Jules Verne

Tajemství Viléma Storitze

KAPITOLA PRVNÍ

PŘIJEĎ

CO NEJDŘÍV,

MILÝ HENRI.

Nemohu se tě dočkat. Krajina je tu nádherná a Dolnouherský kraj může zajímat i inženýra. Přijeď, nebudeš litovat. Tvůj oddaný Marc Vidal. Tak končil dopis mého bratra, který jsem obdržel dne 4. dubna 1757.

Dopis přišel jako obyčejně, doručil ho listonoš, a sluha mi ho jako obvykle přinesl na podnose a podal. Roztrhl jsem obálku a přečetl jsem si všechno od začátku až do konce, i těch posledních pět řádků, které způsobily, že jsem se zapletl do podivných událostí. Tak už to na světě chodí! Neuvědomujeme si, kde se spřádá tajuplná nit našich osudů!

Můj bratr měl pravdu. Nelituji té cesty. Ale mám právo vyprávět o ní? Není lépe o některých věcech mlčet? Kdo mi uvěří, že se skutečně udal tak neobyčejný příběh, o jakém by si netroufali psát ani ti nejsmělejší básníci!

Ale co naplat! Odvážím se toho. Ať mi lidé uvěří nebo ne, nedokážu odolat touze znovu prožít podivuhodné události, jejichž prologem byl dopis mého bratra.

Můj bratr Marc, tenkrát osmadvacetiletý, byl úspěšný portrétista. Spojovala nás upřímná a hluboká láska. Protože jsem byl o osm let starší, bylo v ní z mé strany něco otcovského. Ztratili jsme jako děti otce i matku, a tak jsem se staral o Markovu výchovu já. Poněvadž byl obdivuhodně výtvarně nadaný, chtěl jsem, aby se stal malířem. Poslechl a dosáhl mnoha zasloužených úspěchů.

Marc se chtěl oženit. Už delší dobu žil v Ragzu, nejznámějším městě v jižních Uhrách. Za několik týdnů, které prožil v uherském městě Pešti, kde namaloval řadu zdařilých a velmi štědře zaplacených portrétů, poznal, jak přijímají umělce Maďaři. Z Pešti odjel lodí po Dunaji do Ragzu.

Rodinu doktora Rodericha, jednoho z nejvěhlasnějších uherských lékařů, řadili mezi nejlepší ve městě. Doktor zdědil veliký rodinný majetek a jeho vynikající praxe mu vynesla značné jmění. Každý rok cestoval a často jezdil do Francie, Itálie a Německa. Jeho nepřítomnost pak těžce nesli nejen bohatí pacienti, ale i chudáci, jimž nikdy neodepřel pomoc. Všichni v Ragzu si ho proto vážili. Marc navštěvoval jeho pohostinný dům, v němž doktor žil se svou manželkou, synem kapitánem Haralanem a dcerou Myrou. A nebylo divu, že půvabná Myra Marka zaujala a že svůj pobyt v Ragzu proto neustále prodlužoval. Nepředběhnu události, když prozradím, že i on se Myře Roderichové líbil. Každý mi dá za pravdu, že si to zasloužil, protože Marc byl - a bohudík dosud je - hodný a příjemný hoch, vyšší postavy, s živýma modrýma očima, kaštanovými vlasy, s čelem básníka a fyziognomií šťastného člověka, který poznal život z jeho nejpříjemnějších stránek. Povahy je mírné a jako pravý umělec se umí nadchnout pro všechno krásné.

Myru Roderichovou jsem znal z nadšených dopisů svého bratra a přál jsem si, abych ji poznal. Bratr toužil po okamžiku, kdy mi ji představí. Prosil mě, abych jako hlava rodiny přijel do Ragzu. Byl přesvědčen, že se tam zdržím alespoň měsíc. Stále opakoval, že se mě jeho snoubenka nemůže dočkat. Jakmile přijedu, stanoví datum sňatku. Myra chce ještě před svatbou vidět na vlastní oči svého budoucího švagra, o němž prý slyšela samé chvalozpěvy. Je prý nejlepší, když člověk osobně pozná své budoucí příbuzné. Marc jí musí představit Henriho a ona pak vysloví své osudové ano…

Jak už jsem řekl, znal jsem Myru z Markových zanícených dopisů. Ale můj bratr byl přece malíř a byl by ji mohl snadno namalovat na plátno nebo na papír v půvabné póze a v nejhezčích šatech. Byl bych ji mohl více obdivovat… Ale Myra nechtěla. Chce se prý osobně objevit před mými zraky, tvrdil Marc, a myslím si, že se ji ani nesnažil přemluvit. Oba dva chtěli přimět inženýra Henriho Vídala, aby odložil svou práci a zavítal jako nejvzácnější host do salónů paláce Roderichových.

Museli mě dlouho přesvědčovat? Určitě ne, přece bych nemohl scházet na svatbě svého bratra. Rozhodl jsem se, že nebudu dlouho otálet a osobně stanu před Myrou Roderichovou, dřív než se stane mou švagrovou. Ostatně, jak to psal bratr ve svém dopise, zajímala mě tato část Uher a těšil jsem se, že ji poznám. Maďarsko je přece země, která zaujímá významné místo v dějinách střední Evropy, s minulostí bohatou na hrdinské činy.

Rozhodl jsem se, že pojedu dostavníkem až do Vídně a dál po Dunaji. I když se nebudu plavit 700 mil po celém toku této nádherné řeky, alespoň poznám její nejzajímavější část z Vídně až do Ragzu na hranicích Srbska. Nebudu mít čas zhlédnout města Viddin, Nicopoli, Rustšuk, Silistri, Brailu, Galas, jež omývá Dunaj svými mohutnými vlnami za Železnými vraty, kde tvoří hranici mezi Valachií, Moldávií a Tureckem, a nepoznám trojitou deltu, kterou se vlévá do Černého moře. Zpátky se vrátím přímo dostavníkem.

Domníval jsem se, že na cestu, jak jsem si ji naplánoval, tři měsíce postačí. Za měsíc dorazím z Paříže do Ragzu. Myra Roderichová nesmí být netrpělivá a musí povolit cestovateli potřebnou lhůtu. Stejnou dobu se zdržím v nové vlasti svého bratra a zbytek času věnuji na zpáteční cestu do Francie.

Dal jsem si do pořádku některé naléhavé záležitosti, obstaral jsem Markovi potřebné doklady a chystal jsem se na cestu. Mé přípravy netrvaly dlouho, protože jsem si nechtěl vzít mnoho zavazadel. Jen do malého kufříku jsem si ještě přibalil příhodný oděv pro slavnostní příležitost, která mě v Uhrách očekávala.

S jazykem jsem si starosti nedělal. Naučil jsem se německy na cestě po severních provinciích. Konečně v Uhrách se ve vznešené společnosti běžně mluví francouzsky a můj bratr se v Rakousku-Uhersku vždycky dobře domluvil.

Odpověděl jsem tedy Markovi na jeho dopis a poprosil jsem ho, aby vyřídil Myře Roderichové, že její budoucí švagr je právě tak netrpělivý jako ona a hoří touhou poznat svou budoucí švagrovou. Dodal jsem, že vyjedu co nejdřív, ale že nemohu přesně stanovit den svého příjezdu do Ragzu, protože se cestou může ledacos stát. Ujistil jsem svého bratra, že se nikde zbytečně nezdržím. Kdyby si to však rodina Roderichová přála, mohla by už teď stanovit datum svatby na poslední květnové dny.

“Prosím, abyste mě neproklínali,” napsal jsem v závěru, “když nebudu psát ze všech měst, kterými budu projíždět. Občas vám napíšu, aby slečna Myra mohla odhadnout, kolik mil mě ještě dělí od jejího rodného města. Ale docela určitě oznámím včas dobu svého příjezdu, a když to bude možné, i hodinu a minutu.”

V předvečer svého odjezdu, 13. dubna, jsem zašel do kanceláře policejního poručíka, který byl se mnou spřátelen. Chtěl jsem se s ním rozloučit a vyzvednout si cestovní pas. Když mi ho vydával, požádal mě, abych od něho pozdravoval bratra. Znal ho osobně, mnoho dobrého o něm slyšel a věděl, že se bude ženit.

“Vím také,” dodal, “že rodina doktora Rodericha je jedna z nejváženějších v Ragzu.”

“Někdo vám to řekl?” zeptal jsem se.

“Ano, včera na večírku na rakouském vyslanectví.”

“A kdo vás informoval?”

“Jeden důstojník z pešťské posádky, který se spřátelil s vaším bratrem za jeho pobytu v Pešti. Velice ho chválil. Měl prý tam úžasné úspěchy. A v Ragzu ho přijali právě tak jako v Pešti. Pro vás to určitě není žádná novinka, milý Vidale.” “A chválil ten důstojník také rodinu Roderichovu?” ptal jsem se. “Ovšem. Doktor je vědec na slovo vzatý. Má výbornou pověst a získal všechny hodnosti. Koneckonců se váš bratr výborně ožení, protože Myra Roderichová je prý velmi půvabná.”

“Ujišťuji vás, příteli, a jistě vás to asi nepřekvapí, že Marc je o tom přesvědčen a mně se zdá, že je do ní zamilovaný až po uši.”

“To je v pořádku, můj drahý Vidale. Buďte tak laskav a vyřiďte mu mé blahopřání. Jeho štěstí mu bude jistě ledaskdo závidět, ale…” Můj přítel se odmlčel, chvíli váhal a pak pokračoval: “Nevím, jestli nebudu indiskrétní, když vám prozradím…”

“Indiskrétní?…” zeptal jsem se překvapeně.

“Váš bratr vám nikdy nenapsal, že několik měsíců před jeho příjezdem do Ragzu…”

“Před jeho příjezdem?…” opakoval jsem po něm.

“Ano… Slečna Myra Roderichová… Víte, milý Vidale, možná že váš bratr ani o tom neví.”

“Povězte mi to, příteli, protože nemám ani tušení, na co narážíte.”

“Tak dobrá, prý - ostatně není na tom nic divného - slečna Roderichová byla velmi obletována a kromě jiných měla jednoho vytrvalého nápadníka. Vyprávěl mi to ten můj známý z vyslanectví. Před pěti týdny byl ještě v Budapešti”.

“A jak to dopadlo s tím sokem?”

“Doktor Roderich ho rázně odmítl.”

“Tak se s tím nemusíme zatěžovat. Konečně, kdyby Marc věděl o nějakém soku, byl by se o něm zmínil ve svých dopisech. Ale nenapsal mi o tom ani řádku. To znamená, že to není nic důležitého.”

“To je pravda, ale fakt, že ten nápadník požádal o ruku slečny Roderichové, vzbudil v Ragzu rozruch a celkem si myslím, že bude lepší, když o tom budete vědět…”

“Jistě, dobře jste udělal, že jste mě informoval, zvlášť když to není jenom klep.”

“Ne, je to velice seriózní informace…”

“Ale je to už přece vyřízená záležitost, a to je to hlavní.” Když jsem se chystal k odchodu, zeptal jsem se: “Poslyšte, milý příteli, prozradil vám ten váš známý jméno toho odmítnutého nápadníka?”

“Ano.”

“Jak se jmenuje?”

“Vilém Storitz.”

“Vilém Storitz?… Syn chemika, vlastně spíš alchymisty?”

“Přesně tak.”

,Ale to je přece známý vědec, který se proslavil svými objevy.”

“A Německo je na něho právem hrdé.”

“Ale zemřel už, ne?”

“Ano, před několika lety. Jeho syn však žije a podle toho, co mi vyprávěl můj známý, je to prapodivný člověk.”

“Prapodivný?… Co tím myslíte?”

“Nevím, jak bych vám to řekl… Ale podle důstojníka z vyslanectví je Vilém Storitz jiný než ostatní lidé.”

“Hrome,” žertoval jsem. “To začíná být strašně zajímavé! Má náš odmítnutý milenec tři nohy nebo čtyři ruce, nebo šestý smysl?”

“Tak přesně nejsem informován,” zasmál se můj přítel. “Ale myslím si, že jde spíš o vlastnosti morální než fyzické, a jestli jsem dobře rozuměl, měli byste si na Viléma Storitze dát pozor…”

“Dáme si na něho pozor, alespoň do té doby, než se slečna Myra Roderichová stane Markovou manželkou.”

Nato jsem srdečně stiskl policejnímu poručíkovi ruku a vrátil jsem se domů, abych se připravil na cestu. Jeho informace mě ani trošičku nezneklidňovaly.

KAPITOLA DRUHÁ

ODJEL JSEM

Z PAŘÍŽE

14. DUBNA

v sedm hodin ráno poštovní drožkou. Za deset dní jsem měl dojet do hlavního města Rakouska.

Zmíním se jen letmo o první části své cesty. Nic zvláštního se mi nepřihodilo a místa, kudy jsme projížděli, jsou už tak známá, že si ani nezasluhují zvláštní popis.

25. dubna jsme dorazili do Vídně. Z Vídně jsem jel asi jednu míli, než jsem se dostal na břeh Dunaje, po němž jsem se chtěl plavit až do Ragzu.

Večer před odjezdem jsem si zamluvil místo na velké plachetní lodi Dorothée, zařízené na osobní přepravu. Na palubě byli lidé ze všech konců světa: Němci, Rakušané, Maďaři a Angličané. Zdržovali se na zádi lodi, protože na přídi byla kupa zboží a nebylo tam k hnutí.

Nejdřív jsem si obstaral lehátko ve společné noclehárně. Nemohl jsem tam však umístit svá zavazadla. Musel jsem je nechat na palubě vedle lavičky, kde jsem celou cestu vysedával a po očku hlídal svůj majetek.

Loď poháněná proudem a dosti silným větrem rychle ujížděla. Delší zastávka byla v Pešti. Využil jsem volného času k prohlídce města. Večer před odjezdem jsem zašel do jednoho z největších hotelů, abych si maličko odpočinul. Oblíbený maďarský nápoj, bílé víno se železitou vodou, mě příjemně osvěžil.

Když jsem se chystal pokračovat v procházce po městě, nahlédl jsem do novin. Můj zájem upoutal titul napsaný švabachem: “Výročí Otto Storitze.”

Bylo to jméno, které ve Francii vyslovil policejní poručík, jméno odmítnutého nápadníka Myry Roderichové. Četl jsem:

“Za dvacet dní, dne 25. května, se bude ve Sprembergu konat pietní obřad k výročí Otto Storitze.

Víme, že tento neobyčejný muž proslavil Německo vynikajícími pracemi a překvapivými objevy, jež přispěly k rozvoji fyzikální vědy.”

Autor článku nepřeháněl. Otto Storitz byl opravdu proslulý ve vědeckém světě. Když jsem si přečetl následující řádky, zamyslil jsem se. Stálo tam:

“Každý ví, že lidé, kteří věří v nadpřirozené věci, považovali Otto Storitze tak trochu za čaroděje. Není jisté, zda by před sto nebo dvěma sty lety nebyl zatčen, odsouzen a upálen na náměstí. Spousta lidí, schopných uvěřit všemu, ho považuje za autora kouzel a kouzelných zaříkávání, který měl nadlidskou moc. Nedá se počítat s tím, že by tito lidé někdy prohlédli. Otto Storitz pro ně zůstane jednou provždy kabalistou, čarodějem, spojencem ďábla.”

Ať byl, čím chtěl, pomyslil jsem si, hlavní je, že doktor Roderich jeho syna definitivně odmítl.

Článek končil těmito slovy:

“Předpokládáme, že se na oslavy výročí Otto Storitze jako každoročně dostaví davy lidí, nemluvě o seriózních přátelích, kteří zůstali věrni jeho památce. Odvažujeme se tvrdit, že nesmírně pověrčiví Spremberčané čekají na nějaký zázrak a rádi by ho viděli. Podle toho, co se ve městě povídá, má se hřbitov stát dějištěm nepravděpodobných událostí. Nikoho by nepřekvapilo, kdyby se k všeobecnému zděšení nadzvedl náhrobní kámen a fantastický vědec by v celé své slávě vstal z mrtvých.

Někteří lidé se domnívají, že Otto Storitz ani nezemřel, že jeho pohřeb byl předstíraný.

Samozřejmě že neváháme popírat podobné výmysly. Ale každý ví, že pověrčivost nemá nic společného s logikou a že uplyne ještě mnoho let, než rozum zvítězí nad podobnými směšnými legendami.”

Článek ve mně stále vyvolával pesimistické myšlenky. Je jisté, že Otto Storitz je mrtvý a pohřbený. Není třeba ani na okamžik připustit možnost, že by se 25. května otevřel jeho hrob a že by se objevil jako nový Lazar před zraky davu. Jestliže se v žádném případě nedá pochybovat o smrti otce, není naproti tomu jisté, zda jeho syn Vilém Storitz, odmítnutý rodinou Roderichovou, žije spořádaně. Kdoví, jestli nebude dělat Markovi nepříjemnosti a nebude se mu snažit překazit sňatek…

Ale to jsou nesmyslné nápady, řekl jsem si a odložil noviny. Vilém Storitz požádal o ruku Myry a byl odmítnut… Nu a co dál? Pak se už neukázal, a jestli se mi o tom Marc nikdy nezmínil, nevím, proč bych si s tím lámal hlavu já.

Dal jsem si přinést papír a pero. Oznámil jsem svému bratrovi, že zítra odjedu z Pešti, a protože jsem od Ragzu vzdálen nanejvýš šedesát mil, přijedu tam 11. května odpoledne. Napsal jsem mu, že se mi zatím nic nepřihodilo, nikde jsem neměl zpoždění, a že se domnívám, že má cesta stejně dobře skončí.

Nazítří v osm hodin ráno vyplula Dorothée z přístaviště. V Pešti jako na všech ostatních zastávkách přibírala nové cestující. Jeden z nich upoutal mou pozornost, protože jeho chování se mi zdálo podivné.

Byl to muž asi pětatřicetiletý, vysoký, měl ryšavé vlasy, drzý výraz obličeje, panovačný pohled, zkrátka byl velice nesympatický. Podle jeho vystupování se dalo soudit, že je nafoukaný a zpupný. Několikrát se obrátil na lodní personál, a tak jsem měl příležitost slyšet úsečný tón jeho suchého a nepříjemného hlasu. Když jsem si ho dobře prohlédl, usoudil jsem, že to asi bude Prušák.

Zdálo se, že se s nikým nechce stýkat, ale to mi nevadilo, protože i já jsem se choval ke svým spolucestujícím zdrženlivě. Kapitán Dorothée byl jediný člověk, kterého jsem cestou požádal o několik informací.

Když jsme objížděli ostrov Czepel, přihodilo se mi něco, co jsem si zapamatoval, ačkoli to bylo celkem bezvýznamné. Stál jsem na zádi lodi vedle svého zavazadla. Na víku byla připevněna moje vizitka a na ní si tedy kdokoli mohl přečíst mé jméno, adresu a povolání. Opíral jsem se o zábradlí a na nic jsem nemyslel. Najednou jsem měl nejasný pocit, že za mnou někdo stojí.

Každý, kdo to prožil, dobře zná nepříjemný pocit, který máme, když se na nás někdo upřeně dívá. Prudce jsem se otočil. Byl jsem docela sám a v mém nejbližším okolí nebyl nikdo. Spokojil jsem se s fakty a uznal jsem, že mě od nejbližších cestujících dělí víc než deset sáhů.

Vyhuboval jsem si, že jsem hloupě nervózní, zaujal jsem původní pozici a určitě bych byl zapomněl na ten letmý zážitek, kdyby mi jej nepřipomněly události, o nichž jsem tehdy neměl ani tušení.

9. května večer jsme měli dorazit do Moháče. K desáté hodině, právě když jsem přicházel na palubu, odcházel z ní německý cestující. Málem jsme do sebe vrazili. Bylo to poprvé, kdy nás náhoda svedla. Překvapil mě jeho divný pohled, ba dokonce, jak se mi snad jen zdálo, i když bych na to mohl přísahat, drze a nevraživě na mě civěl.

Co proti mně ten chlapík měl? Nenáviděl mě, protože jsem Francouz? Napadlo mě totiž, že si mohl na víku kufru nebo na štítku cestovní kabely přečíst mé jméno. A proto se asi na mě díval tak svrchu.

Dobrá! Ať ví, jak se jmenuji, mě nezajímá, jak se jmenuje on. Vůbec mi na něm nezáleží.

Dorothée zastavila v Moháči dost pozdě, a tak jsem z toho důležitého města viděl jen dvě špičaté věže nad spoustou staveb zahalených tmou. Přesto jsem vystoupil a asi za hodinu nato jsem se vrátil na loď. 20. května za úsvitu přistoupilo několik cestujících a loď vyplula. Pak jsem několikrát potkal na palubě toho chlapíka. Znovu na mě vyzývavě civěl. Nerad vyhledávám hádky s lidmi, ale nemám rád, když si mě někdo pořád drze prohlíží. Jestli mi ten chlap chce něco vytknout, proč mi to neřekne přímo? V takových případech se přece nemluví očima.

Neoslovil jsem ho. Nejdřív jsem se chtěl o něm informovat. Zeptal jsem se kapitána, jestli ho zná. “Vidím ho poprvé,” odpověděl mi. “Je to Němec?” “Bezpochyby, pane Vidale.”

Odpoledne plula loď v úrovni Zomboru, který nebylo vidět, protože byl příliš daleko od levého břehu řeky.

Nazítří proplouvala Dorothée zátokami Dunaje a směřovala k Vukovaru.

Za Vukovarem jsem už Němce na palubě nespatřil. Bezpochyby tam vystoupil. Tak jsem se ho tedy zbavil, ale už jsem se s ním nemohl vypořádat.

Odpoledne kolem páté hodiny se na levém srázném břehu řeky mezi vrbami za alejí topolů objevily kupole a věže několika kostelů a v pozadí za nimi se po obloze rychle honily mraky.

Byla to silueta velkého města. Blížili jsme se k Ragzu. Za posledním zákrutem řeky byl dobře vidět. Rozkládal se malebně na úpatí vysokých kopců. Na vrcholku jednoho z nich stál starý feudální hrad, tradiční dominanta starých maďarských měst.

Loď, poháněná vánkem, se přiblížila k přístavu. Zakotvila. A tu došlo k druhému incidentu. Stál za řeč?… Posuďte sami.

Opíral jsem se o zábradlí na levém boku lodi a prohlížel jsem si nábřeží. Většina cestujících vystupovala. Na konci můstku stálo několik větších skupin lidí a mezi nimi byl bezpochyby i Marc.

Když jsem se ho snažil nalézt, uslyšel jsem, jak někdo za mnou říká zřetelně německy: “jestli se Marc Vidal ožení s Myrou Roderichovou, neujde pomstě!”

Rychle jsem se ohlédl. Nikoho jsem neviděl. A přece na mě někdo mluvil! Ano, někdo mě skutečně oslovil známým hlasem!…

Ale nespatřil jsem nikoho, ani živáčka!…

Určitě se mi jen zdálo, že slyším ta výhružná slova… Byla to halucinace a nic víc… Mám asi nervy v bídném stavu, když mi během dvou dní vyvedly takové kousky! Vyděšeně jsem se znovu rozhlížel kolem sebe… Ne, nikdo tu nebyl… Co jsem měl dělat? Pokrčil jsem rameny a šel jsem k východu.

KAPITOLA TŘETÍ

JAK JSEM

PŘEDPOKLÁDAL

ČEKAL MĚ

Marc na přístavišti a šel mi vstříc. Srdečně jsme se objali. Po vřelém uvítání jsem ho vybídl: “Tak pojďme! Doufám, že mě zavedeš k sobě!”

“Ano, do hotelu Temešváru, je to odsud deset minut, v ulici prince Miloše…, ale nejdřív ti představím svého budoucího švagra.”

Teprve teď jsem si všiml důstojníka, jenž stál za Markem. Byl to kapitán v uniformě pěších pohraničníků. Bylo mu nanejvýš dvacet osm let, byl vyšší postavy, krásně urostlý, s kaštanovým knírem a bradkou. Vypadal jako hrdý maďarský aristokrat, ale měl přívětivé oči a usměvavá ústa, zkrátka byl na první pohled sympatický. “Kapitán Haralan Roderich,” představil ho Marc. Kapitán mi podal ruku a já jsem mu ji srdečně stiskl. “Pane Vidale,” prohlásil, “jsme šťastni, že jste mezi námi, a nedovedete si představit, jakou radost bude mít celá naše rodina z vašeho příjezdu. Ani jsme se vás nemohli dočkat.” “Slečna Myra také?” zeptal jsem se.

“To bych řekl!” zvolal můj bratr. “A není to její vina, můj drahý Henri, že Dorothée neurazila deset mil za hodinu po tvém odjezdu z Vídně!”

Připomínám, že kapitán Haralan, jeho otec, matka i sestra mluvili plynně francouzsky, protože několikrát cestovali po Francii. Marc a já jsme zase perfektně mluvili německy, a tak jsme tedy konverzovali v některém z těchto jazyků, a někdy jsme je i míchali.

Když jsme naložili zavazadlo do kočáru, všichni tři jsme nasedli. Za několik minut zastavil kočár před hotelem Temešvár.

Domluvili jsme se, že nazítří poprvé navštívím rodinu Roderichovu. Pak jsme s bratrem osaměli v dosti komfortním pokoji, sousedícím s pokojem mého bratra, kde bydlel od té doby, kdy se usadil v Ragzu. Povídali jsme si až do večeře.

“Tak jsme se konečně zase ve zdraví sešli, viď, Marku?…” řekl jsem mu. “Jestli se nemýlím, neviděli jsme se celý dlouhý rok.”

“Ano, Henri, naše odloučení se mi zdálo strašně dlouhé, i když mi Myra příjemně zkrátila poslední měsíce… A teď jsi tady, a jak vidíš, nezapomněl jsem, že jsi můj starší bratr.” “A tvůj nejlepší přítel, Marku.”

“Tak tedy, Henri, chápeš, že jsem se nemohl oženit, dokud jsi tu nebyl!… Přece tě také musím požádat o svolení, ne?” “O svolení?”

“Ano. Kdyby byl náš otec živ, požádal bych jeho. A on by nebyl proti mému sňatku, a ty jistě také ne. A až ji poznáš…” “Znám ji už z tvých dopisů a vím, že jsi šťastný.”

“Víc, než se dá slovy vyjádřit. Uvidíš ji, posoudíš sám a zamiluješ si ji. Jsem o tom přesvědčen! Lepší sestru bych ti nemohl přivést.”

,A já ji přijímám, protože vím předem, že umíš výborně vybírat. Ale proč nenavštívíme doktora Rodericha ještě dnes večer?”

“Ne, až zítra… Nemysleli jsme si, že loď přijede tak brzy, a čekali jsme tě až pozdě večer. Ale pro jistotu jsme šli s Haralanem na nábřeží. Byl to dobrý nápad. Přišli jsme, zrovna když jste se vyloďovali. Kdyby to tak věděla Myra! Jistě by ji to mrzelo… Ale jak jsem ti říkal, čekají tě až zítra. Na dnešní večer už mají program a zítra se ti omluví.”

“Platí, Marku,” souhlasil jsem. “Když teď máme několik hodin pro sebe, popovídejme si o minulosti i o budoucnosti. Když se dva bratři celý rok neviděli, mají si o čem popovídat.”

Marc mi vyprávěl o svých zážitcích po odjezdu z Paříže, o všech úspěšných etapách své cesty, o pobytu ve Vídni a v Bratislavě, kde mu byly dokořán otevřeny dveře uměleckého světa. Ostatně mi nepověděl nic nového. Portréty, podepsané Markem Vidalem, byly velmi vyhledávány rakouskými i maďarskými boháči a hodně se o nich diskutovalo.

“Ani jsem všechno nestačil, drahý Henri. Ze všech stran se hrnuly objednávky a všude se konaly aukce. A tak,” dodal bratr žertem, “si myslím, že by nebyl žádný div, kdyby jednoho dne pro mě poslali, abych portrétoval celý vídeňský dvůr!”

“Dej si pozor, Marku! Teď by ti to asi udělalo čáru přes rozpočet, kdybys měl odjet z Ragzu na vídeňský dvůr!”

“Odmítl bych pozvání velice uctivě, kamaráde. Teď nemám na portréty ani pomyšlení…, vlastně právě jsem dokončil poslední.”

Její, viď?”

“Její, a určitě to není můj nejhorší obraz.”

“Kdoví?” škádlil jsem ho. “Když je malíř víc zaujatý modelem než portrétem…”

“Počkej, Henri, však ten obraz uvidíš!… Myra je na něm jako živá… Ano, celou tu dobu, kdy mi stála modelem, jsem z ní nemohl spustit, oči. Ale ona to brala vážně. Věnovala svůj drahocenný čas malíři a ne snoubenci… A můj štětec pobíhal po plátně… A s jakým elánem!… Někdy se mi zdálo, že portrét oživne jako socha Galathey…”

“Jen klid, Pygmalióne, jen klid. Raději mi pověz, jak ses seznámil s rodinou Roderichovou.”

“To už jsem napsal.”

“Nepochybuji o tom, ale ještě…”

“Sotva jsem přišel do Ragzu, poctilo mě několik rodin pozváním do svých salónů. Bylo mi to velmi příjemné, už proto, že jsem tam mohl trávit večery, které jsou v cizím městě vždycky zdlouhavé. V jednom z nich jsem opět navázal styky s kapitánem Haralanem.”

“Jak to opět?…” zeptal jsem se.

“Víš, Henri, setkal jsem se s ním několikrát v Pešti. Je to velmi schopný důstojník, má před sebou skvělou kariéru, je úžasně milý a jednal by jako hrdina, kdyby žil v době válek za panování Matyáše Korvína…”

“Škoda, že se tenkrát nenarodil!” smál jsem se. “Zkrátka, stýkali jsme se denně a naše vztahy, které byly zpočátku spíše konvenční, se postupně změnily ve veliké přátelství. Po čase mi Haralan nabídl, že mě představí své rodině. Rád jsem souhlasil, protože jsem se už na několika recepcích setkal s Myrou a…”

,A protože sestra je právě tak okouzlující jako bratr,” pokračoval jsem, “začal jsi náramně často chodit na návštěvu do paláce doktora Rodericha. Neváhal jsi a svěřil ses kapitánovi Haralanovi. A kapitán Haralan z toho měl radost. Promluvil si o té historce se svými rodiči a ti si promluvili se svou dcerou. Potom jsi je oficiálně požádal o její ruku, byl jsi vyslyšen a tenhle román skončí jako tucty podobných…”

“To, čemu ty říkáš konec, můj drahý Henri, je podle mne začátek.”

“Máš pravdu, Marku, vyjádřil jsem se nepřesně… Kdy bude svatba?”

“Chtěli jsme stanovit datum až po tvém příjezdu.”

“Tak dobrá, jak se vám to hodí…, za deset týdnů…, za šest měsíců…, za deset let…”

“Můj milý Henri,” odpověděl Marc, “spoléhám se, že laskavě řekneš doktorovi, že čas inženýra je nadmíru cenný a že kdyby ses zdržel moc dlouho v Ragzu, mohla by se narušit funkce slunečního systému, protože by už nezávisela na tvých učených propočtech.”

“Zkrátka bych byl odpovědný za zemětřesení, povodně, náhlé přílivy a jiné pohromy?”

“Zcela tak… Svatební obřad se nemůže odkládat…” “Má se tedy konat pozítří nebo hned dnes večer?… Buď klidný, Marku, řeknu všechno, co budeš chtít, i když mé výpočty nejsou ve skutečnosti tak důležité pro vesmírný řád, jak si to ty představuješ, a proto se budu moci těšit z vaší společnosti celý měsíc.” “To bude skvělé.”

“Ale jaké máš vůbec plány, Marku? Máš v úmyslu odjet z Ragzu hned po svatbě?”

“To se ještě neví,” odpověděl Marc. “Máme na to dost času a ještě jsme o tom neuvažovali. Myslím jenom na přítomnost a z budoucnosti mě zajímá jenom moje svatba. A tím to končí.”

“Zmizela minulost i budoucnost, je jenom přítomnost,” zvolal jsem.

“Právě jako v jedné italské básničce, kterou milenci recitují za svitu hvězd.”

Rozhovor pokračoval v tomto tónu až do večeře. Potom jsme si zapálili doutníky a šli jsme se projít po levém břehu Dunaje. Z této noční procházky jsem si nemohl udělat představu o městě.

Měl jsem na to dost času. Věděl jsem, že si je podrobně prohlédnu nejspíš v doprovodu kapitána Haralana.

Pochopitelně se téma našeho rozhovoru nezměnilo. Stále se točil kolem Myry Roderichové.

Nějaké slovo, už ani nevím které, mi připomnělo, co mi vyprávěl v předvečer mého odjezdu z Paříže policejní poručík. V řeči mého bratra nic nenasvědčovalo tomu, že by jeho klidnou pohodu něco narušilo, třeba jenom na jediný den. Ale i když Marc nemá soka, přece jenom ho měl, neboť syn Otto Storitze se ucházel o Myru Roderichovou. Nebylo na tom konečně nic divného, že někdo požádal o ruku půvabné dívky z výborně situované rodiny.

