JULES VERNE

ZELENÝ PAPRSEK

I. Bratr Sam a bratr Sib

“Bet!”

“Beth!”

“Bessi!”

“Betsey!”

“Betty!”

Taková jména se rozléhala jedno za druhým nádhernou síní v Helensburghu.

Bratři Sam a Sib takhle volali na hospodyni zámečku.

Ale pro tentokrát důvěrné zdrobněliny slova Elizabeth či Eliška nedokázaly přivést tuto výtečnou dámu, i kdyby na ni její pánové volali plným jménem.

Na prahu místnosti se objevil správce Partridge s čepicí v ruce. Hned se obrátil ke dvěma osobám úpravného zevnějšku, které seděly ve výklenku okna, jehož tři strany o skleněných kosočtvercích tvořily výstupek v průčelí domu.

“Volali jste, pánové, paní Bessi, ale ona není teď zrovna v domě,” řekl a usmál se. “Kdepak je?”

“Doprovází slečnu Campbellovou na procházce sadem.”

“Dobře,” pokývli dva muži - Sam a Sib, a pokynem naznačili, aby se Partridge vzdálil.

Jejich pravá křestní jména zněla Samuel a Sebestián - strýcové slečny Campbellové. Těmto Skotům starého horského rodu bylo dohromady sto dvanáct let, a to jen s rozdílem patnácti měsíců mezi starším Samem a mladším Siliem.

Byli poctiví, dobráčtí a oddaní a celý život zasvětili své neteři. Byli bratry její matky, která ovdověla po jednoročním manželství a brzy nato zemřela. Sam a Sib Melvillovi zůstali na světě sami jako opatrovníci maličkého sirotka - Heleny Campbellové.

Kvůli ní zůstali svobodní. Byli to oba dobráci a nikdy nelitovali, že hrají roli poručníků. Své úlohy si rozdělili: starší se stal jakýmsi otcem a mladší jakousi matkou dítěte. A tak není divu, že je mnohokrát slečna Campbellová pozdravovala takto:

“Dobrý den, tati Same! Jak se vám daří, mami Sibe?”

Tyto dva ctihodné muže bychom mohli přirovnat k láskyplným bratrům Cheeryblům z Londýna - nejdokonalejším postavám, které vytvořil ve své fantazii Charles Dickens.

Bratři Melvillovi, spřízněni sňatkem své sestry s postranní větví starého rodu Campbellů, se nikdy neopustili. Protože měli stejnou výchovu, jejich duše si byly velmi podobné. Chodili rovněž do stejné třídy, a tak se nikdo nedivil, že pronášeli stejné věty, anebo jeden za druhého dokončil načatou větu, a přitom používal stejných výrazů jako jeho bratr a dokonce i stejných posunků. Dělali dojem, jako by byli jen jedna bytost, třebaže Sam bylo něco větší než Sib a Sib o něco tlustší než Samo Oba měli šedivé vlasy a poctivé tváře, v nichž se zrcadlila všechna šlechetnost potomků Melvillského rodu.

Bratři volili rovněž podobné střihy svých šatů, jednoduché a poněkud staromódní. Sam však měl rád tmavomodrou barvu a Sib temně kaštanovou.

Kdo by nechtěl žít v přátelství s těmito džentlmeny? Každý také pokládal za samozřejmost, že až přijde poslední hodina, budou blízko sebe. Zatím však kypěli zdravím a vypadalo to, že ještě dlouho udrží starou budovu svého rodu v pořádku. Pocházela ze čtrnáctého století - hrdinské doby Robertů Bruceů a Wallaceů, heroického období, kdy Skotsko zápasilo s Angličany za práva nezávislosti.

Jestli však Sam a Sib Melvillovi neměli už možnost bojovat pro blaho své země a jejich život míjel v klidu a blahobytu, nikdo jim nemohl dělat výčitky, že se tím nějak zpronevěřují. Konali dobré skutky a řídili se tradicemi svých předků. Je pravděpodobné, že měli samozřejmě také nějakou chybu, ale kdo není bez chyby? Sam a Sib se při svých rozhovorech odvolávali na citáty slavného kastelána z Abbotsfordu, které doslova zbožňovali. Kdo by jim to mohl mít za zlé v zemi Fingala a Waltera Scotta?

A ještě jedna maličkost zdobila jejich poklidný život: rádi a hodně šňupali tabák a měli jednu společnou tabatěrku, neskutečně obrovitou. Nikotinový prášek si objednávali až z Francie. Chuť na tu vzácnost dostávali velmi často - asi desetkrát za hodinu a vždy svou šňupací činnost zahajovali slovy: “Pozdrav Bůh!”

Ve věcech praktických byli oba naivní jako děti, a to nevyjímaje věci průmyslové, finanční či obchodní. Co se týká jejich politického smýšlení, byli to Jakobíni do morku kostí, měli některé předsudky proti panující Hanoverské dynastii a snili o posledním Stuartu, podobně jako asi sní Francouz o posledním z rodu Valois. A v otázkách citů byli rovněž naprosto nezkušení.

Jejich hlavní citová náplň se týkala jen a jen srdce slečny Campbellové. Uhádnout její nejtajnější myšlenky a přání, podpořit je, a zároveň vést správným směrem a nakonec ji provdat za hodného chlapce. Toho chtěli samozřejmě slečně vybrat podle svých představ, aby byla šťastná.

Kdybychom se zaposlouchali do jejich rozhovoru, došli bychom k závěru, že toho hodného chlapce už našli.

“Sibe, Helena je na procházce, že?”

“Ano, bratře, ale je už pět hodin, musí se brzy vrátit.”

“A až se vrátí…”

“Myslím, bratře Same, že bychom si s ní měli velmi vážně promluvit.”

“Za několik týdnů, bratře Sibe, bude naší dceři osmnáct let.”

“To je věk Diany Vernon. Nemyslíš, že je stejně půvabná jako milostná hrdinka románu Rob-Roy?”

“Ano, bratře Same, a svými způsoby.”

“Svou duchaplností…”

“Originálností myšlenek…”

“Připomíná spíše Dianu Vernon než Floru Mac-Ivorovou, vznešenou osobnost z Waverleye!”

Bratři Melvillovi, hrdí na svého národního spisovatele, uváděli ještě další a další jména hrdinek z Antikváře Guy Manneringa, ale podle jejich názoru se žádná z těch žen nevyrovnala slečně Campbellové.

“Je to mladý růžový keř, který rostl poněkud prudce, bratře Sibe, a proto se sluší…”

“Dát mu ochránce, bratře Same. Ale slyšel jsem, že nejlepším ochráncem…”

“Může to být jen a jen manžel, bratře Sibe, protože on zapouští v pravý čas kořeny ve stejné půdě…”

“A roste zároveň s růžovým trsem, který ochraňuje!”

Toto přirovnání si bratři vypůjčili z knihy “Dokonalý zahradník”. Zřejmě je to potěšilo, protože se tvářili spokojeně a jejich společnou tabatěrku otevřel Sib a ponořil do ní labužnicky dva prsty. Poté přešla do rukou Sama, který si vzal velký šňupec. Teprve pak strčil tabatěrku do kapsy.

“Máme tedy stejný názor, Same?” “Jako vždycky, Sibe!”

“A stejně tak i ve volbě ochránce?”

Byl smutný, stále se nemohli rozhodnout. Lepší bude chrám Sv. Ondřeje nebo Sv. Enocha či Sv. Jiří na nejelegantnější třídě města.

Bratři Sam a Sib dál a dál rozvíjeli své plány, a přitom se dívali skleněnými kosočtverci velkého okna na mohutné stromy v sadu, v němž se slečna Campbellová právě procházela, dívali se i na zelené křoviny, které vroubily potůčky protékající parkem… Občas si tiskli dlaně a vykřikovali:

“Ano! Bude to překrásné! Všechno zařídíme velkolepě a vznešeně. A nezapomeneme ani na chudé lidi na West George Street. Hosté při svatební hostině budou pít, až se hory zazelenají, podle starého zvyku.”

Pravá ruka Sama se zdvihla právě v okamžiku, kdy se zdvihla také pravice Siba, jako by už předem pronášeli pověstné skotské přípitky.

Ve stejné chvíli se otevřely dveře do sálu a na prahu se objevila dívka. Tváře měla ještě červené od běhu a nad hlavou mávala rozevřeným časopisem. Přistoupila k bratrům Melvillům a políbila je.

“Dobrý den, strýčku Same,” řekla a usmála se.

“Dobrý den, milá dcero.”

“Jak se vede, strýčku Sibe?”

“Výborně.”

“Heleno, máme s tebou nějaké malé jednání.”

“Jednání! Jaké jednání? Čím jste se proti mně spikli, moji milí strýčkové?” zeptala se slečna a její pohled přelétal z jednoho muže na druhého.

“Znáš pana Aristobula Ursiclosa?”

“Ano, znám ho.”

“Nelíbí se ti?”

“Proč by se mi neměl líbit, strýčku Same?”

“Takže se ti líbí?”

“Proč by se mi měl líbit, strýčku Sibe?”

“Bratr i já jsme po zralé úvaze došli k názoru, že bychom ti ho rádi nabídli za muže!”

“Já a vdávat se?!” slečna Helena se rozesmála.

“Ty se nechceš vdát?” zeptal se Sam.

“K čemu?”

“Nikdy?” vzdychl Sib.

“Nikdy,” odpověděla slečna Campbellová a zatvářila se vážně, ale její ústa se smála a utvrzovala ji ze lži, “nikdy, moji milí strýčkové, aspoň potud, pokud neuvidím…”

“Copak?” vykřikli Sam a Sib současně.

“Pokud neuvidím zelený paprsek.”

II. Helena Campbellová

Dům, ve kterém bydleli bratři Melvillovi a slečna Campbellová, stál tři míle od malého městečka Helensburgh na břehu Gare Loch, jednoho z malebných jezírek, jimiž je posetý pravý břeh Clydy.

V zimní sezóně bydleli však v Glasgowě ve starém paláci na West George Street v aristokratické třídě nového města nedaleko Blythswood Squar. Tam trávili šest měsíců v roce, pokud je nějaký Helenin rozmar, kterému se naprosto podřizovali, nezavedl na dlouhou cestu do Itálie, Španělska či Francie. Na takovýchto cestách šli přesně tam, kam jejich neteř, zastavovali se či podivovali tomu, co ona. A když pak slečna Helena zavřela album, ve kterém si poznamenávala své dojmy z výletu, dali se poslušně na cestu do Spojeného království a vrátili se zcela spokojeni do svého domu na West George Street.

