajatce vydají. Bylo to věcí časua divoši mají velkou trpělivost.

Glenarvan nepochyboval o svízelnosti svého postavení, ale rozhodl se, že vyčkána příznivější okolnosti a že je v krajním případě i sám pomůže vytvořit.

Předevšímchtěl Glenarvan pečlivě prozkoumat Monganamu, tedy svouprozatímní pevnost,ovšem ne proto, aby ji bránil, neboť obležení se nebylo cobát,ale proto, aby se z ní dostal. Major, John, Robert, Paganel a on zjišťovali přesnépostavení hory. Pozorovali směr jednotlivých stezek, jejich sklon, i kam vedou.

Úzký a křivolace se vinoucí hřeben, spojující Monganamu s pohořím Wahiti a svažující se dolů do roviny, byl jedinou vhodnou cestou, kdyby se útěk stal možným.

Kdyby se zajatcům podařilo za noční tmy nepozorovaně přejít po hřebenu, možnáže by pak mohli zmizet v hlubokých údolích pohoří a svést maorské bojovníky nafalešnou stopu.

Ale na této cestě číhalo jedno nebezpečí. V nejnižších místech klesala cestaaž na dostřel pušky. Střelba domorodců, stojících na dolních svazích, mohla zde vytvořit palebnou přehradu, přes níž by se nikdo zdráv nedostal.

Glenarvan a jeho přátelé se odvážili až k nebezpečnému místu na hřebenu a bylitam přivítáni krupobitím olova, jež však nikoho nezasáhlo. Vítr zanesl ažk nimněkolik ucpávek do hlavní. Byly z potištěného papíru a Paganel jeden takový papírekz čisté zvědavosti sebral a bez námahy jej přečetl.

“No tohle!“řekl. “Víte, přátelé, čím divoši ucpávají své pušky?“

“Nevíme, Paganele,“odpověděl Glenarvan.

“Listy z bible! Když takhle používají svatého Písma, pak je mi opravdu lítomisionářů! To se jim stěží bude dařit zakládat maorské knihovny.“

Glenarvan a jeho druhové se vraceli vzhůru po příkrých stezkách kužele nazpětk hrobce. Chtěli ji také prohledat.

Cestou žasli nad tím, že v občasných přestávkách pociťují jakoby zvláštní záchvěvy země. Nebyly to otřesy, ale nepřetržité chvění, jaké cítíme na stěnách kotle,v němž se vaří voda. V hoře byly zřejmě uzavřeny mocné páry, vznikající působenímpodzemních ohňů.

Taková zvláštnost nemohla překvapit lidi, kteří předtím projížděli kolem horkých vřídel Waikata. Věděli, že střed Ika-a-Maui je silně vulkanický. Je to skutečnésíto,jehož otvory tu a tam unikají zemské páry v horkých vřídlech a solfatarách.

Paganel, který o tom věděl už dříve, upozorňoval proto své přátele na sopečnou povahu hory. Monganamu byl jenom jedním z těch četných kuželů, které sezdvihají ve střední části ostrova, a byl vlastně budoucí sopkou. Nepatrné mechanické změny mohly vést ke vzniku kráteru ve stěnách hory, složených z křemičitého a bělavého tufu.

“Vlastně tu nejsme ve větším nebezpečí,“řekl Glenarvan, “než u kotle Duncana.

Tato zemská kůra je pevnou stěnou!“

“To je pravda,“odpověděl major, “ale i ten nejlepší kotel se nakonec také roztrhne, i kdyby sloužil sebedéle.“

“Mac Nabbsi,“odtušil Paganel, “nemíním na tomto kuželi zůstat. Opustím hojakmile najdeme vhodnou cestu.“

“Škoda že nás ten Monganamu nemůže odvést sám,“odpověděl John Mangles, “vždyť jaká mechanická síla je skryta v jeho bocích! Možná že zde pod našima nohama leží bez užitku a nadarmo několik miliónů koňských sil. Pro našeho

Duncana by stačila jenom milióntina a zavezl by nás až na konec světa!“

Manglesova poznámka o Duncanu přivedla Glenarvana na nejsmutnější vzpomínky. Nejednou zapomínal i v nejtěžších chvílích na vlastní postavení a chvěl senad osudem svého mužstva.

Myslil na ně až do okamžiku, kdy se vrátil ke svým druhům v neštěstí na vrcholku

Monganamu.

Jakmile ho lady Helena spatřila, přispěchala k němu.

“Prozkoumal jste už naše postavení drahý Edvarde?“řekla mu. “Máme doufat,nebo zoufat?“

“Doufat, milá Heleno,“odpověděl Glenarvan. “Domorodci nikdy nevkročí natuto horu a zatím budeme mít čas sestavit plán útěku.“

“A teď do udupy!“zvolal vesele Paganel. “To je naše pevnost, náš zámek,naše jídelna i naše pracovna! Nikdo nás tam nebude rušit! Milé dámy, dovolte, abychvás pohostil v tomto roztomilém příbytku.“

Všichni šli za dvorným Paganelem. Když divoši viděli, že uprchlíci znovu znesvěcují tabuový hrob,začali střílet a strašlivě řvát, takže výstřely nebylo anislyšet. Ale kulky naštěstí nedoletěly tak daleko jako křik. Zapadly v polovině cesty,kdežto řev se nesl prostorem dále.

Lady Helena, Mary Grantová i jejich druhové se zcela uklidnili, když viděli, žepověrčivost Maorů je silnější než jejich hněv. Vstoupili do posvátné hrobky.

Udupu zélandského náčelníka tvořila ohrada z červeně natřených kůlů. Symbolické sošky a pravé tetování do dřeva hlásaly vznešenost a hrdinství nebožtíkovo.

Od sloupu ke sloupu visely růžence amuletů, škeblí a přitesaných kamenů. Uvnitřbyla země pokryta kobercem zeleného listí. Uprostřed prozrazoval nízký kopečekmísto, kde byl před nedávnem vykopán hrob.

Tam ležely náčelníkovy zbraně, nabité pušky s připravenými zápalníky, kopí,nádherná sekyra ze zeleného nefritu a zásoba prachu a kulek, která by byla dostačující i k věčným lovům.

“To je hotový arzenál,“řekl Paganel, “a my ho jistě lépe užijeme nežli nebožtík.

Ještě dobře, že si divoši berou na onen svět i zbraně!“

“Ale hleďme, vždyť jsou to pušky anglické výroby!“podivil se major.

“Ovšem,“odpověděl Glenarvan. “Je to celkem špatný zvyk, že se divochúmdávají darem střelné zbraně! Potom jich používají proti podmanitelům a jednajísprávně. Ale ty pušky nám rozhodně mohou být užitečné!“

“A ještě víc nám přijdou vhod potraviny a voda,“řekl Paganel, “které jsouzde přichystány pro Kara-Teta,“

Příbuzní a přátelé zemřelého skutečně dostáli svým povinnostem.Zásobysvědčily o jejich úctě k náčelníkovým zásluhám. Bylo zde potravin pro deset lidína čtrnáct dní a nebo spíš pro nebožtíka na věčnost. Tyto potraviny rostlinnéhopůvodu tvořily kapradiny, sladká zemčata a tuzemský “convolvulus batatas“, brambory, které byly do této země již dávno přivezeny Evropany. Ve velkých nádobáchbyla čistá voda, jež patří k zélandskému stolování, a tucet ozdobně upletených košůs tabulkami naprosto neznámé zelené klovatiny.

Uprchlíci byli tedy na několik dní vyzbrojeni proti hladu a žízni. Nedali se nijakpobízet a usedli k prvnímu jídlu na nebožtíkův účet.

Glenarvan vzal potraviny potřebné k snídani a svěřil je Olbinettovi. Stevarddbal jako vždy i v nejtěžších chvílích na úroveň, a tak se mu zdálo menu poněkudskrovné. Kromě toho nedovedl tyto kořínky připravovat a neměl ani oheň.

Ale Paganel mu pomohl z nesnází a poradil mu, aby kapradiny a sladká zemčata zcela prostě zahrabal přímo do země.

Teplota povrchových vrstev byla skutečně dosti vysoká a teploměr zastrčenýdo této půdy byl by jistě ukázal šedesát až šedesát pět stupňů. Olbinett se málemvážně popálil. V okamžiku, kdy kopal jámu, aby do ní vložil potraviny; vydral sez jámy sloup páry a se sykotem vytryskl do výše jednoho sáhu.

Stevard leknutím upadl.

“Zavřete kotel!“vykřikl major a s oběma námořníky přiskočil a zasypal jámu

úlomky pemzy, kdežto Paganel tento úkaz zvláštním zádumčivým způsobem pozoroval a mumlal si:

“Hleďme, hleďme! To je dobré. Proč ne?“

“Nejste zraněn?“otázal se Mac Nabbs Olbinetta.

“Nejsem, pane Mac Nabbsi,“odpověděl stevard, “ale byl bych se nenadál ..“

“Takové přízně osudu!“zvolal Paganel vesele. “Kromě Kara-Tetových potravina vody ještě podzemní oheň! Ale tahle hora je úplný ráj! Navrhuji, abychom zdezaložili osadu, obdělali půdu a usadili se tu do konce života! Budeme robinzonyna Monganamu! Na mou věru, že si nedovedu představit, co by nám mohlo na tomtokomfortním kuželi ještě scházet!“

“Nic, pokud je ovšem pevný,“odpověděl John Mangles.

“Nu, není zde od včerejška,“řekl Paganel. “Odedávna vzdoruje činnosti vnitrozemského ohně a do našeho odchodu jistě vydrží.“

“Je prostřeno,“oznamoval Mr Olbinett právě tak vážně, jako kdyby plnil svépovinnosti na malcolmském zámku.

Uprchlíci ihned usedli kolem ohrady a začali pojídat jedno z těch jídel, kterájim náhoda přinášela vždycky včas i za nejtěžších okolností.

Nebyli příliš vybíraví, ale jejich názory o jedlém kapradí se různily. Jednije pokládali za chutné a lahodné, druzí za slizké, neobyčejně tuhé a bez jakékolivchuti. Sladká zemčata, upečená v horké zemi, byla výtečná. Zeměpisec poznamenal,že Kara-Tete měl skutečně postaráno o vše.

Když ukojili hlad, navrhl Glenarvan, aby si okamžitě prohovořili plán útěku.

“Už?“zvolal Paganel žalostně. “Jakže už chcete opustit toto místo slastí?“

“Alepane Paganele,“odvětila lady Helena, “i kdybychom připustili,že jsmepřed Capuou, jistě dobře víte, že Hannibal se nemá napodobovat, nechceme-li býtporaženi! “

“Mylady,“odpověděl Paganel, “nikdy bych se neodvážil vám odporovat. Promluvme si tedy o plánu útěku, když je to vaším přáním.“

“Především se domnívám,“řekl Glenarvan, “že se musíme pokusit o útěkdříve, než k tomu budeme dohnáni hladem. Jsme nyní dostatečně posilněni a tohoje nutno využít. Dnes v noci se pokusíme proniknout pod ochranou tmy kruhemdomorodců a dostat se do východních údolí.“

“Výborně,“odpověděl Paganel, “jestliže nás ovšem Maorové nechají projít.“

“A když nám to znemožní?“řekl John Mangles.

“Pak použijeme mimořádných prostředků,“odpověděl Paganel.

“Máte snad nějaké mimořádné prostředky?“otázal se major.

“Že ani nevím co s nimi!“odtušil Paganel a nic bližšího dále nevysvětloval.

Zbývalo už jenom vyčkat do noci a pak se pokusit projít linii domorodců.

Maorové byli dosud na svých místech. Dokonce se zdálo, že jejich řady zhoustlyo opozdilce. Tu a tam plály ohně a tvořily kolem úpatí kužele ohnivý pás. Kdyžse do vůkolních údolí snesla tma, vypadal Monganamu, jako kdyby vystupovalz obrovského ohniště, kdežto jeho vrcholek se ztrácel v husté tmě. Šest set stop nížebyl ruch, shon a křik nepřátelského ležení.

V devět hodin se za úplné tmy Glenarvan a John Mangles rozhodli, že se vydajína průzkum, než zavedou své druhy na nebezpečnou cestu. Asi deset minut sestupovali bez nejmenšího hluku a pak vkročili na úzký hřeben, který se táhl padesát stopnad táborem a v této výši protínal linii domorodců.

Zatím šlo všechno hladce. Zdálo se, že Maorové, ležící u svých ohňů, nepozorujíuprchlíky.Ti učinili tedy ještě několik kroků. Ale pojednou se napravo inalevood hřbetu zdvihla oboustranná přestřelka.

“Zpátky!“řekl Glenarvan. “Ti zbojníci mají kočičí oči a pušky ostrostřelců!“

John Mangles a Glenarvan se okamžitě vrátili na příkré svahy hory a spěchaliuklidnit své přátele, vyděšené výstřely. Glenarvanův klobouk byl prostřelen dvěmakulkami. Bylo opravdu nemožné odvážit se po nekonečném hřbetě mezi těmito dvěmařadami střelců.

“Uvidíme zítra,“řekl Paganel. “Když nemůžeme oklamat bdělost strážců, jistěmi dovolíte, abych jim zahrál já podle své noty!“

Bylo dosti chladno. Kara-Tete si naštěstí vzal s sebou do hrobu i své nejlepšínoční úbory a teplé pokrývky z phormia. Každý se do nich teď bez rozpaků zahalila zanedlouho všichni uprchlíci, střeženi pověrčivostí domorodců, klidně usnuli podochranou kůlů na horké půdě hory, zachvívající se vnitřním varem…

KAPITOLA PATNÁCTÁ

PAGANELOVY MIMOŘÁDNÉ PROSTŘEDKY

Příštího dne, 17. února, probudilo slunce spáče na Monganamu hned prvnímipaprsky. Maorové už dlouho přecházeli sem a tam u paty kužele, ale neodvažovalise přes pozorovací čáru. Zuřivý povyk uvítal Evropany, když se objevili u východuze znesvěcené ohrady.

Obležení se nejprve rozhlédli po okolních horách, po hlubokých údolích, dosudponořených v mlhu, i po hladině jezera Taupo, kterou lehce čeřil ranní vánek.

Potom se všichni seskupili kolem Paganela, toužíce zvědět, jaké jsou jeho plány,a tázavě na něho hleděli.

Paganel dlouho nenapínal úzkostlivou zvědavost svých druhů.

“Přátelé,řekl, “na mém plánu je znamenité to, že i když nebude mít výsledek,jaký od něho očekávám, i když ztroskotá, nijak naše postavení nezhorší. Musí sevšak podařit, podaří se.“

“A jaký je to plán?“otázal se Mac Nabbs.

“Poslouchejte,“odpověděl Paganel. “Pověrčivost domorodců učinila z této horynaše útočiště, jejich pověrčivost nám musí pomoci dostat se odtud. Podaří-li se mi

Kaj-Kumua přesvědčit, že jsme se stali obětí své profanace, že na nás dopadl nebeskýhněv, zkrátka že jsme zahynuli, a to strašlivou smrtí, co myslíte, odejde z této planinypod Monganamu a vrátí se do své vesnice? “

“O tom není pochyb,“řekl Glenarvan.

“A jakou strašlivou smrt pro nás chystáte?“otázala se lady Helena.

“Smrt svatokrádežníků,“odpověděl Paganel. “Plameny boží odplaty jsou podnašima nohama. Zjednejme jim tedy průchod!“

“Cože, vy tu chcete udělat sopku?“zvolal John Mangles.

“Ovšem,sopku umělou,dočasnou,a sami její běsnění usměrníme! Zde jeobrovská zásoba podzemních par a ohňů a ty potřebují jen málo, aby vyrazily!

Připravme umělý výbuch a využijme toho!“

“Nápad je to dobrý,“řekl major. “Dobře jste to vymyslil, Paganele!“

“Chápete?“pokračoval zeměpisec. “Budeme předstírat, že nás sežehly plamenyzélandského Plutóna a že jsme nadpřirozeně zmizeli v Kara-Tetově hrobce ..“

“Kde zůstaneme tři, čtyři, a bude-li třeba, pět dní, zkrátka až do chvíle, kdybudou mít divoši jistotu o naší smrti a vyklidí nám pole.“

“Co když je však napadne, aby se přesvědčili o naší smrti,“řekla miss Grantová“

“co když vystoupí na horu?“

“Nevystoupí, má drahá Mary,“odpověděl Paganel. “Hora je tabu, a až samapohltí své znesvěcovatele, bude její tabu ještě přísnější!“

“Je to opravdu dobře promyšlený plán,“řekl Glenarvan. “Jeho jediná slabina je v tom, že by se domorodci mohli usadit u paty hory na tak dlouho, až bynámdošly zásoby. Ale to je málo pravděpodobné, zvlášť když my sami dobře sehrajeme svou roli.“

“A kdy podnikneme tento poslední pokus?“otázala se lady Helena.

“Dnes v noci,“odpověděl Paganel, “až bude největší tma.“

“Dobrá,ujednáno,“odvětil MacNabbs.“Paganele, jste důvtipný člověk,a přestože jáse obvykle nedávám unášet, ručím zde za úspěch. Předvedeme jim tupěkný zázrak.“

Paganelův plán byl tedy schválen a při pověrčivých názorech Maorů se mohl,ba musil zdařit. Zbývalo jej uskutečnit. Nápad byl dobrý, ale jeho provedení obtížné.

Nepohltí sopka odvážlivce, až v ní prorazí kráter? Budou moci ovládnout a usměrnittento výbuch, až se páry, plameny a lávy sopky rozpoutají? Nezmizí pak celýkužel v planoucích hlubinách? Vždyť tím zasáhnou do úkazů, nad nimiž si ponechalanaprostou vládu příroda.

Paganel tyto nesnáze předvídal, spoléhal však na svou obezřetnost a nehodlalhnát věci až do krajnosti. K oklamání Maorů stačilo pouhé zdání, a nikoliv strašnýskutečný výbuch.

Jak dlouhý se zdál onen den! Každý počítal jeho nekonečné hodiny. Všechnobylo připraveno k útěku. Potraviny z udupy byly rozděleny tak, aby každý neslčást. Několik rohoží a střelné zbraně doplňovaly lehkou výzbroj, kterou si měli odnéstz náčelníkovy hrobky. Není jistě třeba říkat, že všechny tyto přípravy se odehrávalyv ohradě a že domorodci o ničem nevěděli.