Pochopitelně se mi vybavila slova, která jsem zaslechl, když jsem se chystal vystoupit z lodi. Stále jsem ještě věřil, že se mi to jen zdálo. Ostatně, i kdybych připustil, že je někdo vyřkl, co bych z toho mohl vyvodit, když nevím, kdo je vyslovil. Nejspíš bych obvinil nesympatického Němce, jenž se nalodil v Pešti. Ale to nebylo možné, protože ten drzoun vystoupil už ve Vukovaru. V tom případě bych musel předpokládat, že si ze mne někdo nemístně vystřelil.

Bratrovi jsem o té příhodě nic neřekl, ale považoval jsem za správné zmínit se o tom, co jsem se dověděl o Vilému Storitzovi.

Marc se ušklíbl a řekl:

“Haralan se mnou o tom chlapíkovi mluvil. Podle všeho je to jediný syn vědce Otto Storitze, kterého v Německu považují za čaroděje. Ale je to pověst ničím nepodložená, protože Storitz byl významný přírodovědec a udělal několik důležitých objevů v oboru chemie a fyziky. Nabídku jeho syna Roderichovi odmítli.”

“Ještě dřív, než vyhověli tobě, viď?”

“Asi čtyři nebo pět měsíců předtím, jestli se nemýlím,” odpověděl můj bratr.

“Ty dvě záležitosti spolu tedy vůbec nesouvisí.”

“Ani za mák.”

“Věděla slečna Myra, že Vilém Storitz zatoužil po té cti stát se jejím manželem, jak se praví v písni?”

“Myslím že ne.”

“A od té doby už nic nepodnikl?”

“Ne. Určitě pochopil, že nemá žádnou naději.”

“Proč? Má přece dobrou pověst?”

“Nemá. Vilém Storitz je podivín, žije v ústraní a jeho způsob života je dost záhadný…”

“Žije v Ragzu?”

“Ano. V jednom osamělém domě na bulváru Tékéli. Nikdo k němu nechodí. Všichni ho považují za podivína a to je všechno. A navíc je to Němec, a už proto by ho pan Roderich odmítl, protože Maďaři nemají Němce rádi.”

“Viděl jsi ho?”

“Párkrát. Jednou mi ho ukázal kapitán Haralan v muzeu. Tvářil se, že nás nevidí.” “Je teď v Ragzu?”

“To ti přesně nepovím, Henri, ale myslím si, že ho tu už nikdo asi dva nebo tři týdny neviděl.”

“Bylo by nejlepší, kdyby se odsud odstěhoval.”

“jistě!” broukl Marc. “Ať je ten chlap kde chce, ale jestli jednou bude existovat nějaká paní Storitzová, můžeš na to vzít jed, že to nebude Myra Roderichová, protože…”

“Ano,” dodal jsem, “protože bude paní Vidalovou!”

Šli jsme po nábřeží až k pontonu, který spojuje uherský břeh se srbským. Zamířil jsem tam, protože jsem měl určitý cíl. Už hezkou chvíli jsem měl dojem, že nás sleduje nějaký člověk, který šel za námi, jako by měl v úmyslu vyslechnout náš rozhovor. Chtěl jsem si to ověřit.

Postáli jsme chvíli na mostě a obdivovali jsme obrovskou řeku. Noc byla jasná a ve vodě se zrcadlily hvězdy jako tisíce ryb se svítícími šupinami. Využil jsem této zastávky a prohlédl jsem si nábřeží, po němž jsme šli. Nedaleko nás jsem zahlédl muže prostředně velkého. Podle jeho těžké chůze jsem usoudil, že nebude nejmladší.

Brzy jsem na to zapomněl. Musel jsem odpovídat na Markovy otázky. Informoval jsem ho o svých záležitostech, o našich společných přátelích, o uměleckém světě, v němž se tak často pohyboval. Hodně jsme mluvili o Paříži. Chtěl se tam po svatbě usadit. Myra už znala Paříž, ale strašně se prý těší, že ji znovu uvidí po boku svého manžela.

informoval jsem Marka, že jsem mu přivezl všechny doklady, o které mě v posledním dopise požádal. Mohl být klidný, nechyběl mu žádný cestovní pas, který potřeboval na velkou cestu do manželství.

Koneckonců se náš rozhovor stále vracel k hvězdě první velikosti, k oslňující Myře, jako střelka magnetu k polárce. Marc o ní pořád mluvil a já ho rád poslouchal. Už tak dávno mi toho chtěl tolik povědět!… Ale musel jsem být rozumný, jinak bychom povídali až do rána.

Vraceli jsme se do hotelu. Když jsme k němu docházeli, otočil jsem se. Na nábřeží nebylo ani živáčka. Člověk, který nás sledoval, zmizel. Možná že existoval jenom v mé fantazii.

,0 půl jedenácté jsme už byli každý ve svém pokoji v hotelu Temešvár. Lehl jsem si a hned jsem usnul…

Nadzvedl jsem se, protože mnou někdo zatřásl. Byl to sen?… Můra?… Posedlost?… V polospánku se mi zdálo, že slyším slova, která jsem zaslechl na palubě Dorothée, vyhrožující Markovi a Myře Roderichové.

KAPITOLA ČTVRTÁ

NAZÍTŘÍ

NADEŠEL

SLAVNOSTNÍ

okamžik - návštěva Roderichovy rodiny. Doktorův dům stojí na konci nábřeží Batthyani, na bulváru Tékéli, jenž vede kolem celého města pod různými jmény. Je to moderní palác s bohatě, ale střízlivě vyzdobeným interiérem, zařízený s vybraným uměleckým vkusem. Vraty pro povozy s malou brankou pro služebnictvo se vchází na dlážděný dvůr, jenž přechází ve velkou zahradu, vroubenou jilmy, akáty, kaštany a buky, jejichž koruny ční nad zděným plotem.

Naproti oběma vchodům jsou vedlejší stavení, porostlá podražcem a divokým vínem, spojená s hlavní budovou s velikými barevnými okny, jež končí u paty schodiště vedoucího do kulaté věže, vysoké asi šedesát stop.

V průčelí budovy dominuje předsunutá zasklená dvorana, z níž se vchází dveřmi pokrytými starobylými gobelíny do doktorovy pracovny, salónů a jídelny. Šest oken těchto místností vede na nábřeží Batthyani a na bulvár Tékéli.

Místnosti v prvním a druhém poschodí jsou stejně uspořádány. Nad velkým salónem a nad jídelnou jsou pokoje pana a paní Roderichových, v druhém poschodí pokoj kapitána Haralana, nad doktorovou ordinací je pokoj slečny Myry a její toaletní pokojík.

Znal jsem tento palác, dřív než jsem jej navštívil. Během včerejšího rozhovoru mě s ním Marc dopodrobna seznámil. Popsal jeden pokoj po druhém, i originální schodiště, zakončené pavilónkem s kruhovitou terasou, odkud je výhled na město a na tok Dunaje. Věděl jsem docela přesně, které je Myřino oblíbené místo u stolu nebo ve velkém salóně, a že nejraději sedá na lavičce na konci zahrady pod mohutným kaštanem.

Kolem jedné hodiny odpoledne mě s Markem přijali v rozlehlé zasklené dvoraně, umístěné v průčelí domu. Uprostřed na květinovém stolku z tepané mědi kvetly všechny jarní květiny zářivých barev. Rohy vyplňovaly tropické keře: palmy, dračince a araukárie. Na stěnách vykládaných dřevem viselo několik pláten malířů maďarské a holandské školy, které Marc považoval za velmi cenné.

Na stojanu jsem spatřil Myřin portrét, obdivuhodné dílo, výborně provedené, hodné jména toho, kdo se na ně podepsal a koho mám na světě nejraději.

Doktor Roderich se blížil k padesátce, byl vysoké postavy, držel se vzpříma, měl husté prošedivělé vlasy, jeho mohutná tělesná konstituce odolávala všem nemocem a na pleti bylo vidět, že má dobré a pevné zdraví. Byl to typ Maďara s planoucíma očima, pevnou chůzí a vybraným chováním. Z celé jeho osobnosti vyzařovala přirozená hrdost, kterou mírnil usměvavý výraz obličeje. Sotva jsem mu byl představen, vycítil jsem podle vřelého stisku ruky, že je to výborný člověk.

Paní Roderichová si ve svých pětačtyřiceti letech uchovala stopy své někdejší krásy: pravidelné rysy, tmavomodré oči, nádherné, už maličko prošedivělé vlasy, jemně modelovaná ústa se zdravými zuby a. elegantní postavu.

Marc mi ji věrně popsal. Bylo na ní vidět, že je skvělá žena se všemi rodinnými ctnostmi, která našla dokonalé štěstí po boku svého manžela a milovala svého syna a dceru jako moudrá a prozíravá matka.

Hluboce mě dojalo, jak mě paní Roderichová neobyčejně přátelsky přijala. Prohlásila, že bude šťastná, když se bratr Marka Vidala bude cítit v jejím domě jako doma.

Myra Roderichová vypadala přesně tak, jak mi ji Marc vylíčil a jak ji namaloval na plátno, které jsem před chvílí obdivoval. Byla to dívka s půvabnou hlavičkou, s věncem jemných plavých vlasů, přívětivá a veselá, s tmavě modrýma očima, sršícíma vtipem, s jemně modelovanými ústy, s růžovými rtíky, které poodhalovaly oslnivě bílé zuby. Byla vyšší postavy, měla elegantní chůzi a vybrané chování. Nebyla afektovaná a nepřetvařovala se. Byla ztělesněný půvab.

Jako její matka oblékla si i Myra Roderichová maďarský kroj: blůzičku až ke krku, rukávy vyšívané dole kolem zápěstí, živůtek, pošitý prýmky, pás protkávaný zlatými nitkami a širokou skládanou sukní. Velmi jí to slušelo.

Kapitánovi Haralanovi nádherně padla uniforma, byl nápadně podobný své sestře. Podal mi ruku, choval se ke mně také jako k bratrovi, byli jsme již přáteli, ačkoli jsme se poznali teprve včera. Tak jsem tedy poznal všechny členy rodiny.

Mluvilo se o všem možném, přecházelo se namátkou od jednoho tématu k druhému. Hovořili jsme o mé cestě, o plavbě na palubě Dorothée, o mém zaměstnání ve Francii, o volném čase, který mám k dispozici, o krásném městě Ragzu, kterým mě provedou, o velké řece, po které bych se měl plavit alespoň k Železným vratům, o tom nádherném Dunaji s vodou jakoby protkanou zlatem, o celé maďarské zemi a o její historii.

“Jsem tak strašně ráda, pane Vidale, že jste mezi námi,” opakovala Myra. “Vaše cesta se protahovala a už jsme o vás měli obavy. Uklidnili jsme se, až když jsme dostali váš dopis z Pešti.”

“Je to moje vina, slečno Myro,” omlouval jsem se, “že jsem se tak zdržel. Mohl bych být už dávno v Ragzu, kdybych byl jel z Vídně dostavníkem. Ale Maďaři by mi jistě neodpustili, že jsem pohrdl Dunajem, na který jsou právem hrdi.”

“Kvůli němu vám odpouštíme, pane Vidale,” poznamenala paní Roderichová, “koneckonců už jste tady a nic už nebude stát v cestě štěstí našich dětí.”

Na odpolední vycházku už nebylo ani pomyšlení. Doktor se sice musel vrátit ke své obvyklé práci, ale paní Roderichovou a její dceru nic nelákalo ven. Prošel jsem s nimi celý palác a obdivoval jsem různé krásné předměty: obrazy a vybrané bibeloty, v jídelně police plné stříbrného nádobí, starodávné truhly a staré skříně v předsíni.

,A co věž?” zvolala Myra. “Snad si pan Vidal nemyslí, že skončí svou první návštěvu a ani nevystoupí na věž?”

“Ale kdepak, slečno Myro, kdepak!” ujišťoval jsem. “Marc vaši věž v každém dopise vychvaloval, a abyste věděla, přijel jsem do Ragzu jenom proto, abych na ni vystoupil.”

“Já s vámi nepůjdu,” omlouvala se paní Roderichová.

“Jen si klidně zůstaň dole, maminko, a počkej na nás na zahradě,” navrhoval Haralan.

“Tak a jde se do nebe,” vyzvala nás všechny Myra.

Rozběhla se a vystupovala tak lehce, že jsme jí sotva stačili. Za dvě minuty jsme vyběhli do pavilónku a pak na terasu, odkud byl nádherný výhled.

Na západ se rozprostíralo město se svými předměstími, nad ním se tyčila hora Wolkang se starým hradem, jehož donžon zakrývaly záhyby uherské vlajky. Na jihu se vinul Dunaj sto osmdesát pět sáhů široký, neustále brázděný loděmi plujícími po proudu i proti proudu. Za ním byly v dálce vidět srbské hory. Na severu se rozkládala pusta s ostrůvky lesů, podobnými skupinám stromů v parku, s rovinami, poli a pastvinami za předměstskými domy a statky se špičatými holubníky.

Nadchl mě skvělý a neobyčejně pestrý výhled. Bylo nádherné počasí, slunce jasně svítilo a bylo vidět hodně daleko, až na nejvzdálenější konec obzoru.

Myra se domnívala, že mi musí dát několik informací: “Tohle je aristokratická čtvrť s paláci, hotely, náměstími a sochami…,” vysvětlovala. “Tímhle směrem, dole, vidíte, pane Vidale, živou obchodní čtvrť s tržišti… A támhle je náš Dunaj, jen se podívejte, jak je na něm teď rušno!… A ostrov Svendor, celý zelený, s háji a rozkvetlými loukami!… Můj bratr vás tam určitě zavede.”

“Buď klidná,” ujišťoval ji kapitán Haralan, “neodpustím panu Vidalovi ani jedno ragzské zákoutí.”

“A támhle jsou naše kostely,” pokračovala Myra. “Podívejte se, jaké: mají krásné zvony. V neděli je všechny uslyšíte. A tohle je naše radnice s nádvořím mezi dvěma pavilóny s vysokou střechou, velkými okny a strážní věží, kde zvon odbíjí každou hodinu!”

“Zítra si ji prohlédnu.”

,A na co se díváte vy, pane,” obrátila se Myra na mého bratra “když já ukazuji vašemu bratrovi radnici?”

“Na katedrálu, slečno Myro…, na její impozantní stavbu, na věž v průčelí a na hlavní věž, která ční k nebi, aby mu předávala modlitby a hlavně na její monumentální schodiště.”

“Pročpak jste tak nadšený pro to schodiště?”

“Protože vede pod hlavní věž k jednomu místu v chóru, kde uslyším z vašich úst nejvýznamnější a nejkrásnější slovo, které má jenom dvě slabiky!” odpověděl Marc své snoubence., která se lehce zarděla.

Postáli jsme dlouho na terase pavilónku a pak jsme sestoupili do zahrady, kde nás čekala paní Roderichová.

Večer jsem prožil v rodinném kruhu, Myra několikrát usedla ke klavescinu, doprovázela se a zpívala zvučným hlasem originální dojemné maďarské melodie, ódy, elegie a balady. Byl to okouzlující večer, který by se jistě protáhl do pozdní noci, kdyby kapitán Haralan nebyl dal pokyn k rozchodu.

Šli jsme spát a žádný mráček nezkalil náš šťastný a klidný den.

KAPITOLA PÁTÁ

NAZÍTŘÍ JSEM

VYŠEL

V DOPROVODU

kapitána Haralana na prohlídku Ragzu; Marc zatím vyřizoval různé záležitosti, protože do jeho svatby, stanovené na 1. června, zbývalo jenom dvacet dní.

Kapitán Haralan chtěl, abych poznal jeho rodné město do všech podrobností. Nenašel bych svědomitějšího, vzdělanějšího a ochotnějšího průvodce.

Ačkoli jsem si překvapivě často vzpomněl na Viléma Storitze, ne-řekl jsem mu ani slovo o podivínovi, o němž jsem se zmínil bratrovi. Také Haralan se o něm nezmínil. Bylo tedy pravděpodobné, že už o něm nikdy nebudeme mluvit.

Jako většina uherských měst, změnil také Ragz několikrát své jméno. Tato města se mohou pochlubit, že byla pokřtěna ve čtyřech nebo pěti jazycích, latinském, německém, slovanském a maďarském jmény tak složitými jako jména jejich princů, velkovévodů a arcivévodů.

“Naše město není tak významné jako Pešť,” řekl mi kapitán Haralan. “Ale má přes čtyřicet tisíc obyvatel a pro svůj průmysl a obchod dobré postavení v království uherském.”

“Je to ryze maďarské město,” poznamenal jsem.

“Ano, zachovalo si maďarské zvyky, obyčeje i kroje, jak ostatně sám za chvíli poznáte.”

Kapitán Haralan mě pak vedl po nábřeží a ulicí Štěpána I. na Kolomanovo náměstí. V tu dobu tam bylo plno lidí.

Na trhu, kde bylo rozličné zboží, jsem si prohlížel venkovany v národních krojích. Muži si uchovali typické znaky své rasy: silnou hlavu, maličko tupý nos, kulaté oči a svislé kníry. Pod širákem s ohnutou krempou jim vykukovaly dva copy. Kabátec a vestu z beraní kůže zapínali na kostěné knoflíky, kalhoty z hrubého plátna, které si v ničem nezadají s manšestráky našich venkovanů v severní Francii, si utahovali v pase pevnými různobarevnými opasky. Na nohou měli těžké vysoké holínky, často s ostruhami.

Hezké ženy v krátkých sukních křiklavých barev, s vyšívaným živůtkem, v klobouku s pérovým chocholem, s krempou zdviženou nad hustými vlasy, mi připadaly čipernější než muži.

Tržištěm procházelo také mnoho cikánů. Byli to politováníhodní chudáci, ubozí starci, ženy a děti. Pod proděravělými cáry si uchovali maličko originality.

Z tržiště mě kapitán Haralan vedl bludištěm uzounkých uliček, vroubených krámy s vývěsními štíty. Pak se ulice rozšířily a vyústily na Kurtzovo náměstí, jedno z největších v Ragzu.

Uprostřed tohoto náměstí je pěkná kašna z bronzu a z mramoru. Její nádrž naplňují vodou fantastičtí chrliči. Nad ní se tyčí socha Matyáše Korvína, hrdiny XV. století, jenž se stal králem v patnácti letech a zachránil evropské křesťany před tureckými barbary.

Je to opravdu krásné náměstí. Na jedné straně stojí palác místodržitele s vysokými střechami s větrníky, jenž si uchoval ráz starých renesančních staveb. Do hlavní budovy se vchází schodištěm se železným zábradlím, jež vede do předsíně v prvním patře, zdobené mramorovými sochami. V průčelí je spousta velkých starobylých oken s kamennými příčkami. Uprostřed budovy se tyčí donžon s kupolí s vikýři, zakrytý záhyby národní vlajky. Dvě boční předsunuté budovy jsou spojeny mříží s branou, jíž se vchází na prostorný dvůr, kde se ve všech rozích zelenají stromy. Zastavili jsme se na Kurtzově náměstí.

“Tohle je místodržitelství,” vysvětloval mi kapitán Haralan. “Za dvacet dní sem přijde Marc s Myrou a požádají místodržitele o povolení k sňatku a pak teprve půjdou do katedrály.” “Požádají ho o povolení k sňatku?…” opakoval jsem překvapeně. Kapitán mi podal vysvětlení.

“Ano. Je to velice starý místní zvyk. Žádný svatební obřad se nemůže konat, dokud k němu nedá povolení nejvyšší hodnostář města. Ti, kterým bylo dáno, nejsou ještě tak docela manžely, ale už také nejsou snoubenci, a kdyby nějaká nepředvídaná okolnost zabránila jejich sňatku, nemohli by si vzít někoho jiného.”

Kapitán Haralan mi vysvětloval tento zvláštní zvyk a přitom mě vlekl Ladislavovou ulicí, která končí u katedrály svatého Michala, význačné stavby z XIII. století, stylově nejednotné směsi románského stylu a gotiky. A přece má tato katedrála krásné detaily, které si zaslouží pozornost znalců: fasádu s dvěma bočními věžemi, špičatou štíhlou věž nad příční chrámovou lodí, tři sta patnáct stop vysokou, hlavní portál s bohatou plastickou výzdobou a velkou růžicí, kudy pronikají paprsky zapadajícího slunce a osvětlují hlavní loď s polokruhovitou apsidou, vroubenou opěrnými sloupy. “Někdy jindy si prohlédneme interiér,” poznamenal kapitán. “Jak si přejete,” souhlasil jsem. “Vy mě provádíte, kapitáne, a já se vám podřizuji…”

“Tak dobrá, vystoupíme na Hrad. Potom se projdeme kolem města po bulvárech a pak už se vrátíme, abychom přišli včas na oběd.”

Po cestě na Hrad jsme museli projít dosti rušným předměstím, kde se tísní kupci a kupující. A právě když jsme došli na jedno malé náměstíčko, dolehl k nám hluk, větší než obvyklá směsice hlasů při prodeji a nákupu.

Několik žen opustilo své stánky a obklopilo nějakého venkovana, který upadl a namáhavě se zvedal. Vypadal náramně rozzlobeně:

“Říkám vám, že mě někdo praštil…, vrazil do mě a já jsem se v tu ránu svalil!”

“Kdo by tě moh uhodit?” namítala jedna z žen. “Vždyť jsi byl v tom momentě docela sám… Moc dobře jsem tě viděla ze svý boudy… Tady nebyla ani noha…”

“Ale jo,” tvrdil muž…, “vrazil do mě…, cítil jsem to až moc dobře, u všech rohatých!”

Kapitán Haralan se venkovana vyptal, co se mu vlastně stalo. Dozvěděl se, že šel docela klidně, a najednou pocítil prudkou ránu, jako by do něho vrazil nějaký silný chlap. Nato upadl. Vlastně ani nevěděl, jak se to sběhlo, protože když opět vstal, nebylo nikde poblíž ani živáčka.

Co bylo pravdivé v jeho výpovědi? Vrazil do něho opravdu někdo tak hrubě a neočekávaně? Ale když do někoho někdo vrazí, musí to přece někdo být, i kdyby jen vítr. Ale nefoukal ani slabý větřík. Jenom jedno bylo jisté: ten člověk upadl a jeho pád se dal těžko vysvětlit.

Proto se lidé sběhli.

Buď měl ten člověk halucinaci, nebo si přihnul. Aby upadl opilec, na to stačí gravitační zákon.

To bylo asi všeobecné mínění, a ačkoli se venkovan hájil, že nepil, přes jeho protesty ho četník dost hrubě vybídl, aby šel dál svou cestou.

I my jsme pokračovali ve své procházce a dostali jsme se na jednu z cest, které vedou do východní části města, toho propletence ulic a uliček, skutečného labyrintu, z něhož se cizinec těžko vymotá.

Konečně jsme stanuli před Hradem, jenž se rozkládá na jednom sedle hory Wolkang.

Byla to kdysi pevnost maďarských měst, akropole “Var”, abych užil maďarského slova, feudální tvrz, stejně nebezpečná pro pozemní nepřátele Huny či Turky jako pro královské lodi. Obklopovaly ji vysoké hradby s cimbuřím, hlásky s arkýři a střílnami a po každé straně mohutné věže, z nichž nejvyšší donžon dominoval celé okolní krajině.

Přes padací most, jenž se klene nad bývalým vodním příkopem, kde se nyní ježí na tisíce divoce rostoucích keřů, jsme došli k postranní brance mezi dvěma ohromnými nepoužívanými hmoždíři. Nad nimi’ zely hlavně děl.

Hodnost kapitánu Haralanovi pochopitelně dovolovala navštívit tuto starou pevnost, která dnes už nemá žádný strategický význam. Několik vojáků, kteří ji střeží, ho přijalo podle všech pravidel. Navrhl mi, abychom vystoupili na donžon.

Museli jsme zdolat dvě stě čtyřicet stupňů točitého schodiště na horní ochoz. Při pohledu shora se mi naskytl mnohem širší rozhled než z paláce Roderichových. Odhadoval jsem, že vidím asi sedm mil toku Dunaje až tam, kde se otáčí k východu a teče směrem na Neusatz

“Teď, drahý Vidale, vám leží u nohou celé naše město, které už částečně znáte,” řekl mi kapitán Haralan.

“To, co jsem z něho dosud viděl, bylo velmi zajímavé,” prohlásil jsem.

“Mám radost, že to říkáte. Až si prohlédnete Ragz a seznámíte se s jeho mravy, zvyky a zvláštnostmi, určitě na něj budete rád vzpomínat. A teď se, pane Vidale, nahněte přes zábradlí…, podívejte se na jihozápad…, vidíte támhle… na konci města věž s pavilónkem?”

“Ano,” přisvědčil jsem, “jestli se nemýlím, je to určitě věž paláce Roderichových.”

“Nemýlíte se. A v tom paláci je jídelna, kde se bude za chvíli podávat oběd, a protože vy jste jeden z hostů…” “jsem vám k službám, kapitáne.”

“Tak dobrá, pojďme dolů a nechme Var odpočívat v jeho feudálním klidu, který jsme na chvíli narušili. Budeme se vracet po bulvárech a tak poznáte severní část města.” Několik minut poté jsme prošli postranní brankou. Kolem elegantní čtvrti, která se táhne téměř až na konec města, vede asi míli dlouhý bulvár. Vytváří tříčtvrteční kruh, uzavřený Dunajem, a na každé křižovatce mění jméno. Vroubí ho čtyřřadá alej věkovitých stromů: buků, kaštanů a lip. Po jedné straně se táhne opevnění a za ním pole; na druhé straně jsou luxusní sídla. Před předním vchodem bývá většinou dvůr s květinovými záhony. Zadní trakt vede do svěžích zahrad s vodotrysky.

Touto dobou se již projíždělo po bulvárech několik ekvipáží s pěkným koňským spřežením a v postranních alejích skupiny elegantně oblečených jezdců a amazonek.

Za posledním rohem jsme se dali vlevo a šli jsme po bulváru Tékéli na nábřeží Batthyani.

Když jsme ušli několik kroků, spatřil jsem osamělý dům uprostřed zahrady, který se nápadně lišil od ostatních paláců. Vypadal smutné, jako by byl opuštěný, okenice se asi nikdy neotvíraly, podezdívka byla obrostlá mechem a spletenci ostružiníku.

Brankou v mříži, zarostlou bodláčím, se vcházelo do malého dvorku s dvěma starými sehnutými jilmy. Dlouhými puklinami v kmenu bylo vidět, že už jsou úplně prohnilé.

Ke dveřím v průčelí, jejichž barvu setřely deště, severní větry a chumelenice, vedly tři zchátralé schody.

Nad přízemím se rozkládalo první poschodí se střechou z širokých prejzů a čtyřhranným pavilónkem, jehož úzká okna byla zatažena těžkými záclonami.

Zdálo se, že v domě nikdo nebydlí, je-li vůbec obyvatelný.

“Komu patří tenhle dům?” zeptal jsem se.

“Jednomu podivínovi,” odpověděl mi kapitán Haralan.

..Hyzdí bulvár,” broukl jsem. “Město by ho mělo odkoupit a demolovat.”

“Tím spíš, že kdyby demolovali tenhle dům, opustil by bezpochyby jeho majitel naše město a odtáhl by k čertu, který podle ragzských klepen je jeho nejbližším příbuzným!”

“Hm!… A kdo je ta pozoruhodná osoba?”

“Jeden Němec.”

“Němec?”

“Ano, jeden Prušák.”

“A jak se jmenuje?”

Když se kapitán Haralan chystal odpovědět na mou otázku, otevřely se dveře domu. Vyšli z nich dva muži. Starší, asi šedesátiletý, zůstal stát na zápraží, druhý prošel dvorkem a dveřmi v mříži.

“Podívejme se!” zamračil se kapitán Haralan, “tak on je tady?. Myslel jsem, že tu není…”

Chlapík se obrátil a spatřil nás. Znal kapitána Haralana? Bezpochyby, protože druh druha změřili pohledem plným neskrývané antipatie.

Ale i já jsem ho poznal, a když od nás několik kroků poodešel, vykřikl jsem:

“To je určitě on!”

“Vy jste už potkal toho člověka?” zeptal se poněkud překvapeně kapitán Haralan.

“Ano,” přisvědčil jsem. “Cestoval jsem s ním na Dorothée z Pešti do Vukovaru. Přiznám se vám, netušil jsem, že bych ho mohl potkat v Ragzu.”

“Bylo by lepší, kdyby tu nebyl!” zvolal kapitán Haralan.

“Tak se mi zdá, že se s tím Němcem nemáte zrovna moc rádi.”

,A kdopak ho má rád?… A já mám navíc zvláštní důvod k tomu, abych s ním byl na válečné noze. Stačí, když vám prozradím, že si ten drzoun troufal požádat o ruku mé sestry. Ale otec a já jsme ho vyprovodili takovým způsobem, aby ho navždy přešla chuť ještě jednou se o to pokusit…”

“Cože! To byl tenhle člověk!…”

“Vy jste o tom věděl?”

“Ano, kapitáne, vím dobře, že jsem právě viděl Viléma Storitze, syna Otto Storitze, slavného chemika ze Sprembergu.”

KAPITOLA ŠESTÁ

UPLYNULY

DVA

DNY.

Věnoval jsem všechen svůj volný čas prohlídce města. Dlouho jsem vystával na mostě, jenž spojuje oba břehy Dunaje s ostrovem Svendor, a nemohl jsem se vynadívat na nádhernou řeku. Přiznám se, že jsem často proti své vůli myslel na Viléma Storitze. Bydlí tedy většinou v Ragzu se svým jediným sluhou, známým pod jménem Hermann, který není ani o kapánek sympatičtější než jeho pán. Dokonce jsem měl dojem, že Hermann připomíná postavou a chůzí člověka, jenž se nám v den mého příjezdu pověsil na paty, když jsme šli s bratrem po nábřeží Batthyani.

Rozhodl jsem se, že Markovi nic nepovím o setkání na bulváru Tékéli. Možná že by ho zneklidňovalo, kdyby věděl, že se Vilém Storitz vrátil do Ragzu. Proč bych měl kalit jeho štěstí třeba i jenom stínem podezření? Ale mrzelo mě, že jeho odmítnutý sok neopustil město, alespoň do té doby, než bude Myra Markovou ženou.

Šestnáctého ráno jsem se jako obvykle chystal na procházku. Chtěl jsem si vyrazit trošičku dál než obvykle, projít se po okolí Ragzu. Když už jsem byl na odchodu, vešel do mého pokoje bratr.

“Mám moc práce, kamaráde, doufám, že se na mě nebudeš zlobit, když s tebou nepůjdu.”

,Ani nápad, Marku,” ujišťoval jsem ho, “nedělej si se mnou žádné starosti.”

“Haralan se pro tebe nestaví?”

“Ne, nemá volno. Ale to nevadí, půjdu na oběd do nějakého hostince na druhém břehu Dunaje.” “Hlavně se vrať do sedmi hodin!”

“U doktorových se výborně jí. To víš, že nezapomenu přijít na večeři.”

“Ty jsi ale gurmán… Doufám, že taky nezapomeneš na večírek, který se pozítří koná v paláci. Tam budeš mít příležitost poznat ragzskou honoraci.”

“To bude zásnubní večírek, Marku?”

“Spíš večírek na oslavu svatební smlouvy. Jsem už s Myrou dávno zasnoubený. Připadá mi, jako bychom byli zasnoubeni odjakživa.” “Zkrátka od narození.” “Možná že ano!” -Tak tedy sbohem, nejšťastnější člověče!”

“Moc se unáhluješ. Tohle mi budeš moci říct, až bude Myra mou manželkou!”

Marc mi stiskl ruku a odešel. Když jsem byl na odchodu, přišel kapitán Haralan. Maličko mě to překvapilo, protože jsme si na dnešek nesmluvili schůzku.

“Vy jste přece přišel?” zvolal jsem. “Věřte, kapitáne, že jste mě příjemně překvapil!”

Možná že jsem se mýlil, ale měl jsem dojem, že se kapitán Haralan tvářil ustaraně. Odpověděl mi stručně: “Milý Vidale, otec by si s vámi rád pohovořil. Čeká vás v paláci.” “Jsem vám k dispozici,” odpověděl jsem. Byl jsem překvapený a nepochopitelně zneklidněný.

Celou cestu po nábřeží Batthyani nepromluvil kapitán Haralan ani slovo. Co se vlastně stalo a co mi chce doktor Roderich sdělit? Jde o Markův sňatek?

Sotva jsme přišlí, zavedl nás sluha do doktorovy pracovny. Paní

Roderichová s Myrou už odešly z paláce a Marc se s nimi měl sejít

během jejich dopolední procházky. A

Doktor byl ve své pracovně sám. Seděl u stolu. Když se obrátil,

připadal mi právě tak ustaraný jako jeho syn.

Něco se děje, pomyslil jsem si, a Marc o tom určitě nic nevěděl, když jsme spolu ráno mluvili.

Sedl jsem si na křeslo proti doktorovi. Kapitán Haralan zůstal stát a opíral se o krb. S úzkostí jsem očekával, co mi doktor poví. “Především,” začal, “vám, pane Vidale, děkuji, že jste ke mně přišel.’ “Jsem vám plně k službám, pane Roderichu,” odpověděl jsem. “Přál jsem si promluvit si s vámi v přítomnosti Haralanově.” “Jde o Markův sňatek se slečnou Myrou?” “Ano.”