Třetí týden v květnu bratři zatoužili po pobytu na venkově. Hlavním podnětem jejich touhy však bylo slečnino přání, aby se už zbavila velikého průmyslového města Glasgow a mohla pozorovat čistou oblohu a dýchat vzduch bez kysličníku siřičitého.

Celý dům včetně služebnictva se proto stěhoval do zámečku vzdáleného asi dvacet mil. Helensburgh je pěkné místo s lázněmi, často navštěvované těmi, kteří touží po procházkách podél řeky Clydy až k jezeru Katrinskému a Lomandskému. Tato místa jsou cílem mnoha turistů.

Na míli od vesnice na březích Gare Loch si bratři Melvillovi určili nejhezčí místo, aby si tam vystavěli dům uprostřed velkolepých stromů, mezi sítí šumících vod, na půdě, která se dobře hodila k založení sadu. Občerstvující chládek, zelená svěží tráva, pestré křoviny, záhony květin, louky, jejichž léčivé byliny tam rostou pro ovce, rybníky se svými nádhernými hladinami, jasné tůně, oživené plachými labutěmi - těmi ptáky, o kterých Wordsworth řekl: “Labuť plave ve dvou, labuť a její stín!”, konečně všechny ty zázraky, které příroda vykouzluje pro oči… Aniž by se do toho musela míchat lidská ruka, tak krásně vypadalo letní sídlo bohaté rodiny.

Ještě musíme dodat, že z té části sadu, která byla nad Carským jezerem, rozprostírala se nádherná vyhlídka. Vpravo za úzkým zálivem se člověk nejprve zahleděl na poloostrov Rosenheata, na kterém stála hezká vlašská vila patřící vévodovi z Argyler. Vlevo malý Helensburgh rýsoval vlnitou čáru svých pobřežních domků, nad nimiž strměly dvě nebo tři kostelní věže a vzadu stráně, oživené jen několika malebnými domky. Naproti na levém břehu Clydy, tvořily Port Glasgow, zříceniny zámku Newark, Greenock a jeho les stožárů s mnohobarevnými prapory pestrou vyhlídku, která byla příjemná pro oči.

Vyhlídka se zdála ještě hezčí, když člověk vystoupil na hlavní věž domu. Na této čtverhranné věži se strážnicemi, které se vznášely na třech rozích její plošiny opatřené střílnami a cimbuřím a obroubené zábradlím, stála ve čtvrtém rohu osmihranná věžička. Na ní byl vztyčen stěžeň s praporem, který bývá na všech domech stejně tak jako na zádi všech lodí Spojeného království. Tento druh věžiček moderního slohu byl na všech budovách, ze kterých se skládal zámek v tom pravém slova smyslu, se svými nepravidelnými střechami, velikými okny, mnohonásobnými štíty, síněmi vystupujícími z průčelí… Typická anglosaská architektura.

Na nejposlednější plošině této věžičky velmi často sedávala slečna Campbellová a snila. Zařídila si tam útočiště, které bylo vzdušné jako hvězdárna, zde mohla číst, psát i spát. Také tam ji nejčastěji našli její strýčkové. Pokud nebyla právě tady, procházela se s paní Bessi či sama v zahradě, anebo se projížděla na koni po okolním kraji v doprovodu věrného Partridga, který musel svého koně bodat, aby jí vůbec stačil.

Mezi zámeckým služebnictvem byly zvlášť poctiví dva sluhové, připoutaní už od útlého dětství k rodině Campbellů.

Alžběta “Luckie”, matka - jak se nazývala hospodyně v Highlandech, byla opravdová hospodyně, vážná, pořádná a zkušená, a řídila celý dům. I když by se mohlo zdát, že snad vychovala už i oba bratry Melvillovy, jak působila mateřsky, ve skutečnosti měla tolik roků, kolik nosila klíčů ve svém svazku, a to sedmačtyřicet.

K této ženě se výborně hodil Skot Partridge, věrný a oddaný nejen svým pánům, ale celé zemi. Stále nosil národní kroj horalů. Míval na sobě modrou pruhovanou čepici, kilt z tartanů, což je skotská tabulková látka z čisté vlny, který mu sahal až po kolena. Nosil skotskou vojenskou či loveckou brašnu z dlouhé zvířecí srsti, vysoké punčochy podvázané stužkou a boty s řemínky z pravé hověziny, ze které si sám dělal sandály.

Partridge vždy jmenoval a volával slečnu Helenu jejím příjmením, tedy slečno Campbellová, protože jinak by se prohřešil proti pravidlům slušného chování; slečnu z vyšší společnosti nemůže sluha jmenovat ani v kolébce jejím křestním jménem.

Helena patřila k poboční větvi pocházející přímo od paladina sira Colina Campbella z dob křižáckých. Za uplynulých několik století se tento rod rozvětvil a oddálil se od slavného předka. Přidružily se k němu rod Argylský, Breadalbanský, Lochnellský a další. Ale Helena stále cítila v žilách kolovat krev vznešeného rodu Colina Campbella.

Byla ovšem také pravou Skotkou, jednou ze vznešených dcer Thulé. Měla modré oči a rezavé vlasy, takové typy maloval slavný Findol či Edwars a její podobizna by mohla viset mezi obrazy Minny či Brendy nebo Kateřiny Gloverové. Určitě by nerušila tyto památky, ve kterých Angličané spatřují nejkrásnější typy ženskosti.

Slečna Campbellová byla skutečně okouzlující a každý obdivoval její hezkou tvář s očima modrýma jako samo nebe, její postavu střední výšky, její eleganci a pyšnou chůzi. Ve tváři měla stále zasněný výraz s jemným nádechem ironie a celý dívčin zjev působil vznešeně, ale také svým způsobem milostně.

Ona však nebyla jen hezká, měla rovněž dobré srdce. Třebaže oplývala po svých strýcích bohatstvím, nesnažila se o to, aby působila zámožně. Milovala svou zemi a svou rodinu jako každý Skot tělem a duší.

Jako by v ní byly dvě bytosti. Jedna vážná, přemýšlivá, která brala život víc po stránce povinností než práv, a druhá bytost se od té první zcela lišila. Měla v sobě jistou pověrčivost, milovala podivuhodné příběhy a ráda snila o dobrodružství.

Sam a Sib milovali obě bytosti slečny Heleny. Jedna je okouzlovala svým rozumem a druhá je mnohdy rozčilovala neočekávanými odpověďmi, rozmarnou nerozvážností a náhlými skoky do říše snů.

A nebyla to právě ta druhá bytost, která na návrh svých strýčků odpověděla tak zvláštně? “Já a vdát se! Vzít si pana Ursiclosa…! Uvidím… ještě si o tom promluvíme!” Takto odpovídala bytost první - rozumná a zodpovědná.

“Nikdy… pokud neuvidím zelený paprsek,” odpověděla bytost druhá.

Bratři Melvillovi se na sebe dívali a nic nechápali, zatímco slečna Helena se uvelebila ve veliké gotické lenošce ve výklenku okna.

“Co myslí tím zeleným paprskem?” ptal se Sam.

“A proč chce ten paprsek vidět?” odpověděl nepřímo Sib.

Proč? Jistě se ptáte i vy čtenáři. Brzy se to dozvíte.

III. Článek Morning Postu

Když slečna Campbellová vstupovala do sálu a mávala nadšeně časopisem, její nadšení pramenilo z článku v Morning Postu, který držela v ruce rozevřený na stránce, kde stálo tučně vytištěno:

“Pozorovali jste někdy slunce, které uléhá do mořských hlubin? Sledovali jste je ve chvíli, kdy nejvyšším obloučkem svého kotouče, který prosvětluje hladinu, mizí na obzoru? Možná že ano, ale postřehli jste také přírodní úkaz, kdy slunce vysílá poslední paprsek a obloha září nejjasnější modří? Asi ne… Takže, až se vám naskytne první příležitost - která přichází jen vzácně - dívejte se a paprsek, který uvidíte, nebude, jak se jistě domníváte, červený, ale zelený! A tato zeleň nebude taková, jakou vytvářejí malíři či příroda sama. Pokud je nějaká zeleň v ráji, pak je to právě tato barva, která je bezpochyby pravou zelenou barvou - barvou naděje!”

Slečna Helena tuto zprávu, která ji tak nadchla, přečetla svým strýčkům, ale neprozradila jim, že zelený paprsek souvisí se starou pověstí, dosud nevysvětlenou. Tvrdí toto: Jakmile někdo zelený paprsek uviděl, nemůže se už nikdy zmýlit ve věcech, které se týkají citů. Jeho objevení ničí všechny iluze a klamy, a ten, kdo jej jednou spatřil, vidí jasně do svého srdce i do srdce druhých lidí.

Kdopak by v takové situaci neodpustil poetickou lehkomyslnost dívce, jejíž bujná fantazie ožila článkem v Morning Postu?

Strýčkové slečny Heleny však se svou neteří neprožívali nadšení a jen se na sebe dál zděšeně dívali. Slečna Campbellová se rozhodla podřídit svůj život hledání přírodního jevu pro ni tak neskutečně zajímavého, a na tom, co si myslí strýcové, jí příliš nezáleželo.

Sam se obrátil na svou neteř s otázkou: “Tak to je tedy zelený paprsek?”

“Ano.”

“A ty ho chceš mermomocí vidět?” řekl Sib.

“A taky že ho s vaším dovolením uvidím! Nemějte mi to prosím za zlé.” “A potom…”

“Až ho uvidím, můžeme mluvit o panu Aristobulu Ursiclosovi.”

Sam a Sili se chytře usmáli a jeden z nich řekl:

“Pojďme se tedy na zelený paprsek podívat.”

“Ano, nesmíme zmeškat ani chviličku!” vykřikl druhý.

Slečna Helena je zadržela v okamžiku, kdy už začali otevírat okno.

“Musíme počkat, až bude slunce zapadat,” vzdychla.

“Tedy večer…” kývl Samo

“Slunce ale musí zapadat jen za nejjasnější oblohy,” připomněla Helena. “Dobře tedy, po obědě vystoupíme všichni tři na vrchol Rosenheatu,” navrhl Sib. “Anebo zcela jednoduše vystoupíme na věž našeho domu,” dodal Samo

“Ani tak, ani tak,” řekla rezolutně slečna, “nemáme jiný rozhled než na Clydské pobřeží, ale západ slunce je nutné pozorovat na mořské hladině. A díky vám, milí strýčkové, určitě tuto možnost budu mít brzy.”