V šest hodin podával stevard posilující jídlo. Nikdo z uprchlíků nemohl vědět,kdy a kde budou moci jíst v údolích okresu. Hlavním jídlem byly velké krysy -.bylo jichpůl tuctu -, které Wilson pochytal a Olbinett upravil jako dušené. Lady

Helena a Mary Grantová tvrdošíjně odmítaly jíst tuto převzácnou novozélandskouzvěřinu, ale mužové si na krysách pochutnali jako rození Maorové. Bylo to skutečněvýtečné, ba chutné maso a všech šest hlodavců bylo ohlodáno až na kost.

Nadešel soumrak. Slunce zmizelo za pruhy hustých bouřkových mračen. Nadobzorem se několikrát zablesklo a vzdálený hrom rachotil po nebeské klenbě.

Paganelovi byla bouře vítána, neboť přicházela na pomoc jeho plánům a doplňovala režii. Divoši považují takové velké přírodní úkazy za boží působení.

Novozélanďané pokládají hrom za rozhněvaný hlas jejich Nui-Atuy a blesk je jenomzlobným zásvitem jeho očí. Bude se tedy zdát, že božstvo osobně přišlo potrestatznesvěcovatele tabu.

V osm hodin zmizel vrcholek Monganamu v těžké tmě. Nebesa tvořila temnépozadí pro výšleh plamenů, jejž měla přivodit ruka Paganelova.

Maorové nemohli své zajatce vidět. Nadešla chvíle činu.

Glenarvan, Paganel, Mac Nabbs, Robert, stevard i oba námořníci se dali současně do práce. Museli jednat rychle.

Místo pro otevření kráteru bylo zvoleno třicet kroků od Kara-Tetovy hrobky.

Bylo totiž důležité, aby udupa zůstala při výbuchu zachována, neboť s ní by bylozmizelo i tabu hory. Na určeném místě si Paganel povšiml velkého balvanu, kolemněhož se dosti prudce prodíraly podzemní páry. Balvan zakrýval přirozený jícen,který byl v kuželi, a jenom jeho váha bránila vyšlehnutí podzemních plamenů.

Kdyby se jim podařilo vypáčit balvan z jeho lůžka, okamžitě by se páry a lávauvolněným otvorem vyvalily ven.

Pracovníci si vyrobili páky z kůlů vytrhaných uvnitř udupy a mocně se napřelido velikého kamene. Pod jejich spojeným úsilím se skála záhy začala viklat. Vykopalipodní na horském svahu jakýsi příkop, aby se po této nakloněné rovině sesunuladolů. Čím více balvan nadzdvihovali, tím prudčeji se jim otřásala země pod nohama.

Pod ztenčenou povrchovou vrstvou se ozýval temný hukot plamenů a sykotpar. Odvážní dělníci, skuteční kyklopové vládnoucí nad zemskými ohni, beze slovpracovali. Zakrátko jim několik trhlin a tryskající horká pára prozradily, že místozačíná být nebezpečné. Ještě však posledním náporem srazili balvan. Svalil se dolůpo horském srázu a zmizel.

Vzápětí povolila i ztenčená kůra. S mocnými výbuchy vyrazil k nebi žhoucísloup, kdežto dolů k táboru domorodců a k níže položeným údolím se vyvalil potokvařící vody a lávy.

Celý kužel se otřásal, až se zdálo, že zmizí v bezedné propasti.

Glenarvan a jeho druhové měli stěží čas uskočit z dosahu výbuchu.Uprchli doohrady, ale přesto na ně vystříklo několik kapek vody horké devadesát čtyři stupně. Vodaměla zprvu vůni jako masitá polévka, ale záhy se tato vůně změnila v silný sirnatý zápach.

Tehdy se bahno, láva a sopečné Zlomky spojily v jediný požár. Proudy ohněrozrývaly úbočí Monganamu. Záře výbuchu ozářila okolní hory a hluboká údolízaplanulamocnými odlesky. Všichni divoši vyskočili řvouce bolestí, neboť vařícíláva se na ně přivalila přímo doprostřed jejich ležení. Ti, které ohnivá řeka nezasáhla, prchali vzhůru na nejbližší pahorky; potom se zděšeně vraceli a pozorovaliděsivý úkaz, sopku, do jejíchž hlubin hněv jejich boha srazil znesvěcovatele posvátné hory. A ve chvílích, kdy poněkud zeslábl rachot výbuchu, bylo slyšet, jakvřískají obřadná slova:

“Tabu! Tabu! Tabu!“

Mezitím se z kráteru Monganamu chrlilo nesmírné množství par, planoucíchkamenů a lávy. To už nebyl jenom obyčejný gejzír, jaké se objevují v okolí hory

Hekla na Islandě, ale hora Hekla sama. Všechen tento sopečný hnis se dosud udržovalpod vrcholem kužele. Jeho rozpínavosti postačovaly ventily Tongarira. Ale když mubyl otevřen nový průchod, vyřítil se s nevídanou prudkostí a podle zákona rovnováhybyly oné noci ostatní výbuchy na ostrově jistě slabší než obvykle.

Za hodinu potom, co se objevila na jevišti světa nová sopka, valily se po jejích

úbočích široké potoky žhoucí lávy. Všude prchaly po rozpálené zemi celé pluky krys.

Jejich díry se staly neobyvatelné.

Po celou noc, za bouře běsnící na nebesích, soptila hora tak prudce, že to Glenarvana stále víc a více znepokojovalo. Výbuchy rozšiřovaly okraje jícnu.

Zajatci; schovaní za kolovou ohradou, pozorovali, jak se soptění hrozivě rozrůstá.

Nadešlo ráno. Sopečné běsnění se nezmirňovalo. Husté žlutavé páry se mísilys plameny; po všech stranách se valily proudy lávy.

Glenarvan s napjatým zrakem a s tlukoucím srdcem netrpělivě vyhlížel každičkou štěrbinou v kolové ohradě a pozoroval tábor domorodců.

Maorové prchli z dosahu sopky na sousední planiny. Několik mrtvol, ležícíchu paty kužele, bylo sežehnuto ohněm. O něco dále, směrem k “pá“, dopadla láva naskupinu chatrčí, z jejichž trosek se ještě kouřilo. zélanďané stáli tu a tam ve skupinách a s nábožnou hrůzou pozorovali soptící vrcholek Monganamu.

Uprostřed svých bojovníků přicházel Kaj-Kumu; Glenarvan ho dobře poznal.

V místech, jež láva nezaplavila, přistoupil náčelník až k úpatí kužele, ale dále seneodvážil ani o krok.

Tam rozpřáhl ruce jako kouzelník při zaklínání a učinil několik pohybů, jejichžsmyslbyl uprchlíkům zřejmý.JakPaganel předvídal,Kaj-Kumu vyslovilnadmstící horou ještě přísnější tabu.

Zakrátko pak domorodci odcházeli v řadách po křivolakých stezkách zpátkydo “pá“.

“Jdou pryč!“zvolal Glenarvan. “Vyklizují pole! Chválabohu! Naše lest se zdařila! Drahá Heleno, milí přátelé, teď jsme mrtvi, teď jsme pohřbeni! Ale dnes večer,za tmy, vstaneme z mrtvých, vyjdeme z hrobu a uprchneme těm barbarům!“

Těžko si lze představit radost, jež zavládla v udupě. Všem se opět vrátilanaděje. A naši odvážní cestovatelé zapomínali na minulost, zapomínali na budoucnosta myslili jenom na přítomnost! A přece to nebyl snadný úkol, dorazit uprostředneznámé země do některé evropské osady. Když se jim však podařilo oklamat

Kaj-Kumua, zdálo se jim, že unikli všem novozélandským divochům!

Uplynul ještě celý den, než mohli nastoupit cestu k útěku. Radili se o plánu,jak uprchnout. Paganel si pečlivě uchránil mapu Nového Zélandu a mohl podle níteď stanovit nejbezpečnější cestu.

Po pečlivé úvaze se uprchlíci rozhodli, že se vydají k zátoce Hojnosti. Znamenaloto sice jít končinami neznámými, ale pravděpodobně i opuštěnými. Cestovatelé sizvykli přemáhat přírodní překážky, snášet tělesné nepohodlí, a proto se obávali jenomsetkání s Maory. Chtěli se jim stůj co stůj vyhnout a dostat se na východní pobřeží,kde misionáři založili několik osad. Kromě toho zůstala tato část ostrova zatímušetřena válečných hrůz a tlupy domorodců tam nepřicházely.

Vzdálenost dělící jezero Taupo od zátoky Hojnosti bylo možno odhadnout nasto mil. Deset dní pochodu při deseti mílích za den. To jistě přinese nejednu námahu,ale v této odvážné družině se nikdo námahy nelekal. Jakmile se dostanou cestovatelék misiím, odpočinou si tam a vyčkají na nějakou vhodnou příležitost k cestě do

Aucklandu, neboť se i nyní chtěli dostat do tohoto města.

Jakmile se na tom všem dohodli, vyhlíželi i dále až do večera domorodce. Jedinýz nich nezůstal na úpatí hory, a když se na údolí jezera Taupo snesl soumrak, žádnýoheň neprozrazoval přítomnost Maorů pod kuželem. Cesta byla volná.

V devět hodin, za úplné tmy, dal Glenarvan znamení k odchodu. Jeho druhovéi on, vyzbrojeni a vybaveni na Kara-Tetovy útraty, začali obezřetně sestupovat posvazích Monganamu. John Mangles a Wilson šli v čele. Napínali zrak i sluch. Přisebemenším šramotu se zastavovali, pátrali po sebemenším zákmitu světla. Všichnidoslova klouzali po úbočí hory, aby s ní co nejdokonaleji splývali.

Dvě stě stop pod vrcholkem došel John Mangles a jeho námořník na nebezpečnýhřbet, který domorodci tak houževnatě bránili. Jestliže byli Maorové naneštěstí ještělstivější než uprchlíci a předstírali ústup, aby je vylákali, jestliže se nedali oklamatsopečným úkazem, pak by se prozradili na tomto místě. Glenarvan se přese všechnujistotu a Paganelovy žerty chvěl vzrušením. O záchraně jeho skupiny se mělo definitivně rozhodnout v těchto deseti minutách, které potřebovali k překročení hřebene.

Cítil, jak prudce buší srdce lady Heleny, která se křečovitě držela jeho paže.

Nepomýšlel však na ústup. Ani John ne. Následován ostatními a chráněn úplnoutemnotou, vyšplhal mladý kapitán na úzký hřbet a stanul, když několik uvolněnýchkaménků se skutálelo až dolů na planinu. Jestliže divoši dosud číhali dole, pak tentonezvyklý lomoz musil rozpoutat na obou stranách nebezpečnou střelbu.

Zatím se uprchlíci sunuli po nakloněném svahu husím pochodem, a nepostupovaliproto rychle. Když John Mangles dorazil na nejnižší bod, dělilo ho od planiny, kdevčera tábořili domorodci, necelých dvacet pět stop. Potom již hřeben stoupal v dostipříkrém srázu a ve vzdálenosti čtvrt míle se ztrácel v houštině.

Cestovatelé se však dostali přes tuto nejnižší část bez nehody a počali mlčkyvystupovat. Lesík nebylo sice vidět, ale věděli o něm a Glenarvan doufal, že v němbudou v bezpečí, jestliže tam nebude připravena nějaká nástraha. Uvědomoval si,že teď už nejsou chráněni tabu. Stoupající hřeben nenáležel k Monganamu, nýbržk horskému pásmu, jež se zdvihalo na východ od jezera Taupo. Musili se nyní tedyobávat nejenom střelby domorodců, ale také útoku muže proti muži.

Deset minut skupinka pozvolna vystupovala k horním planinám. John ještěneviděl temný stín houštiny, nemohl však od ní být dále než dvě stě stop.

Pojednou se zastavil a takřka ucouvl. Zdálo se mu, že ve tmě postřehl nějakýšramot. Jeho zaváhání zadrželo i postup jeho druhů.

John zůstal bez pohnutí takovou dobu, že znepokojil celou skupinu za sebou.

Všichni čekali. A nelze vylíčit, v jakých úzkostech! Budou se musit vrátit nazpěta znovu se uchýlit na vrchol Monganamu?

Když však John viděl, že šramot se neopakuje, vydal se na další výstup po úzkécestě na hřebeni.

Za chvíli se ze tmy vynořilo matné houští. Po několika krocích k němu uprchlícidorazili a skryli se pod hustým listovím stromů…

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

VE DVOJÍM OHNI

Tma usnadňovala jejich útěk. Musili jí tedy využít a dostat se z neblahýchkončin u jezera Taupo. Paganel se ujal vedení celé družiny a za této namáhavépouti v horách se opět uplatnil jeho podivuhodný cestovatelský instinkt. S překvapující jistotou se pohyboval nejhlubší temnotou, bez váhání volil téměř neviditelnéstezky a neúchylně udržoval pevný směr cesty.Pravda, vydatně mu pomáhalajeho nyktalopie, neboť jeho kočičí oči mohly i za nejhustší tmy rozeznávat sebemenší předměty.

Tři hodiny šli bez zastávky po táhlých svazích východního úbočí. Paganel seponěkud stáčel k jihovýchodu, aby se dostal do úzké soutěsky mezi pohořím Kaimanawa a Wahiti, kudy vede cesta z Aucklandu do zálivu Hawkeova. Za touto soutěskouse chtěl odchýlit od cesty a pod ochranou vysokého pohoří dojít přes neobydlenékraje provincie k pobřeží.

V devět hodin ráno měli za sebou uprchlíci po dvanácti hodinách cesty dvanáctmil. Od statečných žen nebylo možno žádat více. Ostatně místo se zdálo příhodnék táboření.Uprchlíci dorazili do průsmyku,který rozděluje oba horské řetězy.

Magistrální cesta zůstala napravo a mířila k jihu. Paganel nahlédl do mapy a zabočilk severovýchodu; v deset hodin dorazila družina na srázný horský výčnělek.

Zde byly vybaleny potraviny a všichni se dali s chutí do jídla. Mary Grantováa major, kteří až dosud nemohli přijít jedlým kapradinám na chuť, toho dne si nanich pochutnávali. Zastávka trvala až do dvou hodin odpoledne a pak cestovatelépokračovali v cestě na východ až do večera, kdy se zastavili osm mil od hor. Nikdose nedal pobízet a všichni usnuli pod širým nebem.

Příštího dne byla cesta dosti namáhavá. Musili projít zajímavým krajem sopečných jezer, gejzírů a solfatár, který se prostírá na východ od pohoří Wahiti. Oku setato krajina zamlouvala víc než nohám. Znamenalo to každé čtvrt míle nové a novéokliky, překážky, zatáčky a to vše bylo přirozeně velmi vysilující. Jaká to však bylapodívaná a jaké nekonečné proměny skýtá příroda v takové nádherné krajině!

Na veliké rozloze dvaceti čtverečních mil se prodíraly podzemní síly na povrchve všech možnýchpodobách.Solné,neobyčejněprůzračné prameny,obklopenémyriádami hmyzu, prýštily uprostřed čajovníkových hájů. Šířily kolem sebe pronikavý zápach po střelném prachu a po zemi ukládaly nánosy bílé jako oslnivý sníh.

Průzračné vody těchto pramenů téměř klokotaly varem, kdežto sousední pramenyplynuly pod zledovatělou hladinou. Obrovské kapradiny rostly na jejich březíchv obdobných podmínkách jako silurská vegetace.

Na všech stranách tryskaly ze země uprostřed vířících par vodní sloupy,podobné sadovým vodotryskům; některé tryskaly ustavičně, jiné přerušovaně, jakokdybyje podle svých rozmarů řídil vrtošivý bůh podsvětí Plutón. Stupňovitě serozkládaly do půlkruhu na přirozených terasách, připomínajících moderní vodotrysky. Jejich vody se pozvolna mísily uprostřed kotoučů bílého dýmu, a rozleptávajíce poloprůsvitné stupně těchto obrovitých schodišť, napájely svými vroucímivodopády celá jezera.

O něco dále, za horkými vřídly a burácejícími gejzíry, následovaly solfatáry.

Země byla jako by poseta velkými neštovicemi. Tolik zde bylo polovyhaslýchjícnů s černými trhlinami, jimiž unikaly rozličné plyny.Vzduch byl prosycenostrým a nepříjemným zápachem po kyselině sírové. Síra tu pokrývala zemikrystalickými vrstvami a usazeninami. Po staletí se tady shromažďovala závratnáa nezužitkovaná bohatství. Až jednoho dne budou vyčerpány sirné doly na Sicílii, bude se světový průmysl zásobovat v tomto málo známém novozélandském kraji.

Každý pochopí, jakou námahu znamenala pro cestovatele cesta přes tyto krajinyplné překážek. Nebylo zde vhodných tábořišť a pušky lovců nemohly skolit jedinéhoptáka, který by byl hoden, aby jej ruka Olbinettova oškubala. Proto se musiliuprchlíci nejčastěji spokojit kapradinami a sladkými zemčaty.To bylo hubenésousto a jen nepatrně občerstvovalo vyčerpané síly naší družinky. Všichni velmispěchali, aby měli toto vyprahlé a opuštěné území co nejdřív za sebou.

A přece potřebovali celé čtyři dni, než prošli nehostinnou končinou. Teprve

23. února mohl se Glenarvan utábořit padesát mil od Monganamu na úpatí horyneznámého jména, zakreslené však v Paganelově mapě. Před jeho zraky se prostíralykřovinaté roviny a na obzoru se opět objevily lesy.

To byla dobrá předzvěst, ovšem za předpokladu, že obyvatelnost těchto místnebude znamenat, že jsou příliš hustě obydlena. Zatím se cestovatelé nesetkalis jediným domorodcem.

Toho dne zabili Mac Nabbs a Robert tři kivie. Ptáci se stali ozdobou táborovétabule, ovšem ne nadlouho, protože byli v několika minutách snědeni od zobákuaž po nožičky.

Při zákusku pak, mezi sladkými zemčaty a brambory, učinil Paganel návrh,který byl přijat s nadšením.

Navrhl totiž, aby bezejmenná hora, ztrácející se ve výši tří tisíc stop v mracích, byla nazvána jménem Glenarvanovým, a pečlivě zanesl do své mapy jménoskotského lorda.