“To, co mi chcete sdělit, je tedy velmi vážné?” “Je a není,” odpověděl doktor. “Moje žena, dcera a váš bratr o tom nevědí. Myslím, že je lepší, že jsem se jim nezmínil o tom, co sdělím vám. Ostatně sám budete moci posoudit, jestli by to bylo správné nebo ne.”

Instinktivně jsem v duchu spojil tuto zprávu se setkáním před domem na bulváru Tékéli.

“Včera odpoledne,” pokračoval doktor, “zrovna když manželka a Myra odešly a já začal ordinovat, ohlásil mi sluha návštěvníka, kterého bych nejraději nebyl vůbec přijal. Byl to Vilém Storitz… Snad| nevíte, že ten Němec?…”

“Vím o všem,” ujistil jsem ho.

“Tak tedy víte, že Vilém Storitz požádal o ruku mé dcery o šest měsíců dříve než váš bratr. Ale celá naše rodina byla proti tomu sňatku. Odpověděl jsem tedy Vilému Storitzovi, že nemůžeme přijmout jeho nabídku. Místo aby se smířil s odmítnutím, opakoval formálně svou nabídku a já jsem mu odpověděl také formálně takový způsobem, aby si už nemohl dělat žádné naděje.”

“Ovlivnila vaše rozhodování osobnost Viléma Storitze nebo jeho postavení?” vyptával jsem se. “Postavení má asi velice dobré,” odpověděl doktor Roderich. “Otec mu patrně odkázal slušné jmění, které mu vynesly jeho úspěšné vynálezy. Co se týče jeho osoby…”

“Znám ho, pane Roderichu.”

“Vy ho znáte?”

Vyprávěl jsem mu, za jakých okolností jsem se setkal s Vilémem Storitzem na Dorothée, aniž jsem věděl, kdo je. Cestoval jsem s tím Němcem z Pešti do Vukovaru. Myslil jsem si, že tam vystoupil, protože když jsme se v Razgu vyloďovali, nebyl už na palubě.

,,Ale když jsem ho nedávno na procházce s kapitánem Harapanen viděl vycházet z domu, poznal jsem, že to byl Vilém Storitz,” dodal jsem.

“Ale říkalo se, že před několika týdny odjel z města,” povzdechl si doktor Roderich.

“Všichni tomu věřili a on tu doopravdy nebyl, když ho pan Vidal v Pešti potkal,” poznamenal kapitán Haralan, “ale jisté je, že se už vrátil.”

Na hlase kapitána Haralana bylo znát, že je pobouřený.

Doktor pokračoval:

“Řekl jsem vám, pane Vidle, jaké postavení má Vilém Storitz. Ale nikdo se nemůže pochlubit, že zná jeho způsob života. Je naprosto záhadný. Zdá se, že ten chlapík žije úplně jinak než ostatní lidé.”

“To je snad krapet přehnané, ne?” namítl jsem.

“Bezpochyby. Ale pochází z dost podezřelé rodiny. O jeho otci Otto Storitzovi se vyprávěly dost podivné historky.”

“Které ho přežily, doktore, jestli to mohu posoudit podle toho, co jsem si přečetl v jedněch novinách v Pešti. Týkalo se to pietního obřadu k výročí jeho smrti, který se každoročně koná na sprembergském hřbitově. Podle těch novin čas ani trošičku neotřásl legendami pověrčivých, o kterých jste se zmínil. O mrtvém vědci se mluví tak i jako dříve o živém. Prý to byl čaroděj, který znal tajemství záhrobí a měl nadpřirozenou moc. Každý rok prý lidé čekají na nějaký neobyčejný úkaz, který se odehraje na jeho hrobě.”

“Tak vás, pane Vidle, nepřekvapí, když víte, co se povídá ve Sprembergu, že i v Ragzu je Vilém Storitz považován za podivné individuum … Takový člověk se odvážil požádat o ruku mé dcery i včera měl tu drzost svou nabídku opakovat.”

“Včera?” vykřikl jsem.

“Včera, když mě navštívil.”

““A i kdyby nebyl takový, jaký je,” vyhrkl kapitán Haralan, “je to Prušák a už to by nám stačilo, abychom ho nepřijali do rodiny.”

“Vylíčím vám ještě, co se vlastně stalo,” pokračoval doktor. “Bude dobře, když to budete vědět. Když mi ohlásili Viléma Storitze, zaváhal jsem… Mám ho dát uvést nebo mu mám vzkázat, že ho nemohu přijmout?”

“Možná že by to bylo lepší, otče,” přerušil ho kapitán Haralan, “protože po svém prvním neúspěchu měl ten chlap pochopit, že u nás nemá co pohledávat.”

“Snad,” přisvědčil doktor, “ale bál jsem se ho dohnat ke krajnosti, aby nevyvolal nějaký skandál…”

“Já bych s ním byl brzy hotový, otče!”

“Právě proto, že tě znám,” chlácholil doktor kapitána Haralana, “jednal jsem raději opatrně… Ať se stane cokoli, apeluji na tvou lásku k matce a k sestře. Považ, do jaké situace by se dostala, kdyby se o ní mluvilo, kdyby ten Vilém Storitz ztropil skandál…”

Ačkoli jsem neznal kapitána Haralana dlouho, považoval jsem ho za člověka velice prudkého a nesmírně citlivého na všechno, co se týkalo jeho rodiny. Proto mě mrzelo, že Markův sok se vrátil do Ragzu a opakoval svou nabídku.

Doktor nám dopodrobna vylíčil Storitzovu návštěvu. Odehrála se v pracovně, ve které jsme právě byli. Vilém Storitz nejprve mluvil tónem, jenž nasvědčoval tomu, že je neobyčejně umíněný. Tvrdil, že prý se doktor Roderich nemůže divit, že ho opět navštívil a pokusil s” získat jeho souhlas hned po svém návratu do Ragzu, kam přijel pře< osmačtyřiceti hodinami. Doktor ho marně docela jasně odmítl. Vilém Storitz nechtěl uznat svou porážku a nakonec vztekle prohlásil, že ho zásnuby mého bratra a slečny Myry nepřinutí, aby se zřekl Myry. Prý ji miluje, a když nebude jeho, tak ji také nedostane nikdo jiný.

“Drzoun…, bídák!” opakoval kapitán Haralan. “Takhle se odváži mluvit a já jsem tu nebyl, abych s ním jaksepatří zatočil!”

Už je to tak, pomyslil jsem si, jestli se ti dva setkají tváří v tváři nikdo nezabrání skandálu, kterého se doktor tolik obává.

“Jakmile to vyslovil,” pokračoval doktor, “zvedl jsem se a dal jsem mu najevo, že už nechci nic víc slyšet. Je rozhodnuto, že se Myra provdá, a sňatek se bude konat za několik dní. Ani za několik dní, a později, vyhrožoval Vilém Storitz. Pane, řekl jsem mu a ukázal n dveře, račte odejít. Každý jiný by pochopil, že tady už nemá co dělat. Ale on neodešel, mluvil tišeji a snažil se získat po dobrém, co nezíská po zlém, alespoň slib, že odložíme sňatek. Šel jsem ke krbu a chtěl jsem zazvonit na sluhu. Uchopil mě za rameno, zase se rozzuřil a mluvil tak hlasitě, že ho muselo být venku slyšet. Naštěstí se žena a dcera ještě nevrátily domů. Nakonec se Vilém Storitz rozhodl odejít. Celou tu vykřikoval nesmyslné výhrůžky. Myra si Marka nevezme. Vzniknou překážky, které sňatek znemožní. Storitzové mají takové prostředky, že mohou kašlat na veškerou lidskou moc, a on nebude váhat použít jich proti rodině, která ho odmítla… Pak otevřel dveře pracovny a vztekle prošel mezi několika lidmi, kteří čekali v předsíni. A já jsem byl z těch jeho záhadných slov celý vyděšený.”

Doktor nás ujistil, že o té scéně neřekl ani své manželce, ani dceři ba ani mému bratrovi. Bude lepší, když je ušetří rozčilení. Znal jsa ostatně dobře Marka a obával jsem se, že by z té aféry chtěl vyvodit podobné důsledky, jako kapitán Haralan. ten se však podrobil a uznal důvody svého otce.

“Dobrá,” prohodil, “nepůjdu potrestat toho bídáka. Ale co když on přijde za mnou? … Co když napadne Marka? … Co když vyprovokuje on nás?”

Doktor Roderich se nezmohl na odpověď.

Náš rozhovor skončil. Nedalo se dělat nic jiného a čekat. Incident zůstane mezi námi a nikdo se o něm nedozví, jestli Vilém Storitz nepřejde od slov k činům. Co dokáže? Jakými prostředky může zabránit sňatku?… Urazí veřejně Marka a přinutí ho, aby se s ním bil? … Nebo použije násilí proti Nebo použije násilí Myře Roderichové? … Ale jak se mu podaří vniknout do paláce, když ho tam už nevpustí?… Doufám, že není v jeho moci vypáčit dveře! Doktor Roderich by neváhal uvědomit příslušné orgány, kdyby to bylo nutné, a ty by dokázaly přivést toho Němce k rozumu.

Než jsme se rozloučili, doktor znovu zapřísáhl svého syna, aby hic nezačínal s tím drzým chlapem, a přiznávám, že kapitán Haralan se vzdal jen velmi nerad.

Náš rozhovor se protáhl až do té doby, kdy se paní Roderichová s dcerou a s mým bratrem vrátili do paláce. Musel jsem s nimi obědvat, a tak jsem odložil výlet do okolí Ragzu na odpoledne.

Pochopitelně jsem si vymyslil přijatelný důvod, proč jsem byl dopoledne v doktorově pracovně. Marc nic netušil a oběd probíhal velice příjemně.

Když jsme vstali od stolu, řekla mi Myra: “Pane Henri, když už jsme měli to potěšení setkat se tu s vámi, tak už vás dnes nepustíme.”

“A co má procházka?” namítl jsem.

“Půjdeme s vámi.” “Chtěl jsem jít trošku dál…”

“Můžeme jít trošku dál.”

“Pěšky.”

“Nuže dobrá, pěšky… Ale copak musíme jít moc daleko? Vím určitě, že jste ještě nevychutnal krásu ostrova Svendor.”

“Chtěl jsem tam jít zítra.”

“Tak tam půjdete dnes.”

Ve společnosti obou dam a Marka jsem tedy navštívil ostrov Svendor, upravený jako veřejný sad s háji, pavilónky a nejrůznějšími zábavními podniky.

Ale nedokázal jsem se soustředit na procházku. Marc si toho všiml a musel jsem mu to nějak vymluvit.

Obával jsem se snad, že potkáme cestou Viléma Storitze? … Ne, spíš jsem myslel na to, co řekl doktorovi Roderichovi: “Vzniknou překážky, které sňatek znemožní … Storitzové mají takové prostředky, že mohou kašlat na veškerou lidskou moc!” Co znamenala ta slova?… Mají se brát vážně?… Rozhodl jsem se, že si o tom pohovoříme s doktorem mezi čtyřma očima.

Uplynul tento den i následující. Začal jsem se uklidňovat. Vilém Storitz se už neukázal. Ale město neopustil. Dům na bulváru Tékéli byl stále obydlený. Jednou jsem dokonce viděl odtamtud vycházet sluhu Hermanna. Nato se v jednom okně pavilónku objevil Vilém Storitz. Upřeně se díval na konec bulváru ve směru paláce Roderichových.

A tu v noci ze 17. května na 18. května se stala následující událost:

Ačkoli dveře do katedrály byly zavřeny na závoru a nikdo tam nemohl v noci nepozorovaně vstoupit, byly strženy z rámu ohlášky sňatku Marka Vidala s Myrou Roderichovou. Ráno se našly jenom roztrhané a zmačkané útržky. Ihned byly nahrazeny novými. Ale o hodinu později, za bílého dne, stihl nové ohlášky stejný osud. To se opakovalo 18. května třikrát po sobě a pachatele nemohl nikdo dopadnout. Nakonec bylo rozhodnuto opatřit rám, vyhrazený pro vyhlášky, silnou mříží.

Chvíli se o tomto nesmyslném incidentu hovořilo, ale brzy se na něj zapomnělo. Ale doktor Roderich, kapitán Haralan a já jsme ho brali velmi vážně. Ani na okamžik jsme nepochybovali, že to byla první šarvátka, první útok v boji, jejž nám vypověděl Vilém Storitz.

KAPITOLA SEDMÁ

KDO JINÝ

MOHL

PROVÉST

tuhle trestuhodnou zlomyslnost než ten, kdo na ní měl zájem? Budou po prvním útoku následovat ještě závažnější činy? Není to jen začátek represálií proti rodině Roderichových? Doktora informoval o incidentu krátce nato jeho syn, jenž potom přiběhl do hotelu Temešvár

Můžete si snadno představit, jak byl kapitán Haralan rozčilený.

“To provedl ten darebák,” křičel. “Jak to udělal, to nevím. Bezpochyby chystá ještě další kousky, ale já mu je překazím.’”

“Jen klid, milý Haralane,” chlácholil jsem ho, “a neudělejte nějakou hloupost, která by mohla zkomplikovat situaci.”

“Víte, Vidale, kdyby mně můj otec dal vědět, že je v našem paláci, nebo kdyby mi byl potom nechal volnou ruku, byl bych se ho už dávno zbavil.”

“Jsem přesvědčen, milý Haralane, že je lepší, že jste zůstal stranou.”

“A co když nepřestane?”

“Pak bude na čase požádat o pomoc policii. Pamatujte na svou matku a sestru.”

“Copak se nedovědí, co se stalo?”

“Neřekneme jim nic a Markovi taky ne. Po svatbě uvidíme, co se dá dělat.”

“Po svatbě?…” nespokojeně houkl kapitán Haralan, “a nebude už pozdě?”

I když měl pan Roderich plnou hlavu starostí, které tajil, jeho žena a dcera připravovaly v klidu večírek na oslavu svatební smlouvy, který se měl večer konat. Chtěly, aby všechno dobře dopadlo. Doktor, jenž měl v ragzské společnosti jenom přátele, rozeslal spoustu pozvánek. U něho se jako na neutrální půdě scházeli členové ragzské aristokracie, armády i vysokých úřadů. Ragzský guvernér přijal doktorovo pozvání, protože byli dávnými přáteli. Pozvaných sto padesát hostů se večer pohodlně vejde do salónů v paláci Roderichových. Večírek skončí večeří, která se bude podávat ve dvoraně.

Odpoledne přípravy skončily. Zůstal jsem celý den u doktora a čekal jsem na okamžik, kdy i já se budu moci věnovat své toaletě.

A tu, když jsem sedíval z jednoho okna, vedoucího na nábřeží Batthyani, zahlédl jsem Viléma Storitze. Přišel tam náhodou? Určitě ne. Šel pomalu, se sklopenou hlavou po nábřeží podél řeky. Když došel k paláci, napřímil se a strašným pohledem si změřil palác! Několikrát prošel a paní Roderichová si ho všimla. Upozornila na něho doktora. Uklidnil ji, ale ani slovem se nezmínil o poslední návštěvě toho záhadného člověka.

Ještě dodám, že když jsme s Markem vyšli z domu a zamířili k hotelu Temešvár, potkali jsme ho na Maďarském náměstí.

Jakmile spatřil mého bratra, zastavil se, jako by váhal, jestli nás má oslovit. Ale zůstal stát bez hnutí, celý bledý, s rukama křečovitě napřaženýma… V očích mu blýskalo a zlým pohledem si měřil Marka, který se tvářil, že ho nevidí. Když jsme se od něho vzdálili, zeptal se můj bratr:

“Všiml sis toho divného chlapíka?”

,Ano, Marku.”

“Je to Vilém Storitz, o kterém jsem s tebou mluvil.”

“Já vím.”

“Copak ho znáš?”

“Kapitán Haralan mi ho už dvakrát nebo třikrát ukázal.”

“Myslel jsem si, že odjel z Ragzu,” poznamenal Marc.

,Asi ne, nebo se už zase vrátil…”

“Konečně, co na tom!”

“To se ví, co na tom,” souhlasil jsem.

Večer před devátou hodinou zastavily první kočáry před palácem Roderichových a salóny se začaly plnit. Doktor s manželkou a dcerou přijímali hosty u vchodu do dvorany ozářené lustry. Ohlásili ragzského guvernéra. Přátelsky se pozdravil s Roderichovými a choval se nadmíru přívětivě k Myře a k Markovi, k nimž se ze všech stran hrnuli gratulanti.

Mezi devátou a desátou se dostavili místní hodnostáři, důstojníci, přátelé kapitána Haralana, jenž velice mile vítal hosty, ačkoli ještě vypadal ustaraně. Toalety dam vynikaly mezi uniformami a slavnostními oděvy pánů. Hosté se procházeli po salónech a po dvoraně. Obdivovali dárky vystavené v doktorově pracovně, šperky a cenné bibeloty, zvláště ty, které věnoval můj bratr a jež svědčily o vybraném vkusu. Ve velkém salóně ležela na jednom podstavci svatební smlouva, která měla být během večírku podepsána. Na druhém podstavci spočívala nádherná zásnubní kytice růží a pomerančových květů a podle maďarského zvyku byl vedle kytice na sametovém polštářku svatební vínek, jejž si Myra nasadí, až půjde do katedrály.

Večírek se skládal ze tří částí: z koncertu, podepsání svatební smlouvy a z plesu.

V hudební části měl vystoupit znamenitý cikánský orchestr, proslavený po celých Uhrách, jenž v Ragzu dosud nevystupoval. Hudebníci se dostavili do sálu v určenou hodinu.

Orchestr se skládal z dvanácti hudebníků a dirigenta.

Cikáni měli na sobě své původní kroje. Nemohl jsem se vynadívat na ty zajímavé typy s opálenými obličeji, s očima planoucíma pod hustým obočím, s vystouplými lícními kostmi, bílými zuby, s vlnitým vlasy s kadeří spadající do poněkud nízkého čela.

Repertoár tohoto orchestru měl veliký úspěch. Všichni přítomní nábožně poslouchali a nadšeně tleskali, když cikáni dohráli nejpopulárnější skladby, které interpretovali tak mistrovsky, že dokázali v posluchačích vyvolat náladu i atmosféru maďarské pusty.

Uplynula doba určená pro poslech hudby. Úžasně se mi líbilo v tomto maďarském prostředí, kam ke mně doléhalo šplouchání Dunaje, kdykoli se hudba odmlčela. Nemohl bych tvrdit, že Marc vychutnával kouzlo té zvláštní hudby. Jeho duši zaplavovala jiná hudba, jemnější a intimnější. Seděl vedle Myry a jejich výmluvné pohledy zpívaly romance beze slov, okouzlující srdce snoubenců.

Po posledním potlesku se cikánský dirigent zvedl a ostatní ho následovali. Doktor Roderich a kapitán Haralan jim poděkovali lichotivými slovy a hudebníci odešli.

Nešetřil jsem chválou, když jsem blahopřál paní Roderichové ke zdařilému večírku.

“Děkuji vám, pane Vidale,” odpověděla mi, “jsem spokojená, že se hosté dobře baví. A nemohu spustit oči ze své dcery a vašeho bratra. Jsou tak šťastni!”…

“Madam,” ujišťoval jsem ji, “zasloužíte si tohle štěstí. Je snad něco krásnějšího, o čem mohou snít otec a matka, než štěstí jejich dětí?”

Jakou zvláštní asociací představ se mi při této dosti banální větě vybavila vzpomínka na Viléma Storitze? Zato kapitán Haralan už na něho bezpochyby nemyslel. Byla jeho bezstarostnost opravdivá nebo předstíraná? Nevím. Chodil od jedné skupiny ke druhé, nakazil všechny svou veselostí a určitě se leckterá dívka na něho dívala se zalíbením. Těšila ho sympatie, které celé město projevilo jeho rodině při této příležitosti.

“Milý kapitáne,” řekl jsem mu, když šel kolem mne, “kéž by tento večírek skončil tak dobře jako začal…”

“Nemějte obavy!” zvolal kapitán Haralan, “hudba je dobrá věc, ale tanec ještě lepší!”

“To bych řekl!” odpověděl jsem. “Francouz se přece nedá zahanbit Maďarem. Víte, že mi vaše sestra slíbila druhý tanec?”

“Proč ne první?”

“První?… Ten přece patří Markovi, a to právem podle tradice!… Jak to, že zapomínáte na Marka? Chtěl byste snad, abychom se poškorpili?”

“Máte pravdu, Henri. Snoubenci mají zahájit ples!” Cikánský orchestr se vrátil a usadil se na konci dvorany. V doktorově pracovně byly umístěny stoly, aby hosté, kteří netančí, mohli hrát hry. Orchestr byl připraven a čekal jenom na pokyn kapitána Haralana, když se v té části dvorany, odkud vedly dveře do zahrady, ozval zpěv. Někdo zpíval zvučným, drsným hlasem v bizarní tónině a rytmu neznámou píseň.

Páry, připravené k tanci, se zastavily… Všichni naslouchali… Bylo to překvapení, které bylo na programu večírku?…

Kapitán Haralan ke mně přistoupil.

“Co se to děje?” zeptal jsem se ho.

“Nevím,” odpověděl mi trochu zneklidněně.

“Odkud přichází ten zpěv?… Z ulice?…”

“Ne…, myslím že ne.”

Opravdu, člověk, jehož hlas doléhal až k nám, musel být v zahradě a mířil do dvorany. Možná že tam už právě vstoupil.

Kapitán Haralan mě vzal pod paží a táhl ke dveřím na zahradu.

Ve dvoraně bylo v ten okamžik asi deset lidí, nepočítaje v to hudebníky, kteří seděli za svými pulty. Ostatní hosté tvořili skupiny v salónech nebo ve velkém sále. Ti, kteří se o přestávce procházeli po zahradě, se vrátili.

Kapitán Haralan si stoupl na schodiště do zahrady. Šel jsem za ním. Bylo odtud vidět na celou zahradu.

Nikde jsme neviděli ani živáčka.

V té chvíli za námi přišel pan Roderich s paní, doktor řekl synovi | několik slov a ten na ně odpověděl negativním posunkem.

Ale hlas se stále přibližoval, mohutněl a sílil… Marc s Myrou pod I paží přišli za námi do dvorany. Paní Roderichová zůstala v kruhu j dam, které se jí vyptávaly, a ona jim nemohla odpovědět.

“Já tomu přijdu na kloub!…” vyhrkl kapitán Haralan a seběhl se| schodiště.

Doktor Roderich, několik sluhů a já jsme běželi za ním.

Znenadání, když už se zdálo, že je zpěvák docela blízko dvorany, hlas umlkl.

Prohledali jsme zahradu i keře. Mohli jsme ji dokonale prohlédnout, protože byla tak osvětlená, že ani jeden kout nebyl ve tmě. A přece jsme nikoho nenašli…

Bylo by možné, že to byl hlas nějakého opozdilce, jenž šel po bulváru Tékéli?

Zdálo se to dost nepravděpodobné, protože jsme zjistili, že tam tou dobou bylo pusto a prázdno.

Jenom vlevo, ve vzdálenosti asi pěti set kroků, se linulo slabé světlo z pavilónku ve věži Storitzova domu.

Když jsme se vrátili do dvorany, nevěděli jsme, co máme odpovědět na otázky hostů.

Kapitán Haralan dal pokyn k tanci a tanečníci se opět seřadili do párů.

“Tak co,” ptala se mě Myra se smíchem, “nevybral jste si tanečnici?”

“Mou tanečnicí budete vy, slečno, ale až při druhém tanci!”

“Však my tě, milý Henri, nenecháme dlouho čekat,” sliboval mi Marc.

Avšak zmýlil se. Musel jsem čekat na tanec, jejž mi Myra slíbila déle, než si myslel. Vlastně, abych pravdu řekl, čekám na něj podnes.

Když orchestr skončil preludium, zazněl znovu zpěv uprostřed salónu, ale zpěváka nebylo vidět…

Hosté byli nejenom vyděšeni, ale i pohoršeni. Hlas zpíval z plných plic Píseň nenávisti od Bedřicha Malgrada, německý hymnus, neblaze proslulý svou útočností. Byla to úmyslná provokace!

A ten, kdo zpíval uprostřed salónu…, byl neviditelný!… Byl tam, a nikdo ho nespatřil!…

Taneční páry se rozdělily do sálu a do dvorany. Hosté, zvláště dámy, propadli panice.

Kapitán Haralan chodil po salóně s planoucíma očima a napřaženýma rukama, jako by chtěl chytit onoho vetřelce, který unikal našim zrakům…

V té chvíli hlas dozpíval poslední sloku Písně nenávisti. A tu jsem doopravdy spatřil!… a sto osob se mnou, to, čemu jsme nemohli uvěřit…

Najednou se z podstavce zvedla zásnubní kytice, vmžiku byla roztrhána a květy podupány!… A kousky svatební smlouvy se válely po parketách!…

Tentokrát se vyděsili všichni! Každý chtěl uprchnout z místa, kde se odehrávaly takové příšerné věci. Nebyl jsem si jist, mám-li všech pět pohromadě a mohu-li věřit svým očím.

Kapitán Haralan přišel za mnou. Bledý hněvem vyhrkl:

“To je dílo Viléma Storitze!”

Viléma Storitze?… Copak se zbláznil?

Jestli se nezbláznil Haralan, určitě se co nevidět zblázním já. Bděl jsem, nic se mi nezdálo, a přece jsem spatřil, ano, viděl jsem na vlastní oči, jak se najednou zvedá svatební věneček, prochází salónem, pak dvoranou a mizí na zahradě v houští a ruku, která ho nese, není vidět!…

“To už je víc než moc!”… vzkřikl kapitán Haralan, vyřítil se ze salónu, hnal se jako velká voda po vestibulu a vyběhl ven na bulvár Tékéli.

Rozběhl jsem se za ním.

Běželi jsme až k domu Viléma Storitze. Okno v pavilónku věže dosud slabě svítilo do noci. Kapitán uchopil kliku dveří v mříži a prudce s ní zacloumal. Ani jsem dobře nevěděl, co dělám, a pomáhal jsem mu. Ale dveře byly pevné a nepovolily.

Tak jsme se několik minut marně namáhali. Zuřili jsme čím dál tím víc a úplně jsme ztratili rozvahu…

Najednou dveře tiše povolily…

Kapitán Haralan se asi zmýlil, když obviňoval Viléma Storitze… Vilem Storitz nevyšel ze svého domu, protože on sám osobně otevřel dveře a stál proti nám tváří v tvář.

KAPITOLA OSMÁ

ČASNĚ RÁNO

SE ROZŠÍŘILY

PO MĚSTĚ

zprávy o incidentu, jenž se předešlého dne odehrál v paláci Roderichových. Jak jsem očekával, všichni si od prvního okamžiku mysleli, že za těmi událostmi vězí něco nadpřirozeného. A přece byly, nemusely být docela přirozené. Ale vysvětlit je nebylo tak jednoduché.

Nemusím dodávat, že večírek skončil po scéně, kterou jsem popsal. Marc a Myra z toho byli celí zoufalí. Pošlapaná zásnubní kytice, roztrhaná svatební smlouva a svatební věneček ukradený před jejich očima!

Bylo to špatné znamení v předvečer svatby!

Během dne se trousily skupiny lidí před zavřenými okny v přízemí paláce Roderichových, které nikdo neotevřel. Prostí lidé, zvláště ženy, se hrnuli na nábřeží Batthyani.

Ve skupinkách se živě rokovalo. Někteří lidé vyslovovali nejprapodivnější názory; jiní se spokojovali tím, že se s obavami dívali na palác.

Paní Roderichová a její dcera nevyšly jako obvykle ráno z domu. Myra zůstala u své matky, kterou včerejší události tak otřásly, že potřebovala naprostý klid.

V osm hodin vstoupil Marc do mého pokoje. Přivedl doktora a kapitána Haralana. Museli jsme si pohovořit, popřípadě se domluvit o některých nutných opatřeních, a proto bylo lepší, že jsme se nesešli v paláci Roderichových. Vrátili jsme se s bratrem v noci společně do hotelu. Brzy ráno se šel zeptat, jak se daří paní Roderichové a jeho snoubence. Pak navrhl, aby doktor a kapitán Haralan zašli s ním ke mně.

Ihned jsme se rozhovořili:

“Henri,” sdělil mi Marc, “nařídil jsem, aby sem nikoho nepouštěli. Tady nás nikdo nemůže slyšet, jsme tu sami…, docela sami… v tomhle pokoji.”

Co se to však stalo s mým bratrem! Obličej, včera zářící štěstím,’ měl ztrhaný a byl strašně bledý.

Doktor Roderich se snažil ovládat, ale na jeho synovi byl znát vnitřní nepokoj. Neklidně se díval kolem sebe.

Usmyslil jsem si, že zůstanu chladnokrevný.

Nejdřív jsem se zeptal na paní Roderichovou a její dceru.

“Včerejší události je velice rozrušily,” odpověděl mi doktor, “a bude I to trvat několik dní, než se zotaví. Ale Myra se už vzmužila a snaží se uklidnit matku. Doufám, že na ten večírek brzy zapomene, když se už nebudou opakovat podobné scény…”

“Opakovat?” divil jsem se. “Toho se nemusíte bát, doktore. Okolnosti, za kterých se ty podivné události odehrály, se už opakovat nebudou.

“Kdoví?” namítal doktor Roderich, “kdoví? Proto bych byl rád, aby se svatba konala co nejdřív, začínám totiž věřit, že výhrůžky…”

Doktor nedokončil větu, jejíž smysl byl naprosto jasný kapitánovi Haralanovi i mně. Zdálo se, že Marc, který ještě nic nevěděl o poslední návštěvě Viléma Storitze, přeslechl, co doktor říká.

Kapitán Haralan měl na to svůj vlastní názor. Ale mlčel, protože vyčkával, jak se vyjádřím o včerejších událostech já.

Považoval jsem za správné vystupovat jako skeptik, jenž nehodlá brát vážně podivné události, jichž jsme byli svědky. Bylo lepší tvářit se, že na nich nevidím nic neobyčejného, jenom proto, že se zdají být nevysvětlitelné. Abych pravdu řekl, nepřivedla mě doktorova úvaha do rozpaků.

Pane Roderichu,” odpověděl jsem, “přiznám se vám, že tohle všechno, jak vy říkáte, nestojí za to, abychom si s tím dlouho lámali hlavu. Zkrátka si myslím, že jsme naletěli na nepodařený vtip. Nějaký iluzionista se vetřel mezi vaše hosty a dovolil si připojit se k večernímu programu břichomluveckou scénou, která měla politováníhodný účinek… Dobře víte, že dnes máme vynikající břichomluvce…”

Kapitán Haralan se otočil a podíval se mi zpříma do očí, jako by chtěl číst mé myšlenky. Z jeho pohledu se dalo jasně vyčíst:

Nepřišli jsme sem poslouchat takovéhle řečičky!

Doktor namítl:

“Promiňte, pane Vidale, ale já nevěřím, že to byl žert.”

“Doktore,” trval jsem na svém, “jinak si to nedovedu vysvětlit…,

protože nechci věřit, že v tom vězí nějaká nadpřirozená moc…” “Nadpřirozená ne,” přerušil mě kapitán, “ale taková, která dovede

používat nám neznámých postupů.”

“Ale,” namítl jsem, “přece jsme včera slyšeli lidský hlas, proč by to nemohlo být dílo břichomluvce?”

Doktor Roderich zavrtěl hlavou. Bylo vidět, že naprosto nesouhlasí s mým vysvětlením.

“Opakuji vám ještě jednou,” odpověděl jsem mu, “nevylučuji, že se někdo vetřel do salónu, aby Písní nenávisti ranil vlastenecké city Maďarů.”

Tato moje hypotéza byla přijatelná, kdybychom nechtěli překročit rámec lidských možností. Ale doktor Roderich ji nemohl uznat. Vysvětlil mi to docela prostě: “Poslyšte, pane Vidale, i když připustím, ačkoli tomu nevěřím, že se nějaký šprýmař nebo spíše provokatér mohl dostat k nám do paláce a že jsme naletěli břichomluvci, jak vysvětlíte, že neviditelná ruka roztrhala kytici i svatební smlouvu a odnesla věneček?”

Opravdu, zdravý rozum se zdráhal připustit, že oba dva incidenty byly dílem nějakého sebeobratnějšího eskamotéra, i když se dnes najde spousta zručných kouzelníků!

Kapitán Haralan dodal:

“Co vy na to, Henri? To váš břichomluvec rozerval kytici květ po květu, roztrhal na tisíc kousků smlouvu, sebral věneček, nesl ho salóny a ukradl jako zloděj?”

Neodpověděl jsem.

“Nechcete náhodou tvrdit,” pokračoval rozčileně, “že jsme podlehli nějaké iluzi?”

Ne, nebylo možné připustit, že to byla iluze, když incident vidělo více než sto osob!

Po chvíli mlčení, které jsem se nesnažil přerušit, doktor prohlásil:

“Berme věci tak, jak jsou, a nesnažme se něco si namlouvat. Jsme svědky akcí, které se zdánlivě nedají ani vysvětlit přirozeným způsobem, ani popřít. Zůstaňme v oblasti reality a nehledejme špatného vtipálka, ale nepřítele, který pokazil zásnubní večírek, protože se nám chtěl pomstít.” Jeho slova dala diskusi správný směr.