Slečna Helena mluvila vážně a svou tvář obracela k Samovi a Sibovi v jasné prosbě, takže ji nemohli odmítnout. Jen stačili říct asi toto:

“Snad to tolik nespěchá?”

“Naopak, velmi to spěchá!” namítla Helena.

“Je to ve prospěch pana Ursiclosa,” řekl Sam v jisté naději.

“Ano, a jeho štěstí závisí na spatření zeleného paprsku,” dodal Sib.

“Spěchám proto, že je už měsíc srpen,” vysvětlovala slečna Helena, “a že mlhy brzy zahalí skotskou oblohu! Spěchám proto, že je nutné využít krásných večerů, které nám poskytne konec léta. Kdy odcestujeme, milí strýčkové?”

Jisté je, že pokud chtěla slečna vidět skutečně zelený paprsek, musela co nejdříve odcestovat k moři na některé místo skotského pobřeží ležícího na západě a chodit každý den pozorovat západ slunce.

Snad bude mít štěstí a vyplní se jí tak fantastické přání. Pokud ovšem obloha nebude dělat překážky v pozorování přírodního úkazu - což se stává velmi zřídka jak popravdě napsali v Morning Postu.

Jednalo se teď o to, aby našla se svými ochránci správné místo, a nezáleželo jí, zda to bude na pobřeží Irska, Norska, Španělska či Portugalska, jen když se splní její touha.

Strýčkové se na sebe dívali spiklenecky a na jejich odpověď by mohl být hrdý i nejlepší diplomat.

“Nuže, drahá Heleno,” pronesl Sam, “nic nám nepůsobí větší radost, než splnit tvé přání. Pojedeme do Obanu.”

“Je jisté, že nikde jinde nenajdeme lepší místo než právě tam,” přisvědčil Sib.

“Tedy do Obanu,” souhlasila slečna Helena. “Ale je tam volný rozhled na širé moře?”

“Jak by nebyl!” téměř vykřikl Sib.

“Tak odcestujeme!” rozhodla slečna.

“Za tři dny,” řekl strýc.

“Za dva dny,” prohlásil druhý strýc, který považoval lepší udělat aspoň tento malý ústupek slečně neteři.

“Ne, už zítra!” pronesla Helena tak rozhodně, že nebylo pochyb o tom, kdy tedy odcestují. Poté vstala ze své lenošky a v tu chvíli se ozval zvonek, který volal k obědu.

Sam ještě stačil říci: “Zítra… ano… zítra!”

“Kdybychom tam už raději byli,” odpověděl mu Sib.

Nic nepředstírali, a to proto, že věděli, kde je a bude celých dalších čtrnáct dnů Aristobulus Ursiclos. Kde jinde než v Obanu. A tam stráví svůj čas i slečna Helena, zatím nic netušící. Bude blízko mladého muže, kterého jí strýčkové určili a považovali ho za nejmoudřejšího ze všech, ale nevěděli nic o tom, jak je strašlivě nudný. Sam a Sib Melvillovi doufali, že se Helena unaví pozorováním západů slunce, vzdá se své fantazie a nakonec vloží ruku do ruky svého budoucího snoubence. Nakonec i kdyby Helena věděla o tom, že se v Obanu setká s Aristobulem, asi by jí to příliš nevadilo, protože jeho přítomnost by jí nepřekážela.

“Bet!”

“Beth!” “Bessi!”

“Betsey!”

“Betty!”

Řada těchto jmen se opět rozléhala sálem, ale tentokrát se paní Bessi objevila a přijala rozkaz na neodkladnou cestu bez mrknutí oka.

A opravdu bylo nutné co nejdříve odcestovat. Tlakoměr, jehož rtuť se držela ve výši sedmi set šedesáti devíti milimetrů, sliboval na nějakou dobu krásné počasí. Jestliže odjedou zítra ráno, objeví se včas v Obanu, aby mohli pozorovat západ slunce.

A tak měla paní Bessi a Partridge plno práce s přípravami na odjezd. Čtyřicet sedm klíčů klapalo hospodyni v kapse jako rolničky španělského mezka, protože musela otevřít a zase zavřít nepřeberné množství zásuvek a skříní. Přitom se Bessi ptala Partridgea, který jí pilně pomáhal:

“Jak asi dlouho zůstane zámeček v Helensburghu prázdný? A k čemu je ta myšlenka vidět zelený paprsek?”

“Nevím,” odpověděl Partridge, “ale asi je to důležitý důvod, protože slečna vždycky ví, co dělá, a nikdy nedělala věci bez rozvahy, to přece víte, mavourneen.”

Mavourneen je slovo, které rádi ve Skotsku používají a rovná se svým významem francouzskému výrazu má drahá. Bodré hospodyni se tohle oslovení velmi líbilo.

“Mám za to, stejně jako vy, Partridgu, že se v tom skrývá nějaký tajný úmysl, o kterém nelze pochybovat,” odpověděla ta milá žena.

“Jaký?”

“Kdo ví? Jestli ne zamítnutí, tedy aspoň odložení plánů obou strýců!”

“Asi ano, a nevím, proč pány tak velmi zaujal mladý pán Ursiclos. Netuším, zda je to muž, který by mohl zaujmout a hodit se k naší slečně.”

“Můžete si být ale jistý, Partridgu, že jestli se jí nelíbí, určitě si ho nevezme za manžela. Řekne svým strýčkům krásné ne, vtiskne jim polibek na obě tváře a oni budou překvapeni, že vůbec kdy mohli myslet na tohoto ženicha, jehož zevnějšek mně není vůbec, ale vůbec po chuti!”

“Ani mně ne, mavourneen!”

“Podívejte, Partridgu, srdce slečny Campbellové je jako zásuvka pevně uzavřená svým zámkem. Jen ona má klíč, a když chce někdo otevřít, je nutné, aby mu jej sama dala…”

“Anebo aby jí jej někdo vzal,” dodal Partridge s přesvědčivým úsměvem. “Nikdo jí ho nevezme, když si ho ona nedá vzít!” odpovídala Bessi, “a ať vítr zanese můj čepec na vrchol věže u Sv. Munga, jestli se naše slečna kdy vdá za toho pana Ursiclosa!”

“Vzít si obyvatele jihu!” vykřikl Partridge, “Který se sice narodil ve Skotsku, ale žil stále jižně od Tweedy!”

Paní Bessi pokývla hlavou. Tito dva horalové si moc dobře rozuměli. U nich dolní Skotsko bylo sotva částí staré Kaledonie navzdory všem smlouvám Unie. A tak je jasné, že nepřáli domlouvanému sňatku. A pro slečnu Helenu si přáli jen to nejlepší.

“Partridgu, staré zvyky horalů byly přece jen nejlepší a sňatky většinou zabezpečovaly více štěstí, než ho mohou poskytnout nyní.”

“Ještě nikdy jste neřekla nic tak výstižného, mavourneen.”

Paní Bessi opět kývla na souhlas.

“Tehdy lidé víc hleděli na srdce a míň na peníze!” řekl Partridge, “peníze jsou sice dobrá věc, o tom se nedá pochybovat, ale láska je ještě lepší!”

“Ano, máte pravdu. Kromě toho v dřívějších dobách se lidi chtěli nejdřív dobře poznat, než se vzali. A přece si pamatujete, co se dělo na trhu o svatém Olle v Kirkwallu? Celou dobu, co trval, se mladí lidé spolčovali v páry a nazývali se bratr a sestra prvního srpna! Není bratr a sestra pozvolnou přípravou stát se mužem a ženou? To se dělo na počátku srpna, a podívejte, není náhodou teď právě doba, kdy tehdy začínal trh o svatého Olle? Kéž jej Bůh opět zavede!”

“Ať vás vyslyší,” odpověděl Partridge. “Kdyby pan Sam a pan Sib poznali nějakou hezkou Skotku, neunikli by obvyklému osudu a slečna Campbellová by měla v rodině o dvě tety víc.”

“Souhlasím s vámi, ale pokuste si jen představit spojení slečny Heleny a pana Ursiclose; myslím, že je to nemožné.”

Ať to bude, jak má být, ale trh v Kirkwallu už dávno zrušili a společenství bratra a sestry prvního srpna také. Trhy slouží nyní jen a jen záležitostem obchodním, a nikoli pro sňatky. Nicméně Bessi a Partridge mluvili dál a velmi litovali zašlých starých časů a jejich obyčejů.

Den odjezdu byl ustanovený. Místo pobytu určené. V denících vyšší společnosti v rubrice cesty a venkovské pobyty, se mělo od zítřka objevovat jméno slečny Campbellové a jména jejích strýčků, a sice v občanských lázních.

Jakou cestu však zvolit, aby se do místa pobytu dostali co nejrychleji a co nejpohodlněji? Dalo se cestovat dvěma způsoby do malého města, které se rozkládá při úžině ostrova Mullu, asi sto mil severozápadně od Glasgowa.

První možnost je cesta po zemi. Přijedeme do Bowlingu, poté přes Dumbarton a po pravém břehu řeky Levenu dojedeme k Ballochu při Lamoudském jezeře. Přeplavíme nejpůvabnější ze skotských jezer s třiceti ostrůvky, mezi jehož historickými břehy plnými vzpomínek na Mac Gregory a Mac Farlany se uprostřed domova Rob Roye a Roberta Brucea dostaneme do Dalmaly. Odtud po cestě, která se klikatí horami, nejčastěji středem úbočí s dravými potoky či fjordy, těmito nejkrásnějšími výběžky Grampianského pohoří, středem krajin pokrytých vřesovištěm, jedlemi, duby, modříny a břízami, sestoupí cestovatel do Obanu. Jeho pobřeží se vyrovná i těm nejmalebnějším Atlantického oceánu.

Je to krásná cesta, kterou by podnikl cestovatel Skotskem, ale odtamtud není ze žádného místa rozhled na moře. Bratři Melvillovi navrhovali tuto cestu slečně Campbellové.

Druhá cesta vedla řekou a mořem. Slečnu Helenu, pro kterou půvabná krajina kolem Lamoudského a Katrinského jezera neskryla nic tajemného, lákalo sestoupit po Clydě dolů do zálivu, jemuž dala řeka své jméno. Chtěla plout mezi ostrovy a ostrůvky tvořícími z rozmarného souostroví jakoby ohromnou ruku kostry, přilepenou k této části oceánu a pak po pravé straně této ‘ruky’ dojet až k přístavu v Obanu. Prostranství mezi ostrovy, úžinami a zátokami poskytovalo od západní strany rozhled na širé moře.