Není třeba podrobně vypisovat celkem jednotvárné a málo zajímavé příhodyzbývající části cesty. Jenom dvě nebo tři význačnější události se staly za celou dobupochodu od jezera k Pacifickému oceánu.

Celý den kráčeli uprchlíci lesy a rovinami. John určoval směr podle sluncea hvězd. Počasí bylo dosti mírné a nesužovalo družinu ani horkem, ani deštěm.

Ale vzrůstající únava zpožďovala krok těchto cestovatelů, kteří prošli už tolikazkouškami.

Mluvili ovšem, bavili se ještě, ale ne už všichni vespolek. Družina se rozpadalav menší skupinky, které se nevytvářely snad podle úzkých sympatií, ale podle společných zájmů.

Nejčastěji kráčel Glenarvan zcela sám, a čím více se přibližoval k pobřeží, tímvíc vzpomínal na Duncana a jeho mužstvo. Zapomínal na nebezpečenství, jež muaž do Aucklandu stále hrozila, a myslil na své povražděné námořníky. Tato hroznápředstava mu nemizela z mysli.

O Harrym Grantovi se nemluvilo. K čemu také, když se pro jeho záchranunedalo nic podniknout? Jméno kapitánovo padlo nanejvýš ještě v rozhovorech jehodcery s Johnem Manglesem.

John ani jednou Mary nepřipomněl to, co mu dívka řekla poslední noci vevareatui. Byl tak ohleduplný, že jí nechtěl připomínat slova, jež vyřkla ve chvílinejvyššího zoufalství.

Když John mluvil o Harrym Grantovi, dělal vždy plány na pozdější pátránípo něm. Ujišťoval Mary, že lord Glenarvan se znovu ujme nezdařeného podniku.

Mladý kapitán vycházel z toho, že o věrohodnosti listin nemůže být pochybností.

Harry Grant tedy někde musel být. A kdyby bylo nutno prohledat celý svět, musiliho najít. Mary se těšila z těch slov a John i ona, spojeni touž myšlenkou, oddávalise nyní stejné naději. Často se jejich rozhovorů účastnila i lady Helena; ta se všaknedala unášet takovými iluzemi, ačkoli se střežila přivést oba mladé lidi nazpět kesmutné skutečnosti.

V té době se Mac Nabbs, Robert, Wilson a Mulrady věnovali lovu, a i kdyžse příliš nevzdalovali od družiny, přispěl každý z nich nějakým kusem zvěřinydo společné kuchyně. Paganel se stále halil do svého pláště z phormia a zamyšleněse držel stranou.

A přece musíme říci, že uprostřed těch zkoušek, nebezpečí, útrap a strádání,kdy i nejlepší povahy se podle zákonů přírody prý zatvrzují a mění k horšímu,všichni tito druhové v neštěstí zůstávali jednotni, věrni a připraveni položit život

Jeden za druhého.

25. února přetínala cestu řeka, kterou byla nepochybně Waikari z Paganelovymapy. Snadno ji přebrodili.

Po dva dni šli stále křovinatými rovinami. Družina již ušla polovinu vzdálenosti od jezera Taupo k pobřeží, a ačkoli její členové byli hodně unaveni, byliušetřeni aspoň nepříjemného setkání s domorodci.

Tehdy došli k nesmírným a nekonečným lesům, jež připomínaly lesy australské.

Zde však byly místo eukalyptů stromy kauri. Přestože po čtyřech měsících cestováníse mohli málokteré věci obdivovat, Glenarvan i jeho druhové byli znovu unesenipři pohledu na tyto obrovité sosny, důstojné soky libanonských cedrů a kalifornskýchmamutích stromů. Tyto kauri, které botanikové nazývají Abietas damarina, bylyvysoké sto stop jenom k prvním větvím. Rostly v ojedinělých hájích a les zde tvořilynikoliv stromy, nýbrž nesčetné skupiny stromů, které zdvihaly své zelené slunečníkyaž do výše dvou set stop.

Některé z těchto sosen, pokud nebyly starší než sto let, podobaly se evropskýmsmrkům. Měly temnou korunu, vybíhající do ostrého kužele. Starší stromy, přespět nebo šest set let staří velikáni, tvořily naopak obrovské zelené stany, rozloženénad spletitými vidlicemi větví. Tito patriarchové zélandského lesa měřili až padesátstop v objemu, a i když se všech deset cestovatelů chytilo za ruce, nemohli jejichgigantický kmen obejmout.

Tři dni postupovala družina pod jejich mohutnými girlandami a po jílovitépůdě, na niž dosud nikdy nevkročila lidská noha. To bylo zřetelně vidět podle hromadpryskyřičné klovatiny, jež byla na mnoha místech nakupena u paty kauri a jež bybyla na dlouhá léta stačila pro zélandský vývoz.

Lovci zde nacházeli celá hejna kiviů, kteří jsou tak vzácní v končinách obývaných Maory. Sem do nepřístupných lesů se uchýlili tito podivní ptáci, štvaní zélandskými psy. Jejich maso poskytlo cestovatelům hojnou a výživnou potravu.

Paganel dokonce jednou v dálce zpozoroval v houští pár obrovských opeřencůa tu se vněm ozval přírodopisec. Zavolal na své druhy a přes všechnu únavu se major,

Robert a on pustili po stopách těchto ptáků.

Pochopíme zeměpiscův žhavý zájem, neboť v nich poznal, nebo se tak aspoňdomníval, ptáky “moa“, náležející k rodu “dinormis“, jejž mnozí učenci pokládají za vyhynulý druh. Tím, že je zde Paganel spatřil, potvrzovala se domněnka

Hochstettera a jiných cestovatelů,že tito novozélandští bezkřídlí obři se tadydosud vyskytují.

Ptáci moa,jež Paganel pronásledoval, jsou současníky megaterií a pterodaktylů a dosahují nejméně osmnácti stop výšky. Byli to obrovští a velice plašípštrosi, protože neobyčejně rychle prchali pryč. Ani kulkou nebylo možno zadržet jejich úprk! Po několikaminutovém pronásledování zmizeli nepolapitelní moa mezi vysokými stromy a lovci přitom vyplýtvali jenom prach a zašli příliš daleko od ostatních.

Toho večera se Glenarvan a jeho druhové konečně dostali z nesmírného lesakauri a utábořili se na úpatí hory Hikurangi, jejíž vrcholek je ve výši pěti tisícpěti set stop.

Nyní urazili od Monganamu téměř sto mil a k pobřeží zbývalo ještě třicet.

John Mangles doufal, že celou vzdálenost ujdou za deset dní, ale nepředpokládal,s jakými obtížemi se na cestě setkají.

Okliky, překážky a nepřesná orientace prodloužily cestu o celou pětinu, a takkdyž cestovatelé dorazili k hoře Hikurangi, byli bohužel úplně vyčerpáni.

Celé dva dny musili ještě pochodovat, než se dostali na pobřeží. Navíc musiliteď jít zase co nejrychleji a být co nejostražitější, neboť do těchto krajin častopřicházejí domorodci.

Všichni však přemohli únavu a příštího dne se družinka vydala na cestu hnedza svítání.

Mezi horou Hikurangi, která zůstala vpravo, a horou Hardyho, jejíž vrcholekse zdvihal po levici do výše tří tisíc sedmi set stop, byla cesta velmi svízelná. Zde setáhla do vzdálenosti deseti mil rovina, posetá “supple-jacky“, jakýmsi druhempružných pout, jimž se velmi přiléhavě říká škrtičské liány. Na každém kroku sedo nich zaplétaly ruce i nohy a liány se ovíjely kolem těla jako skuteční hadi. Dvadni musili postupovat uprchlíci se sekyrou v ruce a zápasit s touto tisícihlavou saní,s těmito trýznivými a nepoddajnými rostlinami, jež by byl Paganel nejraději zařadilmezi zoofyty, nějaký druh zvířete-rostliny.

V těchto rovinách nebylo možno lovit zvěř, a tak lovci nijakneobohatili svézásoby, které už byly téměř vyčerpány. Uprchlíci šli dál bez vody a nemohli uhasitžízeň, která při takové námaze byla stále větší a větší.

Tehdy byly útrapy Glenarvana a jeho družiny strašlivé a poprvé je málemopustily jejich morální síly.

Posléze, více se vlekouce než jdouce, téměř bez ducha, vedeni pouhým pudemsebezáchovy, který je silnější než všechny ostatní city, dorazili k mysu Lottin natichomořském pobřeží.

V těch místech bylo několik opuštěných chýší, bědných to trosek vesnice,jež byla před krátkou dobou zničena válkou, dále neobdělaná pole a všude známkydrancování a požárů. Tam čekala nešťastné cestovatele nová a strašlivá zkouška.

Bloudili podél pobřeží, když se asi míli od břehu objevil oddíl domorodců, kteříproti nim vyrazili, mávajíce zbraněmi. Glenarvan byl zaskočen u samého moře. Nemohl prchnout, sbíral poslední síly a hotovil se k boji, když John Mangles zvolal:

“Člun! Člun!“

A skutečně, sto kroků od nich ležela na břehu piroga se čtyřmi vesly. V jedinémokamžiku ji uprchlíci odtáhli na moře, naskákali do ní a prchali od nebezpečnýchbřehů. John Mangles, Mac Nabbs, Wilson a Mulrady si sedli k veslům, Glenarvan sechopil kormidla a obě ženy, Olbinett a Robert si lehli u jeho nohou.

V deseti minutách byla piroga čtvrt míle od břehu. Moře bylo klidné. Uprchlícizachovávali hluboké mlčení.

Protože se John nechtěl příliš vzdalovat od břehu, chystal se dát rozkaz, abynyní zabočili podle břehu. Vtom mu ustrnulo veslo v ruce.

Spatřil tři pirogy, které si razily cestu od mysu Lottin se zřejmým úmyslemdohonit uprchlíky stůj co stůj.

“Na moře! Na moře!“zvolal. “Raději ať utoneme!“

Piroga poháněná čtyřmi vesly vyrazila na moře. Půl hodiny dokázala udržovatsvůj náskok; ale zanedlouho počali vysílení nešťastníci slábnout a ostatní tři pirogyse viditelně přibližovaly. V té chvíli je dělily od pronásledovatelů sotva dvě míle.

Ubozí cestovatelé tedy nemohli uniknout útoku domorodců, kteří se právě chystalizahájit palbu ze svých dlouhých pušek..

Co však nyní Glenarvan dělal? Stál na zádi člunu a marně hledal na obzorunějakou pomoc. Več doufal? Co zamýšlel? Měl nějakou předtuchu?

Pojednou jeho oko vzplanulo a jeho ruka ukázala na jakýsi bod na obzoru.

“loď!“zvolal. “Přátelé, loď! Veslujte! Ze všech sil veslujte!“

Ani jeden ze čtyř veslařů se neotočil, aby se podíval na tuto neočekávanouloď, neboť nesměli ztrácet ani okamžik. Jenom Paganel vstal a zamířil svůj dalekohled k označenému bodu.

“Ano,“řekl,“loď!Parník!Jede plnou parou!A knám! Kupředu,drazípřátelé!“

Uprchlíci znovu napnuli všechny síly. Ještě půl hodiny udržovali náskok a rychlými tempy hnali svou pirogu vpřed. Parník bylo stále lépe a lépe vidět. Již rozeznávalijeho dva stěžně se svinutými plachtami a mocné kotouče černého dýmu. Glenarvanpustil ke kormidlu Roberta, uchopil zeměpiscův dalekohled a nespouštěl loď z očí.

Co si však měli pomyslit John Mangles a jeho druhové, když viděli, jak selordovy rysy stáhly, jak mu zbledl obličej a jak mu dalekohled vypadl z rukou.

Jediné slovo vysvětlilo jeho náhlou beznaději.

“Duncan!“zvolal Glenarvan. “Duncan a trestanci!“

“Duncan!“zvolal John“pustil veslo a spěšně vstal.

“Ano,na obou stranách smrt!“zašeptal Glenarvan, zdrcený takovou nepřízní osudu.

Byla to skutečně jejich jachta, o tom nemohlo být pochyb. A na ní posádkabanditů! Major nedokázal zadržet kletbu, jakou že to mají smůlu. To bylo přespříliš!

Piroga byla ponechána sama sobě. Kam s ní zamířit? Kam prchnout? Jakmožno volit mezi divochy a trestanci?

Z nejbližší domorodé lodi zazněl výstřel a kulka přerazila Wilsonovo veslo.

Několika údery vesel tedy přiblížili pirogu směrem k Duncanu.

Jachta plula plnou parou a byla od pronásledovaných jenom půl míle. John

Mangles, sevřený ze všech stran, nevěděl již, kam se obrátit, kterým směrem prchat.

Domorodci teď začali pálit bez přestání a kolem pirogy létaly kulky. V té chvílise rozlehl silný výstřel a nad hlavami uprchlíků přeletěla dělová koule, vystřelenáz jachty. Prchající se tak dostali do dvojího ohně a bez hnutí se zastavili mezi Duncanem a čluny domorodců.

John Mangles uchopil v největším zoufalství sekyru. Chtěl prorazit dno pirogya potopit ji i se svými nebohými druhy, když ho zadržel Robertův výkřik.

“Tom Austin! Tom Austin!“volal chlapec. “Je na palubě! Vidím ho! Poznal nás!

Mává kloboukem!“

Sekyra v Johnově ruce poklesla.

Drúhá koule zahvízdla nad jeho hlavou a přerazila vedví nejbližší domorodoupirogu; vzápětí se na palubě Duncana rozlehlo hromové hurá.

Zděšení divoši se dali na útěk a vraceli se k pobřeží.

“Pomoc, pomoc, Tome!“zahřímal John Mangles.

A za několik minut všech deset uprchlíků bylo v bezpečí na palubě Duncana,aniž věděli, jak se tam dostali, a aniž tomu všemu rozuměli…

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

PROČ DUNCAN KŘIŽOVAL NA VÝCHODNÍM POBŘEŽÍ NOVÉHO ZÉLANDU..

Nelze vylíčit pocity Glenarvana a jeho přátel, když jim dolehly k sluchu zpěvystarého Skotska. Ve chvíli, kdy vstoupili na palubu Duncana, spustil dudák, nadýmaje svůj měch, válečný popěvek malcolmského rodu a mohutné hurá zdravilojejich návrat na loď.

Glenarvan, John Mangles, Paganel, Robert, ba i major, všichni plakali a objímalise.To bylo radosti! Zeměpisec si počínal jako pominutý.Poskakoval popalubě a zacílil svůjnerozlučný dalekohled na zbývající pirogy,které se rychlevracely k pobřeží.

Ale při pohledu na Glenarvana a jeho druhy, na jejich rozedrané šaty, naztrhané rysy, v nichž byly vepsány stopy strašlivých útrap, ustalo mužstvo v projevech radosti. Vždyť na palubu se vracely pouhé přízraky, a nikoliv ti smělí a jiskrnícestovatelé, kteří se s takovými nadějemi vydali před třemi měsíci po stopách trosečníků. Náhoda, pouhá náhoda je přiváděla zpět na tuto palubu, kterou už nikdynedoufali spatřit! A v jakém stavu! Truchlivé, zchřadlé, celé zubožené!

Ale dříve než pomyslili na únavu a na utišení naléhavého hladu a žízně, otázal se

Glenarvan Toma Austina, proč je v těchto končinách.

Proč byl Duncan na východním pobřeží ,Nového Zélandu? Jak to, že nebylv rukou Ben Joyce? Jaká šťastná náhoda ho přivedla uprchlíkům do cesty?

Proč? Jak? Z jakého důvodu? Tak začínaly všechny otázky, jimiž byl Tom

Austin stále a bez milosti zasypáván. Starý námořník nevěděl, kterou vyslechnoutdříve. Rozhodl se tedy, že bude poslouchat jenom lorda Glenarvana a jenom jemuže bude odpovídat.

“Ale co trestanci,“otázal se Glenarvan. “Coste udělali s trestanci?“

“S trestanci? ..“odpověděl Tom Austin tónem člověka, který ani zbla nerozumí jediné otázce.

“Ovšem! S těmi bídáky, kteří přepadli jachtu!“

“Jakou jachtu?“řekl Tom Austin. “Vaši jachtu?“

“Ale ovšem, Tome! Duncana! A ten Ben Joyce je na palubě?“

“Vůbec žádného Ben Joyce neznám a nikdy jsem ho neviděl,“odpověděl Austin.

“Nikdy. zvolal Glenarvan,.ohromený námořníkovou odpovědí. “Pak miale,

Tome, řekněte,proč právě teď křižuje Duncan na pobřeží Nového Zélandu?“

Jestliže Glenarvan, lady Helena, miss Grantová, Paganel, major, Robert, John

Mangles, Olbinett, Mulrady a Wilson naprosto nechápali údiv starého námořníka,pak tím větší bylo jejich ohromení, když Tom klidně odpověděl:

“Ale Duncan zde přece křižuje na váš příkaz.“

“Na můj příkaz!“zvolal Glenarvan.

“Ano, mylorde. Uposlechl jsem jenom vašich rozkazů, jež jste mi poslal ve svémdopise ze 14. ledna.“

“Cože, v mém dopise?“vykřikl Glenarvan.

Všech deset cestovatelů nyní obklopilo Toma Austina a hltali jej očima. Dopisodeslaný od řeky Snowy tedy došel na palubu Duncana?

“Poslyšte,“ujal se slova Glenarvan,“to se musí vysvětlit, protože nevím,sním-li, či bdím. Dostal jste dopis, Tome?“

“Dostal, dopis od vás, mylorde.“

“V Melbournu?“

“V Melbournu, právě když jsem dokončoval opravu lodi.“

“A ten dopis?“

“Nebyl psán vaší rukou, ale byl vámi podepsán, mylorde.“

“To souhlasí. A dopis vám přinesl trestanec zvaný Ben Joyce.“

“Ne, námořník jménem Ayrton, nálodní Britannie.“

“Ovšem! Ayrton a Ben Joyce, to je táž osoba. Nu, a co stálo v tom dopise?“

“Rozkaz, abych neprodleně opustil Melbourne a přijel křižovat na východnípobřeží ..“

“Austrálie!“zvolal Glenarvan tak prudce, že to starého námořníkazarazilo.