“Nepřítele?”… zvolal Marc. “Nepřítele vaší nebo mé rodiny? Znáte někoho takového?”

“Ano!” přisvědčil kapitán Haralan. “Člověka, který před vámi požádal o ruku mé sestry.”

“Vilém Storitz?”

“Ano, právě ten.”

Informovali jsme Marka o tom, co dosud nevěděl. Doktor mu vylíčil, o co se Vilém Storitz před několika dny pokusil, jak ho kategoricky odmítl a jak potom Markův sok vyhrožoval celé rodině. Nakonec dodal, že jeho výhrůžky ospravedlňují podezření, že byl zapleten do včerejšího skandálu.

,A vy jste mi o tom ani slovo neřekli!” zvolal Marc. “Dovídám se to až dnes, kdy je Myra v nebezpečí!… Jen počkejte! Vypůjčím si toho Viléma Storitze a dokážu…”

“Tu starost přenechte nám,” přerušil ho kapitán Haralan. “Zneuctil přece dům mého otce…”

“Urazil mou snoubenku!” vyhrkl Marc, jenž se už neovládal.

Oba dva byli zlostí bez sebe. Není vyloučeno, že se Vilém Storitz chtěl pomstít Roderichovým a splnit své výhrůžky! Ale nedalo se s jistotou tvrdit, že zasáhl do včerejšího skandálu nebo v něm osobně sehrál nějakou roli. Nemohou ho obžalovat na základě podezření a jednoduše mu říci: “Včera večer jste se vetřel mezi naše hosty. Urazil jste je Písní nenávisti. Roztrhal jste zásnubní kytici a svatební smlouvu. Odnesl jste svatební věneček.” Nikdo ho přece neviděl.

Ostatně, copak jsme ho nenašli doma? Vždyť nám osobně přišel otevřít. Ovšem, nechal nás dost dlouho čekat a za tu dobu by se byl mohl vrátit z paláce Roderichových; ale copak bylo možné, že by ho neviděl kapitán Haralan ani já?

Svůj názor jsem jim několikrát opakoval a naléhal jsem, aby Marc a Haralan dali na má slova, která se doktorovi zdála logická. Ale byli tak rozzuření, že se chtěli hned rozběhnout na bulvár Tékéli.

Konečně po dlouhé diskusi přistoupili na můj návrh, který se jim zdál rozumný. Doporučil jsem jim:

Milí přátelé, pojďme na radnici. Povíme policejnímu řediteli o celé té “aféře, jestli o ní dosud neví. Řekneme mu, jaký vztah má Storitz k Roderichovým, čím vyhrožoval Markovi a jeho snoubence a z čeho ho podezíráme, protože se vychloubal, že může použít takových prostředků, proti nimž veškerá lidská moc nic nesvede. Ať policejní ředitel sám rozhodne, jak s takovým cizincem naloží.”

Nebylo to to nejlepší, co se dalo v dané situaci dělat? Policie může zasáhnout účinněji než jednotlivci. Kdyby kapitán Haralan a Marc šli do Storitzova domu, kdoví, jestli by jim někdo otevřel. Pokusili by se snad vniknout tam násilím?… Jakým právem?… Jen policie má tohle právo. Proto se musí obrátit právě na ni.

Všichni souhlasili. Rozhodli jsme se, že doktor, kapitán a já půjdeme na radnici a Marc se vrátí do paláce.

Bylo půl jedenácté. Jak jsem řekl, věděl už celý Ragz o včerejším incidentu. Když viděli, že doktor a jeho syn míří na radnici, snadno si domyslili, jaký k tomu mají důvod.

Když jsme tam přišli, doktor se dal ohlásit u policejního ředitele, jenž nás dal okamžitě uvést do své pracovny.

Pan Henri Stepark byl malé postavy s energickou tváří a pronikavým pohledem, podivuhodně inteligentní. Nejednou prokázal svou úžasnou obratnost a prozíravost. Bylo jisté, že udělá všechno, co bude v jeho moci, aby vnesl světlo do záhadné aféry. Ale dokáže vhodně zasáhnout za tak zvláštních okolností, které přesahovaly rámec pravděpodobnosti?

Pan Stepark znal už jako všichni lidé v Ragzu podrobnosti skandálu, kromě toho, co věděl doktor, Haralan a já.

“Počítal jsem s vaší návštěvou, pane Roderichu,” přivítal nás, “a kdybyste nebyli přišli vy ke mně, byl bych já přišel k vám. Už v noci jsem se dozvěděl, jaké divné věci se přihodily ve vašem paláci a proč se vaši hosté docela pochopitelně vyděsili. Musím vám sdělit, že se hrůza zmocnila celého města a mám dojem, že se lidé tak rychle neuklidní.” Po tomto úvodu jsme pochopili, že nejjednodušší bude, když budeme přímo odpovídat na otázky pana Steparka.

“Nejdřív položím otázku vám, pane doktore. Myslíte si, že vás někdo nenávidí a chce se pomstít vaší rodině, protože chcete provdat slečnu Myru za pana Marka Vidala?”

“Myslím že ano,” přikývl doktor. “Kdo je ten člověk?”

“Vilém Storitz,” vyhrkl Haralan. Policejního ředitele tato odpověď nikterak nepřekvapila.

Doktor informoval pana Steparka, že Vilém Storitz požádal o ruku jeho dcery a nedávno svou nabídku opakoval. Když byl opět odmítnut, vyhrožoval, že překazí Myřin sňatek takovými prostředky, na které nestačí lidská moc.

“Tak tedy,” uvažoval pan Stepark, “nejdříve roztrhal ohlášky a nikdo ho při tom nepřistihl.”

Souhlasili jsme s ním.

Ale stejný názor nijak nevysvětlil záhadný případ, když jsme ho nechtěli přičítat nějakým kouzlům. Policie se pohybuje v oblasti reality. Chytá svou brutální rukou za límec lidi z masa a z krve. Nemá ve zvyku zatýkat přízraky nebo fantomy. Ten, kdo strhl vyhlášky, zničil kytici a ukradl věneček, byl člověk, kterého bylo možné dopadnout. A to bylo třeba provést.

Pan Stepark uznal oprávněnost našeho podezření, pochopil, proč obviňujeme Viléma Storitze.

“Ten chlapík se mi už dávno zdál podezřelý, i když si na něho nikdo nestěžoval. Jeho způsob života je záhadný. Nikdo neví, jak žije a z čeho je živ. Pročpak opustil své rodné město Spremberg? Proč on, Prušák z jižního Pruska, se usadil v Maďarsku? Proč se zavřel se svým starým sluhou do domu na bulváru Tékéli, kam nikdy nevstoupila živá noha? Opakuji vám, je to všechno podezřelé…”

“Co hodláte dělat, pane Steparku?” otázal se Haralan.

“Především provedeme prohlídku v jeho domě, kde možná najdeme nějaký dokument…, nějaký důkaz…,” odpověděl pan Stepark.

“Nepotřebujete k domovní prohlídce guvernérův souhlas?” otázal se doktor Roderich.

“Jde o cizince, který ohrožuje vaši rodinu. Jeho Excelence dá určitě potřebné povolení.”

“Guvernér byl včera na zásnubním večírku,” poznamenal jsem.

“Vím o tom, pane Vidale, už si mě dal zavolat a informoval mě o incidentu, který viděl na vlastní oči.”

,A dovedl si ho vysvětlit?” zeptal se doktor.

“Ne! Nenalezl žádné rozumné vysvětlení.”

“Ale co tomu řekne, až se doví, že je do té aféry zapletený Vilém Storitz?” zajímal jsem se.

“Tím více si bude přát, aby se celá záležitost vyjasnila,” ujišťoval nás pan Stepark. “Počkejte na mě, pánové. Půjdu hned do Paláce a za necelou půlhodinku se vrátím s povolením domovní prohlídky domu na bulváru Tékéli.”

“Půjdeme tam s vámi,” nabídl se Haralan.

“Jak je libo, a vy, pane Vidale, můžete jít také,” navrhl policejní ředitel.

“Jen jděte s panem Steparkem, pane Vidale,” souhlasil doktor. “Po-J spíchám domů. Až se vrátíte z domovní prohlídky, přijďte za mnou.’]

“A možná už po zatčení,” prohlásil pan Stepark.

Měl jsem dojem, že je rozhodnutý skoncovat s tím případem co] nejdřív.

Odešel tedy do paláce a doktor se vrátil domů.

Zůstal jsem s Haralanem v pracovně pana Steparka. Vyměnili jsme jen několik slov. Překročíme tedy práh záhadného domu … Je jeho majitel doma?… Nebyl jsem si jistý, zda by se Haralan dokázal ovládnout, kdyby se s ním sešel tváří v tvář.

Pan Stepark se vrátil asi za půl hodiny. Přinesl povolení k domovní prohlídce i k jakémukoli potřebnému zákroku.

“Teď, pánové, jděte,” přikázal nám. “Já půjdu za vámi jinou cestou. Za dvacet minut se všichni sejdeme před Storitzovým domem. Platí?”

“Platí,” souhlasil Haralan.

Vyšli jsme s Haralanem z radnice a zamířili jsme na nábřeží Batthyani.

KAPITOLA DEVÁTÁ

PAN STEPARK

ŠEL SEVERNÍ

ČÁSTÍ MĚSTA

a jeho policisté ve dvojicích centrem. Já s Haralanem jsme došli na konec ulice Štěpána I. a pak jsme šli podél Dunaje. Bylo zataženo. Z východu se hnaly našedivělé nabubřelé mraky. Za čerstvého větru brázdil široký pás plachetnic nažloutlé vody Dunaje. Páry čápů a jeřábů letěly proti větru a skřehotaly. Už nepršelo, ale pára stoupající k nebi hrozila, že se promění v prudký liják.

Jenom v obchodní čtvrti se to hemžilo měšťany a venkovany, jinde se málokdo ukázal na ulici. Kdyby byl pan Stepark se svými lidmi šel s námi, mohlo by to vzbudit pozornost, a proto bylo lepší, že jsme se s ním rozloučili, když jsme odcházeli z radnice.

Haralan stále mlčel. Obával jsem se, že kdyby potkal Viléma Storitze, neovládl by se a vrhl by se na něho. Skoro jsem litoval, že nám pan Stepark dovolil, abychom se účastnili domovní prohlídky.

Za čtvrt hodiny jsme došli k paláci Roderichových na rohu nábřeží Batthyani. Všechna okna v přízemí i okna pokojů paní Roderichové a Myry byla dosud zavřena. Ani stopy po včerejším ruchu!

Kapitán Haralan se zastavil a chvíli se díval na zavřené okenice. Povzdechl si, zaťal pěsti, ale neřekl ani slovo.

Zahnuli jsme za roh a šli jsme po bulváru Tékéli. Zastavili jsme se nedaleko Storitzova domu.

Nějaký člověk se lhostejně procházel přede dveřmi s rukama v kapsách. Byl to pan Stepark. Podle úmluvy jsme se s Haralanem k němu připojili.

Vzápětí přišlo šest tajných v civilu. Na pokyn pana Steparka se postavili ke mříži. Byl mezi nimi i zámečník pro případ, že by nikdo neotevřel.

Okna Storitzova domu byla zavřená jako obvykle a do pavilónku nebylo vidět, protože byla zatažena záclonami.

“Bezpochyby není nikdo doma,” řekl jsem panu Steparkovi.

“Uvidíme,” odpověděl. “Ale divil bych se, kdyby v domě nikdo nebyl. Podívejte se, támhle vlevo se kouří z komína.”

Opravdu, nad střechou se třepetal sloupek kouře.

“Jestli není pán doma,” dodal pan Stepark, “bude asi doma sluha. Na, tom konečně nezáleží, kdo nám otevře.”

Kvůli Haralanovi jsem si přál, aby Vilém Storitz nejen nebyl doma, ale aby vůbec nebyl v Ragzu.

Pan Stepark rozezvučel klepadlo ve výplni mříže. Pak jsme čekali, až někdo přijde a otevře nám dveře.

Uplynula jedna minuta. Nikde nikdo. Zaklepali jsme podruhé…

“V tomhle domě jsou všichni nahluchlí,” zabručel pan Stepark. Potom dal příkaz zámečníkovi.

Ten si vybral potřebný nástroj. Dveře byly zavřené jenom na závoru, snadno povolily. Čtyři policisté šli s námi, dva zůstali venku.

Domovní dveře, ke kterým vedly tři schody, byly zavřené. Pan Stepark na ně dvakrát zabouchal holí.

Nikdo se neozval. V domě bylo ticho.

Zámečník vystoupil po schodech ke dveřím a vsunul jeden ze svých klíčů do zámku. Nebylo vyloučené, že dveře byly zamčeny na několik západů, že je Vilém Storitz, když uviděl policisty, zavřel na závoru, aby jim zabránil vstoupit do domu.

Ale nebylo tomu tak. Zámek povolil a dveře se otevřely.

“Pojďme,” vybídl nás pan Stepark.

Chodba byla osvětlena ze dvou stran: zamřížovaným oknem nad vstupními dveřmi a zasklenými dveřmi vedoucími do zahrady.

Pan Stepark udělal několik kroků po chodbě a pak hlasitě zavolal:

“Je tu někdo?”

Nikdo mu neodpověděl, ani když zavolal podruhé. V domě bylo ticho. Ale když jsme bedlivě naslouchali, měli jsme dojem, že jsme zaslechli nějaký šramot v jednom bočním pokoji… Ale to se nám asi jenom zdálo.

Pan Stepark došel až na konec chodby. Šel jsem za ním a Haralan za mnou.

Jeden policista zůstal na stráži u vchodu do domu.

Když pan Stepark otevřel dveře, uviděli jsme celou zahradu. Byla obehnána zdmi v rozloze asi dvou až tří tisíc sáhů. Uprostřed byl trávník porostlý vysokou, napolo zvadlou trávou, kterou už dávno nikdo nekosil. Kolem něho se táhla křivolaká alej, vroubená hustým houštím. Za ním bylo vidět stromy vysázené podél zdi. Jejich koruny patrně převyšovaly mohutné opevnění.

Bylo vidět, že se o zpustlou zahradu nikdo nestará.

Prohledali zahradu. Policisté tam nikoho nenašli, ačkoli v aleji byly čerstvé stopy.

Okenice všech oken, vedoucích do zahrady, byly zavřeny, kromě okna v prvním patře, jež osvětlovalo chodbu.

“Ti lidé se sem určitě co nevidět vrátí,” poznamenal pan Stepark, “protože dveře byly jenom zastrčeny a nezamčeny na dva západy…, pokud ovšem včas neupláchli.”

“Myslíte si, že se mohli něco dovědět?”… otázal jsem se. “Určitě ne cekám, že se každou chvíli vrátí.”

Pan Stepark pochybovačně zavrtěl hlavou.

“Ostatně,” dodal jsem, “kouř, který stoupá z jednoho krbu, dokazuje, že se tu někde topí,”

“Hned zjistíme, kde,” ujišťoval pan Stepark.

Když pak zjistil, že na zahradě není ani živáčka a že se tam nikdo neskrývá, vybídl nás, abychom vstoupili do domu. Domovní dveře za námi zapadly.

Z chodby vedly dveře do čtyř místností. Z jedné z nich, s vyhlídkou na zahradu, udělali kuchyň. Do druhé vybíhalo schodiště vedoucí do prvního patra.

Domovní prohlídka začala kuchyní. Jeden policista odstrčil okenice, protože úzkou skulinou ve tvaru kosočtverce pronikalo jen málo světla.

kuchyni bylo jenom nejnutnější zařízení - litinová kamna, jejichž rouru zakrývala římsa krbu, po každé straně jedna skříň, uprostřed stůl, dvě proutěné židle a dvě stoličky, na zdech viselo různé nádobí, v rohu pravidelně tikaly hodiny, které bezpochyby včera někdo natáhl.

V kamnech ještě hořelo několik uhlíků, z nichž patrně stoupal kouř, který jsme viděli zvenčí.

“Tak tady je kuchyň,” poznamenal jsem, “ale kde je kuchař?”

,A jeho pán?”… dodal Haralan.

“Pokračujme v pátrání,” vybídl nás pan Stepark.

Pak jsme prohlédli další dvě místnosti v přízemí, s vyhlídkou na| dvůr. První byl salón zařízený starobylým nábytkem, čalouněný starými gobelíny německého původu, místy velmi opotřebovanými. Na kovové římse se silnými železnými řetězy stály dost nevkusné pendlovky z oblázků a mušlí. Na ručičkách, které se asi kdysi dávno zastavily, a na zaprášeném ciferníku bylo vidět, že se jich už dávno nepoužívalo. Naproti oknu visel v oválovém rámu portrét s ozdobnou obrubou kolem jména OTTO STORITZ.

Prohlédli jsme si obraz. Bylo to znamenité umělecké dílo neznámé-j ho malíře, výrazná kresba, namalovaná strohými barvami.

Haralan nemohl z toho plátna odtrhnout oči.

I na mne udělala tvář Otto Storitze hluboký dojem. Ovlivnilo mi mé zvláštní duševní rozpoložení?… Nebo jsem bezděky podlehl vlivu prostředí?… Zkrátka, připadal mi v tomto opuštěném salóně jak fantastická bytost. Zdálo se mi, že portrét s mohutnou hlavou, ježatými vlasy, obrovským čelem, ohnivýma očima a chvějícími rty žije, že vyskočí z rámu a zavolá na nás hrobovým hlasem:

“Co tu děláte?… Jak se opovažujete rušit můj klid?” Zavřenými žaluziemi pronikalo do salónu světlo. Bylo zbytečné otvírat okno) V pološeru vypadal portrét snad ještě záhadněji a působivěji.

Pana Steparka patrně překvapila podoba otce se synem.

“Až na věkový rozdíl, mohl by to být dobře i portrét jeho syna, poznamenal. “Stejné oči, stejné čelo, stejná hlava na širokých ramenou. A ta ďábelská tvář!… Člověk by dostal chuť zažehnat oba dva.

“Ano,” souhlasil jsem, “je to překvapující podoba.”

Haralan stál před plátnem jako přibitý, jako by měl před sebou originál.

“Půjdeme, kapitáne?” vyzval jsem ho

Ze salónu jsme šli přes chodbu do sousedního pokoje. Byla to pracovna. Panoval tam strašný nepořádek. Bílé dřevěné police byly přecpány svazky, většinou nevázanými, z oboru matematiky, chemie a zejména fyziky. V jednom rohu se válela kupa nástrojů, aparátů, strojů a baněk, přenosná kamínka, hromada křivulí a destilačních přístrojů, vzorky různých kovů, z nichž mnohé jsem vůbec neznal, ačkoli jsem inženýr. Uprostřed místnosti na stole plném papíru a psacího náčiní čtyři svazky úplného vydání Storitzova díla. Vedle nich rukopis Sklonil jsem se nad ním a zjistil, že to byla studie o světle, rovněž z pera slavného vědce. Policisté zabavili papíry, publikace i rukopis a zapečetili je.

Prohlídka pracovny neposkytla nic podstatného, co by nás poučilo. Když už jsme byli na odchodu, všiml si pan Stepark zvláštní lahvičky z modravého skla, jež stála na krbu.

Podlehl buď zvědavosti, nebo policejní důkladnosti a napřáhl ruku po lahvičce, aby si ji mohl zblízka prohlédnout. Ale udělal asi nějaký neobratný pohyb, protože lahvička, jež stála docela na kraji, spadla na dlážky, právě když ji chtěl vzít do ruky, a rozbila se.

Vytekla z ní velice prchavá nažloutlá tekutina. Ihned se proměnila v páru zvláštní vůně, která se nedala k ničemu přirovnat, ale byla tak málo výrazná, že jsme ji skoro ani nevnímali.

“Na mou věru,” hudroval pan Stepark, “ta lahvička ale upadla v pravý čas.”

“Bezpochyby obsahovala nějakou sloučeninu, kterou vynalezl Otto Storitz,” poznamenal jsem.

“Jeho syn asi zná vzorec a vyrobí si novou,” odpověděl pan Stepark. Pak se obrátil ke dveřím:

“Pojďme do prvního poschodí,” vyzval nás a přikázal dvěma tajným, aby zůstali na chodbě.

Na konci chodby proti kuchyni začínalo schodiště. Schody při každém kroku vrzaly.

Z chodby vedly dveře do dvou sousedících pokojů. Nebyly zavřeny na klíč, stačilo otočit měděným knoflíkem a otevřely se.

První pokoj nad salónem byla asi ložnice Viléma Storitze. Byla tam jen železná postel, noční stolek, dubový prádelník, toaletní stolek na měděných nohách, pohovka, křeslo potažené sametem a dvě židle. Žádné záclony nad postelí ani na oknech, zkrátka nejnutnější zařízení. Na krbu ani na malém kulatém stolku v rohu neležel ani kousek papíru. V této ranní době byla postel ještě rozestlaná, ale nemohli jsme s jistotou tvrdit, že na ní někdo v noci spal.

Ale když si pan Stepark prohlížel toaletní stolek, zjistil, že v umy-vadle je ještě voda s mýdlovými bublinkami.

“Kdybychom předpokládali, že se někdo naposledy myl v téhle vodě před čtyřiadvaceti hodinami, bubliny by se už dávno rozplynuly. Z toho usuzuji, že náš chlapík se tady dnes ráno umyl a pak šel ven.” “Je tedy možné, že se vrátí,” uvažoval jsem, “jestli si nevšimne vašich policistů.”

“Jestli je uvidí, uvidí ho také oni a mají rozkaz přivést ho ke mně. Ale nepočítám s tím, že by se dal chytit”

V ten okamžik jsme zaslechli vrzat podlahu, jako by po ní někdo chodil. Zdálo se, že zvuk přichází ze sousedního pokoje nad pracovnou.

Z ložnice tam vedly dveře a tak jsme se nemuseli vracet na chodbu, když jsme chtěli vstoupit.

Haralan předběhl pana Steparka, skočil ke dveřím a prudce je otevřel…

Ale zmýlili jsme se. Nikdo tam nebyl.

Možná že zvuk k nám dolehl z horního patra, z půdy, kudy se chodilo do pavilónku.

Druhý pokoj byl ještě jednodušeji zařízen než první. Na rámu, potaženém popruhy ze silného plátna, proleželá matrace, hrubá prostěradla a vlněná pokrývka. Dvě různé židle u krbu, kde nebyla ani stopa po popeli, hrnec s vodou, několik obleků z těžké látky na věšáku, dubová truhla, která sloužila jako skříň i prádelník a v níž pan Stepark našel kupu prádla.

Byl to zřejmě pokoj starého sluhy Hermanna. Pan Stepark také věděl od policistů, že občas otvírali okna v prvním pokoji, aby vyvětrali, ale okna druhého pokoje, vedoucí na dvůr, neotvírali nikdy. Ověřili jsme si to, když jsme si důkladně prohlédli espaňoletu, která se velmi těžce otáčela, a zrezivělé kování žaluzií.

Jak už jsem řekl, byl druhý pokoj prázdný. Jestli také nikoho nenajdeme na půdě, v pavilónku a ve sklepě pod kuchyní, znamená to, že pán i sluha opustili dům a možná že ani nemají v úmyslu se tam vrátit.

“Nepřipouštíte možnost, že by Vilém Storitz mohl být informován o chystané domovní prohlídce?” zeptal jsem se pana Steparka.

“Ne, pane Vidale, ledaže by byl schovaný v mé pracovně nebo v pracovně Jeho Excelence, když jsme tu záležitost projednávali!”

“Je ale možné, že nás zpozorovali, když jsme přicházeli na bulvár Tékéli.”

“Budiž! Ale jak se odsud dostali?”

“Zadem do polí.”

“Nemohli by tak rychle přelézt vysoké zdi zahrady a nezapomínejte, že příkop kolem opevnění se nedá přeskočit”

Podle názoru pana Steparka odešel tedy Vilém Storitz s Hermannem dřív, než jsme přišli.

Vyšli jsme z pokoje na chodbu. Když jsme stoupli na první schod schodiště, vedoucího do druhého patra, uslyšeli jsme, jak zničeho nic zavrzaly schody z přízemí do prvního poschodí, jako by někdo po nich běžel. Nato jsme zaslechli pád a bolestný výkřik.

Nahnuli jsme se přes zábradlí a spatřili jsme, jak jeden policista, který hlídal chodbu, vstává a tře si kříž.

Co je, Ludvíku?” vyptával se ho pan Stepark. Policista mu vyprávěl, že právě stál na druhém schodu, když jeho pozornost upoutalo vrzání, které jsme slyšeli. Prudce se obrátil, aby zjistil co se děje, ale udělal asi nešikovný pohyb, protože mu ujely oba podpatky, padl naznak a uhodil se do kříže. Nedovedl si vysvětlit, proč vlastně upadl. Byl by přísahal, že ho někdo buď chytil za nohy, nebo do něho vrazil, aby ztratil rovnováhu. Ale to nebylo možné, protože byl v přízemí sám s kolegou, jenž hlídal hlavní vchod na dvůr.

“Hm!… ” broukl pan Stepark a zatvářil se starostlivě.

V minutě jsme vyběhli do druhého poschodí. Byla tam jenom půda, jež se táhla od jednoho štítu domu k druhému. Světlo se sem linulo úzkými vikýři ve střeše a na první pohled bylo vidět, že se tam nikdo neschoval.

Uprostřed půdy stál příkrý žebřík, vedoucí do pavilónku, jenž čněl nad hřebenem střechy. Vcházelo se tam sklápěcími dveřmi, které se otvíraly pomocí závaží.

“Dveře jsou otevřeny,” upozornil jsem pana Steparka, jenž už vystupoval po žebříku.

“Opravdu, pane Vidale, a taky to tu pěkně profukuje. Dnes vane silný vítr a korouhvička na střeše pořádně vrže. A to je ten zvuk, co jsme slyšeli.”

“Ale mně to spíš připadalo jako kroky.”

“Kdopak by tu chodil, když tu nikdo není?”

“Ledaže by byl tam nahoře, pane Steparku?…”

“V té větrné boudě?…”

Haralan poslouchal náš rozhovor. Ukázal na pavilónek a vyzval nás:

“Vystupme tam.”

Pan Stepark vystoupil první po žebříku a přitom se držel za silný provaz, jenž sahal až na podlahu.

Za ním šplhal kapitán Haralan a pak já. Do úzké věžičky se asi stěží vejdou tři lidé.

Byla to doopravdy jakási čtverhranná klec, osmkrát osm stop a asi deset stop vysoká.

Panovala tam značná tma, i když mezi podpěrnými sloupy, solidně zasazenými do trámů krovu, byla okna, neboť husté vlněné záclony, Kterých jsme si všimli zvenku, byly zataženy. Jakmile jsme je odhrnuli, proniklo okenními skly světlo.

Ze čtyř stran pavilónku bylo vidět celý Ragz až po obzor. Nic nepřekáželo výhledu. Byl větší než z terasy paláce Roderichových, ale zase ne takový jako z věže Svatého Michala a z donžonu Hradu.

Na konci bulváru jsem opět spatřil Dunaj, staré město, táhnoucí se k jihu, jemuž vévodí strážní věž radnice, štíhlá věž katedrály, donžon na hoře Wolkangu a kolem dokola rozsáhlé louky pusty, vroubené vzdálenými horami.

Musím dodat, že také v pavilónku nebylo ani živáčka. Pan Stepark se musil smířit s faktem, že jeho policejní zákrok neměl žádný efekt a že jsme se nedověděli nic o tajemstvích Storitzova domu.

Myslel jsem si, že pavilónek možná slouží k astronomickému pozorování a že v něm jsou umístěny přístroje k pozorování nebe. Chyba. Byl tam jenom jeden stůl a dřevěná židle.

Na stole se povalovalo několik papírů a mimo jiné i noviny, v nichž jsem se v Budapešti dočetl o nadcházejícím výročí Otto Storitze. Také tyto papíry byly zabaveny.

Tady patrně Vilém odpočíval, když opustil svou pracovnu, přesněji řečeno laboratoř. Je jisté, že si přečetl onen článek, který zřejmě vlastnoručně označil křížkem červeným inkoustem.

Najednou se ozval výkřik. Překvapený a pobouřený kapitán Haralan spatřil na poličce, připevněné k jednomu podpěrnému sloupu v lepenkové krabici, kterou otevřel, svatební věneček, ukradený při zásnubním večírku v paláci Roderichových!

KAPITOLA DESÁTÁ

O ZÁSAHU

VILÉMA

STORITZE

nemohlo už být tedy pochyb. Měli jsme hmatatelný důkaz a nemuseli jsme se omezovat na dohady. Ať provedl podivnou krádež sám, nebo ji spáchal někdo jiný, stala se z jeho popudu. Nedovedli jsme vysvětlit proč a jakým způsobem.

“Stále ještě pochybujete, Henri?” zvolal Haralan a hlas se mu zachvěl hněvem.

Pan Stepark mlčel. V téhle aféře bylo ještě příliš mnoho nejasného. I když byla vina Viléma Storitze prokázána, nikdo netušil, jak to provedl, a bylo problematické, jestli na to někdy někdo vůbec přijde.

Ačkoli se na mě Haralan přímo obrátil, neodpověděl jsem. Ostatně, co bych mohl říci?…

“Ten darebák,” pokračoval, “nás přišel urazit, vmetl nám do tváře jako políček svou Píseň nenávisti. Vy jste ho neviděl, ale slyšel jste ho!… Byl tam, ale unikal našim zrakům!… Z tohoto věnečku, který poskvrnil svou rukou, nesmí zůstat ani lístek!…”

Pan Stepark však Haralana zarazil:

“Nezapomeňte, že je to doličný předmět. Domnívám se, že nám může být užitečný, kdyby, jak si myslím, měla tahle aféra ještě pokračování.”

Haralan mu věneček vrátil. Slezli jsme a ještě jednou jsme zbytečně prošli všemi pokoji.

Hlavní vchod a branku jsme zamkli na klíč a zapečetili. Dům byl zase tak opuštěný jako dřív. Jen dva policisté ho z šéfova příkazu hlídali z nevelké vzdálenosti.

Když jsme se rozloučili s panem Steparkem, jenž nás požádal, abychom o domovní prohlídce nemluvili, vraceli jsme se s Haralanem do paláce Roderichových. Můj společník se už neovládal, dával najevo svůj vztek zuřivými slovy a posunky. Nesnažil jsem se ho uklidnit, stejně by to bylo marné. Ostatně jsem doufal, že Vilém Storitz opustil nebo opustí město, když se dozví, že policie u něho provedla domovní prohlídku a našla důkaz o jeho účasti na aféře v paláci Roderichových.

Jenom jsem prohodil:

“Můj milý Haralane, chápu váš hněv, chápu, že nechcete, aby takové urážky zůstaly nepomstěny. Ale nezapomeňte, že pan Stepark nás prosil o diskrétnost.”

A co můj otec? … A váš bratr?… Copak se nás nebudou ptát na výsadek domovní prohlídky?”

To se ví, že budou. A my jim prostě povíme, že jsme Viléma Storitze nenašli, že už asi není v Ragzu. Ostatně, mně se tahle hypotéza zdá být pravděpodobná.”

“Ani neřeknete, že jsme u něho našli věneček?”

“To ano, ale jen vašemu otci. Je zbytečné mluvit o tom s vaší matkou a sestrou. Nač jim dělat ještě větší starosti? Být vámi, řekl bych, že se věneček našel na zahradě, a vrátil bych ho vaší sestře.”

I když to Haralanovi nebylo po chuti, dal mi za pravdu a dohodli jsme se, že dojdu pro věneček k panu Steparkovi, který mi ho jistě vydá.

Přál jsem si, abych co nejdřív uviděl svého bratra a všechno mu vypověděl, ale nejvíc jsem toužil po tom, aby už mel po svatbě.

Sotva jsme vstoupili do paláce, sluha nás zavedl do pracovny, kde nás očekával doktor s Markem. Byli už nedočkaví a jen jsme vstoupili do dveří, zasypali nás otázkami.

Když jsme jim vylíčili, co se dělo v domě na bulváru Tékéli, byli překvapeni a pohoršeni! Můj bratr se nedokázal ovládnout. Jako Haralan chtěl potrestat Viléma Storitze, dřív než zasáhne spravedlnost. Marně jsem namítal, že jeho nepřítel už určitě opustil město.

“Když není v Ragzu, je ve Sprembergu!” zvolal.

Dalo mi mnoho práce, než jsem ho uklidnil. Doktor mi přitom pomáhal.

“Milý Marku,” chlácholil ho, “poslechněte, co vám radí bratr, nechejte usnout tuhle aféru, která je tak nepříjemná pro naši rodinu. Čím dřív se o ní přestane mluvit, tím spíš se na ni zapomene.”

Bylo mi líto bratra, když jsem viděl, jak zabořil obličej do dlaní. Dovedl jsem si představit jeho utrpení. Co bych za to byl dal, kdybych byl o několik dní starší a Myra Roderichová by už byla Myrou Vidalovou!

Doktor dodal, že navštíví guvernéra. Vilém Storitz je cizinec a guvernér jistě nebude váhat a vyhostí ho. Je nutné zamezit, aby se opakovaly podobné události, jež se odehrály v paláci Roderichových, i z; cenu, že by se nikdy uspokojivě nevysvětlily. Přece nikdo nepřipustí, že by měl Vilém Storitz nadlidskou moc, jak sám o sobě namyšleně tvrdil.