A Helena si říkala:

“Co když se mi podaří při západu slunce, v poslední hodině plavby, když mlha nezastře obzor, vidět zelený paprsek, jehož projekce trvá sotva pětinu vteřiny?” Tímto směrem se ubíraly její myšlenky, když oslovila své strýčky.

“Pochopte, že je potřebí jen jediného okamžiku! Jestli uvidím, co vidět chci, cestu skončíme a pak by bylo zbytečné ubytovat se v Obanu.”

To se ani trochu nehodilo bratrům Melvillovým, protože se rozhodně chtěli ubytovat v Obanu - my víme proč - a teď se báli, aby předčasné objevení se přírodního výjevu nepřekazilo jejich plány.

Vzhledem k tomu, že však slečna Helena chtěla plout po moři, museli této cestě dát přednost.

“K ďasu s tím zeleným paprskem!” řekl Sam okamžitě poté, co Helena odešla ze salónu.

“I s těmi, kteří jej vymysleli!” přitakal Sib.

IV. Řekou a zátokou Clydskou

Na druhý den, 2. srpna brzy ráno, slečna Campbellová, doprovázená Samem a Sibem a následovaná paní Bessi i Partridgem, vstoupila do vlaku na nádraží v Helensburghu. Bylo třeba nejdřív dojet vlakem do Glasgowa, a tam přestoupit na parník, který při své každodenní jízdě z této metropole do Obanu nepřistával nikde na tomto pobřeží.

V sedm ráno vystoupili naši cestovatelé na nádraží v Glasgowě a nechali se zavést do Broomielaw Bridge. Tam čekal parník Columbia na své cestující. Z jeho dvou komínů vystupoval černý kouř, který se mísil s hustými mlhami Clydy. Brzy se však tyto ranní mlhy začaly rozptylovat a ukazovalo se slunce, které slibovalo krásný den.

Když nosiči odnesli na palubu všechna zavazadla, vstoupila na loď slečna Campbellová a její průvodci. V tom okamžiku dával zvonek třetí a poslední znamení cestujícím, kteří dosud nenastoupili. Potom strojník uvedl stroj do pohybu, lopaty kol hnané kupředu zdvihly vysoké žlutavé vlny, rozlehlo se táhlé zahvízdnutí, vytáhli kotvy a Columbia se dala do prudké jízdy po řece.

Ve Spojeném království si nemohou cestující naříkat na nepohodlí, protože paroplavební společnost jim nabízí vskutku velkolepé parníky a lodě. A není snad řeka, kterou by neproplouvaly. Clyde patřila k nejoblíbenějším. Podél Broomielaw Streetu v loděnici Steamboat Quay stály ve velikém počtu parníky natřené těmi nejživějšími barvami, kde zlato střídalo rumělku, a mohly kdykoli vyplout na kteroukoli stranu.

Columbia nebyla výjimkou. Dlouhá, na přídi přišpičatělá, nepříliš hlubokého ponoru, opatřená mohutným strojem, který otáčel kola velikého průměru, měla chod velmi rychlý. Uvnitř v salonech a jídelnách bylo vše pohodlně zařízené, na palubě cestující mohli zajít na terasu chráněnou stanem, kde stály lavice a židle s měkkými polštáři. Opravdová terasa s elegantním zábradlím, terasa, odkud měli pasažéři volný rozhled a dýchali čerstvý vzduch.

Cestujících bylo dost a přicházeli odevšad, ze Skotska i Anglie, protože měsíc srpen je v tom pravém slova smyslu měsícem výletů. Obzvlášť Clyde či Hebridy jsou cílem mnohých početných rodin.

Na palubě Columbie cestovaly mladé dívky, mladí pánové, děti, ale také duchovní evangelických církví, vždy velmi početní na palubách parníků a lodí, s vysokými hedvábnými klobouky na hlavách, s dlouhými černými kabáty se stojatými límci a s bílými nákrčníky. Dále tam byli nájemníci pozemků se skotskými čepicemi a s poněkud neohrabanými způsoby, ale také asi šest cizinců - Němců, kteří neztráceli nic ze své vážnosti i mimo Německo, dále dva nebo tři Francouzi, kteří zůstávají stále velmi milí i mimo Francii.

Slečna Helena se na rozdíl od mnohých pasažérů, kteří seděli v některém koutě po celou cestu a téměř se nehýbali, procházela po lodi a rozhlížela se tu ze zádi, tu z přídi na města a hrady, vesnice či samoty, které pokrývaly břehy. A tak si její strýčkové Sam a Sib, kteří ji stále sledovali, nemohli vůbec odpočinout a cesta mezi Glasgowem a Obanem se jim zdála téměř nekonečná. Ale příliš si nenaříkali, protože předpokládali, že i toto patří k jejich úloze poručníků, a tak si čas zpestřovali častým šňupáním, které tak milovali a dokázalo je udržet v dobré náladě.

Paní Bessi a Partridge seděli na přídi a vzpomínali opět na staré časy a staré rody. “Ta doba se možná zase vrátí a třeba dříve, než se kdo naděje!” prohlásila Bessi přesvědčivým tónem.

“Doufám,” odpověděl Partridge a dodal: “A s ní uvítáme zase staré zvyky našich předků.”

Mezitím břehy Clydy rychle ubíhaly a napravo při ústí Keloinu se objevily vesnice Partick a rozsáhlé loděnice, určené k pobíjení lodí železem. Jeto místo přesně naproti loděnicím v Govanu na levém břehu. Hřmot železa a kotouče dýmu a páry byly velmi nepříjemné pro uši i oči Partridga a jeho družky Bessi.

Brzy se však všechen ten hluk i kouř začaly ztrácet. Místo stavebních dvorů, vysokých komínů továren a dalších železných staveb se objevily krásné domy ukryté mezi stromy, vilky anglosaského slohu, roztroušené po zelených návrších.

Po několika chvílích jízdy se začala Clyde měnit z řeky v pravé mořské rameno. Paní Bessi a její společník pozdravili s úctou sutiny Dunglas Castlu, které zachycují staré vzpomínky z dějin Skotska, ale brzy se zadívali na obelisk postavený na počest Harry Bella - vynálezce první mechanické lodi, jejíž kola nyní bouřila tyto klidné vody.

Několik mil dál cestovatelé pozorovali zámek Dumbarton, který se strmí ve výši víc než pěti set stop na čedičové skále. Vyšší z jeho dvou kuželů stále nese jméno Trůn Wallacea, jednoho z hrdinů zápasu o nezávislost země.

Právě ve chvíli, kdy jeli kolem těchto míst, jeden muž stojící na můstku začal svou nikým neobjednanou přednášku z historie. A potom - asi za půl hodiny, kdy nikdo z pasažérů Columbie nesměl dát najevo neznalost v tom, že snad neví nic o Římanech, kteří opevnili Dumbarton - dozvěděli se všichni bez výjimky, že toto skalisko, kolem něhož právě pluli, se na počátku třináctého století proměnilo v královskou pevnost a podle smlouvy z Unií náleží k čtyřem místům skotského království, která nesmějí být - rozbořena… A také se poučili, že z tohoto přístavu v roce 1548 Marie Stuartovna odplula do Francie, kde ji sňatek s Františkem II. učinil královnou jednoho dne. Zde měl být v roce 1815 dokonce uvězněn Napoleon, kdyby se ovšem ministr Castlereagh nerozhodl uvěznit ho na ostrově Sv. Heleny.

“Jak je tohle báječně poučné,” prohlásil Samo

“Poučné a zajímavé,” odpověděl Sib. “Ten muž si zaslouží naší pochvalu!”

A opravdu se oba bratři domnívali, že nesmějí zapomenout ani slovo z celého proslovu. A tak dali několika posunky najevo “improvizovanému profesorovi” své uznání.

Slečna Campbellová neměla zájem o dějepisnou přednášku, dokonce ji nezajímaly ani zříceniny zámku Cardrossu na pravém břehu řeky, ve kterém zemřel Robert Bruce. Marně vyhlížela mořský obzor, ale nemohla jej najít, dokud se Columbia nevymaní z břehů, podhůří a návrší, omezující Clydský záliv. Kromě toho parník plul právě vstříc městečku Helensburghu. Port Glasgow, zbytky zámku Newarku, poloostrov Rosenheat vídala Helena z okna svého pokoje každý den.

Její myšlenky se neupínaly ani k množství lodí, které kotvily ve vodách Greenoku při ústí řeky. A co jí bylo do toho, že nesmrtelný Watt se narodil v tomto městě se čtyřiceti tisící obyvatel, které je jakýmsi průmyslovým a obchodním předpokojem Glasgowa.

Slečna Campbellová netrpělivě hledala věž ve zříceninách Levenu. Chtěla jako první uvidět Clockský maják osvětlující část Clydského zálivu.

Konečně se v záhybu řeky objevil jako obrovská svítilna tolik vyhlížený maják.

“Clock, strýčku Same!” vykřikla slečna Helena a zatleskala rukama. “Clock, Clock!”

“Ano, Clock!” odpověděl Sam s dokonalostí ozvěny v Highlandech.

“Moře, strýčku Sibe!”

“Moře, opravdu moře!” odpověděl Sib.

“A jak je krásné!” vykřikli oba bratři současně.

Byla to vskutku pěkná podívaná. Když vyjeli ze zátoky, objevil se mořský obzor. Slunce však dosud neurazilo ani polovinu své denní dráhy. Pod padesátou šestou

rovnoběžkou muselo ještě uplynout aspoň sedm hodin, než se ukryje ve vlnách - sedm hodin netrpělivého čekání pro naši milou slečnu Campbellovou. A navíc se v těchto místech stejně nemohl kýžený přírodní výjev objevit, muselo se jet dále na západ a na sever… aspoň v těchto prvních srpnových dnech, které o šest týdnů předcházejí podzimní rovnodennost.

Ale na tom vcelku málo záleželo. Bylo to tak jako tak moře, které se rozprostíralo před pohledy slečny Heleny. Mezerou mezi ostrovy Cumbray za velikým ostrovem Bute, jehož profil vypadal jako jemná kresba, a za malými pahorky Aislac Craigu a horami Arranu, se čára nebes a vody rýsovala po celé šířce s jemností čáry nakreslené rýsovacím perem.