“Austrálie?“opakoval Tom s vykulenýma očima. “Ale ne! Na pobřeží Nového

Zélandu!“

“Austrálie,Tome! Austrálie!“odpověděli jednohlasně Glenarvanovi druhové.

Teď se o Austina málem pokoušela závrať. Glenarvan mluvil s takovou jistotou,že se Tom zalekl, zdali dopis nepřečetl špatně. Že by se on, takový věrný a spolehlivýnámořník, dopustil podobného omylu? Zčervenal a začal se chvět.

“Uklidněte se, Tome,“řekla lady Helena.

“Ne, mylady, odpusťte,“vzchopil se starý Tom. “Ne, to není možné! Nezmýliljsem se!Ayrton to četl právě tak jako já a právě on, on naopak chtěl, abych plul naaustralské pobřeží!“

“Ayrton?“zvolal Glenarvan.

“Ano, Ayrton! Tvrdil mi, že je to omyl, že mi naopak píšete, abych jel do zátoky

Twofold!“

“Máte ten dopis, Tome?“otázal se major s neobyčejnou zvědavostí.

“Ano,pane Mac Nabbsi,“odpověděl Tom Austin. “Dojdu pro něj.“

Austin se rozběhl do své kabiny v příďovém nástavku. Po tu minutu, co byl

Austin pryč, všichni na sebe mlčky pohlíželi. Jen major, který se upřeně díval na

Paganela, zkřížil ruce na prsou a řekl:

“No tohle, Paganele, na mou věru, to by už bylo příliš!“

“Co prosím?“ozval se zeměpisec, jenž se s přihrbenými zády a s brýlemi na čelepodobal ohromnému otazníku.

Vrátil se Austin. V ruce držel dopis, napsaný Paganelem a podepsaný Glenarvanem.

“Čtěte, mylorde,“řekl starý námořník.

Glenarvan vzal dopis a četl:

“Prosím, aby Tom Austin neprodleně vyplul na moře a zavezl Duncana natřicátou sedmou rovnoběžku na východním pobřeží Nového Zélandu! ..“

“Nového Zélandu!“vykřikl Paganel a vyskočil.

Vzal Glenarvanovi dopis z rukou, promnul si oči, urovnal si brýle na nose a četlnyní sám.

“Nového Zélandu!“řekl nepopsatelným tónem a dopis mu vypadl z ruky.

V tom okamžiku ucítil, jak mu dopadla na rámě čísi ruka. Napřímil se a stanultváří v tvář majorovi.

“Víte, milý Paganele,“řekl Mac Nabbs vážným hlasem, “ještě štěstí, že jste

Duncana neposlal do Kočinčíny!“

Majorův vtip ubohého zeměpisce zdrtil. Celá posádka jachty, všichni do jednohovybuchli v homérský smích. Paganel pobíhal sem a tam jako pomatený, oběmarukama se chytal za hlavu a rval si vlasy. Už nevěděl, co dělá; a ani nevěděl, co chceučinit! Bezmyšlenkovitě sestoupil po schůdcích ze záďové nástavby, vrávoravě, bezcíle přešel celou palubu a vystoupil na příď. Tam se mu nohy zamotaly do svinutýchlan. Upadl. Jeho ruce se bezděčně chytly za nějaký provaz.

Pojednou zahřměla strašlivá rána. Dělo na přídi vypálilo a po klidné hladiněrozstříklo hrst kartáčů. Smolařský Paganel se chytil za provaz ještě nabitého dělaa spoušť dopadla na zápalník. Proto ta hromová rána. Zeměpisec byl odhozen naschůdky příďového nástavku a zmizel průvlakem až v kajutě mužstva.

Když pominulo překvapení nad výstřelem, rozlehl se zděšený výkřik. Všichnimyslili, že se stalo nějaké neštěstí. Deset námořníků se vrhlo do mezipalubí a vyneslischouleného Paganela. Zeměpisec nemluvil.

Vynesli jeho dlouhé tělo na záďovou nástavbu. Druhové bodrého Francouzebyli zoufalí. Major se jako ve všech vážných případech i tentokrát ujal úlohy lékařea chystal se svléknout nešťastného Paganela z kabátu, aby mu mohl obvázat rány.

Ale sotva se učence dotkl, bylo po umírání. Zeměpisec vyskočil, jako kdyby dostalránu elektrickým proudem.

“Nikdy! Nikdy!“zvolal, a přitáhnuv si kol hubeného těla cáry oděvu, začalse s prapodivnou rychlostí zapínat.

“Ale Pagánele!“řekl major.

“Ne, povídám!“

“Musíme se přece podívat.“

“Nikdo se nebude dívat!“

“Možná že jste si přerazil ..,“pokračoval Mac Nabbs.

“Ano,“odpověděl Paganel a vzpřímil se na svých dlouhých nohou, “ale to, cojsem přerazil, opraví tesař!“

Copak?“

“Palubní podpěru, zlomila se při mém pádu!“

Při té odpovědi se znovu všichni rozesmáli na celé kolo. Paganelova slova všechnyjeho přátele ubezpečila,že ve zdraví přečkal celé to dobrodružství.

Rozhodně je všakten zeměpisec podivně stydlivý, pomyslil si major.

Ale protože se Paganel vzpamatoval z největšího rozčilení, nemohl se nyní vyhnout odpovědi na jednu otázku.

“A teď, Paganele,“řekl mu Glenarvan, “odpovězte otevřeně. Uznávám, že násvaše roztržitost zachránila. Nebýt vás, byl by jistě Duncan padl do rukou trestanců.

Nebýt vás, byli by nás Maorové znovu zajali! Ale pro smilování boží, řekněte mi,jakou prazvláštní shodou myšlenek, jakým nadsmyslným poblouzněním jste došelk tomu, že jste napsal místo slova Austrálie slova Nový Zéland?“

“Ale, na mou věru,“zvolal Paganel vždyť…“

V té chvíli však padl jeho pohled na Roberta, na Mary Grantovou, a proto sezarazil. Potom odpověděl:

“Prosím vás, Glenarvane, jsem přece blázen, šílenec, nenapravitelný člověk,s kůží věhlasného poplety už umřu ..“

“Pokud ji z vás někdo nestáhne,“dodal major.

“Stáhnout mě!“vykřikl zeměpisec zuřivě. “Má to být narážka?“

“Jaká narážka, Paganele?“otázal se Mac Nabbs klidně.

“Nikdy! Nikdy!“zvolal Paganel.

Tím příhodaskončila. Záhada přítomnosti Duncana v těchto vodách bylaobjasněna.Zázračně zachránění cestovatelé toužili už jenom po tom, aby se dostalido svých pohodlných kabin a naobědvali se.

Ale zatímco lady Helena a Mary Grantová, major, Paganel a Robert sestupovali do nástavby, pozdrželi Glenarvan a John Mangles Toma Austina. Chtěli seho ještě na něco otázat.

“A teď mně, milTome odpovězte,“řekl Glenarvan. “Nezdál se vám ten rozkaz,abyste křižoval ve vodách Nového Zélandu, trochu podivný?“

“Zdál,“odpověděl Austin. “Byl jsem tím velmi překvapen, ale nemám ve zvykupochybovat o rozkazech, které dostanu, a proto jsem uposlechl. Mohl jsem jednatjinak? Kdybych byl nejednal podle vašich příkazů a kdyby se bylo stalo nějakéneštěstí, nebyl bych pak vinen já? Byl byste jednal jinak, kapitáne?“

“Nejednal, Tome,“odvětil John Mangles.

“Co jste si však myslil?“otázal se Glenarvan.

“Myslil jsem si, mylorde, že v zájmu věci Harryho Granta bylo nutné, abychjel tam, kam jste mi kázal. Myslil jsem si, že vás podle nových plánů dopraví na

NovýZéland nějaká jiná loď, a že vás proto musím očekávat na východnímpobřežíostrova. Ostatně když jsem odjížděl z Melbournu, zachoval jsem cíl své cesty v tajnosti a posádka se o něm dověděla až ve chvíli, kdy jsme byli na širém moři a kdyžnám australská země zmizela z dohledu. A tehdy došlo na palubě k příhodě, kterámě velice zarazila.“

“Co máte na mysli, Tome?“zeptal se Glenarvan.

“To,“odpověděl Tom Austin, “že když se nálodní Ayrton druhého dne povyplutí dověděl, kam Duncan pluje ..“

“Ayrton!“zvolal Glenarvan. “Je tedy na palubě?“

“Ano, mylorde.“

“Ayrton zde!“opakoval Glenarvan, pohlížeje na Johna Manglese.

“Osud!“odpověděl mladý kapitán.

V jediném okamžiku se před očima těchto dvou mužů mihlo jako blesk Ayrtonovo chování, jeho dlouho připravovaná zrada, Glenarvanovo zranění, vražedný útokmra Mulradyho, útrapy výpravy, když uvízla v bažinách Snowy, i celá minulost zločincova. A teď se tou nejpodivuhodnější shodou okolností dostal trestanec do jejich moci.

“Kde je?“otázal se živě Glenarvan.

“V kabině v příďovém nástavku,“odpověděl Tom Austin, “a pod stráží.“

“A proč je uvězněn?“

““Protože když Ayrton viděl, že jachta míří k Novému Zélandu, začal zuřita chtěl mě donutit, abych změnil směr lodi, protože mi vyhrožoval a protože se nakonec snažil podnítit mužstvo ke vzpouře. Uvědomil jsem si, že je to nebezpečnýčlověk, a musel jsem proti němu učinit rázná opatření.“

“A od té doby?“

“Od té doby zústal ve své kabině a nepokoušel se uprchnout.“

“Dobrá, Tome. “

V tom okamžiku byli Glenarvan a John Mangles voláni do nástavby. Oběd bylpřipraven a cestovatelé nepotřebovali nic tak naléhavě jako vydatné jídlo. Usedliv jídelně ke stolu a vúbec se o Ayrtonovi nezmínili.

Když sevšak najedli a když se osvěžení a posilnění opět shromáždilina palubě,oznámil jim Glenarvan, že nálodní je na lodi. Zároveň prohlásil, že máv úmysludát ho předně přivést.

“Snad bych nemusila být při tomto výslechu,“otázala se lady Helena. “Přiznámse, Edvarde, že mi pohled na toho nešťastníka bude velmi nepříjemný.“

“To jekonfrontace,Heleno,“odpověděl Glenarvan. “Zůstaňte, prosím.Jenutné, aby Ben Joyce stanul tváří v tvář svým obětem!“

Lady Helena se podřídila tomuto přání. Mary Grantová a ona se postavily vedlelorda Glenarvana. Kolem nich se seskupili major, Paganel, John Mangles, Robert,

Wilson, Mulrady a Olbinett, jimž všem způsobila trestancova zrada takové útrapy.

Mužstvo jachty zatím nechápalo vážnost chvíle, ale zachovávalo mlčení.

“Přiveďte Ayrtona,“řekl Glenarvan.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

AYRTON NEBO BEN JOYCE.

Ayrton přicházel. Pevným krokem přešel palubu a vystoupil po schodišti nazáďovou nástavbu. Oko měl zachmuřené, zuby sevřené, pěsti křečovitě zaťaté.

V jehopostoji nebylo možno pozorovat ani nadutost, ani pokoru. Když stanul předlordem Glenarvanem, zkřížil ruce na prsou a mlčky, s klidem vyčkával, až budetázán.

“Ayrtone,“řekl Glenarvan, “všichni jsme se tedy sešli, my i vy, na palubě toho

Duncana, kterého jste chtěl vydat Ben Joyceovým trestancům!“

Při těch slovech se rty nálodního mírně zachvěly. Jeho nepřístupná tvářnaokamžik zrudla.Nikoli výčitkou svědomí,alezahanbením nadneúspěchem.Natéto jachtě chtěl být kapitánem. A teď zde byl uvězněn a za několik okamžiků semělo rozhodnout o jeho osudu.

Neodpovídal však. Glenarvan trpělivě vyčkával. Ale Ayrton zarputile setrvávalv mlčení.

“Mluvte, Ayrtone, nemáte co říci? pokračoval Glenarvan.

Ayrton zaváhal. Čelo se mu zbrázdilo hlubokými vráskami. Potom odpovědělklidným hlasem:

“Nemám co říci, mylorde. Udělal jsem hloupost, že jsem se nechal nachytat.

Dělejte se mnou, co chcete.“

Po této odpovědi se nálodní zahleděl k pobřeží na západě a předstíral naprostý nezájem o vše, co se dálo kolem něho. Když se na něj člověk podíval, mohlsi myslit, že se ho tato vážná záležitost vůbec netýká. Ale Glenarvan se rozhodl,že zachová trpělivost. Měl silný zájem na tom, aby se dozvěděl některé podrobnostio tajuplné Ayrtonově minulosti, zejména v těch bodech, kde se týkala Harryho

Granta a Britannie. Pokračoval tedy ve výslechu s neobyčejnou vlídností, a ačkolibyl v nitru velmi rozrušen, navenek byl úplně klidný.

“Myslím, Ayrtone,“pravil,“ženeodmítnete odpovědětna některéotázky,které vám chci položit. A především, mám vás nazývat Ayrton nebo Ben Joyce?

Jste nebo nejste nálodní Britannie?“

Ayrton zůstal lhostejný, pozoroval pobřeží a neodpovídal.

Glenarvanovo oko vzplanulo, ale pokračoval ve výslechu nálodního.

“Můžete mi vysvětlit, jak jste se dostal z Britannie a proč jste žil v Austrálii?“

Stejné mlčení, stejná lhostejnost.

“Poslouchejte dobře, Ayrtone,“pokračoval Glenarvan. “Vy máte přece zájemna tom, abyste mluvil. Může se přihlížet k vaší otevřené výpovědi a to je přece jedinávaše spása. Ptám se vás naposledy, chcete odpovídat na mé otázky?“

Ayrton obrátil ke Glenarvanovi hlavu a pohlédl mu do očí:

“Mylorde,“řekl, “nemám co odpovídat. Ne já sám, ale spravedlnost musí protimně snést důkazy.“

“Důkazy budou snadné!“odpověděl Glenarvan.

“Snadné, mylorde?“odtušil Ayrton posměšně. “Mylorde, zdá se mi, že hodněpředbíháte. Já tvrdím, že i ten nejlepší soudce z Temple-Baru by byl se mnouna rozpacích! Kdo může říci, proč jsem přišel do Austrálie, když zde není kapitán Grant, aby to vysvětlil? Kdo dokáže, že jsem Ben Joyce, hledaný policií, kdyžpolicie mě nikdy neměla v rukou a když moji druhové jsou na svobodě? Kdo kroměvás můžeprotimně uvést ne zločin,ale jedinýpřestupek?Kdomůže tvrdit,že jsem se chtěl zmocnit této lodi a vydat ji trestancúm? Nikdo,rozumíte,nikdo! Vy máte ovšem podezření, ale k odsouzení nějakého člověka je třeba mítdůkazy, a vy důkazy nemáte. Pokud nebude dokázán opak, jsem Ayrton, nálodní

Britannie.“

Při těch slovech se Ayrton vzrušil, ale záhy opět nabyl původní lhostejnosti.

Bezpochyby se domníval, že jeho prohlášení ukončí výslech. Ale Glenarvan se ujalslova a řekl:

“Ayrtone, nejsem soudce, který vás má vyšetřovat. To není mou věcí.Jedůležité, aby naše vzájemné vztahy byly přesně vymezeny. Nechci po vás nic, co byvám mohlo škodit. To se týká spravedlnosti. Vy však víte, jaká jsem vedl pátrání,a vy mě zkrátka můžete přivést zase na ztracenou stopu. Chcetemluvit?“

Ayrton zavrtěl hlavou jako člověk rozhodnutý nemluvit.

“Můžete mi říci, kde je kapitán Grant?“otázal se Glenarvan.

“Ne, mylorde,“odpověděl Ayrton.

“Můžete mi označit místo, kde Britannia ztroskotala?“

“Ani to ne.“

“Ayrtone,“řekl Glenarvan téměř prosebně, “víte-li, kde je Harry Grant, chceteo tom aspoň říci těmto ubohým dětem, jež čekají na jediné vaše slovo?“

Ayrton zaváhal. Jeho rysy se sevřely. Ale pak tiše zašeptal:

“Nemohu, mylorde.“

A prudce dodal, jako kdyby si vyčítal okamžik slabosti:

“Ne! Nebudu mluvit! Dejte mě pověsit, chcete-li!“

“Pověsit,“zvolal prudce Glenarvan který se dal na chvíli unést hněvem.

Ale znovu se ovládl a odpověděl vážným hlasem:

“Ayrtone, zde není ani soudců, ani katů. V prvním přístavu budete odevzdándo rukou anglických úřadů.“

“Nic jiného si nepřeji!“odtušil nálodní.

Potom se klidným krokem vrátil do kabiny, v níž byl vězněn. Ke dveřím sepostavili dva námořníci, kteří měli rozkaz střežit sebemenší vězňův pohyb. Účastnícitohoto výjevu se rozhořčeně a zoufale rozcházeli.

Co mohl nyní Glenarvan dělat, když narazil na Ayrtonovu neústupnost? Nesporně jenom uskutečnit plán návratu do Evropy, který byl vypracován v Edenu,a připravit se, že později bude pokračovat v nezdařeném podniku, neboť nyní sezdálo, že stopy Britannie jsou nenávratně ztraceny. Listiny nepřipouštěly žádnýnový výklad, žádná jiná země neležela již na dráze třicáté sedmé rovnoběžky a Duncanu zbývalo už jen vrátit se do Evropy.

Po poradě se svými přáteli začal Glenarvan s Johnem Manglesem projednávatplán návratu. John prohlédl zásobníky. Zásoby uhlí mohly stačit nejvýš na čtrnáctdní. Proto bylo nutno doplnit zásoby paliva při nejbližší zastávce.

John Glenarvanovi navrhl, aby jeli do zátoky Talcahuanské, kde se Duncanzásobil před vyplutím na cestu kolem světa. Byla to příjemná cesta a probíhalaprávě po třicáté sedmé rovnoběžce. Potom zajede dostatečně zásobená jachta k jihu,obepluje mys Hoorn a vrátí se do Skotska přes Atlantik.