Prosadil jsem, aby se paní Roderichová a Myra nedověděly, že policie zasáhla a odhalila Viléma Storitze.

Podle mého návrhu se Myra doví, že Marc našel náhodou její věneček v zahradě paláce. Tím se dokáže, že všechno provedl nějaký špatný vtipálek, který bude určitě dopaden a podle zásluhy potrestán.

Toho dne jsem ještě zašel na radnici a vyžádal jsem si od pana Steparka věneček. Vydal mi ho a já jsem jej přinesl do paláce.

Večer jsme se sešli v salónu s paní Roderichovou a s Myrou. Marc na chvíli odešel, pak se vrátil a radostně volal:

“Myro…, podívejte se, co jsem vám přinesl!”…

“Můj věneček!”… vykřikla a rozběhla se k bratrovi.

“Ano,” odpověděl jí Marc, “našel jsem ho v zahradě…, zapadl do křoví.”

“Ale jak se tam dostal?… jak?…

“Jak?” odpověděl jí doktor. “Nějaký blázen se vetřel mezi naše hosty a ztropil ten nejapný výstup. Ale raději už na to nemysleme.”

Následující dny se neodehrál žádný nový incident. Město bylo zase klidné jako dřív. O domovní prohlídce na bulváru Tékéli se nikdo nedověděl a nikdo nemluvil o Vilému Storitzovi. Zbývalo už jen trpělivě - nebo spíš netrpělivě - očekávat den sňatku Marka a Myry.

Věnoval jsem všechen volný čas, jejž mi bratr ponechal, různým procházkám po okolí Ragzu. Haralan mě občas doprovázel. Když jsme šli za město, chodívali jsme obvykle po bulváru Tékéli. Zřejmě ho přitahoval ten podezřelý dům. Tak jsme pokaždé viděli, že je stále ještě opuštěný a že ho hlídají dva policisté. Kdyby se Vilém Storitz objevil, policie by se ihned dověděla o jeho návratu a zatkla by ho.

Záhy jsme získali důkaz o jeho nepřítomnosti a byli jsme si jisti, že ho alespoň nyní nepotkáme v ragzských ulicích.

29. května si mě dal zavolat pan Stepark. Od něho jsem se dověděl, že se konala výroční slavnost ve Sprembergu. Ceremonie prý přilákala velký počet diváků nejen ze Sprembergu, dokonce i tisíce zvědavců z Berlína a sousedních měst. Ohromný dav se na hřbitov ani nevešel. Nezapomnělo se na to, že Otto Storitz žil a zemřel jako legendární bytost. Všichni pověrčiví lidé očekávali nějaký zázrak ze záhrobí. Při oslavě se měly odehrát fantastické věci. Přinejmenším měl slavný Prus vstát z hrobu a nikoho by nepřekvapilo, kdyby se v té chvíli znatelně narušil řád světa, země by se otáčela od východu k západu a její abnormální rotace by způsobila katastrofální poruchu v slunečním systému!… Atd…., atd.

Takové řeči se šířily mezi lidmi. Ale podle posledních zpráv proběhlo všechno docela normálně/Náhrobní kámen se nenadzvedl, mrtvý z hrobu nevystoupil a země se točila dál podle zákonů existujících od počátku světa.

Mnohem více nás však zajímalo, že se syn Otto Storitze osobně zúčastnil oslavy. Byl to materiální důkaz, že doopravdy opustil Ragz. Doufal jsem, že už nemá v úmyslu se sem vrátit.

Pospíchal jsem, abych tuto novinu co nejdřív sdělil Markovi a Haralanovi.

Ačkoliv rozruch kolem skandálu v paláci Roderichových značně opadl, měl ragzský guvernér stále ještě určité obavy. Jestli ty záhadné kousky, jež nikdo nedovedl uspokojivě vysvětlit, prováděl někdo zázračně obratný nebo člověk s kdovíjakými schopnostmi, bylo jisté, že zneklidnil celé město a něco podobného se už napříště nesmělo opakovat.

Není divu, že na jeho Excelenci silně zapůsobilo hlášení policejního ředitele o vztahu Viléma Storitze k Roderichově rodině a o jeho výhrůžkách.

A tak když se guvernér dozvěděl o výsledku domovní prohlídky, rozhodl se ostře zakročit proti nepohodlnému cizinci. Koneckonců došlo ke krádeži a pachatelem byl buď Vilém Storitz, nebo nějaký jeho pomocník. Kdyby byl v Ragzu, zatkli by ho, a je dost nepravdě podobné, že by se dostal ze čtyř zdí vězení tak nepozorovaně, jako si vetřel do salónů Roderichových.

A tak došlo 30. května k tomuto rozhovoru Jeho Excelence s panem Steparkem:

“Máte nějaké nové zprávy?”

“Žádné, pane guvernére.”

“Dá se předpokládat, že se Vilém Storitz hodlá vrátit do Ragzu?

“Ne.”

“Je jeho dům stále střežen?”

“Ve dne v noci.”

“Považoval jsem za nutné,” pokračoval guvernér, “informovat o této aféře Budapešť. Vzbudila tam asi větší rozruch, než si zasloužila. Vyzvali mě, abych tomu udělal přítrž.”

“Dokud se Vilém Storitz nevrátí do Ragzu, nemusíme se ničen obávat. Víme ze spolehlivého pramene, že byl pětadvacátého v Sprembergu.”

“Dobrá, pane Steparku, ale může ho napadnout vrátit se a tomu musíme zabránit.”

“Nic není snazšího, pane guvernére. Je to cizinec, stačí výnos o vyhoštění…”

“Výnos,” přerušil ho guvernér, “kterým se mu zakáže nejenom pobyt v městě Ragzu, ale na celém území Rakouska-Uherska.”

“Jakmile dostanu ten výnos, pane guvernére,” navrhl policejní ředitel, “doručím ho všem pohraničním hlídkám.”

Guvernér ihned výnos podepsal a Vilému Storitzovi byl zakázán pobyt na území císařství.

Toto opatření doktora, jeho rodinu a přátele uklidnilo. Ale stále ještě jsme nevnikli do tajemství tohoto případu a nedovedli jsme si představit, jaká další překvapení nás očekávají.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

BLÍŽIL SE

DEN SVATBY

STANOVENÝ

na 1. června. S radostí jsem konstatoval, že citlivá Myra už zapomněla na nevysvětlitelný incident. Pochopitelně, že před ní a její matkou nikdy nikdo nevyslovil jméno Viléma Storitz. Byl jsem jejím důvěrníkem. Hovořila se mnou o svých plánech do budoucna, ačkoli nevěděla, jestli se uskuteční. Usadí se s Markem ve Francii? Ano, ale hned ne. Trápila by se, kdyby se měla rozloučit s otcem a s matkou.

Ale,” dodala, “to neznamená, že si nevyjedeme na několik týdnů do Paříže, a vy nás doprovodíte, viďte?”

Rád… Když vám nebudu překážet.”

“Já vím, novomanželé nejsou zrovna příjemná společnost.”

,,Však si zvyknu,” odpověděl jsem rezignovaně.

Doktor s cestou souhlasil. Bude nejlepší, když novomanželé na měsíc nebo na dva odjedou z Ragzu. Paní Roderichové se jistě bude po dceři stýskat, ale pochopí a nebude mít námitky.

Když byl Marc s Myrou, zapomínal na všechno, nebo se snažil zapomenout. Ale když jsme byli sami, marně jsem se snažil rozptýlit jeho obavy.

Pokaždé se vyptával:

“Víš něco nového, Henri?”

“Nic,” odpovídal jsem a byla to svatá pravda.

Jednou dodal:

“Kdyby ses něco dověděl ve městě nebo od pana Steparka…”

“Informoval bych tě, Marku.”

“Zlobil bych se na tebe, kdybys mi chtěl cokoli zatajit.”

“Buď klidný, nic ti nezatajím. Ale ujišťuji tě, že na tu aféru už nikdo ani nevzdechne. Nikdy nebyl ve městě takový klid. Jedni se starají o své obchodní záležitosti, druzí o zábavu a na trhu stále stoupá poptávka.”

“Žertuješ, Henri…”

“Abych ti dokázal, že už nemám obavy.”

“A Přece,” povzdechl si Marc a zachmuřil se, “kdyby ten člověk…”

“Ach, tak hloupý není. Dobře ví, že by ho zatkli, kdyby vstoupil na Rakousko-Uherské území. A v Německu je dost jarmarků, kde může předvádět své kejkle.”

“A co ta moc, o které mluví…”

“Pohádka pro děti!”

“Ty tomu nevěříš?”

“Asi tak málo, jako ty. Poslyš Marku, raději počítej hodiny a minuty, které tě dělí od velikého dne. To je to nejlepší, co teď můžeš dělat. A až je spočítáš, začni znova.”

“Ach! Kamaráde!”… zvolal Marc smutně.

“Marku, ty jsi blázen. Myra je rozumnější než ty.

“Protože neví to co já.”

“Copak víš?… K čertu, víš přece, že ten chlap už není v Ragzu, že se sem nemůže vrátit, že se s ním už nikdy nesetkáme. Jasné! Jestli ti ani tohle nestačí, aby ses uklidnil….”

“Víš, Henri, mám tušení…, zdá se mi…”

“Co si to namlouváš, chudáčku! Poslyš, poslechni mě a vrať se k Myře. Hned se budeš dívat na život růžovými brýlemi.”

“Ano, máš pravdu. Neměl bych ji nechávat ani chvilku samotnou!”

Ubohý bratr! Bylo mi ho líto. Čím více se blížil den svatby, tím větší měl obavy. A mám-li být upřímný, i já jsem bezděky očekával ten den s úzkostí. Mohl jsem se spolehnout na Myru, že dokáže uklidnit mého bratra, ale nevěděl jsem, co si mám počít s Haralanem.

Sotva se dozvěděl, že je Vilém Storitz ve Sprembergu, dalo mi moc práce, abych mu zabránil jet za ním. Z Ragzu do Sprembergu je asi dvě stě mil. Podařilo se nám zdržet ho, ale ačkoli jsme mu s jeho otcem vysvětlovali, proč je nejlepší, aby se na tu aféru zapomnělo, stále o ní mluvil, i když to bylo zbytečné. Obával jsem se, že ho neudržíme.

Jednou ráno za mnou přišel, a hned jak začal mluvit, jsem poznal, že se rozhodl odjet.

“To přece neuděláte, Haralane,” přemlouval jsem ho, “to nemůžete udělat… Nesmíte se s tím Prušákem setkat. Prosím vás, neodjíždějte z Ragzu.”

“Můj milý,” odpověděl mi kapitán Haralan tónem, svědčícím o pevném rozhodnutí, “musím toho darebáka potrestat!”

“To se přece stane dřív nebo později, věřte mi,” zvolal jsem. “A jenom jedna ruka ho má právo srazit, ruka policie.”

Haralan pochopil, že mám pravdu, ale nechtěl se vzdát.

“Víte, Henri,” řekl tónem, jenž mě nenechával na pochybách, “nedíváme se na tyhle věci stejně. Moje rodina, která se stane rodinou vašeho bratra, byla potupena, a já se nemám pomstít?”

“Ne, je to záležitost justice.”

“Jak to provede, když se ten chlap nevrátí?… Guvernér dnes ráno podepsal verdikt, kterým ho vypověděl ze země, a tím mu znemožnil návrat. Musím jet za ním do Sprembergu, kde je, nebo by alespoň měl být.”

Naléhal jsem na něho tak dlouho, až mi slíbil, že se přemůže, ale pod podmínkou, že po svatbě už nebudu proti jeho návrhu a že pojedu s ním.

Hodiny, které nás dělily od prvního června, se mi zdály být nekonečné. Ačkoli jsem považoval za svou povinnost uklidňovat druhé, sám jsem také nebyl úplně klidný. Několikrát jsem se prošel po bulváru Tékéli, jako by mě poháněla nějaká zlá předtucha.

Storitzův dům vypadal stále stejně jako po odchodu policie, dveře a okna byly zavřeny, dvůr a zahrada opuštěny, po bulváru přecházelo několik policistů, kteří střežili prostor kolem domu až ke zdem bývalého opevnění a nejbližší okolí za nimi. Ani pán domu, ani jeho sluha se nepokusili vniknout do domu. A přece nehledě na to, co jsem říkal Markovi a Haralanovi a co jsem namlouval sám sobě, byl jsem jako posedlý a vůbec by mě nepřekvapilo, kdybych uviděl z komína laboratoře vystupovat kouř, nebo kdybych zahlédl tvář za okny pavilónku. Ragzská veřejnost se už vzpamatovala z prvního šoku a o skandálu se nemluvilo, ale fantom Viléma Storitze pronásledoval doktora Rodericha, mého bratra, kapitána Haralana i mne.

30. května odpoledne jsem zamířil k mostu na ostrov Svendor. Chtěl jsem přejít na pravý břeh Dunaje.

Když jsem přicházel k mostu, prošel jsem kolem přístaviště v okamžiku, kdy přijížděla po proudu loď s cestujícími.

Tu jsem si vybavil všechny incidenty ze své cesty, setkání s tím Němcem, jeho drzé vystupování, pocit antipatie, který u mne vzbudil na první pohled, a pak slova, která pronesl, když jsem si myslel, že je už ve Vukovaru. Ano, byl to on, kdo pronesl ta výhružná slova. Poznal jsem jeho hlas v salónu u Roderichových podle tvrdé a drsné německé výslovnosti.

Pod dojmem těchto vzpomínek jsem si podrobně prohlížel cestující, kteří se zastavili v Ragzu. Hledal jsem bledý obličej, záhadné oči, ďábelskou tvář toho člověka… Ale zůstal jen v mé fantazii.

V šest hodin jsem jako obvykle přišel na večeři k Roderichovým. Zdálo se mi, že paní Roderichová se už zotavila z šoku, že se jí daří lépe. V předvečer dne, kdy se Myra měla stát jeho ženou, zapomněl můj bratr v její blízkosti na všechno.

I kapitán Haralan mi připadal klidnější, ačkoli se maličko mračil.

Rozhodl jsem se, že udělám všechno, abych je povzbudil a zaplašil mráčky nemilých vzpomínek. Myra mi naštěstí pomáhala, byla středem družné zábavy, která se protáhla pozdě do noci. Nedala se prosit, sedla si ke klavescinu a zpívala staré maďarské písně, jako by chtěla vymazat vzpomínku na ohavnou Píseň nenávisti, jež zazněla v tomto saloně.

Když jsme se rozcházeli, připomněla mi s úsměvem:

“Zítra, pane Henri, nezapomeňte…”

“Co nemám zapomenout, slečno?…” zeptal jsem se stejně vesele.

“Nezapomeňte, že zítra jdeme na audienci ke guvernérovi vyžádat si podle tradice povolení k sňatku”

“Ach! Vida! Už zítra!…”

“A vy jdete za svědka svému bratrovi…”

“Máte pravdu, slečno Myro, že mi to připomínáte. Tak já jdu za svědka svému bratrovi!… Docela jsem na to zapomněl.”

“To mě nepřekvapuje. Všimla jsem si, že býváte občas roztržitý.”

“Máte pravdu, ale slibuji vám, že zítra nebudu roztržitý. Jenom aby Marc nebyl roztržitější než já…”

“Za něho ručím já. Tak na shledanou, přesně ve čtyři.”

“Ve čtyři, slečno Myro, a já jsem si myslel, že o půl šesté!… Buďte klidná! Přijdu za deset minut čtyři.”

“Dobrou noc, budoucí bratříčku!”

“Dobrou noc, slečno Myro, dobrou noc!”

Nazítří ráno měl Marc nějaké pochůzky. Zdálo se mi, že se už docela uklidnil, a proto jsem ho nechal jít samotného.

Ale já jsem z opatrnosti zašel na radnici, abych měl jistotu, že Vilém Storitz nevrátil do Ragzu.

Hned mě uvedli k panu Steparkovi. Zeptal jsem se ho, má-li nějaké nové informace.

“Žádné, pane Vidale,” uklidňoval mě, “můžete být klidný, náš chlapík se v Ragzu neukázal.”

“Je ještě ve Sprembergu?”

“Vím bezpečně, že tam byl ještě před čtyřmi dny.”

“Dostal jste o tom zprávu?”

“Ano, od kurýra německé policie.”

“To mě uklidňuje.”

“Ale mě mrzí, pane Vidale, že ten čertovský chlapík už nemá v úmyslu překročit naše hranice.”

“Tím lip, pane Steparku.”

“Lip pro vás, ale já jako policista bych raději popadl toho kouzelníka za límec a strčil ho za mříže… Ostatně, možná že později…”

“Ach později, po svatbě, to vám rád dopřeji, pane Steparku.”

Poděkoval jsem mu a odešel jsem.

Ve čtyři hodiny odpoledne jsme se shromáždili v salóně u Roderichových. Na bulváru Tékéli čekaly dva kočáry - jeden pro Myru, jejího otce, matku a rodinného přítele soudce Neumanna, druhý pro Marka, kapitána Haralana, jeho přítele poručíka Armgarda a mě. Neumann a Haralan šli za svědky nevěstě, poručík Armgard Markovi.

Jak mi vysvětlil Haralan, nešlo ten den o sňatek v pravém slova smyslu, ale o přípravný obřad. Jestliže snoubenci dostanou svolení k sňatku od guvernéra, mohou být příští den oddáni v katedrále. I když nebyli oddáni v pravém slova smyslu, mají k sobě od té chvíle závazky, a kdyby jim nějaká nepředvídaná okolnost znemožnila uzavřít sňatek, byli by odsouzeni k věčnému celibátu.

Podobný zvyk bychom možná našli ve feudální Francii. Má v sobě něco patriarchálního, protože nejvyšší hodnostář je považován za otce občanů.

Mladičká snoubenka byla půvabně a vkusně oblečená. Paní Roderichová měla drahou, ale velmi jednoduchou toaletu. Doktor, soudce, bratr a já jsme byli rovněž náležitě vyšňořeni a oba důstojníci měli slavnostní uniformu.

Na bulváru čekal na odjezd kočárů hlouček žen a dívek z lidu, zvědavých na každou svatbu. Ale bylo pravděpodobné, že i zítra v katedrále se sejde spousta lidí.

Kočáry projely hlavní branou paláce, zahnuly za roh bulváru, projely po nábřeží Batthyani, ulicí prince Miloše, Ladislavovou ulicí a zastavily u mříže guvernérova paláce.

Na náměstí a na nádvoří se sešlo dost zvědavců. Není vyloučeno, že je přilákala vzpomínka na nedávný incident. Možná že očekávali nějakou další výtržnost.

Kočáry vjely na hlavní nádvoří a zastavily před vchodem.

Za chvíli nato jsme v následujícím pořadí Myra s otcem, paní Roderichová s panem Neumannem, Marc, Haralan, poručík Armgard a já vešli do slavnostního sálu, rozjasněného vysokými okny s barevnými skly, se stěnami vykládanými drahocenným vyřezávaným dřevem. Uprostřed stál široký stůl a na něm dva nádherné koše s květinami. Pán a paní Roderichovi se posadili vedle křesel, určených pro snoubence, za nimi usedli čtyři svědkové, pan Neumann a kapitán Haralan vlevo, poručík Armgard a já vpravo.

Ceremoniář oznámil guvernérův příchod. Všichni povstali. Guvernér usedl na trůn, nejprve se otázal rodičů, zda souhlasí se sňatkem své dcery s Markem Vidalem, pak se obrátil na snoubence a položil jim obvyklé otázky:

“Marku Vidale, slibujete, že se oženíte s Myrou Roderichovou?”

“Přísahám, že ano,” odpověděl můj bratr, předem obeznámený s tím, co má říkat.

“Myro Roderichová, slibujete, že se provdáte za Marka Vidala?”

“Přísahám, že ano,” odpověděla Myra.

“My, ragzský guvernér,” prohlásila pak Jeho Excelence, “na základě plné moci, kterou nám dala císařovna a královna, a podle staletého obyčeje města Ragzu vyslovujeme souhlas se sňatkem Marka Vidala s Myrou Roderichovou. Chceme a nařizujeme, aby se sňatek konal zítra obvyklým způsobem v městské katedrále.”

Obřad proběhl jednoduše a hladce. Nic zvláštního jej nenarušilo, nestalo se nic z toho, čeho jsem se obával, nikdo neroztrhal smlouvu, již jsme podepsali a nikdo nevyrval snoubencům ani svědkům pero z ruky.

Vilém Storitz byl určitě ve Sprembergu - kéž by tam zůstal k velké radosti svých spoluobčanů - a jestli byl v Ragzu, znamenalo to, že už asi vyčerpal svou moc.

Teď se Myra Roderichová stane ženou Marka Vidala, a nikoho jiného, ať se to tomu čaroději líbí nebo ne.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

BYLO

PRVNÍHO

ČERVNA.

Nemohli jsme se toho vytouženého dne dočkat! Za několik hodin bude svatba v ragzské katedrále. Obavy, které by mohla vyvolat vzpomínka na nevysvětlitelnou výtržnost, se po audienci u guvernéra úplně rozplynuly.

Vstal jsem časně. Ačkoli jsem spěchal, Marc mě předhonil. Když ke mně přišel, nebyl jsem ještě úplně hotov.

Byl už slavnostně ustrojen jako ženich. Zářil štěstím, které nekalil ani mráček. Vroucně mě objal a já ho přitiskl k sobě.

“Myra mi řekla, abych ti připomněl,” poznamenal.

“Že se svatba koná dnes,” odpověděl jsem se smíchem. “Dobrá, tak jí vyřiď, že když jsem přišel včas na audienci ke guvernérovi, přijdu také včas do katedrály. Včera jsem si nařídil hodinky podle hradní věže. Ale ty se, Marku, snaž, abychom nečekali na tebe! Víš, bez tebe bychom nemohli začít!”

Odešel a já jsem se snažil dokončit toaletu, ačkoli bylo teprve devět hodin ráno.

Dali jsme si schůzku v paláci, odkud měly vyjet kočáry. Abych dokázal, že jsem přesný, přišel jsem o něco dřív - nevěsta se za to na mě mile usmála - a usadil jsem se v salóně.

Svatební hosté se scházeli jeden po druhém - všichni, kteří se měli účastnit obřadu v paláci.

Myra Roderichová - a proč ne Myra Vidalová, když snoubenci byli spojeni guvernérovým příkazem - byla rozkošná v bílé moaré toaletě s vlečkou a v živůtku, na němž byly vyšity pomerančové kvity. V ruce držela nádhernou svatební kytici. Ve světlých vlasech měla připevněný svatební věneček, z něhož splýval v dlouhých záhybech bílý tylový závoj. Byl to věneček, jejž jí vrátil můj bratr. Jiný nechtěla.

Když přišla s matkou do salónu, přistoupila ke mně a podala ruku. Vřele, bratrsky jsem ji stiskl. Oči jí zářily radostí:

“Ach, bratříčku!” zvolala, “jsem tak šťastná!”

A tak po ošklivých dnech, po smutných zkouškách, které prožila tato rodina, nezbylo ani stopy. Jenom kapitán Haralan tak docela nezapomněl. Když mi tiskl ruku, zašeptal:

“Ne… Už na to nemysleme!”

Poslyšte, jaký byl program, s nímž všichni souhlasili. Ve tři čtvrti na deset odjezd do katedrály, kde bude očekávat příjezd novomanželů ragzský guvernér s význačnými osobnostmi a hodnostáři. Po mši a podepsání svatební smlouvy v sakristii Svatého Michala představování a blahopřání. Po návratu do paláce oběd asi pro padesát pozvaných osob. Večer v salónech paláce slavnost, na niž bylo rozesláno na dvě stě pozvánek.

Nasedli jsme do kočárů ve stejné sestavě jako včera: do prvního nevěsta, doktor, paní Roderichová a pan Neumann, do druhého Marc se dvěma svědky. Při návratu z katedrály pojedou Marc a Myra Vidalovi, kteří už budou navždy spojeni, v kočáře spolu.

Ostatní ekvipáže se rozjely pro osoby, které měly tvořit svatební průvod.

Ve tři čtvrti na deset vyjely kočáry z paláce. Jely po nábřeží Batthyani, přes Maďarské náměstí, pak po elegantní čtvrti Ragzu ulicí prince Miloše. Počasí bylo nádherné, slunce přívětivě svítilo. Pod podloubím ulice se ubíralo mnoho lidí do katedrály. Všechny pohledy, plné sympatie a obdivu, platily nevěstě jedoucí v prvním kočáře. Ale musím podotknout, že neopomíjely ani Marka. Z oken vyhlížely usměvavé tváře a ze všech stran zdravilo tolik lidí, že ani nebylo možné všem odpovědět.

Když jsme se blížili k náměstí, musely jet kočáry krokem, protože se těžko dostávaly vpřed.

Z věží katedrály se rozléhaly veselé hlasy zvonů, které roznášel východní vítr. Krátce před desátou se ozval ostrý hlas zvonu hradní věže a smísil se se zvučnými hlasy zvonů katedrály.

Bylo přesně deset hodin a pět minut, když naše dva kočáry předjely pod schodiště katedrály, před hlavní portál, jehož dveře byly dokořán otevřeny.

První vystoupil doktor Roderich, pak jeho dcera, jež se do něho zavěsila, nato pan Neumann, jenž nabídl rámě paní Roderichové.

Pak vystoupili z kočáru ostatní a všichni jsme za Markem procházeli špalírem diváků, který vroubil prostor před katedrálou.

V tom okamžiku se uvnitř katedrály rozezvučely mohutné varhany a za tohoto monumentálního doprovodu vstoupil svatební průvod do katedrály.

Marc a Myra zamířili k dvěma křeslům stojícím vedle sebe před hlavním oltářem.

Všechny židle a chórové lavice už zaplnili početní hosté: ragzský guvernér, vysocí úředníci, důstojníci z posádky, soudce a syndikové, přední úředníci z městské správy, přátelé rodiny. Pro dámy v oslňujících toaletách byla vyhrazena zvláštní místa vedle chórových lavic a ani jedno už nebylo volné.

Za chórovou mříží, uměleckou zámečnickou prací z XIII. století, se tísnil dav zvědavců. Lidé, kteří se tam nedostali, se namačkali do hlavní lodi, kde byly všechny židle obsazeny. Dole v příčních lodích se tlačil lid, jenž zaplavil i schodiště před chrámem.

Napadlo někoho z těch, kteří si v tom okamžiku vzpomněli na podivné události, které pobouřily celé město, že se budou opakovat v katedrále? Určitě ne, protože i když je někteří považovali za dílo ďáblovo, nepředpokládali, že by se něco podobného mohlo přihodit v kostele. Copak nekončí ďábelská moc na prahu svatyně?

Dav napravo od chóru se pohnul, rozestoupil se a udělal místo arcijáhenovi, jáhenovi, kostelníkům a ministrantům.

Arcijáhen se zastavil před stupni k oltáři, uklonil se a pronesl první věty Introitu a zpěváci počali zpívat Confiteor.

Myra poklekla na vypolštářované klekátko, sklopila hlavu a vroucně se modlila. Marc stál vedle ní a nespouštěl z ní oči.

Mše byla sloužena s pompou, kterou katolická církev nešetři při slavnostních příležitostech. Varhany se střídaly s gregoriánským chorálem, Kyrie a sloky Gloria in Excelsis se rozléhaly pod vysokou klenbou. Občas se dav pohnul, bylo slyšet šoupání židlí, sklápění sedadel a kroky bohoslovců, kteří se starali, aby vchod do hlavní lodi zůstal po celé délce volný.

Obvykle se vnitřek katedrály stápí v pološeru a duše se nerušené oddává nábožným pocitům. Starobylými skly úzkých, raně gotických oken, na nichž se rýsují siluety biblických postav, namalovaných zářivými barvami, a bočními okny tam vniká jen chabé světlo. Když je venku zataženo, je v hlavní lodi, v bočních lodích i v apsidě mystické přítmí, jímž proniká záře špičatých plamínků vysokých oltářních svící.

Dnes to vypadalo docela jinak. Slunce oslnivě svítilo a okna obrácená na východ a růžice v příční lodi se rozzářily. Paprsky slunce pronikly výklenkem v apsidě a přímo dopadaly na kazatelnu spočívající na pilíři v hlavní lodi. Zdálo se, že oživily usouzenou tvář obra, který ji drží na svých obrovských ramenou.

Jakmile zazněl zvonek, přítomní povstali, hluk, který přitom vznikl, záhy vystřídalo ticho. Jáhen zazpíval žalm z Evangelia svatého Matouše.

Pak se bělovlasý jáhen pootočil a promlouval k snoubencům slabým stařeckým hlasem. Mluvil prostě a dojímavě. Chválil Myru i celou rodinu Roderichových a její péči o chudé. Posvětil sňatek, který spojí Francouze a Maďarku, a prosil o nebeské požehnání pro novomanžele.

Když starý kněz skončil svůj proslov a jáhen a podjáhen zaujali opět svá místa po jeho boku, otočil se opět k oltáři, aby se pomodlil.

Jestliže popisuji dopodrobna svatební obřad, je to proto, že se mi hluboce vryl do paměti a že jsem na něj nikdy nezapomněl.

Pak se z kůru ozval nádherný hlas, doprovázený smyčcovým kvartetem. Slavný maďarský tenorista zpíval hymnus obětování.

Marc a Myra vstali ze svých křesel a přistoupili ke stupňům oltáře. Tam odevzdali podjáhenovi značnou almužnu a políbili paténu, kterou jim podal ministrant. Pak se zase vrátili na svá místa. Nikdy, doopravdy nikdy, mi Myra, zářící štěstím, nepřipadala krásnější.

Teď přišla řada na dívky, které vybíraly příspěvky na chudé a nemocné. Bohoslovci jim razili cestu mezi řadami chóru a hlavní lodi Bylo slyšet šoupání židlí, šustot šatů a šum davu. Přitom padaly minci do měšců. Nakonec arcijáhen v doprovodu svých dvou pomocníků zamířil k snoubencům a zastavil se před nimi.

“Marku Vidale,” otázal se třaslavým hlasem, který ale v hlubokém tichu všichni slyšeli, “berete si dobrovolně Myru Roderichovou za manželku?”

“Ano,” odpověděl můj bratr.

“Myro Roderichová, berete si dobrovolně Marka Vidala za manžela?”

“Ano,” vydechla Myra.

Než pronesl požehnání, vzal arcijáhen od mého bratra snubní prstýnky a posvětil je.

Pak se chystal vsunout jeden z nich na prst novomanželky… V té chvíli se ozval výkřik plný hrůzy a děsu.

A poslyšte, co jsem uviděl a se mnou tisíce osob:

Jáhen a podjáhen se zapotáceli, jako by je někdo prudce odstrčil, arcijáhen s chvějícími se rty s tváří zkřivenou hrůzou a s vyděšeným pohledem zápasil s neviditelným fantomem a nakonec se zhroutil na kolena…

Pak následovaly po sobě události jako údery blesku a nikdo neměl čas zasáhnout nebo pochopit, co se děje. Kdosi vrazil do mého bratra a Myry tak prudce, že upadli na dlaždice…

Nato proletěly snubní prstýnky chrámovou lodí a jeden z nich mě udeřil do obličeje…

A pak jsem uslyšel a se mnou tisíce lidí slova, pronesená hrozným, mně dobře známým hlasem Viléma Storitze:

“Běda manželům!…”

Zdálo se, že prokletí vychází ze záhrobí. Dav hrůzou vydechl. Ze všech prsou se vydral tlumený výkřik. Myra se zvedla, pronikavě vykřikla a padla v mdlobách vyděšenému Markovi do náručí.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

VÝTRŽNOSTI

JICHŽ JSME

BYLI SVĚDKY

v ragzské katedrále a v paláci Roderichových, měly stejný cíl a stejný původ. Jejich strůjcem byl sám Vilém Storitz. Mohlo by se předpokládat, že je obratný kejklíř?… Na tuto otázku jsem sám sobě musel dát negativní odpověď. Ne, ani skandál v kostele, ani krádež svatebního věnečku nebylo možné považovat za kejkle. Usoudil jsem, že ten Němec zdědil po svém otci vědecké tajemství, neznámý objev, jenž mu umožňuje stát se neviditelným… Konečně, copak to nebylo možné?… Proč by světelné paprsky nemohly prostoupit neprůhledným tělem, jako by bylo průsvitné?… Ale kam jsem se to dostal?… Je to nesmyslný nápad a dám si pozor, abych o tom nesmyslu s nikým nemluvil.

Dopravili jsme omdlelou Myru domů. Neprohrála se. Donesli jsme ji do jejího pokoje a uložili na postel. Zahrnuli jsme ji největší péčí, ale nevzpamatovala se. Ležela bezvládně a doktor se jí marně snažil pomoci. Ale dýchala a žila. Kladl jsem si otázku, jak mohla vydržet všechny ty hrůzy, jak to, že ji poslední šok nezabil.

Několik doktorových kolegů přiběhlo do paláce. Obklopili Myřino lůžko. Ležela bez hnutí se zavřenými víčky, s voskově bledou tváří, hruď se jí zvedala, když srdce nepravidelně tlouklo, skoro nedýchala a její slaboučký dech mohl každou chvíli ustát!…

Marc ji držel za ruce a plakal. Snažně ji prosil a volal na ni:

“Myro…, má drahá Myro!…”

Paní Roderichová stále marně opakovala slabým hlasem, přerývaným vzlyky:

“Myro… děťátko… Jsem tady…, u tebe…, tvoje maminka…”

Dívka neotevřela oči a určitě ji neslyšela.