Slečna Helena ji pozorovala a nepromluvila ani slovo. Stála na můstku a slunce u jejích nohou vytvářelo velmi krátký stín. Zdálo se, že měří délku oblouku, který je ještě odděloval od místa, kde lesklý sluneční kotouč se ponoří do vod hebridského archipelu. Říkala si stále dokola:

“Jen ať se do té doby obloha, zatím tak krásně jasná, nezahalí stíny soumraku!” Náhle Helenu vyrušil hlas strýce Siba.

“Už je čas.”

“Čas? Jaký čas, strýčku?”

“Čas ke snídani,” doplnil Samo

“Pojďme tedy snídat,” odpověděla slečna neteř.

V. Z lodi na loď

Po polostudeném, poloteplém jídle - výtečné anglické snídani, kterou podávali v jídelně Columbie - se slečna Campbellová a bratři Melvillovi vrátili na palubu.

Když se Helena podívala opět na moře, vykřikla:

“A můj obzor!?”

Obzor na několik minut zmizel, parník svou přídí směřující k severu uháněl právě dlouhou úžinou Kylu of Bute.

“To je zlomyslné, strýčku Same!” řekla slečna Helena s výraznou výčitkou. “Ale milá dcero…”

“Budu si to pamatovat, strýčku Sibe!”

Bratři nevěděli, co mají neteři odpovědět, ale rozhodně nebyli odpovědni za to, že Columbia změnila směr a ubíhala na severozápad.

Z Glasgowa do Obanu vedou po moři dvě rozdílné cesty.

První, po které Columbia nejela, je mnohem delší než druhá. Navíc je to plavba často nepříjemná, protože nezbývá než plout v hebridských vodách proti nesmírně silným a mocným vlnám.

Proto také vodní inženýry napadlo z poloostrova Cantyrského udělat ostrov a díky jim v jeho severní části vznikl průplav Crinanský. Tak se zkrátila cesta asi o dvě stě mil a k jeho proplutí není třeba víc než tři až čtyři hodiny.

Touto druhou cestou jela Columbia, aby dokončila svou cestu z Glasgowa do Obanu mezi jezery a úžinami, a svým pasažérům tak mohla poskytnout jen pohledy na břehy porostlé lesy. Slečna Helena byla asi jediná, která tuto cestu nedoceňovala. Možná že bude mít štěstí a uvidí mořský obzor opět za Crinanským průplavem o několik hodin později. Ale přece ještě dříve, než by se jej slunce dotklo svým kotoučem.

Právě nyní plula Columbia při vchodu do Loch Riddenu těsně mimo malý ostrov Elbangreig. Tento ostrov byl poslední pevností, kam se uchýlil vévoda z Argylu. Dřív než ho přemohli v zápase za politické a náboženské osvobození Skotska, odešel do

Edinburghu, aby svou hlavu položil pod skotskou gilotinu. Pak se parník obrátil na jih, projel Butskou úžinou, poté obeplul mys Ardlamont a dal se opět severním směrem skrz Loch Fyve, nechal vlevo vesnici East Tarbert na Cantyrském pobřeží, jel podél podhůří Ardrishaigu a u městečka Lochgilpheadu dostihl Crinanský průplav.

Zde museli cestující opustit Columbii, protože byla příliš veliká pro plavbu průplavem. Tato průrva po celé své délce devíti mil nemůže pojmout velká plavidla, ale jen lodi s mělkým ponorem.

Na pasažéry již čekal připravený parník Linnet. Přestup netrval dlouho a parník vyjel na svou cestu mezi břehy průplavu, zatímco nějaký dudák oblečený do národního kroje začal hrát na své dudy. Nic není snad tak melancholické jako hra na tento nástroj, když ji doplňují zvláštní popěvky tří bručivých basů, které doprovázejí tvrdé stupnice bez půltónů jako ve starých popěvcích minulých věků.

Plavba působila opravdu zvláštním kouzlem, protože byla chvíli stísněná vysokými břehy, potom zase míjela vrchy pokryté hustými vřesovišti, anebo se klikatila rovinou, ale také se tísnila v úzkých zdech stavidla. Při splavech musela vždy na chvilku zastavit.

Po šesti hodinách - dvě hodiny stál Linnet u splavu - zmizely samoty, nájemní statky této krajiny i smutné a rozsáhlé Addské bažiny, které se prostírají po pravé straně průplavu. Linnet přistál nedaleko vesnice Ballanochu a došlo k druhému přestupu. Cestující nasedli na Glengarry a parník spěchal k severozápadu, aby se dostal ze zátoky Crinanské a obeplul podhůří, na kterém se vypíná starodávný zámek Duntroon.

Od té doby, co zahlédli pasažéři parníku mořskou hladinu u ostrova Bute, se už neobjevila.

Každý si umí asi představit, jak narůstala Helenina netrpělivost. V těchto vodách, ohraničených ze všech stran, jí bylo jasné, že je uprostřed Skotska, v kraji jezer , v domově Rob Roye. Všude kolem byly ostrovy se svým lehkým vlněním, se svými břízami a nádhernými modříny.

Konečně Glengarry objel severní mys ostrova Jury a mezi tímto mysem a ostrůvkem Scarbou se objevilo moře, kterého se dotýkala obloha.

“Podívej se, Heleno!” řekl Sam a ukazoval na západ.

“Rozhodně nebylo naší vinou, že moře zakrývaly ty prokleté ostrovy!” “Odpouštím vám, moji milí strýčkové,” odpověděla slečna Campbellová, “ale ať se to už víckrát nestane!”

VI. Vír Corryvrekan

Bylo už šest hodin večer a slunce urazilo teprve čtyři pětiny své dráhy, to znamená, že Glengarry dojede do Obanu ještě dřív, než se slunce ponoří do vod Atlantického oceánu. Slečna Helena měla tedy naději, že se její touha vyplní ještě téhož večera.

A opravdu, obloha bez mraků a oparu se zdála být vhodná k pozorování přírodního úkazu. Zvláště mořský obzor měl zůstat viditelný mezi ostrovy Oronsayem, Colonsayem a Mullem. Zbývala už jen poslední část plavby, ale nepředvídaná událost poněkud zdržela cestu.

Slečna Campbellová, stále v zajetí své myšlenky, byla na stejném místě a svůj pohled neodvracela od kružnice mezi ostrovy. Na mořské hladině se odrazem slunečních paprsků rýsoval stříbřitý trojúhelník.

Slečna Helena byla bezpochyby jediná z paluby, která neustále sledovala tuto část obzoru. A rovněž tak ona jediná viděla, jak se mezi pevninou a ostrovem Scarbou moře vzdouvá.

Náhle zaslechla vzdálený hukot srážejících se vln. Ovšem vody v blízkém okolí parníku se zdály klidné, pouze slabý vánek čeřil hladinu.

“Kde se bere ten nezvyklý šum a hukot?” zeptala se Helena strýčků, kteří právě přišli na palubu.

Bratři Melvillovi jí nemohli odpovědět, protože nerozuměli tomu, co se děje v úzkém průplavu, vzdáleném asi tři míle.

Slečna si tedy obrátila na kapitána parníku, který se právě procházel po můstku. “Jaký je důvod toho neobvyklého hukotu a vlnění vody, pane?”

“Jde o jednoduchý úkaz mořského přílivu,” zněla kapitánova odpověď. “Co slyšíte, je hučení víru Corryvrekanu.”

“Ale počasí je překrásné,” řekla Helena, “a není cítit ani závan větru.”

“Tenhle výjev není závislý vůbec na počasí,” podotkl kapitán. “Je to účinek stoupajícího moře, které vychází z Jura Sundu a může unikat jen mezi ostrovy Jurou a Scarbou. Proto se tam příliv vřítí neobyčejnou silou. Pro malou loď by to bylo velmi nebezpečné.”

Vír Corryvrekan, opravdové nebezpečí, je pokládán za nejpodivuhodnější místo Hebridského souostroví. Dá se přirovnat snad jen k víru Sekvany mezi hatí stejného jména a zálivem Trépassés na bretaňském pobřeží. Nebo snad ještě k víru Blanchartu, přes který se ženou vody z průplavu La Manche, mezi Aurigny a Cherbourgem.

Pověst vypravuje, že své jméno má po skandinávském princi. Za keltských časů se v něm potopila jeho loď. Plavba tímto místem je opravdu velmi nebezpečná a již mnoho menších plavidel tu ztroskotalo. Corryvrekan snese srovnání s neblahým Maelstromem na norském pobřeží.

Pozornost slečny Heleny, která bez přestání pozorovala mohutné vlnění víru, se náhle přenesla k jednomu místu úžiny. Mohlo by se zdát, že se tam z vody vynořovalo skalisko, ale ta hmota se zdvihala a klesala zároveň s vlnami.

“Podívejte se, kapitáne, když tamhleto není skalisko, co je to tedy?” vykřikla slečna Campbellová.

“Opravdu,” odpověděl kapitán, “snad je to jen opuštěná lodice, kterou unáší proud, anebo spíše…”

Kapitán nedořekl, co chtěl, rychle vzal do rukou dalekohled a zvolal:

“Člun!”

“Člun!” opakovala slečna Helena.

“Ano! Nemýlím se! Šalupa vydaná zkáze vodám Corryvrekanu!”

Po těchto kapitánových výkřicích se začali na můstek hrnout cestující. Dívali se směrem k víru. Nebylo pochyb, že to, co vidí, je skutečně lodice, kterou uchvátil proud příboje a teď ji přitahuje vír vstříc jisté záhubě. Bylo to asi pět nebo šest mil od místa, kde se právě nacházel parm’k.

“Není to nic víc než odtržená šalupa, kterou unáší proud,” podotkl jeden z cestujících.

“Ne, ne, vidím tam muže!” vykřikl další.

“Muž… dva muži!” zvolal Partridge, který se právě objevil vedle vyděšené slečny Campbellové.

Skutečně tam byli dva muži, ale člun se v té době stal neovladatelný. Vánek, přicházející z pevniny, nebyl dostatečně silný k vzdutí plachty a také použití vesel už neumožňovalo překonat sílu Corryvrekanu.

“Kapitáne, nemůžeme přece nechat ty ubožáky zahynout!” řekla důrazně Helena. “Jestli je necháme sobě samým, jsou ztraceni! Musíme jim pomoct… je to víc než nutné!”

Všichni na lodi s mladou ženou souhlasili a čekali jen na to, co řekne kapitán. “Glengarry se nemůže odvážit až doprostřed Corryvrekanu! Ale když se nám podaří přiblížit k šalupě, je naděje na záchranu!” řekl kapitán všem cestujícím, kteří beze slova vyslechli jeho návrh.