Když byl plán schválen, dostal strojník rozkaz, aby přidal páru. Za půl hodinyzamířila loď k Talcahuanské zátoce po moři, jež bylo hodno svého jména Tiché,a v šest hodin večer zmizely poslední novozélandské hory v teplých mlhách obzoru.

Začínala tedy zpáteční cesta. Smutná plavba pro naše statečné cestovatele:vraceli se do přístavu bez Harryho Granta! I posádka, tak rozradostněná při odjezdu,tak optimistická na počátku, byla nyní zdrcena a sklíčena a smutně se vracela do

Evropy. Ani jediný z těchto poctivých námořníků nebyl nadšexr myšlenkou na to,že uvidí svou rodnou zem, a všichni by byli raději ještě dlouho snášeli všechnanebezpečí, jen aby nalezli kapitána Granta.

Proto po jásotu, který přivítal Glenarvana při jeho návratu, brzy zavládlasklíčenost. Již nebylo těch stálých besed mezi cestujícími, již nebylo těch rozhovorů, jež kdysi zpříjemňovaly cestu. Každý zůstával v ústraní, v samotě své kabiny,a málokdy se ten či onen objevoval na palubě Duncana.

Muž, jenž obvykle zvlášť silně podléhal náladám výpravy, ať trudným neboradostným, náš Paganel, který tak často dovedl v případě nutnosti vlévat naději,ten zůstával zachmuřený a mlčenlivý. Stěží ho bylo vidět. Jeho vrozená hovornost,jeho francouzská jiskřivost se změnily v zamlklost a sklíčenost. Dokonce se zdálo,že je více zdrcen než jeho druhové. Když Glenarvan začal mluvit o tom, že opětobnoví svá pátrání, Paganel potřásl hlavou jako člověk, který už v nic nedoufáa jehož názor na osud trosečníků Britannie se zdá už nezměnitelný. Všichni cítili,že je pokládá za nenávratně ztracené.

A přece byl na palubě muž, který mohl o neštěstí říci poslední slovo. Ayrton.

Ale nálodní mlčel. Zlosyn nepochybně věděl plnou pravdu, ne-li o dnešním postaveníkapitánově, tedy jistě o místě ztroskotání. Bylo však zřejmé, že zachráněný Grantby byl důležitým svědkem proti němu. Proto tvrdošíjně mlčel. A to vyvolávalo velkérozhořčení, zejména u námořníků, kteří s ním za to chtěli zle naložit.

Nejednou opakoval Glenarvan své jednání s nálodním. Sliby ani hrozby nepomáhaly. Ayrtonova zarputilost šla tak daleko a byla vcelku tak nevysvětlitelná,že major dospěl k názoru, že Ayrton nic neví. Téhož mínění byl ostatně i zeměpisec,vždyť tím byly jen potvrzeny jeho vlastní domněnky o osudu Harryho Granta.

Ale jestliže Ayrton nic nevěděl, proč to nepřiznal, proč neřekl, že nic neví? To senemohlo obrátit proti němu. Jeho mlčení však ztěžovalo vypracování nějakého nového plánu. Měli snad podle pobytu nálodního v Austrálii soudit na to, že také Harry

Grant je na této pevnině? Za každou cenu bylo nutno přimět Ayrtona, aby tu věcobjasnil.

Když lady Helena viděla manželovy neúspěchy, požádala ho, aby se mohlasama pokusit zlomit tvrdošíjnost nálodního. Tam, kde ztroskotal muž, bude mítmožná úspěch ženská vlídnost. Nebude to jako s tím věčným příběhem z bajky,v němž vichr nedokáže strhnout cestovateli s ramenou plášť, kdežto sebenepatrnějšísluneční paprsek mu jej snímá okamžitě?

Glenarvan znal důvtipnost své mladé ženy, a proto jí ponechal naprostouvolnost v jednání.

Toho dne, 5. března, byl Ayrton přiveden do kajuty lady Heleny. Mary Grantováměla být setkání přítomna, neboť dívčin vliv mohl být značný a lady Helena nechtělazanedbat nic, co mohlo napomoci úspěchu.

Celou hodinu zůstaly obě ženy s nálodním Britannie o samotě, ale venku o jejichjednání nikdo nic nevěděl. Neznámo zůstalo, co říkaly, jakých argumentů užily,aby vyrvaly trestanci jeho tajemství, neznámy zůstaly všechny podrobnosti tohotovýslechu. A když se pak obě ženy s Ayrtonem rozcházely, nezdálo se, že měly úspěch,a v jejich tvářích mohl každý číst skutečné sklíčení.

Proto když byl nálodní odváděn do své kabiny, přivítali ho námořníci zuřivými pohrůžkami. Ayrton však jenom pokrčil rameny. Tím ještě více rozjitřilhněv mužstva, takže musel zakročit sám John Mangles i Glenarvan, aby své lidiuklidnili.

Leč lady Helena se ještě nevzdávala. Chtěla až do konce bojovat proti tomunemilosrdnému člověku a příštího dne zašla sama do Ayrtonovy kabiny, chtíc jej,ušetřit výjevů, které se odehrávaly při jeho příchodu na palubu jachty.

Dvě dlouhé hodiny zůstala dobrotivá a vlídná Skotka sama mezi čtyřma očimas vůdcem trestanců. Glenarvan po tu dobu obcházel v nevýslovném vzrušení kolemkabiny, hned odhodlán vyčerpat až do dna všechny možnosti na úspěch, hned rozhodnut vytrhnout ženu z tohoto nepříjemného jednání.

Když se však tentokrát lady Helena vrátila, vyzařovaly její rysy naději. Vyrvalatedy nálodnímu jeho tajemství a pohnula v srdci toho bídníka poslední kapkou soucitu?

Mac Nabbs, který ji spatřil ze všech nejdříve, nemohl se zdržet zcela přirozenéhonedůvěřivého posunku.

Přesto se mezi mužstvem ihned rozšířila zpráva, že nálodní konečně ustoupilnaléhání lady Heleny. Působilo to jako elektrická jiskra. Všichni námořníci se sběhlina palubu rychleji, než když je Austinova píšťalka volala k nástupu.

Mezitím Glenarvan přichvátal ženě vstříc.

“Mluvil?“otázal se.

“Ne,“odpověděla lady Helena. “Ale povolil mým prosbám a přeje si s vámimluvit.“

“Ach, drahá Heleno, podařilo se vám to.“

“Doufám, Edvarde.“

“Učinila jste nějaký slib, který mám potvrdit?“

“Jediný, můj milý, že totiž použijete veškerého svého vlivu, abyste zmírnilosud, který na něho čeká.“

“Dobře, Heleno. Ať Ayrton okamžitě přijde.“

Lady Helena odešla, provázena Mary Grantovou, do svého pokoje a nálodníbyl přiveden do jídelny, kde ho očekával Glenarvan.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

ÚMLUVA..

Jakmile Ayrton stanul před lordem, jeho strážci odešli.

“Přál jste si se mnou mluvit, Ayrtone?“řekl Glenarvan.

“Ano, mylorde,“odpověděl nálodní.

“Se mnou samotným?“

“Ano, ale přece jen myslím, že by bylo lepší, kdyby při rozmluvě byl major

Mac Nabbs a pan Paganel.“

Pro koho by to bylo lepší?“

“Pro mne.“

Ayrton mluvil docela klidně. Glenarvan na něho pevně pohlédl; potom vzkázalpro Mac Nabbse a Paganela, kteří se na vyzvání ihned dostavili.

“Posloucháme vás,“řekl Glenarvan, když se jeho dva přátelé usadili kolemjídelního stolu.

Ayrton několik okamžiků přemítal a pak řekl:

“Mylorde, když dvě strany uzavírají smlouvu nebo úmluvu, bývají při tomvždycky svědkové. Proto jsem žádal, aby pánové Paganel a Mac Nabbs byli přítomni.

Protože, jasně řečeno, chci vám nabídnout vlastně obchod.“

Glenarvan znal Ayrtonovy způsoby, a proto ani nepohnul brvou, přestože nějakéobchodování mezi ním a tímto mužem se mu zdálo dost podivné.

“O jaký obchod jde?“řekl.

“Je to prostý obchod,“odpověděl Ayrton.“Vy si přejete ode mne zvěděturčité podrobnosti, které vám mohou být užitečné. Já si přeji od vás vyzískat určitévýhody, jež budoumít cenu pro mne. Něco za něco, mylorde. Vyhovujevám to,nebo ne?“

“Jaké jsou to, podrobnosti?“otázal se živě Paganel.

“Ne,“odtušil Glenarvan, “jaké jsou ty výhody?“

Ayrton lehkou úklonou naznačil, že porozuměl Glenarvanovu jemnému gestu.

“Požaduji pro sebe tyto výhody,“pravil. “Vy mne stále ještě hodláte, mylorde,vydat do rukou anglických úřadů?“

“Ovšem, Ayrtone, a to je jenom spravedlivé.“

“Neříkám, že ne,“odpověděl klidně nálodní. “Za žádných okolností by ste minepřivolil dát svobodu?“

Glenarvan zaváhal, než odpověděl na tak jednoznačnou otázku. Na tom, cořekne, závisí možná osud Harryho Granta!

Smysl pro povinnost vůči spravedlnosti však zvítězil, a proto řekl:

“Ne, Ayrtone, nemohu vám dát svobodu.“

“Nežádám ji,“odpověděl hrdě nálodní.

“Co tedy chcete?“

“Něco uprostřed, mylorde, mezi šibenicí která mě čeká a svobodou kterou minemůžete povolit.“

“Atoje?…“

“Že mě ponecháte jenom s těmi nejnutnějšími potřebami na nějakém opuštěném tichomořském ostrově. Protluču se tam, jak budu umět, a budu-li na to mít čas,napravím se! “

Glenarvan nebyl nijak připraven na takový návrh, a tak se rozhlédl po svýchdvou přátelích. Ti však oba mlčeli. Po chvíli přemýšlení pak odpověděl:

“Ayrtone,když vaší žádosti vyhovím, povíte mi všechno, co potřebujivědět?“

“Ano, mylorde, to jest všechno, co vím o kapitánu Grantovi a o Britannii.“

“Naprostou pravdu?“

“Naprostou.“

“Kdo mi však zaručí? .. “

“Ovšem, vidím, co vám dělá starosti, mylorde. Máte se spolehnout na mne,na slovo zločince! To je pravda. Ale co chcete? Taková už je situace. Buď přijmete,nebo ne.“

“Budu vám věřit, Ayrtone,“řekl prostě Glenarvan.

“A jednáte správně, mylorde. Ostatně i kdybych vás oklamal, měl byste vždyckymožnost pomstít se mi!“

“Jak?“

“Tím, že byste pro mne přijel na ostrov, z něhož nebudu moci uniknout.

Ayrton měl odpověď na vše. Nelekal se těžkostí, sám proti sobě podával nezvratné argumenty. Bylo zřejmé, že chce uzavřít svůj “obchodza naprosté vzájemné důvěry. A přece dokázal jít ve své nezištnosti ještě dále.

“Mylorde a pánové,“dodal, “chci, abyste byli naprosto přesvědčeni o tom,že hraji s odkrytými kartami. Nechci vás nijak oklamat, a proto vám podám o svéčestnosti při tomto obchodě nový důkaz. Jednám poctivě, protože i já spoléhám navaši čestnost.“

“Mluvte, Ayrtone,“odpověděl Glenarvan.

“Mylorde, nemám od vás ještě slovo, že přistupujete na můj návrh, a přece vámneváhám říci, že vím o osudu Harryho Granta jen velmi málo.

“Velmi málo!“zvolal Glenarvan.

“Ano, mylorde, podrobnosti, které vám mohu říci, týkají se mne. Jsou to jenompodrobnosti o mé osobě a sotva vás uvedou na ztracenou stopu.“

V Glenarvanových a majorových rysech se objevilo silné zklamání. Domnívalise, že nálodní zná důležité tajemství, a on zatím přiznával, že jeho výpovědi nebudoutakřka k ničemu. Naproti tomu Paganel zůstával nepohnutý.

Jisto je tolik, že Ayrtonovo doznání, jímž se takřka bez záruky vydával svýmobětem do rukou, mocně zapůsobilo na jeho posluchače, zejména když nálodnízávěrem dodal:

“Varóval jsem vás, mylorde. Obchod bude mnohem méně výhodný pro vás nežpro mne.“

“Nevadí,“odvětil Glenarvan. “Přijímám váš návrh, Ayrtone. Máte mé slovože vás vysadím na některém opuštěném ostrově v Tichém oceánu.“

“Dobře, mylorde,“odpověděl nálodní.

Byl tento podivný člověk vůbec šťasten nad tímto rozhodnutím? Byloo tommožno pochybovat, neboť jeho lhostejná tvář neprozrazovala žádné vzrušení. Vypadal, jako kdyby jednal za někoho jiného než za sebe.

“Jsem připraven odpovídat na vaše otázky,“řekl.

“Nemáme k vám žádné otázky,“pravil Glenarvan. “Povězte nám, Ayrtone,co víte, a začněte tím, že řeknete, kdo jste.

“Pánové,“odpověděl Ayrton, “jsem skutečně Tom Ayrton, nálodní Britannie.

Na lodi Harryho Granta jsem opustil Glasgow dne 12. března 1861. Čtrnáctměsíců jsme se společně plavili po mořích Pacifiku a hledali jsme vhodnémísto, kde bychom založili skotskou kolonii.Harry Grant byl schopen velkýchčinů, ale často mezi námi docházelo k rozepřím. Jeho povaha mi nevyhovovala.

Nedovedu se podvolovat. A u Harryho Granta, když jednou učiní rozhodnutí,je jakýkoliv odpor nemožný, mylorde. Ten člověk je k sobě i k druhým ocelověpevný. Přesto jsem se odvážil proti němu vystoupit. Pokusil jsem se strhnout kevzpouře mužstvo a zmocnit se lodi. Nezáleží na tom, byl-li jsem v právu, nebo ne.

Harry Grant se však nerozpakoval a 8. dubna 1862 mě vysadil na západním pobřeží

Austrálie.“

“Austrálie?“přerušil major Ayrtonovo vyprávění.“Takže vy jste opustil

Britannii ještě před jejím přistáním v Callau, odkud jsou o ní poslední zprávy?“

“Ano,“odpověděl nálodní, “neboť Britannia nikdy nepřistala v Callau, dokudjsem byl na palubě. Na farmě Paddyho O’Moora jsem se vám o Callau zmiňoval jenproto, že jsem se z vaší řeči o této podrobnosti dověděl.“

“Pokračujte, Ayrtone,“řekl Glenarvan.

“Octl jsem se tedy zcela sám na téměř opuštěném pobřeží, ale jenom dvacetmil od trestaneckého tábora v Perthu, hlavním městě Západní Austrálie. Kdyžjsem bloudil po pobřeží, setkal jsem se s tlupou právě uprchlých trestanců. Připojil jsem se k nim. Snad vám nemusím, mylorde, vyprávět o svém životě za dobutěch dvou a půl let. Stačí jenom to, že jsem se pod jménem Ben Joyce stal hlavoutrestanců. V září 1864 jsem přišel na irskou farmu. Byl jsem tam přijat jako čeledínpod svým pravým jménem Ayrton. A čekal jsem na vhodnou příležitost, abychse mohl zmocnit nějaké lodi. To byl můj konečný cíl. Za dva měsíce přijel Duncan. Při své návštěvě na farmě jste, mylorde, vyprávěl celý příběh kapitána Granta.

Tehdy jsem se dověděl to, co mi bylo neznámo, že Britannia přistala v Callau,odkud byla o ní poslední zpráva z června 1862, to jest dva měsíce po mém vyhoštěnína břeh;.dověděl jsem se dále o listinách, o ztroskotání lodi na neznámémmístě na třicáté sedmé rovnoběžce a konečně i o vážných důvodech, jež vás vedlyk tomu, že jste přijel hledat Harryho Granta na australský kontinent. Neváhaljsem. Rozhodl jsem se, že se zmocním Duncana, protože tato obdivuhodná loďmohla lehce uniknout i nejrychlejším lodím britského námořnictva. Potřebovala však velikou opravu. Nechal jsem ji tedy odjet do Melbournu a přidružiljsem se k vám jako skutečný nálodní Britannie. Nabídl jsem vám, že vás doveduk místu ztroskotání, jež jsem smyšleně určil na východním pobřeží Austrálie.

Tak jsem vedl vaši výpravu, zpovzdáli sledován a často i předcházen svou trestaneckou tlupou, přes celou provincii Viktorii. Moji lidé spáchali v Camden-Bridgizbytečný zločin. Duncan by mi byl nemohl uniknout, jakmile by byl přistal u pobřeží,a s tou jachtou bych byl pánem oceánu. Tak jsem vás zavedl, maje vaši důvěru,až k řece Snowy. Koně i voli jeden po druhém padli, otráveni gastrolobiemi. Zavezljsem vůz do říčních bažin Snowy. Na mé naléhání .. Ale zbytek víte, mylorde,a můžete být jist, že nebýt roztržitosti pana Paganela, byl bych nyní kapitánem

Duncana. To je můj příběh, pánové, má výpověď vás bohužel nemůže přivést nastopu Harryho Granta a sami nyní vidíte, že smlouvou se mnou jste uzavřeli špatnýobchod.“

Nálodní se odmlčel, zkřížil podle svého zvyku ruce na prsou a čekal. Glenarvani jeho druhové mlčky seděli. Cítili, že ten podivný zločinec jim nyní pověděl plnoupravdu. Uloupit Duncana se mu nepodařilo jenom z příčin nezávislých na jehovůli. Jeho pomocníci přišli na pobřeží zátoky Twofold, jak o tom svědčila trestanecká blůza nalezená Glenarvanem. Tam podle příkazu svého vůdce číhali najachtu, a když je pak čekání omrzelo, vrhli se bezpochyby ve venkovských částech

Nového Jižního Walesu opět na své lupičské a paličské řemeslo.

Major se první ujal dalšího výslechu, aby zpřesnil údaje týkající se Britannie.

“Vy jste byl tedy,“otázal se nálodního, “vysazen na západním pobřeží Austrálie 8. dubna 1862?“

“Správně,“odpověděl Ayrton.