Lékaři použili silnějších léků. Zdálo se, že nemocná nabývá vědomí. Na rty se jí drala nejasná slova, kterým nikdo nerozuměl, prsty se jí chvěly v Markových rukou, pootevřela oči… Ale pod napolo otevřenými víčky jsme zahlédli nejistý pohled! Pohled docela nechápavý!…

Marc uskočil a vykřikl: “Zešílela!…”

Vrhli jsme se s Haralanem k němu a pevně jsme ho drželi. Obávali jsme se, aby také nepřišel o rozum. Museli jsme ho odvléci do vedlejší místnosti, kde se lékařům podařilo dostat ho z krize, která mohla osudně skončit.

Jak tahle tragédie dopadne? Je vůbec nějaká naděje, že Myra časem opět nabude zdravého rozumu, že péče zvítězí nad vyšinutím mysli, že Myřino šílenství bude jenom přechodné?

Když kapitán Haralan se mnou osaměl, prohlásil:

“Musím tomu udělat konec!”

Jak to myslel? - Nemohli jsme pochybovat o tom, že se Vilém Storitz vrátil do Ragzu a že se dopustil profanace v kostele. Ale kde jsme se s ním mohli setkat a jak jsme se mohli zmocnit nedosažitelné bytosti?

A co si vlastně o tom pomyslí město? Bude ochotné přijmout přirozený výklad událostí? Tady jsme nebyli ve Francii, kde by si z jeho kousků bezpochyby tropili šašky a zpívali by o nich písničky. V téhle zemi lidé reagují jinak. Měl jsem příležitost přesvědčit se, že Maďaři inklinují k zázrakům, a u nevzdělaných vrstev se pověra nedá vymýtit. Vzdělaní lidé si mohou podobné záhady vysvětlit jako výsledek fyzikálního nebo chemického objevu. Ale lidé málo osvícení si všechno vysvětlují jako zásah ďábla a Viléma Storitze budou co nevidět považovat za ďábla v lidské podobě.

Už se nedalo ututlat, že cizinec, vypovězený guvernérem, byl do aféry zapleten. Všechno, co jsme dosud tajili, vyšlo najevo po skandálu ve Svatém Michalu.

Příští den už bylo město ve varu. Spojovali incident v paláci Roderichových se skandálem v katedrále. Po krátkém uklidnění nastaly opět nepokoje. Ragzané konečně poznali souvislost mezi různými incidenty. Ve všech domech a ve všech rodinách, kde vyslovovali jméno Vilém Storitz, představovali si přelud podivné bytosti žijící v němých zdech za zavřenými okny domu na bulváru Tékéli.

Proto nikoho nepřekvapí, že jakmile se ta zpráva roznesla po městě, seběhli se Ragzané na bulvár Tékéli, jako by je tam přitahovala nějaká neodolatelná síla.

Bylo to něco podobného jako dav, jenž se shromáždil na hřbitově ve Sprembergu. Ale Storitzovi němečtí spoluobčané doufali, že uvidí nějaký zázrak, a nepřivedl je tam pocit zloby. Tady však propukla nenávist a touha po pomstě, vyprovokovaná zlomyslnými činy.

Nezapomeňte také, jakou hrůzu vyvolal skandál v katedrále ve zbožném městě.

Podrážděnost Ragzanů byla čím dál tím větší. Velká většina by nikdy neuznala přirozené vysvětlení nepochopitelných událostí.

Ragzský guvernér byl zneklidněný náladou ve městě. Vyhledal policejního ředitele, aby použil všech prostředků k zvládnutí situace. Musí být připraveni k obraně proti přehnané panice, jež by mohla mít nejhorší následky. Jakmile totiž padlo jméno Viléma Storitze, bylo třeba chránit dům na bulváru Tékéli, kde se shromáždily stovky dělníků a venkovanů, proti přepadení a drancování.

Zatím jsem usilovně přemýšlel a vážně jsem diskutoval sám se sebou o hypotéze, kterou jsem zavrhl, když mě poprvé napadla. Kdyby totiž byla podložená, dokázal by se člověk stát neviditelným! Možná že je to neuvěřitelné, ale mně se už nezdálo nemožné, že se uskutečnila pověst o Gigově prstenu, jež se odehrála na dvoře krále Kandola. To ovšem znamená, že se navždy naruší veřejný klid a osobní bezpečnost skončí. Vilém Storitz totiž přišel do Ragzu, ale nikdo jej nespatřil, nikdo neví, zda tam ještě je, a neexistuje žádný prostředek, kterým by se to dalo ověřit. Nebyl by žádný důvod k obavám, kdyby si nechal pro sebe vynález, který asi zdědil po svém otci. Ale nepoužívá jej také jeho sluha Hermann? Nepoužívají ho další osoby ve pro* spěch Storitze nebo svůj vlastní? Kdo jim teď může zabránit, aby nevnikali do domů, kdykoli se jim zlíbí, a nezasahovali do života jeho obyvatel? Nevezme za své rodinné soukromí? I když se člověk zavře doma, bude mít jistotu, že je sám a že ho nikdo neslyší? Nebude se muset pohybovat v úplné tmě, aby ho nikdo neviděl? A venku na ulici se bude muset stále bát, že ho někdo bez jeho vědomí sleduje, nespouští ho z očí a může s ním naložit, jak se mu zachce… Jak se ubránit před nejrůznějšími, tak snadnými útoky? Neznamená to, že zakrátko bude úplně podupán život ve společnosti?

Lidé si vzpomněli na incident, který se odehrál na Kolomanově náměstí a jejž jsme s Haralanem viděli na vlastní oči. Ten muž přece tvrdil, že ho někdo neviditelný porazil. Teď všechno nasvědčovalo tomu, že ten člověk skutečně mluvil pravdu. Asi do něho vrazil Vilém Storitz, Hermann nebo někdo jiný. Každého napadlo, že by se to mohlo stát i jemu, že je na každém kroku vystavený podobnému setkání.

Pak jsem si vzpomněl na další incidenty: na ohlášky v katedrále, vytržené z rámu, na kroky v pokojích při domovní prohlídce na bulváru Tékéli a na lahvičku, která zničehonic spadla a rozbila se.

To znamená, že Vilém Storitz byl doma a Hermann asi také. Neodjeli z města po zásnubách, jak jsme se domnívali. Proto byla v Storitzově ložnici v umývadle voda a v kuchyňských kamnech hořel oheň. Ano! Oba dva byli při prohlídce na dvoře, v zahradě i v domě, a když utíkali, vrazili do policisty u paty schodiště. Našli jsme v pavilónku svatební věneček, protože domovní prohlídka Viléma Storitze překvapila a už neměl čas, aby jej odnesl.

Teď jsem si také dovedl vysvětlit incidenty, k nimž došlo na palubě Dorothée na cestě z Pešti do Ragzu. Cestující, o němž jsem se domníval, že vystoupil ve Vukovaru, byl stále na palubě, ale nebylo ho vidět!…

Usoudil jsem, že se dokáže stát bleskurychle neviditelným. Objevuje se a mizí, kdykoli se mu zachce, jako kouzelník, který mávne kouzelnou hůlkou. Také dokáže udělat neviditelným oděv, který má na sobě, ale ne věci, jež drží v ruce, přece jsme viděli roztrhanou smlouvu a kytici, odnášený věneček a snubní prstýnky, letící hlavní lodí. Ale nepoužívá magie, kabalistických slov, zaříkání nebo čar. Hledejme v oblasti materiálních faktů. Vilém Storitz zná určitě vzorec sloučeniny a stačí, když ji polkne… Jaká je to sloučenina? Bezpochyby byla v té rozbité lahvičce a hned se vypařila. Jaký je vzorec té sloučeniny, nevíme, ačkoli by bylo důležité ho znát, ale asi ho nikdy znát nebudeme!…

A co Vilém Storitz, je možné ho polapit, když je neviditelný? Domnívám se, že jestli uniká našemu zraku, neunikne našemu hmatu. Jeho tělesná schránka přece neztrácí žádnou ze tri dimenzí společných pro všechna tělesa: délku, šířku, výšku. Nepřestává existovat, je z masa a z krve. Je neviditelný, prosím, ale není nedotknutelný! To je vlastnost přízraků, a on není žádný přízrak!

Kdyby se nám náhodou podařilo chytit ho za ruce, za nohy, nebo za hlavu, stačilo by nám, že ho držíme, i kdybychom ho neviděli. Prostředek, který mu umožňuje stát se neviditelným, mu nepomůže projít zdmi vězení.

To byla ovšem jenom hypotéza, celkem přijatelná, která asi napadla každého. Ale situace byla nadále znepokojující a všeobecná bezpečnost nebyla zaručená. Lidé žili jako v transu. Necítili se v bezpečí ani venku, ani doma, ani v noci, ani ve dne. Nejnepatrnější šramot v pokojích, vrznutí podlahy, okenice přivřená větrem, zaskřípění větrníku na střeše, bzukot hmyzu kolem uší, závan větru, jenž pronikl dveřmi nebo špatně zavřeným oknem, to vše se zdálo podezřelé. Nikdo nevěděl, jestli se do domu nevloudil Vilém Storitz nebo někdo jiný, když sluhové přecházeli z jedné místnosti do druhé, nešpehuje-li vás, co děláte, co říkáte u stolu při jídle, když se ukládáte ke spánku, když spíte, podaří-li se vám vůbec usnout, jestli už nezná vaše nejintimnější rodinné tajemství.

Bylo ovšem možné, že Storitz odjel z Ragzu a vrátil se do Sprembergu. Ale když jsme o tom rozumně uvažovali, přikláněli jsme se k názoru doktora Rodericha, Haralana, guvernéra a policejního ředitele, že se vůbec nedá předpokládat, že by Vilém Storitz už přestal se svými trestuhodnými útoky. Nechal sice v klidu proběhnout obřad souvisící s povolením k sňatku, ale asi jenom proto, že se ještě nevrátil ze Sprembergu. Zato přerušil svatební obřad, a jestli Myra opět nabude rozumu, pokusí se o to patrně znovu. Proč by měl přestat nenávidět rodinu Roderichových, když ještě nedosáhl svého? Copak výhrůžky, které jsme slyšeli v katedrále, nebyly výmluvnou odpovědí na naše otázky?

Ne, poslední slovo v této záležitosti ještě nebylo vysloveno a museli jsme se obávat nejhoršího, když jsme si uvědomili, jakých prostředků používá Storitz, aby se pomstil.

I když je palác Roderichových střežen ve dne v noci, nepodaří se

mu tam vniknout?

A když se tam jednou dostane, nebude tam provádět, co jen se mu zachce?

Můžete si představit, jak jsme byli všichni posedlí hrůzou, ať jsme už patřili k těm, kteří se drželi pozitivních faktů, nebo k těm, kteří se dávali unášet svou přehnanou pověrčivostí a fantazií.

Konečně, co se dalo dělat v téhle situaci? Přiznávám se, že jsem to nevěděl. Nic by se nezměnilo, i kdyby Marc s Myrou odjeli. Copak by je Vilém Storitz nemohl sledovat? A pak, Myřin stav nedovoloval, aby odjela z Ragzu.

A kde teď byl náš nepolapitelný nepřítel? Nikdo by to nevěděl, kdyby nám nedokázal celou řadou incidentů, že tvrdošíjně setrvává mezi obyvatelstvem, jež beztrestně provokuje a terorizuje.

První incident nás málem přivedl na pokraj zoufalství. Uplynuly dva dny od strašné scény v kostele svatého Michala. Ve zdravotním stavu Myry nenastalo žádné zlepšení. Stále nepřicházela k rozumu, ležela a potácela se mezi životem a smrtí. Bylo 4. června. Po obědě jsme se s bratrem a celou Roderichovou rodinou shromáždili ve dvoraně a diskutovali jsme o tom, co bychom měli dělat. Zničeho nic jsme uslyšeli ďábelský chechtot.

Zvedli jsme se celí vyděšení. Marc a Haralan se v záchvatu zuřivosti vrhli do té části dvorany, odkud se ten děsivý chechtot zdánlivě ozýval. Udělali však jenom několik kroků a zastavili se. Vše se odehrálo během dvou vteřin. Zahlédl jsem, jak vzduchem letí něco lesklého. Čepel dýky opsala vražednou dráhu, můj bratr se zapotácel a skácel se Haralanovi do náručí…

Hnal jsem se jim na pomoc právě ve chvíli, kdy hlas, který jsme už všichni znali, panovačně prohlásil:

“Myra Roderichová se nikdy nestane manželkou Marka Vidala!… Nikdy!”

Vzápětí silný průvan rozhoupal lustry, dveře na zahradu se prudce otevřely a hned nato hlučně zapadly. Pochopili jsme, že nám náš neúprosný nepřítel opět unikl.

Položili jsme s Haralanem bratra na pohovku a doktor Roderich mu vyšetřil zranění. Naštěstí nebylo nebezpečné. Čepel dýky sklouzla po levé lopatce shora dolů, a ačkoli dlouhá sečná rána vypadala hrozně, bylo jisté, že se brzy zahojí. Tentokrát se vrah minul cíle. Ale bude tomu vždycky tak?

Marka obvázali a pak ho dopravili do hotelu Temešvár. Seděl jsem u jeho lůžka, opatroval jsem ho a přitom jsem si lámal hlavu se záhadou, kterou jsem musel stůj co stůj objasnit, neboť jinak hrozila tolika milovaným bytostem smrt.

Přiznám se, že jsem ještě ani neudělal první krůček k vyřešení záhady, když se přihodily jiné události, které sice nebyly vůbec dramatické, ale tak neobvyklé a nesouvislé, že jsem o nich musel stále přemýšlet.

Večer stejného dne 4. června v nejvyšším okně strážní věže zazářilo světlo, které bylo vidět z Kurtzova i z Kolomanova náměstí. Zapálená pochodeň se skláněla, zvedala a pohybovala se, jako by nějaký žhář chtěl zapálit budovu.

Policejní ředitel a jeho podřízení se vyřítili z hlavní strážnice a rychle vyběhli na krov strážní věže. Světlo zmizelo a pana Steparka nepřekvapilo, že nikoho nenašli. Na podlaze ležela uhašená louč, z níž se ještě kouřilo, a smolnaté jiskry poletovaly nad střechou, ale žhář zmizel. Neviditelný - patrně Vilém Storitz - měl čas uprchnout nebo se skryl v některém rohu strážní věže.

Dav, jenž se seběhl na náměstí, křičel, že se pomstí, ale odpovědí mu byl jen ďábelský smích.

Nazítří došlo k druhé provokaci města, které nadobro podlehlo panice.

Právě když odzvonilo půl jedenácté, znovu se rozezvučely zvony, vyzváněly na poplach a zvonily umíráček.

Nebylo možné, aby jeden člověk sám rozhoupal zvony v katedrále. Vilém Storitz měl asi několik pomocníků nebo přinejmenším sluhu Hermanna.

Ragzané se sběhli na náměstí svatého Michala i z nejvzdálenějších čtvrtí, celí vyděšení zvoněním na poplach. Zase vyrazil pan Stepark se svými policisty. Hnali se ke schodišti, vedoucímu do severní věže, rychle vyběhli po schodech a vrazili do zvonice zalité světlem, které pronikalo okenicemi…

Ale marně prohledávali zvonici a horní chodbu… Nikde ani živáčka!… Ztichlé zvony se ještě houpaly, ale neviditelní zvoníci už byli ti tam.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

MÉ OBAVY

SE TEDY

USKUTEČNILY.

Vilém Storitz neodjel z Ragzu a snadno se dostal do paláce Roderichových. Pravda, zločin se mu nepodařil! Ale to nebyla žádná záruka pro budoucnost. Oč se jednou marně pokusil, o to se pokusí znovu, a možná že se mu to povede. Nejdůležitější bylo, abychom se dohodli o takovém postupu, který by nás ochránil před dalšími útoky toho ničemy.

Nebylo snadné vymyslit podobný plán. Především jsem se rozhodl, že svolám pod nějakou záminkou všechny ohrožené osoby a zorganizuji takový obranný systém, který by znemožnil, aby se k nim kdokoli mohl přiblížit. Pečlivě jsem promyslil všechny eventuality, a když jsem přišel na to, jak bych uskutečnil svůj plán, ihned jsem se dal do práce.

Ráno 6. června, necelých osmačtyřicet hodin po atentátu na mého bratra, jehož rána se už zacelovala, jsem ho dal přivézt do paláce Roderichových a uložil jsem ho do pokoje sousedícího s Myřinou ložnicí. Pak jsem vysvětlil doktorovi svůj plán. Schválil ho a dodal, že se mohu považovat za velitele obklíčené posádky.

Hned jsem se ujal velení. Uložil jsem jednomu sluhovi, aby hlídal Marka a Myru, a pak jsem pečlivě a metodicky prohlédl palác s celým osazenstvem, nevyjímaje ani Haralana a paní Roderichovou, která na můj příkaz musela odejít od lůžka své dcery.

Začali jsme půdou. Drželi jsme se pod paží a procházeli jsme z jednoho konce na druhý. Nato jsme prohlédli všechny pokoje, nevynechali jsme ani jeden koutek a nenechali jsme mezi sebou mezeru, kudy by mohla proklouznout lidská bytost. Je snad zbytečné líčit, jak jsme cestou nadzvedali závěsy, přemísťovali křesla, prohledávali prostor pod postelemi a na skříních, a přitom jsme se ani na chviličku nepustili. Každý pokoj, který jsme takto prohlédli, jsme zamkli a já jsem si ponechal klíč.

Trvalo nám to asi dvě hodiny, a když jsme byli hotoví a došli jsme až k domovním dveřím, byli jsme přesvědčeni, že se v paláci neskrývá nikdo cizí. Dveře na ulici jsme zavřeli na závoru a já jsem si vsunul klíč do kapsy. Teď už nikdo nemohl vstoupit do paláce bez mého souhlasu. Sliboval jsem si, že napříště se žádný vetřelec, kdyby byl i stokrát neviditelný, nedostane inkognito do paláce, prostě tam bude vpuštěn jenom ten host, kterého si ověřím a osobně přijmu.

A skutečně, od té doby jsem jenom já odpovídal na údery klepadla. Abych mohl plnit svou funkci vrátného, doprovázel mě Haralan, a když nebyl doma, jeden spolehlivý sluha. Dveře jsme nejdřív pootevřeli, můj pomocník je držel zevnitř, já jsem proklouzl otvorem a zatarasil jsem ho zvenčí. Když jsme návštěvníka vpustili, ustoupili jsme všichni tři o krok, přitiskli se k sobě a pomaličku jsme za sebou zavírali dveře.

Tak jsme byli dokonale bezpečni v domě změněném v pevnost.

Slyším v duchu vaše námitky a vím, že jsou oprávněné. Měl bych náš palác spíše nazvat vězením než pevností. Je to fakt, ale vězení je snesitelné, když netrvá věčně. Nemyslel jsem si, že budeme dlouho uvězněni.

Ustavičně jsem si lámal hlavu s touto neobvyklou situací. Nemohl jsem tvrdit, že jsem snad pronikl do nerozluštěného tajemství Viléma Storitze, ale přece jsem už na leccos přišel.

Považuji za nutné napsat několik nezáživných slov na vysvětlenou.

Necháme-li dopadnout na hranol svazek slunečních paprsků, víme, že se rozpadá na sedm barev, které dohromady dávají bílé světlo. Tyto barvy - fialová, indigově modrá, modrá, zelená, žlutá, oranžová, červená - tvoří sluneční spektrum. Mohou existovat barvy, které svými smysly nevnímáme. Proč by tyto paprsky, které dnes ještě neznáme, neměly docela jiné vlastnosti než ty, které známe? Víme, že první mohou procházet jen malým počtem pevných těles, například sklem. Proč by ty druhé nemohly prostoupit jakékoli pevné těleso? Jestli je tomu skutečně tak, nepřišli bychom na to sami od sebe, protože naše smysly nereagují na tyto předpokládané paprsky. Bylo by tedy možné, že Otto Storitz tyto paprsky objevil, využil svých znalostí a přišel na vzorec látky, která má schopnost rozptýlit se na periférii organismu, a jestliže se dostane do těla, změnit vlastnosti různých paprsků, obsažených v solárním spektru. Kdybych tuto hypotézu připustil, všechno by se tím vysvětlilo. Světlo dopadající na neprůsvitný povrch těla, nasycený touto látkou, se rozkládá a paprsky se nepozorovaně mění v neznámé předpokládané záření. Toto záření pak volně vniká do těla, a když potom z něho vychází, dochází k opačné transformaci, paprsky nabývají svých původních vlastností a naše oči nevnímají existenci neprůhledného těla.

Pochopitelně, že mnoho problémů ještě zůstávalo nevysvětlených. Jak si vysvětlit, že nebylo vidět oděv Viléma Storitze, ale věci, které držel v ruce, viditelné byly?

Dále, jaká látka to byla, která dokázala vyvolat tak zázračný dojem? To jsem nevěděl a litoval jsem toho, protože kdybych ji znal, mohl bych jí použít a bojovat s nepřítelem stejnými zbraněmi. Ale konečně možná, že se to podaří i bez toho. Snažil jsem se vyřešit toto dilema: působí neznámá látka krátkodobě nebo trvale? V prvním případě by musel Vilém Storitz používat nové dávky v určitých intervalech. V druhém případě by musel občas odstranit působení drogy jinou antagonickou látkou, protože za určitých okolností by mu mohla neviditelnost spíš překážet než prospívat. V obou případech musí mít Vilém Storitz v zásobě látku, které chce použít, a nemůže jí mít neomezené množství.

Když jsem udělal první kroky v řešení tohoto problému, uvažoval jsem, jaký smysl mělo Storitzovo zvonění a frenetické mávání světlem. Jak jsem už dříve konstatoval, nesouviselo to s ničím. Usoudil jsem, že Vilém Storitz, opilý svou všemohoucností, začal vyvádět hlouposti a byl na nejlepší cestě k šílenství. Tato eventualita byla přijatelná a po prozkoumání všech faktů se zdála být pravděpodobná. Když jsem si všechno dobře promyslel, vyhledal jsem pana Steparka. Informoval jsem ho o svých závěrech a domluvili jsme se, že dům na bulváru Tékéli bude hlídat ve dne v noci kordon policistů nebo vojáků, aby se tam majitel nemohl dostat. Vilém Storitz nebude mít přístup do své laboratoře a k tajné zásobě sloučeniny, jestliže nějaká existuje. Bude tedy okolnostmi donucen, aby buď přijal dřív nebo později svou lidskou podobu, nebo aby zůstal navždy neviditelným, a to by mu asi nebylo příjemné. Je jisté, že je-li podložená moje hypotéza o začínajícím šílenství, pak by šílenec, když by se mu stavěly do cesty překážky, provedl nějakou hloupost a my bychom ho dostali úplně bezbranného.

Pan Stepark se mnou souhlasil. Také už pomýšlel na izolaci Storitzova domu, ale z jiných důvodů. Považoval tento krok za nutný, aby alespoň trochu uklidnil město, které kdysi bylo tak klidné a šťastné. Teď bylo nepředstavitelně rozrušené. Mohl bych je snad přirovnat k městu a napadené zemi, kde neustále hrozí bombardování a každý si klade otázku, kam dopadne první dělová koule a jestli hned napoprvé nerozbije jeho dům.

Od Viléma Storitze bylo možné očekávat to nejhorší. Přece město neopustil a sám se postaral o to, aby to všichni věděli.

V paláci Roderichových byla situace ještě vážnější. Nešťastná Myra stále ještě nenabyla rozumu. Otvírala ústa, ale nepronášela souvislá slova a nikoho nevnímala. Neslyšela nás. Nepoznávala ani svou matku, ani Marka, jenž už mohl docházet k lůžku nemocné. Bylo to jenom přechodné delirium, krize, kterou odstraní lékařská péče? Nebo snad nevyléčitelné šílenství? To nikdo nevěděl.

Myra byla nesmírně slabá, jako by její životní energie byla zlomená. Ležela na lůžku skoro bez hnutí, jen občas udělala nepatrný pohyb rukou. Domnívali jsme se, že asi chce roztrhnout závoj bezvědomí, který ji zahaloval, nebo se nám snaží dát najevo nějaké přání. Marc se k ní skláněl, mluvil na ni, snažil se vyčíst odpověď z jejích rtů nebo očí… Ale neotevřela oči a ruka, maličko zvednutá, vzápětí zase klesla.

Paní Roderichovou držela jenom neobyčejná morální síla. Dopřávala si několik hodin odpočinku, když ji k tomu donutil manžel, ale spala neklidně, probouzel ji sebemenší šramot a trápily zlé sny! Zdálo se jí, že slyší kroky ve svém pokoji. Myslela si, že všechna opatření nebyla nic platná a že nepolapitelný neviditelný nepřítel vnikl do paláce a obchází kolem její dcery!… Probouzela se vyděšená, ale trochu se uklidnila, když uviděla doktora nebo Marka bdít u Myřina lůžka. Kdyby tato situace měla dlouho trvat, asi by to nevydržela.

Každý den se scházelo několik kolegů doktora Rodericha na konzultace. Dokonale a podrobně vyšetřovali nemocnou, ale nedokázali určit diagnózu její intelektuální apatie. Nereagovala, ale také nebyla v kritickém stavu. Byla úplně lhostejná ke všemu kolem sebe, netečná jako mrtvola. V jejím případě bylo lékařské umění úplně bezmocné. Od té doby, co byl můj bratr schopný udržet se na nohou, a to bylo asi tři dny po zranění, nevycházel z Myřina pokoje. Já jsem byl též neustále v paláci, jen občas jsem zašel na radnici. Pan Stepark mě informoval o všem, co se v Ragzu povídalo. Dověděl jsem se, že obyvatelstvo je úžasně vyděšené. V lidové fantazii nebyl Vilém Storitz sám, ale zformoval celou bandu neviditelných a s ní vnikl do města vydaného na pospas jejím machinacím.

Kapitán Haralan se zato málo zdržoval v naší pevnosti. Byl jako posedlý nějakou utkvělou myšlenkou a neustále běhal po ulicích. Ani mě nepožádal, abych ho doprovázel. Možná že měl v hlavě nějaký plán a obával se, že bych mu ho rozmluvil. Spoléhal snad na to, že by nějakou strašně nepravděpodobnou náhodou potkal Viléma Storitze? Očekával, že se doví, že je ve Sprembergu nebo někde jinde, a pojede za ním? Určitě bych ho už nezdržoval. Naopak, doprovázel bych ho a pomohl bych mu skoncovat s tím zloduchem.

Mohla se tato eventualita vůbec uskutečnit? Ne, docela určitě ne. Ani v Ragzu, ani jinde.

Večer 11. června jsem měl dlouhý rozhovor se svým bratrem. Zdálo se mi, že je smutnější než kdykoliv jindy, a obával jsem se, aby vážně neonemocněl. Bylo by dobré poslat ho daleko z tohoto města, odvézt ho do Francie, ale on by se za nic na světě neodloučil od Myry. Ale copak nebylo možné, aby rodina Roderichova odjela na nějakou dobu z Ragzu? Nestál tento nápad za úvahu? Přemýšlel jsem o tom a rozhodl jsem se, že o tom promluvím s doktorem.

Tedy 11. června jsem rozhovor s bratrem ukončil těmito slovy:

“Vidím, Marku, že začínáš ztrácet naději, a to není v pořádku. Myra není na smrt nemocná, v tom se všichni lékaři shodují. Jestliže se pomátla na rozumu, věř mi, že to nepotrvá věčně. Zase nabude rozumu, přijde k sobě a bude taková jako dřív.”

“Chceš, abych si nezoufal,” odpověděl mi Marc a dusil se vzlyky. “Ale i kdyby chudinka Myra nabyla rozumu, copak nebude stále vydaná na pospas té příšeře? Myslíš si, že se ve své nenávisti spokojí tím, co dosud provedl? A co když chce hnát svou pomstu do krajnosti?… Chápeš, Henri… On může všechno a my jsme proti němu bezbranní.”

“Nejsme,” zvolal jsem, “můžeme ho přemoci.”

“Ale jak?… Jak?” opakoval bratr vzrušeně. “Kdepak, Henri, ty stejně nevěříš tomu, co říkáš. Ne! My jsme před tím darebákem bezmocní. Můžeme se před ním schovat, jenom když se zavřeme jako ve vězení. A to nám ještě nikdo nemůže zaručit, že se do paláce nedostal ne.

Marc byl tak rozrušený, že jsem mu ani nemohl odporovat. Poslouchal jenom sám sebe. Svíral mi ruce a pokračoval:

“Jak víš, že jsme teď sami? Kdykoli jdu z jednoho pokoje do druhého, do salónu nebo do dvorany, zdá se mi, že někdo jde semnou…, někdo, kdo se mi vyhýbá…, kdo couvá, když jdu kupředu..,, a mizí, když se ho chci dotknout…”

Marc mluvil trhaně, šel kupředu, pak zase couval, jako by ho pro: následoval někdo neviditelný. Nevěděl jsem, jak bych ho uklidnil. Nejlepší by bylo odvézt ho někam daleko, hodně daleko od paláce Roderichových…

“Kdoví,” pokračoval, “jestli neslyšel všechno, co jsme si povídali. Myslíme si, že je daleko. Možná že je tady. Poslouchej!… Slyším kroky za těmito dveřmi… Je tam… Pojď!… Napadneme ho!.,; Zabijeme ho!… Ale copak je to možné?… Copak ta zrůda může vůbec zemřít?”

V takovémhle stavu byl můj bratr! Měl jsem vážný důvod k obavám, aby to s ním při podobné krizi nedopadlo stejně jako s Myrou.

Proč jenom Otto Storitz přišel na tenhle nešťastný vynález? Proč dal takovou zbraň do ruky člověku, už dostatečně vyzbrojenému ke konání zla!

Ve městě se situace nelepšila. I když od té doby, kdy Vilém Storitz dal na vrcholu strážné věže najevo, že tam je, nedošlo k žádnému dalšímu incidentu, báli se ve všech domech, že je neviditelný pronásleduje. Po tom, co se odehrálo v katedrále, nepovažovali už ani kostely za útočiště, kde by se před ním mohli skrýt. Městské autority se je marně snažily uklidnit, nic nesvedly, protože proti hrůze je každý bezmocný.

Vylíčím vám jednu událost, abych vám ukázal, jakého stupně dosáhlo davové šílenství.

12. června ráno jsem odešel z paláce na návštěvu k policejnímu řediteli. Když jsem přišel do ulice prince Miloše, asi dvě stě kroků od náměstí svatého Michala, uviděl jsem Haralana. Přistoupil jsem k němu a oslovil jsem ho:

“Jdu k panu Steparkovi. Půjdete se mnou, kapitáne?” Neodpověděl mi, ale mechanicky se ke mně připojil. Když jsme se blížili ke Kurtzovu náměstí, zaslechli jsme vyděšený křik.

Drožka, tažená dvěma koňmi, ujížděla ulicí ztřeštěnou rychlostí. Kolemjdoucí se rozutekli napravo i nalevo. Bezpochyby shodil někdo vozku a koně se splašili.

Dobrá! Věřte tomu, že několika chodcům, právě tak splašeným jako koně, napadlo, že vůz řídí neviditelný, že v něm sedí Vilém Storitz. Pokřik dolehl až k nám:

“To je on!… To je on!”

Než jsem se nadál, byl Haralan ten tam. Viděl jsem, jak se žene k drožce. Bylo zřejmé, že ji chce zastavit, až k němu dojede.

Ulice byla tou dobou plná lidí. Ze všech stran se ozývalo jméno Viléma Storitze. Na splašené dvojspřeží létaly kameny. Všeobecné rozčilení bylo tak veliké, že z obchodu na rohu ulice prince Miloše někdo vystřelil z muškety.

Jeden kůň, zasažený kulkou do stehna, upadl. Vůz najel na tělo zvířete a zastavil se.

Dav se na něj vrhl, pověsil se na kola, na vůz a na opratě. Sto paží se rozevřelo, aby chytilo Viléma Storitze. Ale objímali jenom prázdnotu.

Podařilo se neviditelnému vozkovi seskočit z drožky, než se převrhla? Nikdo nepochyboval o tom, že Storitz zase jednou chtěl vyděsit město.

Ukázalo se, že to všechno byl výplod fantazie. Za chvíli přiběhl nějaký sedlák, jenž nechal stát drožku na Kolomanově náměstí, a v jeho nepřítomnosti se mu koně splašili. Strašně se dopálil, když uviděl jednoho z koní ležet na zemi! Nikdo ho nechtěl vyslechnout. Měl obavy, aby se lidé na něj nevrhli, a opravdu, nakonec jen taktak že o vlásek unikl před zaslepenou zuřivostí davu.

Odvedl jsem mlčícího Haralana na radnici.

Pan Stepark už byl informován o incidentu v ulici prince Miloše.

“Město šílí,” povzdechl si, “a nedá se říci, co všechno ještě provede.”

Zeptal jsem se jako obvykle: “Máte nějaké nové zprávy?”

“Ano,” odpověděl pan Stepark. “Dostal jsem hlášení, že Vilém Storitz je ve Sprembergu.”