Kapitán se potom obrátil ke svým pasažérům s otázkou:

“Souhlasíte se mnou?”

Helena Campbellová promluvila za všechny.

“Ano, kapitáne, musíte se o to pokusit. Všichni cestující chtějí totéž - zachránit dva lidi!”

Kapitán vzal do rukou dalekohled a pozorně sledoval proudění vod v úžině. Po chvilce se obrátil ke kormidelníkovi, který stál na můstku hned vedle kapitána.

“Pozor na kormidlo! Musíte s ním vpravo!” Hned nato se parník obrátil k západu.

Strojník dostal rozkaz, aby jel plnou parou a Glengarry ve chvíli nechal vlevo od předhůří ostrova Jury.

Na lodi nikdo nemluvil, všechny oči s úzkostí pohlížely na člun, který byl stále viditelnější.

A už poznali, že jde skutečně o malou rybářskou šalupu, které muži zřejmě strhli stěžeň, aby se vyhnuli zlým následkům odrazu, způsobeného mohutným nárazem vln.

Jeden muž ležel roztažený na zádi a druhý se snažil usilovným veslováním dostat ze středu víru. Pokud by se mu to nepodařilo, bylo jasné, že jsou oba ztraceni.

Během půl hodiny se parník dostal až ke kraji Corryvrekanu a začal na krajních vlnách silně kolísat… Nikdo však neodporoval, nikdo nehlesl, třebaže prudkost proudu byla obrovská.

Tato část úžiny měla jednotvárně bílou barvu jako kdyby vál silný vítr.

Šlo o rozsáhlou hladinu pěny, která se v důsledku malé hloubky vody zdvihala v tak ohromném množství.

Parník byl od šalupy vzdálený už jen asi půl míle. Muž, který se nahýbal nad vesly, se namáhal ze všech sil dál, aby unikl nebezpečí.

Věděl, že mu Glengarry jede na pomoc a věděl jistě také, že se parník už dále nemůže odvážit a že je tedy jen a jen na něm, ubohém tvoru, aby jej dostihl. Druhý muž ležel dál nehybně v lodici, a zdálo se, že nic nevnímá.

Slečna Campbellová s pohnutím dál sledovala člun, který jako první zpozorovala ve vodách víru a k němuž díky její naléhavé prosbě nyní Glengarry plul.

Mezitím se situace ještě víc vyhrotila. Hrozilo nebezpečí, že parník nedojede k nebezpečnému místu včas. Jel kupředu jen velmi pomalu, aby se vyhnul svému poškození, protože vlny valící se přes příď hrozily, že se dostanou i do strojovny. Tím by uhasily oheň a parník by se stal neovladatelným.

Kapitán se opíralo zábradlí a dával pozor, aby je vody nestrhly z průplavu, a zároveň musel řídit loď tak, aby se nedostali napříč…

Mezitím se šalupa marně dál snažila vyprostit z víru. V některých okamžicích náhle mizela za obrovitou vlnou, pak ji uchvátil soustředěný proud víru, jehož rychlost narůstala stejnoměrně s přibližováním se ke středu. Lodice se točila v kruhu s prudkostí podobající se šípu či kameni otáčejícím se na konci praku.

“Rychle! Rychle!” křičela slečna Helena vzrušeně.

Někteří cestující při pohledu na spousty zmítaných vln začali křičet a zakrývat si oči v očekávání toho nejhoršího. A kapitán si rozmýšlel, zda má vůbec pokračovat v plavbě nebezpečnou drahou Corryvrekanu.

Mezitím se délka mezi šalupou a parníkem zmenšila na vzdálenost půl lana, tedy asi na tři sta stop. Dva pasažéři, které lodice unášela k záhubě, byli snadno rozeznatelní pro oči těch, jimž vydržely nervy a vše sledovali dál.

Posádku šalupy tvořili starý námořník a mladý muž, zápasící s proudem pomocí vesel. Starý námořník ležel dál na palubě bez hnutí.

Náhle na parník narazila obrovská vlna a jeho postavení zhoršila. Kapitán už nemohl plavidlo vést dál kupředu, ale musel s velkou námahou otočit kola a plout proti proudu. A v té chvíli šalupa zakolísala na vrcholu vlny, svezla se dolů a zmizela.

“Proboha! Ach Bože! Pro smilování!” ozývalo se z paluby parníku.

Kapitán předpokládal, že člun vlna převrhla, ale naštěstí se mýlil. Objevil se stejně nečekaně, jak zmizel, a to na hřbetě jiné vlny. Nové zamávání vesly jej vrhlo k boku parníku.

“Honem! Honem!” volali námořníci stojící na přídi a mávali uzlem provazu.

Čekali na vhodnou chvíli, aby jej mohli hodit.

Kapitán postřehl náhlý klid víru a okamžitě vydal rozkaz k maximálnímu zvýšení tlaku páry.

Rychlost parníku se zdvojnásobila a Glengarry projel mezi ostrovy, kdežto šalupa se ještě víc přiblížila k jeho boku.

Námořníci vyhodili provazy, zachytili je a otáčeli kolem stožáru. Stroj hnal parník zpět, aby snáze unikl, zatímco lodice na vlečném laně jela s ním.

Mladý muž odhodil vesla a vzal do náručí svého kamaráda. S pomocí lodníků dopravili starého námořníka na parník. Mladý muž ještě chvíli bojoval s mohutnými vlnami, ale vzápětí se mu podařilo vyhoupnout se vzhůru a dostat se až na palubu Glengarry. Nic neztratil ze své chladnokrevnosti a tvář měl klidnou. Byl silný tělesně, ale i duševně a nikdo o tom teď nepochyboval. Začal se hned starat o svého druha, kterému námořníci dali k ústům láhev s brandy, a jakmile si loknul, vrátilo se mu vědomí.

“Pane Oliviere,” zašeptal.

“Konečně, můj starý námořníku,” odpověděl mladý muž, “co ta vlna?”

“Nic to není. Už jsem viděl horší.”

“Díky Bohu!” vzdychl mladý muž. “Ale můj nerozum nás mohl přijít pěkně draho… Naštěstí jsme zachráněni.”

“A to hlavně díky vám, pane Oliviere!”

“Ne… přispěním osudu.”

Mladý muž objímal starého námořníka a z jeho tváře se dalo číst velké dojetí, jehož byli všichni pasažéři Glengarry svědky.

Mladý muž se obrátil ke kapitánovi, který právě sestupoval z můstku: “Nevím, jak vám poděkovat za to, co jste pro nás udělal…”

“Pane, byla to má povinnost. Musím vám ale říct, že nejen já, nýbrž všichni moji cestující mají právo na vaše poděkování.”

Mladý muž stiskl kapitánovi ruku a poté smekl klobouk a pozdravil pasažéry parníku i jeho posádku vděčným posunkem.

Slečna Helena Campbellová při výměně zdvořilostí ustoupila poněkud stranou, aby předešla tomu, že na ni kapitán upozorní, protože stejně jako všichni cestující i on věděl, jak velký podíl měla na záchraně dvou ztroskotanců. Stála na kraji můstku. Náhle, jako by se znovu probudila její fantazie, obrátila tvář k západu, a vykřikla:

“A paprsek? A slunce?”

“Žádné slunce!” řekl Samo

“Žádný paprsek!” pronesl Sib.

Bylo už velmi pozdě. Slunce právě zapadalo za obzor, zatímco obloha se skvěla nejjasnější modří! A před okamžikem slunce zcela nepochybně vrhlo svůj zelený paprsek!

Ale v této vzácné a neopakovatelné chvíli myšlenky slečny Heleny zůstávaly někde docela jinde a její roztržitý pohled propásl vzácnou příležitost vidět zázračný přírodní úkaz. Možná že se jí tato příležitost už nenaskytne hodně dlouho…

“Škoda,” zašeptala, ale v tomto slově nebylo příliš zklamání, jak by se dalo očekávat.

Mezitím se Glengarry obrátil, aby se dostal z proudu Corryvrekanu a pokračoval ve své cestě na sever. Starý námořník, už zcela v pořádku, stiskl ruku svého přítele, vstoupil zpět do své šalupy a odvesloval k ostrovu Jura.

Mladý muž zůstal na palubě parníku mířícího do Obanu.

Glengarry nechal vpravo za sebou ostrovy Shun a Luing, kde se nacházejí bohaté břidlicové doly markýze Breadalbana. Plul podél ostrova Seil, který chrání tuto část skotského pobřeží a brzy vplul do Firth of Lorn. Uháněl mezi vulkanickým ostrovem Kerrerou a hrází a za pozdního soumraku spustil kotvu v obanském přístavu.

VII. Aristohulus Ursiclos

Vzhledem k tomu, že do Obanu přijíždělo veliké množství lázeňských hostů, tak zajímavá osobnost jako Aristobulus Ursiclos nemohla zůstat stranou jejich zájmu.

Přestože toto lázeňské místo nemůže soutěžit úrovní s lázněmi v Brightonu či Margate nebo Ramsgate, navštěvují je mnozí občané Spojeného království. Jeho výhodná poloha při úžině Mull, chráněná před západními větry, jejichž bezprostřední působení zadržuje ostrov Kerrera, láká mnoho cizinců. Přicházejí nabrat sílu v léčivých vodách a ubytovávají se právě zde v Obanu, protože z něj paprskovitě vybíhají cesty do Glasgowa, Invernessa a na nejzajímavější Hebridské ostrovy. Musíme však říci, že Oban se liší od běžných lázní. Není totiž nějakou nemocnicí či léčebnou v tom pravém slova smyslu, a většina těch, kteří tu chtějí prožít svou letní dovolenou, jsou v dobré zdravotní kondici. Chtějí jen a jen nabrat nové síly.

Oban byl založen teprve před sto padesáti lety a je tedy moderním městem, co se týká architektury i šíře ulic. Normandský chrám, nad nímž se strmí pěkná věž, starý zámek Dunolly porostlý břečťanem a vztyčující se na severní straně skal, jeho panorama bílých domů a mnohobarevných letohrádků, které jsou stupňovitě rozestaveny po návrších ležících za městem, klidné vody zálivu se svými elegantními jachtami… to vše poskytuje příjemný pohled na Oban.

Tohoto léta v srpnu se tu sešlo, jak už jsme řekli, hodně turistů, cizinců a lázeňských hostů. V knize hostů jednoho z nejlepších hotelů mezi vznešenými jmény stálo i jméno Aristobula Ursiclosa z Dumfrisa v Dolním Skotsku.