“A víte, jaké měl tehdy Harry Grant plány?“

“Jenom povrchně.“

“Jen mluvte, Ayrtone,“řekl Glenarvan. “Sebemenší maličkost nás může přivéstna správnou cestu.“

“Mohu říci jenom jedno, mylorde,“odpověděl nálodní. “Kapitán Grant mělv úmyslu navštívit Nový Zéland. A tato část jeho plánu nebyla uskutečněna zamého pobytu na palubě. Není tedy vyloučeno, že Britannia po odplutí z Callaa jelaprozkoumat pobřeží Nového Zélandu. To by se shodovalo s datem 27. června 1862,které pro ztroskotání trojstěžníku udávají listiny.“

“Nesporně,“řekl Paganel.

“Ale,“pokračoval Glenarvan, “ze zachovaných slov se na listinách nic nevztahuje na Nový Zéland.“

“Na to nemohu odpovědět,“dodal nálodní.

“Děkuji, Ayrtone,“řekl Glenarvan. “Dodržel jste slovo a já je také dodržím.

Rozhodneme se, na kterém tichomořském ostrově vás zanecháme.“

“Na tom málo záleží, mylorde,“odpověděl Ayrton.

“Vraťte se do své kabiny,“řekl Glenarvan, “a počkejte na naše rozhodnutí.“

Ayrton odešel pod stráží dvou námořníků.

“Ten zlosyn mohl být dokonce člověkem,“divil se major.

“Mohl,“odpověděl Glenarvan. “Je to silný a bystrý duch! Škoda že se takovévlastnosti musely obrátit k špatnému!“

“Ale co Harry Grant?“

“Obávám se, že je navždy ztracen! Ubohé děti, kdo by vám mohl říci, kde jeváš otec?“

“Já!“odpověděl Paganel. “Ano, já!“

Jistě si každý povšiml, že náš zeměpisec, obyčejně tolik hovorný a tolik netrpělivý, při Ayrtonově výslechu sotva promluvil. Za celou dobu neotevřel ústaa jenom poslouchal. Ale jeho poslední slova vydala za všechna jiná a Glenarvan ponich okamžitě vyskočil.

“Vy!“zvolal. “Vy, Paganele, víte, kde je kapitán Grant?“

“Ano, pokud to vůbec lze vědět,“odpověděl zeměpisec.

“A jak jste se to dověděl?“

“Z těch věčných listin.“

“Aha!“pronesl major naprosto nedůvěřivým tónem.

“Nejdřív poslouchejte, Mac Nabbsi,“řekl Paganel, “rameny můžete krčit ažpotom. Nemluvil jsem o tom dřív, protože byste mi byli nevěřili. Kromě toho tobylo zbytečné. Rozhodl jsem se však o tom mluvit dnes jen proto, že Ayrtonův názorse přesně shoduje s mým názorem.“

“Tedy na Novém Zélandě?“otázal se Glenarvan.

“Slyšte a suďte!“odpověděl zeměpisec. “To mělo svoji příčinu, či dokoncei určitou“příčinu, že jsem se dopustil omylu, který nás zachránil. Ve chvíli, kdymi Glenarvan diktoval dopis, vrtalo mi hlavou slovo Zéland. A víte proč? Vzpomínáte si, že jsme byli ve voze. Mac Nabbs předtím pověděl lady Heleně o tlupě trestanců. Dal jí číslo Australian and Zealand Gazette, v němž byla zpráva o neštěstíu Camden-Bridge. A ve chvíli, kdy jsem psal, ležely noviny na zemi a byly složenétak, že z jejich titulku bylo vidět jenom druhou polovinu. Padly mi do oka dvěslabiky: aland. Jak se mi v hlavě rozjasnilo! Aland je přece jedno slovo z anglickélistiny a to slovo jsme až dosud překládali k souši, ačkoli je to nejspíše koncovkavlastního jména Zealand.“

“Hm!“odtušil Glenarvan.

“Ovšem,“pokračoval Paganel s hlubokým přesvědčením, “tento výklad mne doté doby nenapadl, a víte proč? Protože jsem se při luštění listin opíral přirozeně o listinu francouzskou, která je ze všech nejúplnější, a na ní toto důležité slovo chybí.“

“Ale, ale!“řekl major. “To je trochu velká obrazotvornost, Paganele, přílišsnadno zapomínáte na své předchozí vývody.“

“Prosím, majore, jsem připraven na vše odpovědět.“

“Dobrá,“pokračoval Mac Nabbs, “co se stane se slovem austra?“

“To, co bylo předtím. Označuje prostě jižní polokouli.“

“Nu, a co slabiky indi, které byly nejprve začátkem slova Indiáni a potomzačátkem slova indigénes -, domorodci?“

“V třetím a posledním výkladu se stanou,“odpověděl Paganel, “prvníslabikouslova indigence -, strádání!“

“A co contin!“vykřikl Mac Nabbs. “To znamená stále ještě continent?“

“Ne, protože Nový Zéland je jenom ostrov.“

“Co tedy?“otázal se Glenarvan.

“Milý lorde,“odpověděl Paganel,“přečtu vám listinu podle svého třetíhovýkladu a sám uvidíte. Chci předem upozornit na dvě věci: za prvé, zapomeňtepokud možno na předchozí výklady listin a oprosťte se od všech dřívějších předsudků; za druhé, některá místa se vám budou zdát poněkud ,násilná’ a možnáže je i špatně vykládám, avšak ta nemají žádný význam, jako například slovoagonie, které mi sice vadí, ale přesto je nedovedu vysvětlit jinak. Nehledě k tomu,že při svém výkladu vycházím z francouzské listiny, a proto nesmíte zapomínat,že ji napsal Angličan, který nemusel ovládat francouzštinu do všech jemných odstínů. Prosím, poslouchejte!“

A Paganel, vyslovuje zvolna každé slovo, přednesl tyto věty:

“Dne 27. června 1862 trojstěžník Britannia z Glasgowa ztroskotal po dlouhéagonii v jižních mořích na pobřeží Nového Zélandu -, což se anglicky píše Zealand.

Dva námořníci a kapitán Grant mohli připlavat ke břehu. Tam za stálého (continuel)a krutého strádání vrhli do moře tuto listinu na .. stupni zeměpisné délky a na

37o11’ jižní šířky. Přispějte jim na pomoc, nebo jsou ztraceni.“

Paganel se zastavil. Jeho výklad byl přijatelný. Ale právě proto, že se zdálstejně pravděpodobný jako výklady předešlé, mohl být opět mylný. Glenarvana major se jej nesnažili rozebírat. A protože stopy po Britannii nebyly nalezenyv místech,kudy probíhá třicátá sedmá rovnoběžka, ani na patagonském, aninaaustralském pobřeží, mluvilo všechno pro Nový Zéland.

Zejména tato Paganelova poznámka působila na oba jeho přátele.

“A mohl byste mi teď, Paganele, říci,“pravil Glenarvan, “proč se už téměřdva měsíce tajíte s tímto výkladem?“

“Protože jsem ve vás nechtěl vzbouzet nové marné naděje. Kromě toho jsmejeli do Aucklandu a ten leží právě na šířce, kterou vdává listina.“

“Ale proč jste nemluvil ani pak, když jsme byli zahnáni z této cesty?“

“To proto, že i kdyby byl tento výklad správný, nemohl by přispět k záchraněkapitána Granta.“

“Proč, Paganele?“

“Protožepřipustíme-lidomněnku,žekapitán Grantztroskotal naNovém

Zélandě, a neobjevil-li se za dva roky od neštěstí, pak se stal obětí ztroskotání neboobětí Novozélanďanů.“

Vy se tedy domníváte? ..“otázal se Glenarvan.

“Žebychom snad mohli najít nějaké stopy po neštěstí, ale že trosečníciBritannie jsou nenávratně ztraceni.“

“Ani slova o tom, přátelé,“řekl Glenarvan “nechte na mně, abych zvolil chvíli,kdy tuto smutnou zprávu sdělím dětem kapitána Granta!“

KAPITOLA DVACÁTÁ

VÝKŘIK ZE TMY

Mužstvo se záhy dovědělo, že záhada pobytu kapitána Granta nebyla Ayrtonovou,výpovědí objasněna. Na palubě zavládl hluboký zármutek, neboť všichnispoléhali na nálodního a nálodní zatím nevěděl nic, co by mohlo Duncana přivéstna stopy Britannie.

Jachta tedy nezměnila směr.Zbývalo vybrat ostrov,na němž bude zanechán Ayrton.

Paganel a John Mangles prohlíželi palubní mapy. Právě na třicáté sedmé rovnoběžce byl zakreslen osamělý ostrůvek, známý pod jménem Maria-Theresa, pouhá skálauprostřed Tichého oceánu, vzdálená tři tisíce pět set mil od amerického pobřeží a patnáct set mil od Nového Zélandu. Nejbližší zemí na severu bylo souostroví Pomotu podfrancouzským protektorátem. Na jihu nic až k věčně zamrzlé bariéře jižního pólu.

Žádná loď nezavítá k tomuto ztracenému ostrůvku. Nižádná zpráva o světě na nějnedochází. Jenom ptáci buřňáci zde odpočívají na svých dlouhých letech a na mnohých mapách ta skála omývaná tichomořskými vodami není ani zakreslena.

Jestliže bylo na zemi vůbec možno najít naprosté ústraní, pak to bylo na tomtoostrově,který ležel tak daleko od všech lidských cest.Sdělili polohuostrůvku

Ayrtonovi. Ayrton souhlasil, že tam bude žít daleko od svých bližních, a loď zamířilak Marii-Therese. V té chvíli by byla naprosto přímá čára procházela osou Duncana,ostrovem a zátokou Talcahuanskou.

Po dvou dnech oznámila ve dvě hodiny odpoledne hlídka, že je na obzoru země.

To se před nimi objevila jako nějaká obrovská velryba nízká, podlouhlá a sotva nadvlnami vyčnívající Maria-Theresa. Třicet mil dělilo ještě ostrov od jachty, jejíž klounrozrážel vlny rychlostí šestnácti uzlů za hodinu.

Pozvolna se na obzoru vynořovaly obrysy ostrova. Slunce, sklánějící se k západu,jasným světlem ohraničovalo křivolakou siluetu ostrova. Tu a tam vystupovalo několik nevysokých vrcholků, do nichž se zabodávaly sluneční paprsky.

V pět hodin se Johnu Manglesovi zdálo, že nad ostrovem rozeznal lehký obláčekvystupující k nebi..

“Není to sopka?“otázal se Paganela, který s dalekohledem u oka pozorovaltuto novou zemi.

“Nevím,co by to mohlo být,“odpověděl zeměpisec. “Maria-Theresa jemáloznámý ostrov. Přesto bychom se nemohli divit, kdyby ostrov byl vyzdvižen nadhladinu sopečnou činností.“

“Pak bychom se však mohli obávat,“řekl Glenarvan, “že když jej sopečnývýbuch vytvořil, že jej sopečný výbuch také smete.“

“To není příliš pravděpodobné,“namítl Paganel. “O jeho existenci se ví několikstoletí a to je jistá záruka. Když se ze Středozemního moře vynořil ostrov Julia,nezůstal dlouho nad vodou a zmizel za několik měsíců po svém zrození.“

“No dobrá,“podotkl Glenarvan. “Myslíš, Johne, že budeme moci přistat ještědo tmy?“

“Ne, mylorde. Nemohu se za tmy s Duncanem odvážit k pobřeží, které neznám.

Budu zde při slabém tlaku lavírovat a zítra za svítání pošleme k zemi člun.“

V osm hodin večer se Maria-Theresa jevila už jenom jako protáhlý, sotvaviditelný stín, přestože byla vzdálena pouhých pět mil proti větru. Duncan sek ostrovu stále ještě přibližoval.

V devět hodin zaplanula nad ostrovem dosti jasná záře. Nějaký nehybný a pravidelný oheň zářil do tmy.

“To by potvrzovalo, že je tam sopka,“řekl Paganel, který ostrov bedlivěpozoroval.

“Ale na tuto vzdálenost,“odpověděl John Mangles, “bychom přece muselislyšet rachot doprovázející každý výbuch, a východní vítr k nám nedonáší žádnézvuky.“

“Opravdu,“souhlasil Paganel, “ta sopka plane, ale nemluví. Dokonce se zdá,že oheň je přerušován jako světlo majáku.“

“Máte pravdu,“odvětil John Mangles, “ale tady přece nebude maják. A tamhle,“zvolal, “je druhý oheň! Teď zase na pláži! Podívejte! Plápolá! Pohybuje sez místa na místo!“-.

John se nemýlil. Objevil se nový oheň, který jako by chvílemi pohasínal a pojednou se znovu rozhoříval.

“Ostrov je tedy obydlen?“řekl Glenarvan.

“Divochy, zřejmě,“odpověděl Paganel.

“Pak tam ale nemůžeme nálodního nechat.“

“Ne,“odvětil major. “To by byl i pro divochy trochu ošklivý dárek.“

“Musíme najít nějaký jiný pustý ostrov,“řekl Glenarvan a pousmál senad Mac Nabbsovou “delikátností“. “Slíbil jsem přece Ayrtonovi život a slib chcidodržet.“

“Rozhodně se mějme na pozoru,“dodal Paganel. “zélanďané mají barbarskýzvyk, že plavidla zavádějí pohyblivými ohni, jako to dělávali obyvatelé Cornwallu.

A domorodci z Marie-Theresy mohou tuto lest také znát.“

“Zabočit o čtvrt kruhu,“vykřikl John Mangles na námořníka u kormidla.

“Zítra ráno uvidíme, na čem jsme.“

V jedenáct hodin se cestující i John Mangles odebrali do svých kabin. Na přídise procházela po palubě noční stráž. Na zádi stál osamělý kormidelník.

V té chvíli vystoupili na záďovou nástavbu Mary Grantová a Robert.

Obě kapitánovy děti se opřely o zábradlí a smutně pohlížely na světélkujícímoře a na ozářenou brázdu Duncana. Mary přemýšlela o Robertově budoucnosti;

Robert přemýšlel o budoucnosti své sestry. Oba myslili na svého milovaného otce.

Žil dosud? Nebo ho měli pokládat za mrtvého? To nedovedli, čím by byl životbez něho? Co by si bez něho počali? A co by si byli již teď počali, kdyby nebylolorda Glenarvana a lady Heleny?

Chlapec, který neštěstím předčasně dospěl, uhodl myšlenky, jež znepokojovalyjeho sestru. Uchopil Marinu ruku.

“Mary,“pravil jí, “nikdy se nemá zoufat. Vzpomeň si, co nám říkával otec:

“Neohroženost nahrazuje na světě všechno ostatní.“Vytrvejme tedy neohroženěa to nás přenese přes všechny nesnáze jako otce. Dosud jsi ty, sestro, pracovala promne, teď chci pracovat zase já pro tebe.“

“Roberte!“odpověděla dívka.

“Musím ti něco říci,pokračoval Robert. “Nebudeš se zlobit, Mary?“

“Proč bych se zlobila, hochu?“

“A dovolíš mi to?“

“Co ti mám dovolit?“otázala se Mary znepokojeně.

“Stanu se námořníkem, sestro. -.

“Ty mňe opustíš!“zvolala dívka a stiskla bratrovu ruku.

“Ano, sestřičko, stanu se námořníkem jako otec a jako kapitán John! Mary,moje drahá Mary, kapitán John se ještě nevzdal vší naděje! Ty mu budeš jistěvěřit tak jako já! Slíbil mi, že ze mne udělá dobrého, velkého námořníka, a do tédoby budeme hledat otce společně! Viď, že chceš, sestřičko? To je naše povinnost,aspoň moje povinnost, udělat pro otce všechno to, co udělal on pro nás! Celý svůjživot zasvětím jedinému cíli: hledat, bez ustání hledat našeho tatínka, protože on byi nás nikdy ani jednoho, ani druhého neopustil! Mary, jak byl náš tatínek hodný!“

“A jak šlechetný a velkomyslný!“odvětila Mary. “Víš, Roberte, že naše zeměbyla na něj hrdá a že by se byl stal jedním z našich nejlepších lidí, kdyby ho bylosud nesrazil z cest!“

“Vždyť já vím!“řekl Robert.

Mary Grantová přitiskla Roberta k hrudi. Chlapec ucítil, jak mu po čele stékajíjejí slzy.

“Mary! Mary!“zvolal. “Ať říkají naši přátelé, co chtějí, ať si mlčí, já ještě doufáma doufat nepřestanu! Takový člověk jako můj otec neumírá, dokud svůj úkol nesplní!“

IMary Grantová nemohla odpovědět. Zalykala se slzami. Nejrůznější pocity sejí zmítaly v duši při pouhém pomyšlení na to, že se uskuteční nový pokus o záchranu

Harryho Granta a že oddanost mladého kapitána je bez mezí.

“Pan John dosud doufá?“otázala se.

“Doufá,“odpověděl Robert. “To je náš bratr a nikdy nás neopustí. Stanu senámořníkem, že, sestřičko, a až budu námořníkem, budu hledat svého otce s ním!

Ano?“

“To víš, že ano,“odpověděla Mary. “Ale to ode mne odejdeš,“zašeptala dívka.

“Nebudešsama, Mary. Vím, že ne! Řekl mi to John. Paní Helena nedovolí ,abys od ní odešla. Ty jsi žena a ty můžeš, ty musíš přijmout její laskavost. Odmítnout by byla nevděčnost! Ale muž, a to mi tatínek mnohokrát říkal, muž se musístarat o sebe sám!“

“Ale co se stane s naším hezkým domkem v Dundee? Vždyť na něj máme tolikvzpomínek!“

“Ponecháme si ho, sestřičko! To všechno je už zařízeno, a dobře zařízeno,naším nejdražším Johnem i samým lordem Glenarvanem. Ponechá si tě na Malcolmu jako vlastní dceru! Lord to řekl Johnovi a John se mi s tím svěřil! Tam budešmít domov, tam budeš mít s kým hovořit o našem otci, až budeš čekat, dokud ti ho

John a já nepřivedeme nazpět! To bude potom krásný den!“zvolal Robert a jehočelo se rozzářilo nadšením.

“Můj bratře, můjchlapče,“odpověděla Mary, “jak by byl tatínek šťasten,kdyby tě mohl slyšet! Jak ty se; Roberte, tomu našemu milému tatínkovi podobáš!

Až budeš velký, budeš celý on!“

“Kéž by tomu tak bylo, Mary,“řekl Robert, červenaje se zdravou synovskoupýchou.