“Ve Sprembergu!” vykřikl Haralan. Obrátil se ke mně a dodal: “Jedeme! Slíbil jste mi to.” Nevěděl jsem, co bych mu na to řekl, protože jsem byl přesvědčen, že je to zbytečná cesta.

“Počkejte, kapitáne,” přemlouval ho pan Stepark. “Vyžádal jsem si ve Sprembergu potvrzení této zprávy a kurýr přijde každou chvíli.”

Za necelou půlhodinu odevzdala ordonance policejnímu řediteli dopis, který kurýr přivezl tryskem. Zpráva o Storitzově pobytu ve Sprembergu byla vymyšlená. Nejenže Vilém Storitz ve Sprembergu nebyl, ale dokonce tam byli přesvědčeni, že vůbec neopustil Ragz.

Uplynuly další dva dny a ve zdravotním stavu Myry Roderichové nenastala žádná změna. Můj bratr mi připadal klidnější. Čekal jsem na vhodnou příležitost, abych s doktorem projednal plán na odjezd, pro nějž jsem ho chtěl získat.

14. červen nebyl tak klidný jako předchozí dny. Odpovědní činitelé cítili, že se jim nepodaří udržet rozlícený dav.

K jedenácté hodině, právě když jsem procházel po nábřeží Batthyani, jsem zaslechl, jak někdo říká: “Vrátil se…, vrátil se!…”

Uhodl jsem, kdo se vrátil. Dva nebo tři chodci, kterých jsem se ptal, mě hned informovali:

“Z komína jeho domu vycházel kouř!” řekl jeden.

“Někdo prý zase viděl jeho tvář za záclonami v pavilónku!” tvrdil druhý.

Neuvažoval jsem, mám-li těm povídačkám věřit nebo ne, a zamířil jsem na bulvár Tékéli.

Bylo mi divné, že by byl Vilém Storitz tak neprozřetelný. Přece věděl, co by se stalo, kdyby ho dopadli. Že by zbytečně riskoval a ukázal by se v okně svého domu?

Ať už byla ta zpráva pravdivá či ne, vyvolala rozruch. Když jsem přicházel k Storitzovu domu, už tam byl veliký shluk lidí, který se kordon policistů marně snažil zadržet. Obklopili dům z bulváru a z okružní cesty. Ze všech stran se hrnuly nesmírně rozvášněné davy mužů a žen a hlasitě Storitzovi vyhrožovaly, že ho zabijí.

Co zmohly argumenty proti nepodloženému, ale pevnému přesvědčení lidí, že on a možná celá banda neviditelných pomocníků jsou v domě? Co zmohla policie proti bezpočetnému davu, jenž oblehl dům takovým způsobem, že by se Storitzovi, i kdyby tam byl zavřený, nepodařilo utéci. Viděli ho přece u okna pavilónku v jeho skutečné podobě. Než by se udělal neviditelným, chytili by ho, a tentokrát by se mu určitě nepodařilo uprchnout před pomstou lidu.

Policisté a pan Stepark marně kladli odpor a dělali, co mohli. Dav vylomil mříž, obklíčil dům, vypáčil dveře, vyrazil okna, vyházel nábytek do zahrady a na dvůr a rozbil přístroje v laboratoři na kousky. Po chvíli vyšlehly plameny, zachvátily první patro, poletovaly kolem střechy a zanedlouho se pavilónek zřítil do hořícího domu.

Marně hledali Viléma Storitze v domě, na dvoře a na zahradě. Buď tam nebyl, nebo nebyl k nalezení.

Požár, založený na deseti místech, zničil Storitzův dům. Za hodinu z něho zbyly jenom čtyři zdi.

Snad bylo lepší, že Storitzův dům lehl popelem. Kdoví, zda se tím obyvatelstvo neuklidní. Nakonec totiž uvěří, že neviditelný Vilém Storitz zahynul v plamenech!

KAPITOLA PATNÁCTÁ

MĚL JSEM

DOJEM

ŽE

po zničení Storitzova domu nastal v Ragzu přece jen alespoň částečný klid. Jak jsem předpokládal, někteří obyvatelé města věřili, že “čaroděj” byl doopravdy doma, když tam dav vtrhl, a zahynul v plamenech. Pravda je, že když prohledali zříceniny a prozkoumali popel, nenašli nic, co by tento názor potvrzovalo. Jestliže Vilém Storitz při požáru byl, zdržoval se asi na takovém místě, kde ho oheň nemohl zasáhnout.

Nejnovější dopisy ze Sprembergu se shodovaly v tom, že se tam Storitz ani jeho sluha Hermann už neukázali a že nikdo neměl tušení, kde jsou.

Ačkoli v Ragzu byl relativní klid, neplatilo to bohužel o paláci Roderichových. Duševní stav ubohé Myry se vůbec nelepšil. Byla netečná a lhostejná k vytrvalé péči, kterou jsme jí poskytovali, a nikoho nepoznávala. Lékaři se neodvažovali dávat nám sebemenší naději.

Ačkoli byla nesmírně slabá, nezdálo se, že by byla v smrtelném nebezpečí. Ležela na lůžku skoro bez hnutí, bledá jako smrt. Když se ji někdo snažil nadzvednout, rozvzlykala se, v očích se jí zračila hrůza, lomila rukama a ze rtů se jí draly nesouvislé věty. Viděla snad ve své pomatené mysli scénu z katedrály? Slyšela snad Storitze, jak vyhrožuje jí a Markovi? Bylo by dobré, kdyby tomu tak skutečně bylo, protože by to znamenalo, že si uchovala vzpomínky na minulost.

Vidíte, jaký život vedla nešťastná rodina. Můj bratr nevycházel z paláce. Byl neustále u Myry buď s doktorem nebo s paní Roderichovou, vlastnoručně ji krmil a neustále se snažil najít v jejích očích záblesk rozumu.

Odpoledne 16. června jsem se toulal nazdařbůh po ulicích města. Napadlo mě přejít na druhou stranu Dunaje. Byl to výlet, který jsem už dávno plánoval, ale okolnosti mi ho znemožnily. Stejně jsem z něho nemohl mnoho mít ve svém duševním stavu. Zamířil jsem tedy k mostu, prošel jsem ostrovem Svendorem a vstoupil jsem na srbský břeh.

Procházka trvala déle, než jsem měl v úmyslu. Povečeřel jsem v jedné srbské hospodě na břehu řeky. Hodiny už odbily půl osmé, když jsem došel k mostu. Nevím, co mě to napadlo, zkrátka nevrátil jsem se přímo, přešel jsem jenom první část mostu a šel jsem po velké hlavní aleji ostrova Svendoru.

Neudělal jsem snad ani deset kroků, když jsem uviděl pana Steparka. Byl sám, oslovil mě a ihned jsme se rozhovořili o záležitosti, která nás oba zajímala.

Asi po dvaceti minutách jsme došli do severní části ostrova. Setmělo se a stíny zhoustly pod stromy a v opuštěných alejích. Dřevěné domečky se zavřely a nepotkali jsme ani živáčka.

Bylo na čase vrátit se do Ragzu. Když už jsme se chtěli vydat na zpáteční cestu, zaslechli jsme útržky rozhovoru.

Náhle jsem se zastavil, uchopil jsem pana Steparka za ruku, pak jsem se k němu sklonil a zašeptal:

“Poslouchejte!… Někdo tu mluví…. A ten hlas..,, to je hlas Viléma Storitze.”

“Viléma Storitze!” vydechl pan Stepark.

“Ano.”

“Nezpozoroval nás.”

“Ne. V noci jsme si rovni, ve tmě jsme také neviditelní.”

Mezitím se k nám hlas přibližoval, ale nebyl dost zřetelný. Spíš to byly dva hlasy, protože zřejmě spolu hovořili dva lidé.

“Není sám,” pošeptal mi pan Stepark.

“Není… Asi je se svým sluhou.”

Pan Stepark mě zatáhl mezi stromy a sehnul se až k zemi. Potmě se k nim asi budeme moci přiblížit a oni nás neuvidí.

Skryli jsme se asi deset kroků od místa, kde byl Vilém Storitz.. Pochopitelně jsme nikoho neviděli, ale s tím jsme počítali.

Měli jsme jedinečnou příležitost dozvědět se, kde se náš nepřítel po požáru svého domu zdržuje, poznat jeho plány a snad ho i polapit.

Nemohl tušit, že jsme nedaleko něho a napínáme sluch. Napolo, jsme leželi mezi větvemi a zatajovali jsme dech. S nepopsatelným vzrušením jsme naslouchali rozhovoru, kterému jsme rozuměli hned lip, hned zase hůř podle toho, jak se k nám pán a sluha přibližovali, nebo jak se zase vzdalovali při své procházce podél stromořadí.

Nejdřív jsme zaslechli, jak Vilém Storitz říká:

“Můžeme se tam zítra nastěhovat?”…

“Ano,” odpověděl jeho neviditelný společník - pravděpodobně sluha Hermann, “a nikdo se nedoví, kde jsme.”

“Kdy ses vrátil do Ragzu ?”

“Dnes ráno.”

“Dobrá… A ty jsi ten dům pronajal?…”

“Pod vymyšleným jménem.”

“Jsi si jistý, že tam můžeme bydlet všem lidem na očích a že nás v … nikdo nezná?”

Jméno města, které Vilém Storitz vyslovil, jsme k našemu velikému zklamání přeslechli. Ale z pronesených slov vyplývalo, že se náš protivník chystá v nejbližší době nabýt opět lidské podoby. Proč je tak neprozřetelný? Usoudil jsem, že po určité době se neviditelnost stává škodlivou zdraví. Považuji toto vysvětlení za přijatelné, ačkoli jsem si je nikdy nemohl ověřit.

Když se hlasy opět přiblížily, Hermann právě říkal:

“Ragzská policie nás pod těmito jmény nevypátrá.”

Ragzská policie?… Chtějí se tedy opět nastěhovat do maďarského města.

Nato zvuk kroků zeslábl, vzdálili se a pan Stepark mi pošeptal:

“Jaké město?… Jaká jména?… To by bylo záhodno vědět.”

Neměl jsem čas odpovědět, protože se opět přiblížili a zastavili se několik kroků od nás.

“Je ta cesta do Sprembergu tak nutná?” zeptal se Hermann.

“Samozřejmě. Mám tam přece uložený kapitál. Tady bych se nemohl jen tak beztrestně ukázat, ale tam…”

“Máte snad v úmyslu dát se tam vidět jako člověk z masa a z kostí?”

“To přece jinak nejde… Myslím si, že by nikdo nevyplatil peníze někomu, koho by neviděl.”

Tak se stalo to, co jsem předvídal. Storitz se dostal do situace, kdy neviditelnost pro něho přestala být výhodná. Potřeboval peníze, a aby si je mohl opatřit, musel se zřeknout své moci.

Pokračoval:

“Nejhorší je, že nevím, jak to mám udělat. Ti pitomci mi zničili laboratoř a já už mám jen jednu lahvičku číslo dvě. Naštěstí nenašli skrýš v zahradě. Ale ta je zasypaná troskami. Musíš ji vyprostit.”

“K vašim službám,” souhlasil Hermann.

“Přijď pozítří ráno kolem desáté. Pro nás je to jedno, jestli je den nebo noc. Ale ráno na to budeme lip vidět.”

“Proč ne zítra?”

“Zítra mám jinou práci. Chystám mistrovský kousek a někdo z něho bude mít malou radost.”

A zase poodešli. Když se vrátili, pokračovali:

“Ne, neodjedu z Ragzu,” prohlásil Vilém Storitz a hlas se mu chvěl zlostí, “dokud se nepomstím těm proklatcům, než Myra a ten Francouz…”

Nedokončil větu, jenom vyjekl. V tom okamžiku šel právě kolem nás. Možná že by stačilo napřáhnout ruku a chytit ho. Ale naši pozornost upoutala Hermannova slova:

“V Ragzu už každý ví, že se dokážete stát neviditelným, ale nikdo netuší, jak to děláte.”

,A nikdy se to nedoví,” odpověděl Vilém Storitz. “Ragz se mě ještě nezbavil, protože spálili mé tajemství!… Blázni!… Ne, Ragz neujde mé pomstě, nezbude z něho kámen na kameni!…”

Sotva pronesl tato výhružná slova, zapraskaly silně větve stromů. Pan Stepark se vrhl vpřed po hlase. Najednou vykřikl:

“Já jednoho držím, pane Vidale. Chyťte toho druhého!”

Bezpochyby popadl tělo, které bylo neviditelné, avšak hmatatelné. Ale byl prudce odmrštěn, že by byl upadl, kdybych ho nebyl zachytil.

Domníval jsem se, že budeme napadeni za velmi nevýhodných podmínek, protože jsme neviděli své protivníky. Ale nestalo se tak. Z levé strany se ozval ironický smích a uslyšeli jsme, jak se kroky vzdalují.

“Nevyšlo nám to,” zvolal pan Stepark, “ale teď bezpečně víme, že je můžeme popadnout za límec, i když jsou neviditelní.”

Naneštěstí nám utekli a my jsme nevěděli kam. Ale pan Stepark byl-přesto nadšený.

“Máme je v hrsti,” řekl tiše, když jsme se vraceli na nábřeží Batthyani. “Známe nepřítelovu slabinu a víme, že Storitz přijde pozítří na spáleniště svého domu. Tam ho dopadneme. Máme dvě možnosti, jak ho přemoci. Když se nepovede jedna, povede se druhá.”

Rozloučil jsem se s panem Steparkem a vrátil jsem se do paláce Roderichových. Paní Roderichová a Marc opatrovali Myru a já jsem se zavřel s doktorem. Musel jsem ho informovat o tom, co se stalo na ostrově Svendoru.

Vylíčil jsem mu všechno a nezapomněl jsem na optimistická slova pana Steparka. Ale dodal jsem, že se na to příliš nespoléhám.

Doktor považoval za nutné odjet z Ragzu, když se dověděl o Storitzově úmyslu mstít se rodině Roderichových i celému městu. Musí ujet potají, a čím dřív, tím lip.

“Souhlasím s vámi,” řekl jsem, “ale mám jeden dotaz. Vydrží Myra tak únavnou cestu?”

“Dcera je zdravá,” ujistil mě. “Nic ji nebolí. Má jenom zatemněný rozum.”

“Časem se to upraví,” tvrdil jsem energicky, “zejména v jiné zemi, kde se nebude mít čeho bát.”

“Bohužel,” zvolal doktor, “copak nám už nebude hrozit nebezpečí, když odjedeme? Přestane nás Vilém Storitz pronásledovat?”

“Ano, když se nám podaří utajit datum a cíl naší cesty.”

“Utajit!…” povzdechl si smutně doktor Roderich.

Kladl si stejnou otázku jako můj bratr, dá-li se něco utajit před Vilémem Storitzem, není-li právě v tomto okamžiku v pracovně, aby vyslechl to, co si povídáme, a připravil se na další machinace.

Zkrátka bylo rozhodnuto, že odjedeme. Paní Roderichová nic nenamítala. Těšila se, že Myra přijde do jiného prostředí.

Marc také souhlasil. Nezmínil jsem se před ním o našem dobrodružství na ostrově Svendoru. Považoval jsem to za zbytečné. Ale kapitánovi Haralanovi jsem o něm vyprávěl. Také nebyl proti našemu odjezdu. Jenom se mě zeptal:

“Pojedete se svým bratrem?”

“Copak ho mohu nechat jet samotného? Potřebuje mě jako vás vaše…”

“Já nepojedu,” přerušil mě rozhodným tónem. Bylo vidět, že se nedá přemluvit. “Vy nepojedete?…”

“Ne, chci zůstat v Ragzu, je to nutné. Mám tušení, že udělám dobře, když tu zůstanu.” Bylo zbytečné přemlouvat ho.

“Dobrá, kapitáne.”

“Spoléhám na vás, Henri, že mě nahradíte v rodině, která je už stejně i vaše.”

“Spolehněte se,” ujistil jsem ho.

Hned jsem začal s přípravami na odjezd. Během dne jsem si zajistil dva pohodlné kryté kočáry. Pak jsem zašel k panu Steparkovi a informoval jsem ho o našich plánech.

Pan Stepark měl zřejmě plné ruce práce. Po tom, co jsme včera vyslechli, měl k tomu důvod.

K sedmé hodině jsem se vrátil do paláce Roderichových a přesvědčil jsem se, zda je všechno v pořádku.

V osm hodin přijely kočáry. Do jednoho z nich měl nasednout pan Roderich s manželkou a s dcerou. Marc a já jsme měli jet ve druhém, který by vyjel z města jinou cestou, aby nevzbudil pozornost.

A tu se, bohužel, stalo něco hrozného a neočekávaného!

Kočáry na nás čekaly. První zastavil před hlavním vchodem, druhý před brankou na konci zahrady. Doktor s mým bratrem šli do pokoje pro Myru, aby ji odnesli do kočáru.

Vyděšeni zůstali stát jako přibití na prahu. Postel byla prázdná.

Myra zmizela.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

MYRA ZMIZELA!…

KDYŽ SE

TENTO VÝKŘIK

rozlehl se po domě, zdálo se, že nikdo hned nepochopil jeho smysl. Zmizela?… Nesmysl. To přece není možné. Ještě před půlhodinou byla paní Roderichová s Markem v jejím pokoji. Ležela na posteli v cestovním kostýmu, byla klidná a pravidelně dýchala. Vypadala, jako by spala. Chvíli předtím se dala od Marka maličko nakrmit. Marc potom odešel na večeři. Po večeři šli s doktorem pro ni a chtěli ji odnést do kočáru.

V tu chvíli došlo k tomu neočekávanému obratu. Nebyla v posteli. Pokoj byl prázdný!

“Myro!” vykřikl Marc, vrhl se k oknu a chytil za kličku. Ale okno se neotevřelo. Bylo zavřené. Jestli Myru někdo unesl, potom tedy nevylezl oknem.

Paní Roderichová přiběhla, za ní kapitán Haralan a po paláci se rozléhalo volání: “Myro!… Myro!…” Nikoho nepřekvapilo, že neodpovídala, protože od ní nečekali žádnou odpověď. Ale jak si měli vysvětlit, že už není ve svém pokoji? Copak bylo možné, že vstala z postele, prošla pokojem své matky, sestoupila po schodech, a nikdo ji nezpozoroval?

Právě jsem nakládal drobná zavazadla do kočáru, když jsem uslyšel volání. Vyběhl jsem do prvního poschodí.

Doktor a můj bratr, jenž stále opakoval zlomeným hlasem Myřino jméno, pobíhali sem a tam jako pominutí. “Co je s Myrou?…,” zeptal jsem se, “proč ji voláš, Marku?” Doktor ze sebe s námahou vypravil: “Moje dcera… Zmizela!”

Paní Roderichovou jsme museli uložit na lůžko. Omdlela. Haralan, s obličejem křečovitě staženým, přišel ke mně a vyhrkl: “To on…, to je zase jeho dílo!”

Uvažoval jsem o jeho slovech, Jeho názor se dal těžko obhájit. Bylo nemožné, že by se Vilému Storitzovi podařilo přes všechnu opatrnost vniknout do paláce. Ledaže by využil zmatku, jenž nezbytně panuje při každém odjezdu. Ale to by musel vyčíhat vhodný okamžik a jednat úžasně rychle.

Konečně, i kdybych přijal tuto hypotézu, únos se dal těžko vysvětlit. Já jsem se přece ani nehnul od vchodu do dvorany, před nímž stál kočár. Jak by mohla Myra proklouznout těmito dveřmi a dostat se ke dveřím do zahrady, aniž bych ji viděl? Vilém Storitz je neviditelný, prosím! Ale Myra?

Vrátil jsem se do dvorany a zavolal sluhu. Zamkli jsme dveře do zahrady, vedoucí na bulvár Tékéli, na dva západy a já jsem si vzal klíč k sobě. Pak jsem prohledal celý dům, půdy, sklepy, přístavky, pavilónek, terasu. Nakonec jsem prohledal zahradu.

Nenašel jsem nikoho.

Vrátil jsem se k Markovi. Ubohý bratr hořce plakal a vzlykal.

Podle mého názoru bylo především nutné informovat policejního ředitele.

Kočár stále ještě čekal. Nasedli jsme. Sotva jsme projeli hlavní branou, vůz se rozjel tryskem a za několik minut jsme byli na Kurtzově náměstí.

Pan Stepark byl ještě ve své pracovně. Informoval jsem ho. Tento muž, jenž se obvykle ničemu nedivil, nedokázal přemoci své zděšení.

“Slečna Roderichová zmizela!…” vykřikl.

“Ano,” přikývl jsem, “zdá se to nemožné, aleje to fakt! Buď utekla, nebo ji někdo unesl, není k nalezení!”

“V tom má prsty Storitz,” zamručel pan Stepark.

Názor policejního ředitele se shodoval s míněním kapitána Haralana. Po chvíli mlčení dodal:

“To byl asi ten mistrovský kousek, o kterém mluvil s tím svým zatraceným sluhou.”

Pan Stepark měl pravdu. Ano, Vilém Storitz nás přece nepřímo upozornil, že nám chce provést něco zlého. A my hlupáci jsme nepodnikli nic na svou ochranu.

“Pánové,” vybídl nás pan Stepark, “doprovoďte mě do paláce.”

“Můžeme jít hned,” navrhl jsem.

“Jsem vám k službám, pánové… Jenom dám ještě několik příkazů.”

Pan Stepark si dal zavolat jednoho z velitelů a nařídil mu, aby vyslal k paláci Roderichových svůj oddíl, který tam zůstane na stráži celou noc. Potom se dlouho tiše radil se svým náměstkem. Nato jsme všichni tři odjeli v kočáře k doktorovi.

Ještě jednou jsme marně prohledali palác. Ale sotva pan Stepark vstoupil do Myřina pokoje, upozornil mě:

“Pane Vidale, necítíte zvláštní vůni, kterou jsme už někde cítili?”

Opravdu, vzduch byl prosycen zvláštní, neurčitou vůní. Vzpomněl jsem si a vykřikl:

“Takhle přece páchla, pane Steparku, ta tekutina, co vytekla z lahvičky ve Storitzově laboratoři, té co se rozbila, právě když jste ji chtěl vzít do ruky.”

“Zcela tak, pane Vidale, z toho se dá vyvodit několik hypotéz. Jestli tahle tekutina, jak předpokládám, dělá člověka neviditelným, možná že ji Vilém Storitz dal vypít slečně Roderichové, a když ji unášel, byla právě tak neviditelná jako on.”

Byli jsme zdrceni. Ano, tak to asi bylo. Teď jsem byl přesvědčen, že Vilém Storitz byl tenkrát při domovní prohlídce ve své laboratoři a rozbil lahvičku, z níž se tekutina tak rychle vypařila, protože nechtěl, aby se nám dostala do rukou. Ano. Vilém Storitz zneužil našeho pobíhání sem a tam před odjezdem, vetřel se do tohoto pokoje a unesl Myru.

Byla to hrozná noc, kterou jsem strávil se svým bratrem a doktor se svou manželkou! S jakou netrpělivostí jsme očekávali jitro!

Jitro!… K čemu nám bude?… Copak pro Viléma Storitze existuje světlo? Copak se nedokáže obklopit neproniknutelnou tmou?

Pan Stepark nás opustil až za svítání a odešel do rezidence. Před odchodem mě odvedl stranou a pošeptal mi:

“Na slovíčko, pane Vidale. Neztrácejte odvahu, jestli se nemýlím, vaše útrapy brzy skončí.”

Neodpověděl jsem mu na jeho povzbudivá slova, jež se mi zdála nesmyslná, a jenom jsem se na něho nechápavě podíval. Slyšel jsem dobře? Byl jsem nesvůj, tělesně i duševně vyčerpaný, zkrátka jsem v té chvíli nebyl k ničemu.

Kolem osmé hodiny přišel guvernér k doktoru Roderichovi a ujistil ho, že udělá všechno, aby našel jeho dceru. Pan Roderich a já jsme se jen trpce a nedůvěřivě pousmáli. Co může doopravdy guvernér udělat?

Od časného rána se roznesla novina o únosu po všech čtvrtích Ragzu a nehodlám popisovat, jaký měla ohlas.

Před devátou se dostavil do paláce poručík Armgard a nabídl svému příteli služby. Proboha k čemu!

Je jisté, že kapitán Haralan nepovažoval jeho nabídku za zbytečnou jako já, protože krátce svému příteli poděkoval. Pak si nasadil kalpak, připnul si opasek se šavlí a vyzval ho:

“Pojď.”

Když oba důstojníci zamířili ke dveřím, zmocnila se mě neodolatelná touha jít s nimi. Navrhl jsem Markovi, aby šel s námi. Pochopil? Nevím. Prostě neodpověděl.

Když jsem vyšel z domu, byli už oba důstojníci na nábřeží. Ojedinělí chodci se dívali na palác a v jejich zracích se mísila hrůza se zuřivým hněvem. Tady bylo to místo, kde vypukla bouře hrůzy, která rozrušila celé město.

Když jsem dohonil Armgarda a kapitána Haralana, podíval se na mě Haralan takovým způsobem, že by mě nepřekvapilo, kdyby mi někdo řekl, že si vůbec mého příchodu nevšiml.

“Půjdete s námi, pane Vidale?” zeptal se mě poručík Armgard.

“Ano. Kam jdete?…”

Poručík pokrčil rameny. Kam jdou?… Asi jen tak nazdařbůh. Doopravdy, jenom náhoda nás mohla přivést k cíli.

Když jsme ušli několik kroků, kapitán Haralan se náhle zastavil a suše se zeptal:

“Kolik je hodin?”

Jeho přítel se podíval na hodinky: “Čtvrt na deset”

Pokračovali jsme v cestě.

Šli jsme nejistým krokem a nepromluvili jsme ani slovo. Nejdřív jsme prošli Maďarským náměstím, pak jsme se dali ulicí prince Miloše, obešli jsme pod podloubím náměstí svatého Michala. Haralan zůstal občas stát jako přibitý a znovu se ptal, kolik je hodin. “Za pět minut půl desáté, půl desáté, půl desáté a pět minut, za pět minut tři čtvrti na deset,” odpovídal mu přítel.

Zahnuli jsme vlevo a prošli jsme kolem katedrály. Po krátkém váháni zamířil Haralan do Bifarovy ulice.

V aristokratické čtvrti Ragzu bylo jako po vymření. Občas tudy rychle proběhl nějaký chodec, ve většině paláců byla všechna okna zavřená jako v den všeobecného smutku.

N|a konci ulice se před námi objevil celý bulvár Tékéli. Byl pustý a opuštěný. Od té doby, co vyhořel Storitzův dům, se mu lidé vyhýbali.

Kudy se dá Haralan? Vzhůru, směrem na Hrad, nebo k Dunaji na nábřeží Batthyani?

Opět se zastavil, jako by nevěděl, jak se má rozhodnout. Zeptal se jako obvykle:

“Kolik: je hodin, Armgrade?”

“Za deset minut deset,” odpověděl poručík.

“Je čas,” prohlásil Haralan a přidal do kroku.

Přišli jsme ke spáleništi Storitzova domu. Kapitán se zastavil na okružní cestě, kterou dělila od Storitzovy zahrady asi dva a půl metru vysoká zeď.

“Pomozte mi,” řekl a rukou ukázal na vrchol zdi.

Jeho slova vysvětlovala vše. Pochopil jsem, jaký cíl má ubohý Myřin bratr.

Bylo deset hodin, doba, kterou Storitz sám určil v rozhovoru s Hermannem, jejž jsme s panem Steparkem předevčírem vyslechli. Přece jsem o tom sám Haralana informoval. Ano, ten zloduch byl teď tady, za touhle zdí, a asi hledal vchod do skrýše, kam ukryl zásoby neznámých látek, kterých tak hanebně zneužíval. Přistihneme ho při práci? Bylo to skutečně dost nepravděpodobné. Ale nic naplat, byla to jedinečná příležitost a museli jsme ji využít

Vzájemně jsme si pomáhali, za několik minut jsme přelezli zeď a octli se na druhé straně v úzké aleji vroubené hustým stromořadím. Ani Storitz, ani kdokoli jiný nás nemohl vidět

“Zůstaňte tady,” nařídil nám Haralan. Plížil se podél plotu a záhy nám zmizel z očí.

Chvíli jsme se ani nepohnuli, ale pak jsme neodolali a také jsme se vydali na cestu. Plížili jsme se stromořadím. Husté listí nás skrývalo před všetečnými pohledy. Prolézali jsme pod spodními větvemi tichounce, aby nás nebylo slyšet

Když jsme se dostali na konec stromořadí, přitiskli jsme se k zemi, zatajili dech a zvědavě jsme se rozhlíželi.

Ze Storitzova domu zbyly jen zčernalé trosky zdí a pod nimi se válelo několik kamenů, kusy ohořelých trámků, zkřivené kování, kupa popele a zbytky nábytku.

Dobře jsme si prohlédli celou tu spoušť. Ach škoda, že neupálili také toho zatraceného zlosyna jako jeho dům a s ním i tajemství strašného vynálezu!

Poručík a já jsme se rozhlíželi po celém prostranství. Najednou jsme se oba zachvěli hrůzou. Ve vzdálenosti asi třiceti kroků jsme spatřili Haralana. Číhal jako my na konci stromořadí. Na místě, kde se zastavil, tvořily stromy harmonický oblouk, sahající skoro až na roh domu, od něhož je oddělovala šest metrů široká alej. Právě ten roh domu nespouštěl Haralan z očí. Stál bez hnutí. Byl ve střehu jako šelma na číhané, připravený skočit.

Podívali jsme se stejným směrem jako on a ihned jsme pochopili, co ho upoutalo. Skýtala se nám zvláštní podívaná. Nikoho jsme neviděli, ale trosky byly v pohybu, jako by je brali do rukou pomalu a rozvážně lidé, kteří nechtějí vzbudit pozornost. Přemísťovali, odkládali a vršili na hromadu kameny, kování a tisíce drobných trosek.

Celí vyděšení, s očima na vrch hlavy, jsme se dívali na ten div. Byli jsme ohromeni. Vilém Storitz byl tady. I když ho a jeho pomocníky nebylo vidět, bylo vidět, co dělají.

Najednou se ozval zuřivý výkřik… Z našeho stanoviště jsme viděli, jak se kapitán Haralan vymrštil a jedním skokem přeskočil alej. Když dopadl na kraj rumiště, zdálo se, že narazil na neviditelnou překážku… Šel kupředu, couvl, rozevřel paže a sevřel je, sklonil se a opět se napřímil jako zápasník, který se pustil se soupeřem do křížku.

“Pojďte sem!” zavolal na nás. “Držím ho!”

Ihned jsme se s poručíkem Armgardem k němu hnali.

“Držím ho, bídáka… Držím ho…,” opakoval. “Pojďte sem, Henri!… Ke mně, Armgarde!”

Najednou jsem pocítil, jak do mě strčila neviditelná paže a někdo mi hlasitě dýchal do obličeje.

Chytili jsme se do křížku s neviditelným… Vilémem Storitzem nebo s někým jiným! Ať je to kdokoli, chytili jsme ho, už ho nepustíme a přinutíme ho, aby nám prozradil, kde je Myra.

A tak tedy, jak už to konstatoval pan Stepark, Vilém Storitz se dokáže udělat neviditelným, ale nezmění svou hmotnou podstatu. Není to přízrak, ale tělo, které se ze všech sil snažíme přemoci.

Konečně se nám to podařilo. Uchopil jsem neviditelného protivníka za jednu páži a poručík Armgard za druhou.

“Kde je Myra?…, kde je Myra?” vyptával se horečným hlasem kapitán Haralan.

Žádná odpověď. Darebák s námi zápasí a snaží se nám vytrhnout. Kdyby se mu to podařilo, proběhl by zahradou nebo mezi troskami, dostal by se na bulvár a už by se nám ho nikdy nepodařilo chytit

“Řekneš nám, kde je Myra?…” opakoval kapitán Haralan zlostí bez sebe. Konečně jsme zaslechli, jak udýchaně vyhrkl:

“Nikdy!… Nikdy!…”

Poznali jsme hlas Viléma Storitze!

Tenhle zápas nemůže dlouho trvat. Jsme tři proti jednomu, a i když je náš protivník statný, nevydrží dlouho klást odpor. Najednou někdo tak prudce odstrčil poručíka, že upadl na trávník. Současně mi někdo podrazil nohu.

Upadl jsem a pustil jsem ruku, kterou jsem svíral. Haralan dostal prudkou ránu do obličeje. Zapotácel se a s napřaženýma rukama tápal ve vzduchu.

“Utíká!… Utíká!…” zaječel.

Hermann asi přišel neočekávaně svému pánovi na pomoc.

Zvedl jsem se a běžel jsem pomáhat Haralanovi. Poručík napolo omdlelý zůstal ležet na zemi… Všechno bylo zbytečné. Sahali jsme doprázdna, Vilém Storitz uprchl!…

Ale tu se na pokraji stromořadí objevili muži. Jiní vešli brankou v mříži, někteří přelezli zeď a další se vynořili z trosek domu. Vyrojili se ze všech stran.