Dosáhl právě osmadvaceti let, ale snad nikdy nebyl mladý, a kdybychom chtěli předvídat, asi nikdy nebude starý. Patřil k těm typům, kteří od určitého věku vypadají stále téměř stejně. Jeho chování nebylo dobré ani zlé, obličej měl bezvýrazný, vlasy na muže příliš světlé a řídké, ze sta třiceti tisíců vlasů, které má mít každá lidská hlava podle posledního sčítání, nezůstalo mu jich více než asi šedesát tisíc. Jeho nos byl tak krátký, až se nezdál být nosem jeho tváře, oči pod brýlemi působily dojmem krátkozrakosti. Nosil plnovous. Kdyby byl opicí, byla by to hezká opice - snad ta, která schází v Darwinově stupnici, aby vyplnila mezeru mezi zvířetem a člověkem.

Aristobulus Ursiclos měl však nejen velké bohatství, ale i velké myšlenky. Tento muž s doktoráty z Oxfordu a Edinburghu měl více znalostí o fyzice, chemii, astronomii a matematice než o literatuře. Byl to člověk velmi přepjatý, a proto nechybělo téměř nic, a byl by “opravdovým bláznem”. Měl mánii, že bez rozvahy vysvětloval věci zcela přirozené, jak už to dělají pedanti, tak nepříjemní svým chováním. Nikdo se mu nesmál, ale všichni se mu pošklebovali za zády.

Byl to přesně ten typ, který by si měl přivlastnit a poučit se heslem svobodných zednářů: audi, vide, tace - slyš, viz, mlč. Ale on neslyšel, neviděl, nemlčel nikdy. Abychom použili srovnání, které nám poskytuje zem Waltera Scotta, Aristobulus neprávem jmenovaný mladým - připomínal více soudce Nicola Jarviea než jeho poetického příbuzného Rob Roye Mac Gregora.

A která dívka ze skotských hor, slečnu Campbellovou nevyjímaje, by nedala přednost Rob Royovi před Nicolem Jarviem?

Taková tedy byla podoba Aristobula Ursiclosa. Jak se mohli bratři Melvillovi tak nadchnout tímhle puntičkářem? Jak se jen mohl zalíbit těmto ctihodným šedesátníkům? Snad jen tím, že byl úplně první, kdo je požádalo ruku jejich neteře.

A ve svém naivním nadšení si bezpochyby řekli:

“Ejhle muže mladého, bohatého, z dobré rodiny, který získal dědictvím velké jmění, a ještě tak vzdělaného! Pro naši milou Helenu to bude sňatek velmi výhodný. Námluvy budou probíhat určitě bez problémů, když se nám tak zalíbil!”

Po těchto slovech se bratři Melvillovi osvěžili pořádným šňupcem. Zavřeli společnou tabatěrku lehkým zaklapnutím a řekli:

“Je to hotová věc!”

Bratři Sam a Sib se na sebe chytrácky podívali, spojeni společnou myšlenkou na zelený paprsek, díky jemuž zavedli svou neteř až do Obanu. Aniž by to vzbudilo sebemenší podezření, mohla se tu v klidu scházet s Aristobulem Ursiclosem.

Bratři Melvillovi a slečna Campbellová vyměnili svůj milý zámeček u Helensburghu za nejhezčí pokoje v hotelu Caledonian. Pokud by se snad jejich pobyt v Obanu prodloužil, počítali s tím, že si najmou některou vilu na návrší, které vévodí celému městu. Ale zatím díky péči paní Bessi a Partridga byli ubytováni velmi pohodlně v hotelu pana Mac Fynea. Uvidíme to později.

Na druhý den po příjezdu v devět hodin ráno vyšli Sam a Sib z hotelu, umístěném na nábřeží naproti přístavnímu molu. Slečna Helena v tu dobu ještě odpočívala ve svém pokoji v prvním patře a neměla ani tušení o tom, že její strýcové šli za Aristobulem Ursiclosem.

Tito dva nerozluční bratři sestoupili na nábřeží a obrátili se na sever od zálivu, protože věděli, že jejich “nápadník” pobývá v hotelu, který ležel tím směrem.

Je třeba dodat, že naše dva milé bratry vedla jakási předtucha. A opravdu, asi za deset minut poté, co vyšli z hotelu, je potkal Aristobulus Ursiclos. Šel jako každé ráno na vědeckou procházku po pobřeží opuštěném posledním odlivem a s pány Melvilly se pozdravil obvyklým, téměř automatickým stisknutím ruky.

“Pane Ursiclose,” pronesli současně Sam i Sib.

“Páni Melvillové!” odpověděl Aristobulus a bylo na něm znát, že je překvapený.

“Páni Melvillové… zde… v Obanu?”

“Ano, od včerejšího večera,” řekl Samo

“A jsme šťastní, pane Ursiclose, že vás vidíme úplně zdravého,” dodal Sili. “Velmi dobře, pánové. Znáte bezpocbyby depeši, která právě došla?” “Depeši?” odpověděl Sam, “bylo by snad už ministerstvo Gladstonovo…?” “Nejde tu vůbec o Gladstonovo ministerstvo,” odpověděl s jistým opovržením Aristobulus, “ale o meteorologickou depeši.”

“Ach, opravdu!” zvolali bratři.”

“Ano, oznamuje, že se tlaková níže přesunula ze Swinemünde na sever a je zaznamenán její výrazný pokles. Střed tlakové níže je nyní blízko Stockholmu, kde tlakoměr, klesnuvší o jeden palec neboli dvacet pět milimetrů - abychom užili soustavy desetinné, u učenců všeobecně zavedené - ukazuje dvacet osm celých a šest desetin palce, neboli sedm set dvacet šest milimetrů. Když se tlak v Anglii a Skotsku tak málo od sebe liší, včera klesl tlakoměr ve Valencii o jednu desetinu a o dvě desetiny v Stornowayi.”

“A z této tlakové níže…” pronesl Samo.

“Lze soudit… ” dodal Sib.

“Že se krásné počasí neudrží,” odpověděl Aristobulus Ursiclos, “a brzy se objeví jihozápadní větry, které přinesou vlhkost z Atlantického oceánu.”

Bratři Melvillovi poděkovali mladému učenci za tuto zajímavou předpověď, z které vyvodili, že zelený paprsek na sebe dá snad dlouho čekat. Což je samozřejmě nemrzelo, protože jeho opoždění jen prodlouží pobyt jejich rodiny v Obanu.

“A proč vy jste sem vlastně přijeli, pánové?” zeptal se Aristobulus, a zdvihl ze země křemen, který si začal prohlížet se zvláštní pozorností.

Oba muži si dávali pozor, aby Aristobula nevyrušili, když však křemen rozmnožil sbírku, kterou měl učenec v kapse, odvážil se Sib teprve k odpovědi:

“Přišli jsme sem, abychom tu prožili nějaký čas.”

“A musíme dodat,” řekl Sam, “že naše neteř slečna Campbellová nás provází…” “Ach!… slečna Campbellová!” odpověděl Aristobulus a pokračoval: “Domnívám se, že tenhle křemen pochází z gallické doby. Jsou na něm stopy… Opravdu, jsem okouzlený, že opět uvidím slečnu Campbellovou!… Stopy meteoritického železa… Toto podnehí, nanejvýš mírné, jí bude velmi dohře svědčit.”

“Helena kypí zdravím,” podotkl Sam, “nepotřebuje si své zdraví nijak vylepšovat.” “Na tom nezáleží,” odpověděl Aristobulus Ursiclos. “Zde je vzduch výborný. Dvacet jeden díl kyslíku, sedmdesát devět dílů dusíku a něco málo vodních par, přesně tak, jak to vyžaduje zdravověda. Co se týká kyseliny uhličité, ta zde není. Analyzuji vzduch každé ráno.”

Bratři Melvillovi nacházeli v jeho slovech něžnou pozornost ke své neteři.

“Jestliže jste do Obanu nepřišli, pánové, kvůli zdraví, smím vědět, proč jste opustili svou domácnost u Helensburghu?”

“Není, proč bychom vám tajili, proč jsme sem vlastně přijeli…” odpověděl Sib.

“Mám z celé vaší cesty vytušit,” přerušil Siba mladý učenec, “přání - ostatně zcela přirozené - svést mě dohromady se slečnou Campbellovou, abychom se lépe poznali, abychom se druh druha naučili ctít?”

“Bezpochyby,” odpověděl Samo “Mysleli jsme, že takhle spíš dosáhneme cíle.”

“Souhlasím s vámi, pánové,” pronesl Aristobulus Ursiclos. “Zde, na této neutrální půdě, slečna Camphellová a já můžeme při každé příležitosti mluvit o vlnění moře, směru větru, výši vln, rozdílu příboje a odlivu a o jiných fyzikálních výjevech, které ji budou velmi zajímat!”

Bratři Melvillovi si vyměnili spokojený úsměv a kývli hlavou na znamení souhlasu a dodali: “Při návratu do Helensburghu by nás velmi potěšilo, kdybychom vás tam mohli uvítat určitějším a významnějším jménem.”

Aristohulus Ursiclos odpověděl: “Mě by to dozajista také potěšilo, poněvadž vláda právě v tuto dobu chce zadat provádění zemních úprav na řece Clyde, zvláště mezi Helensburghem a Greenockem - práce, prováděné za nových podmínek, pomocí elektrických strojů. Kdybych tedy bydlel v zámečku, mohl bych ty práce pozorovat a posuzovat jejich výsledky.”

Bratři uznali, že tato okolnost se hodí k jejich plánům.

“Ale,” ptal se mladý učenec, “vy jste si určitě vymysleli nějakou záminku pro tuto cestu a slečna Helena nemá jistě ani tušení, že se v Obanu se mnou setká.”

“Je to opravdu tak,” kývl Sib, “a naše neteř nám sama nabídla tuto záminku.” “O co jde?” zeptal se Aristobulus Ursiclos.

“Jde o pozorování přírodního úkazu za určitých podmínek, které nemohou nastat v Helensburghu.”

“Skutečně, pánové?” odpověděl Aristobulus Ursiclos a poopravil si své brýle. “Toto je důkaz, že mezi slečnou Helenou a mnou existuje nějaká sympatická spřízněnost! Mohu se vás zeptat, jaký je to výjev, který se nedá pozorovat ze zámku?”

“Tím výjevem je prostě zelený paprsek,” odpověděl Samo

“Zelený paprsek?” řekl mladý muž a bylo na něm vidět, že je odpovědí překvapený. “Nikdy jsem o něm mluvit neslyšel! Mohu se tedy zeptat, jaký je to zelený paprsek?”