“Jak se ale odvděčíme lordovi a lady Glenarvanovým?“pokračovala Mary

Grantová.

!“J

“To nebude nijak těžké!“zvolal Robert s mladickou sebedůvěrou: “Máme jerádi, vážíme si jich, a také jim to říkáme, jsme k nim hodní a jednou, až toho budetřeba, za ně položíme život! “

“Radějipro ně žij!“zvolala dívka a pocelovala bratrovo čelo. “To jimbudemilejší -, a mně také!“

Potom se obě kapitánovy děti nechaly unášet nekonečnými sny a mlčky hledělydo nejasné noční tmy. V myšlenkách však spolu hovořily dále, kladly si otázkya odpovídaly si na ně. Klidné moře se pohupovalo v dlouhých vlnách a lodní šroubrozviřoval v temnotě zářící brázdu lodi.

A tehdy se stalo něco podivného a vskutku nadpřirozeného. Jak tomu někdybývá u lidí, kteří jsou spojeni týmiž hlubokými city, měli nyní bratr i sestra současně,v téže chvíli, stejnou halucinaci.

Mary a Robertovi se zdálo, že ze střídavě temných a jiskřících vln dolehlaž k nim hluboký a úpěnlivý hlas; když jej zaslechli, oběma se rozechvělosrdce.

“Pomoc! Pomoc!“volal ten hlas.

“Mary,“řekl Robert slyšelas? Slyšelas?“

A oba se rychle naklonili přes zábradlí a pátravě hleděli do tmy. Neviděli všaknic než nekonečnou tmu prostírající se před nimi.

“Roberte,“řekla Mary, bledá vzrušením, “zdálo se mi .. Ano. zdálo se mi takjako tobě .. Ne, to nás jen oba mámí smysly, Roberte!. “

Ale znovu k nim dolehlo nové volání a tentokrát byl přelud tak mocný, že oběmase vydral z hrudi týž výkřik:

“Tatínku! Tatínku!“

To bylo již nad síly Mary Grantové. Podlehla vzrušení a v mdlobách klesla do

Robertova náručí.

“Pomoc!“vykřikl Robert. “Sestra! Otec! Pomoc!“

Kormidelník přiskočil a pomohl dívku zdvihnout. Přiběhli námořníci majícíhlídku a pak i John Mangles, lady Helena a Glenarvan, kteří již spali.

“Sestra umírá a tam je otec!“zvolal Robert, ukazuje do vln.

Nikdo nerozuměl, co chce.

“Jistě,“opakoval. “Otec tam je! Slyšel jsem hlas svého otce! Mary ho slyšela také!“

V té chvíli se Mary Grantová probrala ze mdlob a vzrušeně, jako šílená, začalavolat:

“Otec! Otec je tam!“

Nebohá dívka vstala, naklonila se přes zábradlí a chtěla se vrhnout do moře.

“Mylorde! Paní Heleno!“opakovala se sepjatýma rukama. “Říkám vám, žejetam můj otec! Přísahám vám, že jsem slyšela, jak jeho hlas úpěnlivě volá z vln,jako kdyby tatínek umíral!“

A nebohá dívka se znovu křečovitě rozeštkala. Dostala záchvat. Musili jipřenést do kabiny a lady Helena šla za ní, aby jí poskytla ošetření, zatímco Robertbez ustání opakoval:

“Otec! Otec je tam! Vím to jistě, mylorde!“

Svědkové tohoto bolestného výjevu posléze pochopili, že obě kapitánovy dětise staly obětí halucinace. Ale jak je vyvést z bludu, když jejich smysly byly takmocně rozjitřeny?

Glenarvan se o to však pokusil. Vzal Roberta za ruku a řekl mu:

“Tys slyšel hlas svého otce, milý chlapče?“

“Ano, mylorde. Tam, ve vlnách.“Volal: “Pomoc, pomoc.“

“A tys poznal jeho hlas?“

“Jak bych ho nepoznal, mylorde! Ovšem, přísahám, že aňo! Sestra hoslyšelaa poznala také! Jak bychom se mohli oba dva mýlit? Mylorde, pojďme napomocmému otci! Člun! Člun!“

Glenarvan nyní viděl, že nemůže chlapce vyvést z jeho klamu. Přesto učinilposlední pokus a zavolal kormidelníka..

““vy J

“Hawkinsi,“otázal se ho, Vy jste byl u kormidla, když slečna Mary dostalaten podivný záchvat?“

“Byl, mylorde,“odpověděl Hawkins.

“A nic jste neviděl ani neslyšel?“

“Nic.“

“Vidíš, Roberte.“

“Kdyby to byl Hawkinsův otec,“odpověděl chlapec s nezvratnou pevností ,

“Hawkins by neříkal, že nic neslyšel. Byl to můj otec, mylorde! Můj otec! Můj otec!“

Robertův hlas se zdusil ve vzlycích. Hoch zbledl, zmlkl a nyní i on ztratil vědomí.

Glenarvan dal odnést Roberta na lůžko. Tam dítě, zesláblé vzrušením, upadlodo hlubokého spánku.

“Nebozí sirotkové,“řekl John Mangles, “jak strašlivě zkoušejí!“

“Ano,“odpověděl Glenarvan, “přemíra bolesti vyvolala u nich u obou v téžechvíli podobnou halucinaci.“

“U obou dvou,“zamumlal Paganel, “to je podivné! To ryzí věda nemůžepřipustit.“

Potom se naklonil nad moře i Paganel, dal ostatním znamení, aby mlčeli,a s napjatým sluchem poslouchal.

Všude bylo hluboké ticho. Paganel co nejhlasitěji zavolal. Nic se neozvalov odpověď.

“To je podivné,“opakoval si zeměpisec, když se vracel do své kabiny. “Hlubokáshoda myšlenek a bolesti nemůže sama vysvětlit takový jev!“

Příštího dne, 8. března, shromáždili se v pět hodin ráno na palubě Duncanavšichni cestující a mezi nimi i Robert a Mary, protože je nebylo možno udržet.

Každý si chtěl prohlédnout neznámou zem, kterou včera jen letmo zahlédli.

Dalekohledy si cestovatelé zvědavě prohlíželi hlavní místa ostrova. Jachta plulave vzdálenosti asi jedné míle od břehu. I pouhým okem mohli zachytit sebemenšípodrobnosti.

Pojednou se ozval Robertův výkřik. Chlapec tvrdil, že zahlédl dva utíkajícía mávající muže, zatímco třetí mával nějakou vlajkou.

“Anglická vlajka!“zvolal John Mangles, který mezitím uchopil dalekohled.

“Opravdu!“zvolal Paganel a prudce se obrátil k Robertovi.

“Mylorde,“řekl Robert, chvěje se vzrušením, “mylorde, nechcete-li, abych naostrov musel doplavat, dejte spustit na moře člun. Mylorde, prosím vás na kolenou,abych mohl první vystoupit na břeh.“

Nikdo na palubě se neodvažoval mluvit. Cože! Na tomto ostrůvku, protínanémtřicátou sedmou rovnoběžkou, byli tři mužové, tři trosečníci, tři Angličané! A každýse v duchu vracel ke včerejším událostem a vzpomínal na hlas, který v noci slyšeli

Robert a Mary! .. Děti se možná zmýlily jenom v jediné věci: v noci k nim skutečnědolehl hlas, ale mohl být tento hlas hlasem jejich otce? Ne, bohužel ne! A kdyžkaždýpomyslil na to, jak strašlivé zklamání je očekává, chvěl se, aby tatonovázkouška nebyla již nad jejich síly! Jak je však zadržet? Lord Glenarvan k tomuneměl odvahu.

“Do člunu!“zvolal.

V minutě byl spuštěn na moře člun. Obě kapitánovy děti, Glenarvan, John

Mangles a Paganel do něho naskočili a člun rychle odrazil, neboť šest námořníkůu vesel zabíralo ze všech sil.

Deset sáhů od břehu vyrazila Mary srdceryvný výkřik.

“Otec!“

Na pobřeží stál uprostřed dvou jiných trosečníků muž. V jeho vysoké a urostlépostavě i v jeho tváři, vlídné a smělé zároveň, se zřetelně mísily rysy Mary a Roberta

Grantových. Byl to skutečně onen muž, kterého obě děti tak často popisovaly. Jejichcit je nezmýlil. Byl to jejich otec, byl to kapitán Grant!

Kapitán zaslechl Marin výkřik, rozevřel náruč a skácel se do písku jako mrtev.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

OSTROV TABOR

Radostí se neumírá, neboť otec i děti se probrali ještě dříve, než dorazili napalubu. Jak vylíčit toto shledání? Slova k tomu nepostačí. Všechno mužstvo plakalo,když spatřilo tyto tři bytosti spočívající si beze slov v náručí.

Když Harry Grant přišel na loď, jež pro něho byla půdou jeho vlasti, obrátil sek lady Heleně, lordu Glenarvanovi i k jejich druhům a s pohnutím jim děkoval. Jehoděti mu při krátké přeplavbě z ostrova na jachtu stručně pověděly příběh Duncana.

Jak nesmírně byl Grant zavázán té ušlechtilé ženě a jejím druhům! Nebojovalia netrpěli snad pro něho všichni, počínaje lordem Glenarvanem a konče poslednímnámořníkem? Harry Grant vyjádřil vděčnost, zaplavující jeho srdce, tak prostěa ušlechtile, jeho mužný obličej byl prozářen tak čistým a tak tichým pohnutím,že to samo bylo všemu mužstvu dostatečnou odměnou a každý okamžitě zapomnělnavšechny útrapy, jež prožil. Ba i chladnokrevnému majorovi se zarosily oči a nebyls to se tomu ubránit. A pokud jde o váženého Paganela, ten plakal jako malé dítě,které se ani nesnaží zakrýt své slzy.

Harry Grant se nemohl nasytit pohledu na svou dceru. Jak byla krásná a půvabná! Znovu a znovu jí to přede všemi opakoval, dovolávaje se svědectví lady

Heleny, jako kdyby si chtěl ověřit, zdali se nenechává unášet otcovskou láskou.

Potom se obrátil k synovi:

“Jak vyrostl! Je to muž!“zvolal nadšeně.

A obě ty předrahé bytosti zahrnul tisícerými polibky, jež se nashromáždilyv jeho srdci za dvě dlouhá léta odloučení.

Robert mu postupně představil všechny své přátele a dokázal své zdvořilostní větyaspoň trochu obměňovat, přestože o každém říkal totéž! To proto, že pro oba sirotkybyli všichni bez rozdílu stejně dokonalí. Když došlo při představování na Johna Manglese, kapitán se zapálil jako děvčátko a hlas se mu chvěl, když Marinu otci odpovídal.

Pak lady Helena kapitánovi vyprávěla o průběhu cesty a její slova ho naplnilahrdostí nad synem i dcerou.

Harry Grant se dověděl o čackých skutcích mladého hrdiny i o tom, jak jehosyn už splatil lordu Glenarvanovi část otcova dluhu. Potom zase mluvil John Mangleso Mary, a to takovými slovy, že Harry Grant, stručně zasvěcený do věci lady Helenou,vložil ruku své dcery do mužné ruky mladého kapitána a obrátil se k lordu a lady

Glenarvanovým se slovy:

“Mylorde, i vy, mylady, požehnejte našim dětem!“

Když si pak všechno znovu a znovu posté pověděli, řekl Glenarvan Harrymu

Grantovi vše, co se týkalo Ayrtona. Grant potvrdil výpověď nálodního, pokud šloo jeho vysazení na australský břeh.

“Je to bystrý a odvážný člověk,“dodal, “ale vášně ho bohužel strhly ke špatnostem. Kéž by ho rozjímání a lítost přivedly na lepší cestu!“

Než však byl Ayrton převezen na ostrov Tabor, chtěl Harry Grant pohostitnové přátele na své skále. Pozval je, aby navštívili jeho dřevěný dům a zasedli kestolu tichomořského robinzona.

Glenarvan a jeho hosté pozvání s radostí přijali. Robert a Mary hořeli touhoupoznat ta osamělá místa, kde je kapitán tak často oplakával.

Byl spuštěn člun a otec, obě děti, lord a lady Glenarvanovi, major, John Manglesa Paganel zakrátko vstoupili na břeh ostrova.

Stačilo jenom několik hodin, aby prošli království Harryho Granta. Byl tovlastně vrcholek podmořské hory, planina složená z čedičových skal a sopečnýchzbytků.V pradávných dobách se tato hora působením podzemních ohňů pozvolnavynořovala z hlubin Pacifiku. Ale už před staletími se sopka stala pokojnou horou,a když se zasypaly její krátery, pouhým ostrůvkem vyčnívajícím nad vodní plání.

Pak se na hoře utvořil humus a novou zemi opanovala rostlinná říše. Nějaké velrybářské lodi plující náhodou kolem tam nechaly domácí zvířata, kozy a vepře, tise rozmnožovali a zdivočeli a nyní byla tedy příroda na tomto ostrůvku, opuštěnémuprostřed oceánu, zastoupena všemi třemi svými říšemi.

Když se na ostrůvku zachránili trosečníci Britannie, začala upravovat prácipřírody lidská ruka. Za dva a půl roku změnili Harry Grant a oba námořníci svůjostrov. Několik akrů pečlivě obdělávané půdy dávalo zeleninu výtečné jakosti.

Návštěvníci došli k domku, stíněnému zelenajícími se gumovníky. Před jehookny leželo nádherné moře, třpytící se ve slunečních paprscích. Harry Grant dalvynést stůl do stínu překrásných stromů a všichni kolem něho usedli. Kozlečí kýta,chléb z nardu, několik šálků mléka, dva nebo tři kořeny čekanky a čistá chladnávoda, to byla hlavní jídla této prosté hostiny, hodné pastýřů z Arkádie.

Paganel byl unesen. Přišly mu opět na mysl jeho staré názory na Robinsona.

“Ten ničema Ayrton si nebude muset naříkat,“zvolal nadšeně. “Váš ostrůvekje učiněný ráj!“

“Ano,“odpověděl Harry Grant, “učiněný ráj pro tři ubohé trosečníky, kteříse zde díky bohu zachránili! Mrzí mě však, že Maria-Theresa není veliký a úrodnýostrov s řekou místo potůčku a s přístavem místo mělké zátočiny, do níž pronikajívlny z volného moře.“

“A proč kapitáne?“otázal se Glenarvan.

“Protože pak bych na něm založil kolonii, kterou jsem chtěl v Tichém oceánupro Skotsko objevit.“

“Vy jste se tedy, kapitáne Grante,“řekl Glenarvan, “nevzdal myšlenky, ježvás tolik proslavila po celé naší staré otčině?“

“Nevzdal, mylorde, a domnívám se téměř, že jsem byl zachráněn vaším prostřednictvím jen proto, abych ji mohl uskutečnit. Je nutné, aby naši nebozí bratřive staré Kaledonii, všichni, kdož tam hladovějí, nalezli útočiště před bídou v nějakénové zemi! Je nutné, aby naše drahá otčina měla v těchto mořích vlastní kolonii,náležející jenom jí, a na ní aby našla aspoň trochu svobody a blahobytu, což obojív Evropě tak postrádá!“

“To jsou veliká slova, kapitáne Grante!“odpověděla lady Helena. “Je to krásnýplán, hodný šlechetného srdce! Ale co tento ostrůvek ..“

“Ne, mylady, to je skála, která může uživit nanejvýše několik osadníků, kdežtomy potřebujeme velkou zem, oplývající veškerým přírodním bohatstvím.“

“Správně kapitáne,“zvolal Glenarvan,“patří nám budoucnost a tu zembudeme hledat společně!“

Harry Grant a Glenarvan si vřele stiskli ruce jako na dotvrzení tohoto slibu.

Potom si všichni přáli poznat přímo zde na ostrově, v chudobném domku, jakžili trosečníci Britannie po celá ta dvě dlouhá léta samoty.

Harry Grant bez otálení vyhověl přání svých nových přátel:

“Náš život je stejný jako život všech robinzonů zachráněných na ostrově,kteří mohou spoléhat jenom na sebe, a tak vidí, že musí o svůj život tvrdě bojovats přírodou.

V noci z 26. na 27. června 1862 ztroskotala Britannia po šestidenní bouři naskalách Marie-Theresy. Moře bylo rozbouřené, záchranné práce nebyly možné a celámoje nebohá posádka zahynula. Jenom moji dva námořníci, Bob Learce a Joe Bell,a já jsme se po dvaceti marných pokusech dostali na břeh!

Země, na níž jsme se zachránili, byla jenom opuštěný ostrůvek, široký dvě mílea dlouhýpět mil, s třiceti stromy uprostřed, s několika lučinami a spraménkempitné vody, který naštěstí nikdy nevysychal. Byl jsem v tomto koutě světa sám sesvými dvěma námořníky, ale nezoufal jsem. Nevzdával jsem se naděje a byl jsempřipraven k odhodlanému boji. Bob a Joe, moji stateční druhové v neštěstí a přátelé,vydatně mi pomáhali.

Začali jsme jako náš vzor, smyšlený Robinson Daniela Defoea, tím, že jsmesesbírali trosky lodi, nářadí, trochu střelného prachu, zbraně a vzácné zrní. Prvnídny byly krušné, ale brzy nám lov i rybolov zajistily dostatek potravy; uvnitřostrova bylo mnoho divokých koz a na pobřeží hojně mořských živočichů. Pozvolnadostával náš život pravidelný chod.

Polohu ostrova jsem znal přesně, neboť jsem při ztroskotání zachránil nejdůležitější přístroje. Zjistili jsme, že jsme stranou všech lodních cest a že můžeme být zachráněni jenom čirou náhodou. Vzpomínal jsem na své nejdražší, které jsem už nikdynedoufal spatřit, a zmužile jsem snášel svůj osud.

Zatím jsme pilně pracovali. Brzy bylo oseto zrním z Britannie několik akrůpůdy; brambory, čekanka, šťovík a později i jiná zelenina ozdravily naši stravu.

Chytili jsme několik koz a snadno jsme je ochočili. Měli jsme mléko a máslo. Z nardu,rostoucího ve vyschlých potůčcích, pekli jsme dosti výživný chléb, a tak jsme neměližádné obavy o živobytí.