Byly jich stovky. Drželi se pod paží a postupovali ve třech řadách. V první řadě muži v uniformě ragzské policie, v druhé a ve třetí řadě v uniformě pěchoty pohraniční stráže. Za chvíli vytvořili veliký kruh, který se postupně zmenšoval…

Pochopil jsem optimistická slova pana Steparka. Na základě informace, kterou mu poskytl sám Storitz, učinil potřebná opatření s obratností, která mě naplnila podivem. Když jsme vešli do zahrady, nezpozorovali jsme ani jednoho z jeho mužů, ačkoli jich bylo několik set.

Dobře to pochopil ten neviditelný darebák, protože vedle nás zuřivě zaklel. Pak ve chvíli, kdy se poručík Armgard probral ze mdlob a snažil se vstát, prudce mu vytrhl z pochvy šavli. Neviditelná ruka s ní zamávala. Ruka Viléma Storitze. Zuří. Když už nemůže uprchnout, alespoň se pomstí, zabije kapitána Haralana…

Ale ten už také tasil šavli. Stojí proti sobě jako při souboji, ale jednoho je vidět a druhého ne!…

Je zřejmé, že Vilém Storitz umí zacházet se šavlí. Kapitán Haralan útočí a nesnaží se chránit. Ranou, vedenou na manžetu a rychle odseknutou, je zasažen do ramene. Ale jeho šavle proniká dopředu… Zazní bolestný výkřik…

Tráva na trávníku se slehla…

Neohnul ji vítr. Brzy jsme se přesvědčili, že polehla pod tíhou lidského těla, těla Viléma Storitze s probodenou hrudí… Vytryskl proud krve a ve chvíli, kdy umíral, nabylo jeho neviditelné tělo své hmotné podoby a nakonec se objevilo, zmítané smrtelnou křečí.

Kapitán Haralan se vrhl na Viléma Storitze a křičel na něho:

“A co Myra? … Kde je Myra? …”

Ale z podivné bytosti, která byla Vilémem Storitzem, zbylo jen viditelné tělo s křečovitě staženým obličejem a s otevřenýma očima které se dosud výhružně dívaly.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

TAK

TRAGICKY

ZAHYNUL

Vilém Storitz! Naneštěstí zemřel příliš rychle. I když se Roderichovi už nemuseli napříště ničeho bát, neulehčila Storitzova smrt jejich situaci, protože úplně pohřbila naděje, že opět najdou Myru.

Pod tíhou odpovědnosti, která na něho těžce doléhala, prohlížel si kapitán Haralan zasmušile svého poraženého nepřítele. Nakonec se vyrovnal s nenapravitelným neštěstím, zoufale mávl rukou a pomalu odcházel směrem k rodnému paláci, aby informoval rodinu o politováníhodné události.

Já a poručík Armgard jsme zůstali na místě s panem Steparkem, který se vynořil jako zázrakem, a my jsme ani nevěděli odkud. Panovalo naprosté ticho. Stovky mužů, jejichž zvědavost vyvrcholila, nás mlčky obklopily. Mačkali se jeden na druhého, každý chtěl vidět co nejlíp.

Všechny zraky se upíraly na mrtvého. Byl maličko pootočený vlevo, šaty měl potřísněné krví, obličej zsinalý, v pravé ruce ještě svíral šavli poručíka Armgarda a levou ruku měl trochu ohnutou. Vilém Storitz patřil už jen do hrobu, před nímž ho nedokázala uchránit ani jeho zločinná moc.

Pan Stepark si ho dlouho prohlížel a pak zašeptal: “Je to on!”

Policisté se opatrně přiblížili. Také ho poznali. Pan Stepark ohmatal mrtvolu od hlavy k patě, aby si ověřil, zda je Vilém Storitz doopravdy mrtvý.

“Je mrtvý…, nadobro mrtvý!” konstatoval a napřímil se.

Pak dal rozkaz a ihned se deset mužů vrhlo na trosky a začalo je prohledávat.

“Podle rozhovoru, který jsme vyslechli,” vysvětloval mi pan Stepark, “někde tady asi bude skrýše, kam ten darebák ukryl látku, která mu umožňovala, aby nám kladl odpor. Neodejdu odsud, dokud nenajdu tu skrýši a nezničím celý její obsah. Storitz je mrtev. Ať mě věda za to prokleje, ale já chci, aby jeho tajemství zahynulo společně s ním.”

Plně jsem s panem Steparkem souhlasil. I když objev Otto Storitze mohl vzbuzovat můj odborný zájem, nepovažoval jsem jej za užitečný a chápal jsem, že podporuje nejhorší lidské vášně.

Po chvíli jsme objevili malou kovovou destičku. Když jsme ji nadzvedli, objevily se první schody schodiště.

V tom okamžiku mě někdo uchopil za ruku. Uslyšel jsem nářek.

“Slitování!… Slitování!…”

Obrátil jsem se, ale nikoho jsem neviděl. A přece mě někdo pevně držel za ruku a hlas stále škemral.

Policisté přerušili práci. Všichni se otočili a dívali se na mě. S úzkostí, která se dala snadno pochopit, jsem napřáhl volnou ruku a zkoumal jsem prostor kolem sebe.

Ve výši pasu narazily mé prsty na vlasy a maličko níže se dotkly obličeje zalitého slzami. Byl to zřejmě neviditelný člověk. Klečel a plakal. ,

“Kdo jste,” vykoktal jsem. Hrdlo se mi svíralo rozčilením.

“Hermann,” zněla odpověď.

“Co chcete?”

Několika nesouvislými větami mi neviditelný Storitzův sluha vysvětlil, že slyšel pana Steparka, když mi říkal, že zničí všechno ve skrýši, a že kdyby to udělal, pak by se on musel vzdát naděje, že ještě někdy nabyde lidské podoby. Co by si počal, kdyby byl odsouzený zůstat navždy sám mezi ostatními lidmi? Škemral, abychom mu dovolili vypít obsah jedné lahvičky, než je všechny zničíme.

Pan Stepark slíbil, že mu vyhoví, ale postupoval opatrně, aby si mohla policie vyřídit své účty s Hermannem.

Sestupovali jsme s panem Steparkem po schodech a za námi šli čtyři policisté, kteří vedli zatčeného. Několik schodů vedlo do sklípku slabě osvětleného stropním okénkem. Na úzké polici tam stála řada lahviček označených číslem 1 a číslem 2.

Hermann si netrpělivým tónem vyžádal lahvičku s číslem 2. Pan Stepark mu ji podal. Ačkoli jsme mohli být připraveni na to, co se bude odehrávat, užasli jsme, když jsme viděli lahvičku, jak pomalu opisuje kruh ve vzduchu, naklání se, jako by si ji někdo přiložil k ústům a rychle z ní vypil tekutinu až na dno.

Přitom se odehrával další zvláštní úkaz. Zdálo se, že každý doušek postupně vrací Hermannovi lidskou podobu. Nejdřív jsme spatřili v sklepním pološeru lehoučkou páru, pak obrysy postavy a nakonec stál před námi chlapík, který mě sledoval první večer po mém příjezdu do Ragzu.

Na pokyn pána Steparka byl zbytek lahviček okamžitě zničen a tekutiny, které se rozlily po zemi, se ihned vypařily. Nato jsme vyšli ze sklepa na bílý den.

“A co uděláte teď, pane Steparku?” zeptal jsem se.

“Dám přenést Storitzovo tělo na radnici,” odpověděl pan Stepark.

“Veřejně?” zeptal jsem se.

“Veřejně. Celý Ragz se musí dovědět, že je Vilém Storitz mrtvý. Lidé tomu uvěří, když uvidí jeho mrtvolu.”

“A když bude pochován,” dodal poručík.

“Jestli vůbec bude pochován,” poznamenal pan Stepark.

“Jestli vůbec bude pochován?…” opakoval jsem po něm.

“Víte,” vysvětloval pan Stepark, “podle mého názoru by bylo lepší jeho mrtvolu spálit a popel rozházet do větru, jako se to dělalo ve středověku s těly čarodějů.”

Pan Stepark poslal pro nosítka a potom odešel s většinou policistů. Vzali s sebou vězně, jenž od té doby, kdy přestal být neviditelným, vypadal jako docela obyčejný děda. Já jsem se vrátil s poručíkem Armgardem do paláce Roderichových.

Kapitán Haralan už byl u svého otce. Všechno mu vylíčil. Protože zdraví paní Roderichové bylo otřeseno, bylo rozumnější neříkat jí nic. Smrt Viléma Storitze jí nevrátila dceru.

Také můj bratr ještě o ničem nevěděl. Chtěli jsme ho však o všem informovat, a proto jsme mu vzkázali, aby přišel do doktorovy pracovny.

Přijal se zadostiučiněním zprávu o smrti Viléma Storitze. Potom se však rozplakal, vzlykal a zoufale naříkal:

“Je mrtvý!… Vy jste ho zabili!… Zemřel a nic vám neprozradil!… Myra!… Ubohá Myra!… Už ji neuvidím!…”

Co jsem mu měl odpovědět na ten výbuch zoufalství?…

A přece jsem se o to pokusil. Řekl jsem mu, že nesmí ztrácet naději. My nevíme, kde je Myra, ale ví to Storitzův sluha Hermann. A ten člověk je za mřížemi. Vyslechnou ho, a protože nemá stejné zájmy jako jeho pán, promluví… Přinutí ho k tomu za každou cenu… Myra se vrátí ke své rodině, ke svému muži a jejich péče, něha a láska jí vrátí rozum…

Marc mě neposlouchal. Nechtěl nic slyšet. Podle něho jediný člověk, který všechno věděl, byl mrtvý. Neměli jsme ho zabíjet, dokud jsme mu nevyrvali jeho tajemství.

Nevěděl jsem, jak bych ho uklidnil. Náš rozhovor přerušil hluk, jenž k nám dolehl z ulice. Vrhli jsme se k oknu vedoucímu na roh bulváru na nábřeží Batthyani.

Co se zase děje?… Myslím, že v našem duševním stavu by nás ani nepřekvapilo, kdyby Vilém Storitz vstal z mrtvých!

Uviděli jsme jeho pohřební průvod. Čtyři policisté v doprovodu početného oddílu nesli Storitzovo tělo na nosítkách. A tak se celý Ragz vbrzku dozvěděl, že Vilém Storitz je mrtvý a že období hrůzy skončilo.

Pan Stepark chtěl mrtvolu ukázat všude.

Pohřební průvod šel po nábřeží Batthyani, prošel Kolomanovým náměstím a pak nejživějšími Čtvrtěmi města. Nakonec se zastavil před radnicí.

Podle mého názoru by byli udělali lip, kdyby nebyli šli kolem paláce Roderichových.

Můj bratr také přistoupil k oknu. Zoufale vykřikl, když spatřil zkrvavené tělo, kterému by rád vrátil život i za cenu vlastního života.

Dav hlasitě demonstroval. Kdyby byl Vilém Storitz živ, určitě by ho rozčtvrtili. Ale protože už byl mrtvý, nechali jeho mrtvolu na pokoji. Ale bezpochyby, jak to předem odhadl pan Stepark, ragzští si nepřáli, aby byl pochován jako většina smrtelníků. Žádali, aby byl spálen na náměstí, nebo hozen do Dunaje, aby voda odnesla jeho mrtvolu až do dalekých hlubin Černého moře.

Asi čtvrt hodiny bylo před palácem slyšet křik, pak opět nastalo ticho.

Kapitán Haralan navrhl, že půjde na radnici a zařídí, aby byl Hermann okamžitě vyslechnut. Schvalovali jsme to. Odešel z paláce v doprovodu poručíka Armgarda.

Zůstal jsem u svého bratra. Byly to hrozné hodiny, které jsem s ním prožil!… Nepodařilo se mi ho uklidnit a jeho podrážděnost, která se stále stupňovala, mě zneklidňovala. Nedal si říci a já se obával, aby se nedostavila krize, kterou by možná nepřekonal. Odmítal poslouchat, co jsem mu říkal. Nediskutoval se mnou. Měl jenom jednu utkvělou myšlenku: chtěl jít hledat Myru.

“A ty půjdeš se mnou, Henri,” opakoval.

Přemluvil jsem ho, abychom alespoň vyčkali, s jakou se vrátí kapitán Haralan. Přišel se svým kamarádem až ke čtvrté hodině. Přinesl ty nejhorší zprávy, jaké jsme mohli očekávat. Výslech Hermanna se konal, ale byl docela marný. Kapitán, pan Stepark a sám guvernér mu marně vyhrožovali, prosili ho, naléhali. Marně nabízeli Storitzovu sluhovi odměnu, nadarmo mu vyhrožovali nejhoršími tresty, jestli nepromluví. Nic jim neřekl. Stále tvrdil, že neví, kde Myra je. O únosu nic nevěděl, jeho pán asi nepovažoval za nutné, aby ho o tom informoval.

Po třech hodinách namáhavého zápasu se museli vzdát a uznat, že Hermannova výpověď je věrohodná, že sluha mluví pravdu a nic nepředstírá. A tak jsme ztratili naději, že ubohou Myru ještě někdy uvidíme.

Byl to smutný zbytek dne! Seděli jsme v křeslech zoufalí a zhroucení. Čas plynul, a my jsme nepromluvili ani slovo. Co bychom ještě mohli říci než opakovat to, co jsme předtím stokrát řekli.

Krátce před osmou hodinou přinesl sluha lampy. Doktor Roderich byl ještě u své ženy a v salóně se mnou byli oba důstojníci a můj bratr. Když sluha vycházel, hodiny právě odbíjely osmou.

V ten okamžik se dveře do dvorany dost prudce otevřely. Pomyslil jsem si, že se do nich asi opřel vítr, protože jsem neviděl nikoho vstoupit. Ale nejdivnější bylo, že se dveře zase samy zavřely…

A pak - ne! Nikdy nezapomenu na tu scénu - jsme uslyšeli hlas… Nebyl to jako v předvečer zásnub hrubý hlas, jenž nás urážel svou Písní nenávisti, - ale svěží a veselý hlas, který jsme všichni ze všech nejvíc milovali, hlas naší drahé Myry!…

“Marku,” otázala se, “a vy, pane Henri, a ty, Haralane, co tu děláte? Je čas k večeři a já umírám hlady.”

Byla to Myra, naše Myra, zase docela normální, vyléčená!… Vypadalo to, jako by byla právě přišla ze svého pokoje. Byla to Myra, viděla nás, ale my jsme ji neviděli!… Myra byla neviditelná!…

Nikdy neměla tak prostá slova takový účinek. Celí vyjevení jsme seděli v křeslech jako přibití. Neodvažovali jsme se ani pohnout, ani promluvit, ani jít směrem, odkud hlas přicházel. A přece tu s námi byla živá Myra a věděli jsme, že ji sice nevidíme, ale můžeme se jí dotknout…

Odkud přišla?… Z domu, kde ji ukryl její únosce?… Podařilo se jí uprchnout, projít celým městem a vrátit se do paláce?… Ale dveře byly přece zavřeny a nikdo jí neotevřel…

Ne - záhy se vysvětlilo, jak se k nám dostala - Myra přišla ze svého pokoje, kde ji Vilém Storitz udělal neviditelnou. My jsme si mysleli, že není v paláci, a ona zatím byla ve své posteli. Ležela 24 hodin mlčky, netečně a bez hnutí.

Vilém Storitz ji bezpochyby nemohl ihned unést, ale určitě by byl svůj zločin dokončil, kdyby mu v tom nebyla navždy zabránila šavle kapitána Haralana.

A tak Myra byla opět normální - možná že na ni zapůsobila tekutina, kterou jí dal Storitz vypít - a neměla ani potuchy o tom, co se stalo po hrozné scéně v katedrále.

Byla mezi námi, viděla nás, a protože byla tma, nevěděla ještě, že nemůže vidět sebe samu.

Marc vstal a rozevřel náruč, aby ji objal…

Myra pokračovala:

“Co je to s vámi? Mluvím na vás a vy mi neodpovídáte. Tváříte se, jako byste byli překvapeni, že mě vidíte. Co se stalo?… Proč tu není maminka? Je snad nemocná?”

Dveře se znovu otevřely a vstoupil doktor Roderich. Myra se k němu rozběhla - alespoň jsme si to mysleli - protože vykřikla:

“Ach! Tatínku!… Co se děje?… Proč se můj bratr a Marc tak divně tváří?”

Doktor zůstal stát na prahu jako zkamenělý. Pochopil.

Myra už byla u něho. Objímala ho a opakovala:

“Co se děje?… Je něco s maminkou?… Kde je maminka?”

“Maminka je úplně v pořádku,” vykoktal doktor. “Hned přijde… Počkej, dítě, počkej!”

V tu chvíli našel Marc Myřinu ruku a něžně ji vedl, jako by vedl slepou. Ale ona nebyla slepá, slepí byli ti, kteří ji neviděli. Bratr ji posadil vedle sebe.

Už nemluvila, vyděšená dojmem, který vyvolala svou přítomností. A Marc šeptal rozechvělým hlasem slova, která nemohla pochopit.

“Myro…, moje milovaná Myro!… Ano!… Jsi to ty… Cítím, že jsi u mne… Docela blízko!… Ach! Prosím tě, miláčku, už mě neopouštěj!…”

“Můj drahý Marku … Tváříš se tak rozrušeně… Vy všichni… Děsíte mě… Tatínku… Odpověz mi!… Stalo se nějaké neštěstí?”

Marc pocítil, že se zvedá. Něžně ji zdržel.

“Ne,” těšil ji. “Buď klidná. Nic se nestalo. Ale mluv, Myro, ještě něco řekni!… Ať slyším tvůj hlas!…”

Ano, tahle scéna se odehrála před našima očima a tahle slova jsme všichni slyšeli na své vlastní uši. Seděli jsme bez hnutí, s vytřeštěnýma očima a bez dechu. Děsilo nás, že jediný člověk, který by mohl Myře vrátit viditelnost, byl mrtev a vzal s sebou do hrobu své tajemství.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

JE

VŮBEC

MOŽNÉ,

aby tahle záležitost, která se nám vymkla z rukou, dobře skončila? Nikdo z nás to nepovažoval za možné. Říkali jsme si, že Myra navždy zmizela ze světa viditelných lidí, a tak se naše ohromná radost ze shledání mísila s palčivou bolestí.

Dovedete si představit, jaký život čekal za těchto okolností rodinu Roderichových.

Myra brzy pochopila svůj stav. Když šla kolem zrcadla nad krbem, neuviděla svůj obraz… Obrátila se k nám, zděšeně vykřikla a nespatřila vedle sebe svůj stín…

Museli jsme jí říci všechno. Vzlykala a Marc, klečící před křeslem, na něž se zhroutila, se ji marně snažil uklidnit. Miloval ji viditelnou, bude ji milovat i neviditelnou.

K. večeru požádal doktor Roderich Myru, aby zašla do pokoje své matky. Bylo lepší, bude-li paní Roderichová vědět, že je u ní a uslyší-li její hlas.

Uplynulo několik dní. To, co nedokázala naše povzbuzující slova, dokázal čas: Myra rezignovala. Protože byla statečná, měli jsme záhy dojem, že život zase běží ve svých normálních kolejích. Myra nás upozorňovala na svou přítomnost tak, že někoho z nás oslovila. Ještě ji slyším, jak říká:

“Přátelé, jsem tady. Potřebujete něco? Přinesu vám to… Můj milý Henri, co hledáte? Tu knihu, co jste položil na stůl? Tady je!… Nebo snad noviny? Spadly vám na zem… Tatínku, je čas, abych vás jako obvykle políbila… Haralane, proč se na mě tak smutně díváš? Ujišťuji tě, že se usmívám. Proč se trápíš?… A vy, můj drahý Marku, tady jsou mé ruce. Stiskněte je!… Chcete jít na zahradu?… Nabídněte mi rámě, Henri, popovídáme si o spoustě věcí.”

Ta obdivuhodná bytost nechtěla vnést žádnou změnu do života své rodiny. Trávila s Markem celé hodiny. Neustále mu šeptala povzbudivá slova. Snažila se ho potěšit, ujišťovala ho, že věří v budoucnost, že se jednoho dne zase stane viditelnou… Věřila tomu doopravdy?

Ale k jedné změně v našem rodinném životě přece jenom došlo. Myra už s námi nejedla, protože pochopila, že by její přítomnost u stolu byla za těchto podmínek trapná. Ale když jsme se najedli, přicházela do salónu. Slyšeli jsme, jak otvírá a zavírá dveře a říká: “Tady jsem, milí přátelé, jsem tady!” a zůstávala s námi až do té doby, kdy byl čas, aby šla spát. Popřála nám dobré noci a odcházela do svého pokoje.

Nemusím říkat, že zmizení Myry Roderichové vyvolalo ve městě velký rozruch, ale její návrat vyvolal ještě větší. Ze všech stran nás zahrnovali projevy vřelé sympatie a do paláce se hrnuly návštěvy.

Myra se vzdala procházek po ulicích Ragzu. Jezdila jenom v zavřeném kočáře v doprovodu některého člena rodiny. Ale nejraději sedávala na zahradě mezi svými drahými, k nimž se duševně úplně vrátila.

Mezitím jsme s panem Steparkem a s guvernérem vytrvale, ale marně vyslýchali starého Hermanna. Nedostali jsme z něho nic užitečného, co by nám pomohlo v naší situaci.

Protože události potvrdily věrohodnost jeho slov o domnělém únosu Myry, už jsme s ním o tom nemluvili. Ale doufali jsme, že možná zná tajemství svého mrtvého pána nebo vzorec oné záhadné sloučeniny.

Pan Stepark i já jsme si dělali výčitky, že jsme tak rychle zničili všechno, co jsme našli ve sklepě! Nebýt naší politováníhodné zbrklosti mohli jsme teď zachránit Myru jako tenkrát Hermanna. Stačila by jediná lahvička tajemné tekutiny a všechny naše minulé útrapy by byly jenom zlým snem, na nějž člověk rád zapomíná, když se z něho probudí.

Ani já, ani pan Stepark jsme se nechlubili zločinem, který spáchal pan Stepark bez zlého úmyslu, a já jsem mu v tom nezabránil. Oba jsme o něm mlčeli jako hrob a ani mezi sebou jsme se o něm nikdy nezmínili.

Zato jsme oba zuřivě trápili nešťastného Hermanna a zoufale jsme se snažili vyzvědět od něho tajemství, o němž nic nevěděl. Copak bylo možné, že by někdo zasvětil sluhu, který neměl ani základní vzdělání, do tajů transcedentní chemie, a i kdyby to udělal, bylo by vůbec pravděpodobné, že by tomu porozuměl?

A tak jsme jednoho dne pochopili, že naše úsilí je zbytečné, a protože se Hermann nedopustil žádného trestného činu, za nějž by mohl být souzen, musel ho soud propustit na svobodu.

Ale osud už tomu chudákovi nedopřál, aby se radoval z opožděné milosti. Toho rána, kdy pro něho přišel dozorce, aby ho propustil, našel ho v cele mrtvého. Podle pitevního nálezu ho sklátila embolie.

Tak zmizela naše poslední naděje. Bylo nám jasné, že tajemství Viléma Storitze nikdy nepoznáme.

V papírech, zabavených při domovní prohlídce na bulváru Tékéli, uložených na radnici, se po podrobném prozkoumání našly jenom nejasné formulky a naprosto nesrozumitelné fyzikální a chemické záznamy.

Nebyly nám k ničemu. Z té hromady papíru jsme nevyvodili, jak vyrobit tu ďábelskou látku, kterou Vilém Storitz používal k páchání zločinů.

Tak jako se Myřin kat objevil, až když mu Haralan probodl srdce’ šavlí, tak opět uvidíme Myru až na smrtelné posteli.

Ráno 24. června přišel za mnou můj bratr. Zdál se mi klidnější než jindy.

“Můj drahý Henri,” řekl mi, “chci tě informovat o svém rozhodnutí. Myslím, že je schválíš.”

“Samozřejmě,” souhlasil jsem, “mluv otevřeně. Vím, že jsi jistě poslechl hlasu svého rozumu.”

“Rozumu a lásky, Henri. Myra je mou ženou jenom napolo. Našemu sňatku chybí pouze církevní požehnání, protože obřad byl přerušen v tom okamžiku, kdy nám měl arcijáhen požehnat. Jsme v nepříjemné situaci a já chci uvést všechno na pravou míru kvůli Myře, její rodině a nám všem.”

Přitiskl jsem svého bratra k sobě a řekl jsem mu: “Chápu tě, Marku, a nevím, co by mohlo stát v cestě tvému přání…”

“Bylo by to ohavné,” povzdechl si Marc. “I když kněz Myru neuvidí, uslyší, že si mě bere za muže a já ji za ženu. Nemyslím, že nám budou dělat církevní hodnostáři nějaké potíže.”

“Určitě ne, drahý Marku, zařídím všechno potřebné.”

Nejdříve jsem se obrátil na faráře katedrály, na arcijáhena, který sloužil svatební mši, přerušenou neslýchanou profanací. Ctihodný stařec mi sdělil, že případ byl předběžně projednán a že ragzský arcibiskup mu dal příznivou odpověď. I když je snoubenka neviditelná, je nepochybné, že žije, a je tedy schopná přijmout svátost oltářní.

Protože ohlášky už byly dávno zveřejněny, nestálo nic v cestě tomu, aby se svatba konala 2. července.

V předvečer mi Myra řekla jako tenkrát:

“Tak zítra, Henri…, nezapomeňte!”

Druhá svatba se konala jako první v katedrále svatého Michala za stejných okolností. Svědkové byli stejní, přišli stejní přátelé a hosté Roderichovy rodiny, opět se sběhlo plno lidí.

Připouštím, že tentokrát hrála zvědavost značnou roli, bylo to pochopitelné a nikdo to neodsuzoval. Bezpochyby měli někteří lidé obavy, které může zaplašit jenom Čas. Vilém Storitz byl mrtvý a jeho sluha Hermann též… A přece nemálo lidí bylo na pochybách, jestli druhá svatební mše nebude přerušená jako první, jestli nějaký nadpřirozený jev opět nezhatí svatební obřad.

Oba snoubenci už vstoupili do katedrály. Zdá se, že Myřino křeslo je prázdné. Ale přece tam sedí!

Marc stojí obrácený k ní. Nevidí ji, ale cítí ji vedle sebe. Drží ji za ruku, jako by dokazoval její přítomnost před oltářem.

Za nimi jsou svědkové, soudce Neumann, kapitán Haralan, poručík Armgard a já; dále pán a paní Roderichovi. Kolem dokola se tísní přátelé, městská honorace, naplňují hlavní loď; rovněž postranní lodi se hemží lidmi.

Zvony vyzvánějí a hrají varhany.

Přichází arcijáhen se svým doprovodem. Mše začíná, obřady se konají za zpěvu cechů. Při obětování vidíme, jak Marc vede Myru až k prvnímu stupni oltáře. Myra hází almužnu do jáhenovy pokladničky a Marc ji zase odvádí.

Po mši se starý kněz obrátil ke shromáždění.

“Myro Roderichová, jste zde?” otázal se.

“Jsem zde,” odpovídá Myra.

Potom se obrací na Marka:

“Marku Vidale, berete si zde přítomnou Myru Roderichovou za manželku?”

“Ano,” odpovídá můj bratr.

“Myro Roderichová, berete si zde přítomného Marka Vidala za manžela?

“Ano,” odpovídá Myra tak hlasitě, že ji všichni slyší. Po obřadu se lidé hrnou na cestu, po níž půjdou novomanželé. Není slyšet, jako obvykle hlučná změť hlasů, lidé mlčí, natahují krky v pošetilé naději, že něco uvidí. Nikdo by nechtěl ustoupit ze svého místa a nikdo také nechce být v první řadě. Všechny žene zvědavost a zdržuje tajemný strach…

Novomanželé, svědkové a přátelé odcházejí do sakristie dvojitým špalírem maličko vystrašeného davu. A tam vedle podpisu Marka Vídala se do matriky podpisuje Myra Roderichová neviditelnou rukou, rukou, kterou nikdy nikdo neuvidí!

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

TAK

2. ČERVENCE

SKONČIL

podivný příběh, který jsem si usmyslil vyprávět. Chápu, že se vám zdá neuvěřitelný. Jestli ano, je to vina autora. Tenhle příběh je bohužel příliš pravdivý, i když je v dějinách včerejška ojedinělý, a doufám, že zůstane ojedinělým i v dějinách zítřka. Je pochopitelné, že můj bratr a Myra neuskutečnili své dřívější plány. Už nemohli pomýšlet na cestu do Francie. Předvídal jsem, že Marc se objeví v Paříži jenom málokdy a že se definitivně usadí v Ragzu. Rmoutilo mě to, ale musel jsem se s tím smířit.

Nejlepší řešení pro něho a jeho ženu bylo zůstat u pána a paní Roderichových. Čas všechno spraví a Marc si zvykne na tento způsob života. Ostatně Myra se snažila, aby vyvolala dojem, že je přítomná. Každý věděl, kde je a co dělá. Byla duší domu, i když neviditelná jako duše.

Ostatně její hmotná podoba tak docela nezmizela. Copak Marc nenamaloval její skvělý portrét? Myra ráda sedávala u toho obrazu a těšila manžela:

“Jsem tady. Už jsem zase viditelná, vidíte mě, tak jako já vidím sebe.”

Zůstal jsem po jejich svatbě ještě několik týdnů v Ragzu. Bydlel jsem v paláci Roderichových a dokonale jsem se sblížil s těžce zkoušenou rodinou. Litoval jsem, že se blíží den mého odjezdu. Ale žádné prázdniny netrvají věčně a i já jsem se musel vrátit do Paříže.

Měl jsem spoustu práce ve svém zaměstnání, které mi zabírá mnohem více času, než si někteří lidé myslí. Ale události, které jsem prožil, byly tak zvláštní, že jsem na ně při všech svých starostech nezapomněl. Stále jsem na ně myslel a neuplynul ani jeden den, abych se ve vzpomínkách nepřenesl do Ragzu ke svému bratrovi a k jeho ženě, tak blízkých a zároveň tak vzdálených.

Počátkem ledna jsem si asi posté vybavoval hroznou scénu, která vyvrcholila smrtí Viléma Storitze. Najednou mě napadla myšlenka tak prostá a jasná, že jsem se divil, že mě nenapadla dřív. Moje zaslepení svědčí o mých chatrných schopnostech logicky uvažovat, neboť jsem nikdy nepomyslil na to, abych spojil určité okolnosti tohoto dramatu. Toho dne jsem dospěl k závěru, že náš nepřítel přestal být neviditelný jenom proto, že ztratil spoustu krve, když ho Haralan probodl šavlí. Omráčilo mě to. Najednou jsem byl přesvědčen, že tajemná látka byla vázána s krví a společně s ní vytekla.

Když jsem připustil tuhle hypotézu, došel jsem k závěru, že to, co dokázala Haralanova šavle, dokáže i chirurgův skalpel. Koneckonců by to byla lehká operace, která by se mohla podle potřeby několikrát opakovat. Krev, kterou by Myra ztratila, by nahradila jiná krev a jednoho dne by neměla v žilách ani stopu po zlořečené tekutině, která Marka připravila o štěstí, aby ji viděl.

Ihned jsem o tom bratrovi napsal. Ale právě když jsem se chystal dopis odeslat, dostal jsem dopis od něho a rozhodl jsem se, že svůj odešlu až později. Bratr mi totiž ve svém dopise sdělil novinu, která způsobila, že jsem považoval své spekulace za zbytečné. Psal mi, že ho Myra učiní otcem. Chápete, že by nebylo vhodné, aby v takové situaci ztratila třeba jen kapku krve. Potřebovala všechny své síly, aby vydržela těžkou zkoušku mateřství.

Oznámil mi, že můj synovec - nebo neteř - se narodí v posledních květnových dnech. Čtenář ví, jak miluji svého bratra, a proto ho nepřekvapí, že jsem se dostavil včas. Byl jsem v Ragzu od 15. května a čekal jsem na radostnou událost právě tak netrpělivě jako otec.

Stala se 27. května a na tohle datum nikdy nezapomenu. Říká se, že se už nedějí zázraky; a přece se toho dne stal zázrak, jehož autentičnost mohu zaručit. Tušíte, jaký zázrak se stal. Chtěl jsem požádat o pomoc vědu a pomohla nám příroda. Myra jako nový Lazar vystoupila živá z hrobu. Překvapený, vyjevený a opojený Marc pozoroval, jak se pomalu vynořuje ze tmy. Stal se dvojnásobným otcem, protože viděl, jak současně s jeho dítětem přichází na svět i jeho žena, která se mu zdála krásnější, protože ji už tak dávno nespatřil.

Od té doby můj bratr, Myra a já máme stejnou historii. Já si lámu hlavu s hledáním ideální matematické dokonalosti, kterou nenajdu, protože matematika je nekonečná jako vesmír, - Marc se věnuje malířství a je slavným a vyhledávaným malířem. Bydlí v Paříži docela blízko mě v nádherném paláci. Každý rok tam tráví dva měsíce pán a paní Roderichovi a Haralan, jenž už je plukovníkem. Manželé Vidalovi pak jezdí každoročně do Ragzu na návštěvu. V tu dobu neslyším žvatlání svého synovce, kterého miluji jako strýc a jako dědeček. Marc a Myra jsou šťastni.

Dej nebe, aby jejich štěstí trvalo mnoho let, aby nikdo na světě nevytrpěl to co oni dva! Dej nebe, aby nikdo neobjevil ohavné tajemství Viléma Storitze!