Zhotovili jsme si z trosek Britannie dřevěný domek, jehož střechu jsme pokrylipečlivě nadehtovanými plachtami, a pod tímto spolehlivým přístřeškem jsme šťastnětrávili období dešťů. Tam jsme promýšleli mnoho plánů, mnoho snů. z nichž ten nejkrásnější se nyní uskutečnil!

Zprvu jsem měl v úmyslu vydat se na moře v člunu zhotoveném z trosek lodi,ale od nejbližší země, to jest od souostroví Pomotu, dělilo nás patnáct set mil.

Žádnýčlun by nevydržel tak dlouhou cestu. Proto jsem se svého úmysluvzdal.

Věděl jsem, že nás může zachránit jenom šťastná náhoda.

Ach mé nebohé děti, kolikrát jsme z pobřežních skal vyhlíželi na mořinějakouloď! Za celou dobu našeho vyhnanství se na obzoru objevily jenom dvě či tři plachty,a vždycky vzápětí zase zmizely! Tak uplynulo půl třetího roku. Už jsme nedoufali,ale ještě jsme nezoufali.

Až včera večer jsem vystoupil na nejvyšší vrchol ostrova a tu jsem spatřil nazápadě lehký obláček dýmu. Zvětšoval se. Brzy byla loď viditelná pouhým okem.

Zdálo se, že směřuje k nám. Nevyhne se však našemu ostrovu, když na něm nenížádný přístav?

Kolik úzkosti jsem za ten den vytrpěl a jak prudce mi bušilo srdce v prsou!

Moji druhové zapálili na jednom vrcholu Marie-Theresy oheň. Nadešla noc, alejachta nedávala žádné poznávací znamení! A loď byla naší záchranou! Má námopět zmizet?

Neváhal jsem. Tma houstla. loď mohla v noci ostrov minout. Vrhl jsem sedo moře a plaval k lodi. Naděje ztrojnásobila mé síly. Nadlidskou silou jsem rozráželvlny. Přibližoval jsem se k jachtě a dělilo mě od ní sotva třicet sáhů, když změnilasměr!

Tehdy jsem vyrazil ten zoufalý výkřik, který zaslechly jenom moje děti a kterýnebyl žádným přeludem.

Pak jsem se vrátil ke břehu, vyčerpán a přemožen rozčilením a únavou. Mojidva námořníci mě vytáhli polomrtvého. Tato poslední noc, kterou jsme strávilina ostrově, byla strašná a všichni tři jsme myslili, že jsme navždy ztraceni; ale kdyžse rozednilo, spatřil jsem, že jachta lavíruje při nízkém tlaku před ostrovem. Spustilijste na moře člun .. Byli jsme zachráněni, a nadto mé děti, mé předobré děti, přijížděly v člunu s otevřenou náručí!“

Vyprávění Harryho Granta skončilo v polibcích a objetích Mary a Roberta.

A teprve tehdy se kapitán dozvěděl, že za svou záchranu vděčí oněm místy až záhadným listinám, které týden po svém ztroskotání zavřel do láhve a svěřil rozmarům vln.

O čem však při vyprávění kapitána Granta přemýšlel Paganel? Ctihodný zeměpisec už asi posté převracel ve svém mozku slova tří listin! Vracel se k oněm třempostupným a stejně mylným výkladům! Jakým způsobem byl vlastně ostrov Maria-Theresa označen na těch listinách narušených mořskou vodou?

Paganel se nemohl udržet, a uchopiv Harryho Granta za ruku, zvolal:

“Kapitáne, mohl byste mi konečně říci, co stálo ve vašich nerozluštitelnýchlistinách?“

Zeměpiscova otázka vzbudila všeobecnou zvědavost, protože nyní se měla rozřešit záhada, s níž se již devět měsíců potýkali!

“Prosím vás, kapitáne, pamatujete si ještě přesné znění listin?“

“Doslova,“odpověděl Harry Grant, “a neminul den, abych si nepřipomínalslova, k nimž se upínala jediná naše naděje.“

“A jak zněla, kapitáne?“otázal se Glenarvan. “Mluvte, protože to je choulostivémísto našeho sebevědomí.“

“Jsem připraven vám vyhovět,“odpověděl Harry Grant, “víte však, že jsemdo láhve zavřel tři listiny, napsané ve třech jazycích, abych tak zvýšil možnostzáchrany. Kterou z nich chcete slyšet?“

“Nejsou tedy shodné?“vykřikl Paganel.

“Jsou, až na jediné slovo.“

“Řekněte nám francouzské znění,“řekl Glenarvan. “Tuto listinu voda nejvíceušetřila a o ni jsme se také při svých výkladech nejvíce opírali.“

“Mylorde, zde je slovo za slovem,“odpověděl Harry Grant. “Dne 27. června

1862 ztroskotal trojstěžník Britannia z Glasgowa ve vzdálenosti patnácti set milod Patagonie na jižní polokouli. Zaneseni mořem k zemi, dostali se dva námořnícia kapitán Grant na ostrov Tabor ..“

“Co!“zvolal Paganel.

.. “kde,“pokračoval Harry Grant, “kde za stálého a krutého strádání vrhlido moře tuto listinu na 153“délky a 37o‘11’ .“šířky. Přispějte jim na pomoc, nebojsou ztraceni.“

Při vyřčení slova Tabor Paganel prudce povstal. Pak se již neovládl a vykřikl:

“Jak to, ostrov Tabor! To je přece ostrov Maria-Theresa!“

“Ovšem, pane Paganele,“odvětilHarry Grant,“Maria-Theresa na mapáchanglických a německých, ale ostrov Tabor na mapách francouzských!“

V té chvíli dopadla na Paganelovo rameno strašlivá rána, že se pod ní zeměpisec až prohnul. Jsme nuceni říci, že tu ránu mu zasadil major, který se tím poprvéprohřešil proti své obvyklé zdrženlivosti a slušnosti.

“A to je prý zeměpisec!“řekl Mac Nabbs tónem nejhlubšího opovržení.

Ale Paganel majorovu ruku ani necítil. Čím ta byla proti strašlivé zeměpisnéráně, jež na něho dopadla!

Paganel se tedy, jak o tom vyprávěl kapitánu Grantovi, pozvolna přibližovalstále blíž a blíže k pravdě!Rozluštil téměř celý ten nerozluštitelný dokument!

Postupně se mu s nezvratnou jistotou vybavovala jména Patagonie, Austráliea Nový Zéland. Contin, zprvu continent, dostal pozvolna svou skutečnou podobucontinuelle. Indi postupně znamenalo indiens,indigénes, až konečně dostalo svújskutečný význam-indigence.Jenom neúplné slovo abor oklamalo zeměpiscůvostrovtip! Paganel v němtvrdošíjně viděl kořen slovesa aborder, a zatím to bylovlastní jméno, francouzské jméno ostrova Taboru, ostrova, na němž se zachránilitrosečníci Britannie! Avšak těžko bylo nedopustit se tohoto omylu, protože anglickémapy na palubě Duncana uváděly u tohoto ostrova jméno Maria-Theresa.

“Na tom nezáleží?“volal Paganel a rval si vlasy. “Já jsem neměl zapomenoutna tento druhý název! Je to neodpustitelná chyba, omyl nedústojný tajemníka

Zeměpisné společnosti! To je strašlivá ostuda!“

“Ale pane Paganele,“řekla lady Helena. “Mírněte svúj zármutek!“

“Ne, mylady, ne! Jsem osel!“

“Ale jste osel učený!“odpověděl major jaksi pro útěchu.

Když pojedli, dalHarry Grant všechny věci ve svém domku do pořádku.

Trosečnícisi nic nevzali s sebou, neboť kapitán chtěl, aby provinilec zdědil i celébohatství čestných mužů.

Všichni se vrátili na palubu. Glenarvan hodlal odjet ještě téhož dne, a protodal rozkaz, aby byl nálodní odvezen na břeh. Ayrtona přivedli na záďovou nástavbu,kde stanul tváří v tvář Harrymu Grantovi.

“To jsem já, Ayrtone,“řekl Harry Grant.“

“Vy,kapitáne,“odpověděl Ayrton, aniž projevil sebemenší pohnutí nadshledáním s Harrym Grantem. “Nu, nemrzí mě, že vás opět vidím v plném zdraví.“

“Zdá se, Ayrtone, že jsem se dopustil chyby, když jsem vás vysadil v obydlenézemi.“

“Zdá se, kapitáne.“

“Vystřídáte mě na tomto pustém ostrově. Kéž vás samota napraví!“

Snad!“odpověděl Ayrton klidně.

Potom se k nálodnímu obrátil Glenarvan a řekl mu:

“Trváte na svém rozhodnutí, abyste byl ponechán na pustém ostrově?“

“Ano, mylorde.“

“Vyhovuje vám ostrov Tabor?“

“Naprosto.“

“Poslyšte tedy má poslední slova, Ayrtone. Zde budete vzdálen od ostatníhosvěta a bez jakéhokoliv spojení se svými bližními. Zázraky se dnes nedějí, a protonebudete moci uprchnout z tohoto ostrova, na němž vás Duncan zanechá. Budetezde sám, ale nebudete ztracen v neznámu jako kapitán Grant. Přestože nejste hoden,aby lidé na vás pamatovali, lidé na vás nezapomenou. Vím, kde jste, Ayrtone, vím,kde vás najdu, a nikdy na vás nezapomenu.“

“Jsem vám velmi zavázán!“odpověděl prostě Ayrton.

To byla poslední slova mezi Glenarvanem a nálodním. Člun byl připraven.

Ayrton do něho sestoupil.

John Mangles dal předem dopravit na ostrov několik beden konzervovanýchpotravin, oděvů, nástrojů, zbraní a zásob prachu a olova. Nálodní se tedy mohlobrodit prací. Nic mu nescházelo, ani knihy ne.

Nadešla chvíle odjezdu.Mužstvo i cestující stáli na palubě. Nejednomu sesvíralo srdce. Mary Grantová a lady Helena nemohly přemoci své pohnutí.

“Je to skutečně nutné?“otázala se mladá žena svého manžela. “Je skutečněnutné, abychom zde toho nešťastníka opustili?“

“Je to nutné, Heleno,“odpověděl Glenarvan. “Musí pykat!“

V tom okamžiku člun pod velením Johna Manglese odrazil. Ayrton stál chladnějako vždy, zdvihl klobouk a zvolna zdravil.

Glenarvan sňal klobouk a po něm obnažilo hlavu i celé mužstvo, jako by všichnistáli nad umírajícím člověkem, a člun se za hlubokého ticha vzdaloval.

Když se Ayrton přiblížil k zemi, vyskočil do písku a člun se vrátil zpátky napalubu. Byly čtyři hodiny odpoledne a ze záďové nástavby mohli cestující nálodního vidět, jak se zkříženýma rukama stojí na skále nehybně jako socha a jak hledíza lodí.

“Vyjedeme, mylorde?“otázal se John Mangles.

“Ano, Johne,“odpověděl Glenarvan, dojat víc, než chtěl dát najevo.

“Vpřed!“křikl John do strojovny.

Pára zasyčela ve ventilech, šroub se zabořil do vln a v osm hodin zmizely vevečerním šeru poslední vrcholky ostrova Taboru.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

POSLEDNÍ PAGANELOVA ROZTRŽITOST

18. března, jedenáct dní po odplutí od ostrova, spatřil Duncan americké pobřežía příštího dne zakotvil v Talcahuanské zátoce.

Vracel se do Talcahuana po pětiměsíční cestě, za níž obeplul přesně po třicátésedmé rovnoběžce celý svět. Členové této výpravy, jež neměla obdoby v letopisech

Klubu cestovatelů, procestovali Chile, pampy, Argentinskou republiku, Atlantskýoceán, ostrovy Tristan da Cunha, Indický oceán, ostrovy Amsterdamské, Austrálii,

Nový Zéland, ostrov Tabor a Tichý oceán. Jejich úsilí nebylo marné a vraceli ses trosečníky Britannie na palubě.

Ani jediný z těch statečných Skotů, kteří se vydali na cestu po výzvě lorda

Glenarvana, nechyběl nyní na palubě, všichni se vraceli do svého starého Skotska,a tak výprava připomínala starověké bitvy “bez slz“.

Když si Duncan doplnil zásoby, vydal se k jihu podél patagonského pobřeží,obeplul mys Hoorn a plul přes Atlantský oceán.

Žádná cesta neprobíhala tak klidně. Jachta vezla náklad štěstí. Na palubě užnebylo žádných tajemství, ani pokud jde o city Johna Manglese k Mary Grantové.

A přece.Jedna záhada ještě dráždila Mac Nabbsovu zvědavost.Proč měl

Paganel stále šaty upjaté až ke krku a proč nosil kolem krku ještě šálu, kterou mělvytaženouaž k uším? Major prahl touhou poznat příčinu této zvláštníposedlosti.

Nutno však poznamenat, že přes všechny Mac Nabbsovy otázky, narážky a dohadyse Paganel nikdy nerozpínal.

Ba ani tehdy ne, když Duncan plul přes rovník a když se spáry na palubě rozpouštěly v padesátistupňovém žáru.

“To je tak roztržitý, myslí si, že je v Petrohradě,“říkal major, když viděl Paganela zabaleného do velikého převlečníku, jako kdyby rtuť v teploměru zamrzla.

9. května, padesát tři dni po vyplutí z Talcahuanské zátoky, spatřil konečně

John Mangles maják mysu Clear. Jachta vplula do Svatojiřského průlivu, projela

Irským mořem a 10. května zabočila do Clydské zátoky. V jedenáct hodin zakotvilav Dumbartonu. Ve dvě hodiny odpoledne vcházeli její cestující za jásotu skotskýchhoralů do zámku Malcolm.

Osud tedy chtěl, aby Harry Grant a jeho dva druhové byli zachráněni a abyse ,John Mangles oženil s Mary Grantovou ve staré katedrále Saint-Mungo. Osud takéchtěl, aby se Robert stal námořníkem jako Harry Grant a jako John Mangles a abyspolu s nimi pod svrchovanou ochranou lorda Glenarvana pokračoval ve velkýchkapitánových plánech!

Chtěl však osud, aby Paganel nezemřel jako starý mládenec? Snad

Učený zeměpisec se totiž po všech svých hrdinských činech nemohl nestatslavným. Jeho roztržitost se těšila ve vysokých kruzích skotské společnosti největšíoblibě. Salóny se o něho přímo “rvaly“a náš Paganel už nestačil na všechnu tu dvornípřízeň, jíž byl zahrnován.

A tak se stalo, že jistá roztomilá třicetiletá slečna, nikdo jiný než Mac Nabbsovasestřenice, sama poněkud výstřední, ale přitom velice milá a dosud půvabná, zamilovala se do zeměpiscova podivínství a nabídla mu svou ruku. V té ruce byl milión,ale o tom se nemluvilo.

Paganel zdaleka nebyl lhostejný k citům miss Arabelly; přesto však se zdráhalříci rozhodné slovo.

Prostřednictví mezi těmito dvěma srdci, jež byla pro sebe stvořena, se ujal major.

Řekl dokonce Paganelovi, že svatba je “poslední roztržitost“, kterou si může dovolit.

Tím se dostal Paganel do velkých rozpakú, neboť se z jakéhosi zvláštního podivínství nemohl odhodlat vyslovit osudné slovo.

“Cožpak se vám miss Arabella nelíbí?“dotazoval se ho ustavičně Mac Nabbs.

“Ale kdež, majore! Je půvabná!“zvolal Paganel. “Až příliš půvabná, a mám-lise přiznat, líbila by se mi více, kdyby tak půvabná ani nebyla! Chtěl bych, abyměla nějakou vadu.“

“Můžete být úplně klidný,“odpověděl major, “však své vady má, a nejednu.

I ta nejdokonalejší žena jich má vždycky dost. Dáte mi tedy slovo, Paganele?“

“Neodvažuji se,“váhal Paganel.

“Prosím vás, učený příteli, proč tak váháte?“

“Nejsem hoden miss Arabelly!“odpovídal zeměpisec stále stejně.

A na tom zůstával.

Až konečně jednoho dne, když byl zahnán nelítostným majorem ke zdi, přecejen se mu pod pečetí tajemství přiznal k jisté zvláštnosti, jež by usnadnila popisučencovy osoby, kdyby ho někdy snad začala stíhat policie.

“Prosím vás!“zvolal major.

“Je to tak, jak říkám,“odtušil Paganel.

“A záleží na tom, vážený příteli?“

“Myslíte, že ne?“

“Naopak, to zvyšuje vaši osobitost. To vám jenom přidává na osobních zásluhách! To z vás činí muže, jemuž není rovno a o němž miss Arabella naopak snila!“

A major, zachovávaje neochvějně klidnou vážnost, zanechal Paganela v nejmučivějších úzkostech.

Mezi Mac Nabbsem a miss Arabellou došlo ke krátké rozmluvě.

Za čtrnáct dní poté se slavila v kapli na zámku Malcolm veliká svatba. Paganelbyl nádherný, avšak byl stále až ke krku upjatý, a miss Arabella zářila.

A ono tajemství zeměpiscovo by bylo navždy zůstalo neznámo, kdyby bylo něm major neřekl Glenarvanovi, jenž se s ním nijak netajil před lady Helenou,a té zas uklouzlo před paní Manglesovou. Zkrátka tajemství se dostalo až k sluchu

Paní Olbinettové a rozkřiklo se.

Jacques Paganel byl za ty tři dny svého zajetí u Maorů tetován, či vlastněpotetován od paty až k ramenům, a na prsou měl obraz heraldického kiviho s rozpjatými křídly, který se mu zobákem zatínal do srdce.

To bylaz celé té veliké cesty jediná příhoda, nad níž se Paganel nikdy neutěšil,a také ji nikdy Novému Zélandu neprominul. A tetování bylo rovněž příčinou, pročse přes všechno naléhání i přes všechen svůj zármutek nechtěl vrátit do Francie.

Obával se, že svou osobou by vystavil celou Zeměpisnou společnost vtipům karikaturistů z bulvárních časopisů, kdyby se jako její tajemník vrátil čerstvě potetován.

apitánův návrat do Skotska se stal národní událostí a Harry Grant nejznámějším mužem ve staré Kaledonii. Jeho syn Robert se stal námořníkem jako on a jakokapitán John a pod přímou záštitou lorda Glenarvana obnovil Harry Grant plányna založení skotské kolonie v mořích Pacifiku.