Bratři Melvillovi mu vyložili, jak nejlépe mohli, v čem spočívá výjev, na který upozornil časopis Morning Post své čtenáře.

“Pch!” udělal Aristobulus Ursiclos. “To je pouhopouhá kuriozita bez velkého významu, která patří do poněkud dětinského zábavného fyzikálního oboru!”

“Slečna Camphellová je dosud velmi mladá dívka a dává tomu výjevu důležitost poněkud přemrštěnou…” informoval učence Sib.

“A nechce se vdát, jak nám řekla, pokud paprsek neuvidí,” dodal Samo

“Dobře, pánové,” odpověděl Aristobulus, “ukážeme jí ten její zelený paprsek!” Potom se všichni tři po úzké cestě vedoucí lukami a sousedící s nábřežím vraceli k hotelu Caledonian.

Aristobulus Ursiclos si nenechal ujít příležitost, aby nevysvětlil Samovi a Sibovi, jak si ženská duše libuje v marnivostech. Poučil je také, co je třeba udělat pro zvýšení vzdělání žen. Ne, že by myslel na to, že jejich mozek je snad menší než mozek mužů a rozdílný ve svých závitech, jinak by se ženy nemohly dostat na vyšší stupeň vzdělání. Ale jak dlouho už jsou ženy na světě a přece se žádná nevyznamenala ani jediným z výzkumů, které proslavily Aristotely, Araby.” Herveye, Hanenhmany, Humphreye, Davye, Edisony, Pascaly, Pasteury atd. Poté začal Aristobulus bratrům vysvětlovat různé fyzikální výjevy a pojednávat o omni re scibili, aniž by už více mluvil o slečně Campbellové.

Bratři Melvillovi ho poslouchali s nábožnou úctou, a to tím víc, že nebyli s to jediným slovem přerušit tento monolog bez odstavců, který Aristobulus provázel velitelským a pedagogickým hm! Hm!

Takto se přiblížili asi na sto kroků k hotelu Caledonian, kde se na okamžik zastavili, aby se rozloučili.

V té chvíli stála mladá žena u okna svého pokoje. Vypadala, že je velmi zaměstnána, ba celá zaražená. Dívala se před sebe, vpravo, vlevo, a zdálo se, že její oči hledají obzor, který ovšem nemohla vidět.

Tu náhle slečna Campbellová - samozřejmě, že to ona stála u okna - uviděla své strýce. Ihned zavřela okno a po několika okamžicích už stála na břehu, ruce měla zkřížené, tvář vážnou, čelo svraštělé výčitkami.

Bratři Sam a Sib se dívali jeden na druhého. Copak bylo Heleně? Snad přítomnost Aristobula Ursiclosa v ní vyvolala tuhle neobyčejnou podrážděnost?

Mezitím mladý učenec k slečně Heleně přistoupil a mechanicky ji pozdravil.

“To je pan Aristobulus Ursiclos…” představil Sam poněkud obřadně Heleně mladého muže.

“Který se tou nejpodivnější náhodou… zdržuje v Obanu!” dodal Sib.

“Ano!”

“Pan Ursiclos.”

Slečna Helena mu sotva na pozdrav odpověděla a hned se obrátila ke svým strýčkům, kteří byli v rozpacích a nevěděli, jak se chovat. “Moji strýcové?” řekla přísně Helena.

“Milá Heleno,” odpověděli strýčkové znepokojeně. “Jsme přece v Obanu?” zeptala se.

“V Obanu… Zajisté.”

“Na Hebridském moři?”

“Jistojistě. “

“Tedy dobře, za hodinu tu už nebudeme!”

“Za hodinu?”

“Žádala jsem vás o mořský obzor?” “Bezpochyby, drahá dcero…” “Neráčili byste mi ukázat, kde je?” Bratři Melvillovi se zděšeně obrátili.

Před nimi, ani na jihozápad, ani na severozápad, nikde po celé délce nebyla žádná, sebemenší mezera mezi ostrovy, kde by se obloha a voda dotýkaly. Seil, Kerrera, Kismore tvořily nepřetržitou bariéru od jedné země ke druhé. A my musíme přiznat, že žádaný a slíbený obzor v krajině kolem Obanu chybí.

Bratři po celý čas své procházky podél pobřeží opravdu nezpozorovali obzor. A teď jim z úst vyklouzla dvě vpravdě skotská citoslovce, která vyjadřují zklamanou naději pomíchanou se špatným rozmarem.

“Pooh!” řekl jeden. “Pswha!” odpověděl druhý.

VIII. Mráček na obzoru

Vysvětlení se stalo nevyhnutelným. Vzhledem k tomu, že Aristobulus Ursiclos nemusel být toho svědkem, slečna Campbellová ho chladně pozdravila a vracela se k hotelu.

Stejně chladně opětoval dívčin pozdrav i mladý učenec. Asi ho urazilo, že je dáván na stejnou váhu s paprskem, ať již kterékoli barvy. A tak pokračoval ve své procházce po nábřeží a mluvil si sám pro sebe.

Sam a Sib se necítili ve své kůži, a když se vrátili do svého salónu v hotelu, čekali se skloněnými hlavami, až k nim Helena promluví.

Vysvětlení trvalo krátce, ale bylo zcela jasné. Přišli do Obanu, aby viděli mořský obzor, ale žádný nezaznamenali.

Oba strýcové nemohli odporovat. Neznali Oban. A kdo by si pomyslel, že opravdové moře zde není, když sem přijíždí tolik hostů. Bylo to snad jediné místo na pobřeží, kde pro nešťastné Hebridy lidé nemohli vidět, jak se vodní hladina dotýká nebes.

“Nuže,” řekla slečna Helena přísným tónem, “je nutné, abychom vyhledali docela jiné místo než Oban, kterému jste dali bezpochyby přednost jen proto, že se zde sejdeme s panem Ursiclosem!”

Bratři Melvillovi instinktivně sklonili hlavu a neodpovídali na neteřinu přímou narážku.

“Pojďme se připravit,” rozhodla slečna Helena, “abychom ještě dnes mohli odcestovat.”

“Odcestujeme tedy!” odpověděli ubozí strýčkové, kteří nemohli svůj skutek napravit jinak než slepou poslušností.

A podle dávného zvyku se hned ozvala tato jména:

“Bet!” “Beth!”

“Bessi!”

“Betsey!”

“Betty!”

Paní Bessi přišla, následována Partridgem. Oba už dostali zprávu o nové cestě a ani se nedivili. Byli zvyklí, že jejich paní mívá vždycky pravdu, a tak se ani neptali na důvod odjezdu.

Neznali však, stejně jako Helena a její strýčkové, majitele hotelu Caledonian pana Mac Fyna. Ten nechtěl rozhodně jen tak nechat odcestovat tuto rodinu počestných lidí, kteří dobře platili, a pokládal tedy za svou povinnost, aby je zdržel.

Když mu Melvillovi se slečnou Campbellovou oznámili, že chtějí odjet, a vysvětlili mu rovněž z jakého důvodu, prohlásil:

“Tuhle věc můžeme vyřešit k vaší spokojenosti i k spokojenosti mojí, protože já budu šťastný, když u mne, vznešení cestovatelé, zůstanete co nejdéle.”

Sam a Sib při těchto slovech zpozorněli a slečna Helena povytáhla obočí. Pan Mac Fyn pokračoval s výmluvností sobě vlastní:

“Volný rozhled na moře rozsáhlého obzoru? Není nic jednoduššího, zvlášť když jde o pozorování jen při západu slunce. A že není vidět z obanského pobřeží? Ať si! Je možné vyhledat nějaké takové místo na ostrově Kerrera? Ne. I veliký ostrov Mull by poskytl k pozorování jen malou část Atlantického oceánu na jihozápadě. Když však sestoupíte podél břehu, dojdete k ostrovu Seil, který je na svém severním výběžku spojený mostem se skotským pobřežím. A právě tady není nic, co by bránilo rozhledu na západ na dvě pětiny kruhu.”

Bratři Melvillovi se na sebe podívali s nadějí a slečna Helena měla rozšířené zorničky a jen stěží potlačovala otázky, které jí samozřejmě při povídání majitele hotelu napadaly.

“Tedy, odebrat se na tento ostrov bude jednoduchá procházka čtyř až pěti mil, až bude hezké počasí, zaveze tam slečnu Campbellovou a vás všechny tak za půldruhé hodiny kočár opatřený dobrými koňmi.”

Na důkaz, že mluví pravdu, ukázal výmluvný hoteliér na velkou mapu visící v recepci hotelu.

A tak se slečna Helena mohla přesvědčit, že pan Mac Fyne ji nechce nijak oklamat. Opravdu, z ostrova Seilu byla vyhlídka na jednu třetinu obzoru, po kterém putovalo slunce právě v těch týdnech, jež předcházely a následovaly rovnodennost.

Celá záležitost byla vyřešena k nejvyššímu uspokojení pana Mac Fyna a k největší radosti bratrů Sama a Siba. Slečna Helena jim velkomyslně odpustila a už nedělala ani nejmenší narážky na přítomnost Aristobula Ursiclosa.

“Stejně,” řekl Sam, “je to velmi zvláštní, že mořský obzor schází zvláště v Obanu!”

“Příroda je tak bizarní,” odpověděl Sili.

Aristobulus Ursiclos byl dozajista velmi šťastný, když se dozvěděl, že slečna Helena neodejde hledat jinam příhodnější místo pro svá meteorologická pozorování. Byl však tak zaujatý svými významnými problémy, že zapomněl jakkoli vyjádřit svou radost.

Mladá žena mu v duchu asi děkovala za jeho zdrženlivost. Učený Aristobulus jí byl lhostejný a již při prvním setkání s ním se chovala, jak víme, velmi chladně.

Mezitím se atmosférické podmínky poněkud změnily. Ačkoli bylo dosud krásné počasí, některé mraky mírnící polední žár už zahalovaly obzor při východu i západu slunce. Nemělo tedy smysl hledat nějaké stanoviště k pozorování na ostrově Seil. Nezbývalo než čekat.

V těchto dlouhých dnech nechávala slečna Campbellová své strýčky ve společnosti “snoubence”, kterého jí vybrali, a bloudila po březích zálivu. Někdy v doprovodu paní Bessi, nejčastěji však sama. Ráda se stranila všeho zahálčivého světa, z něhož se skládalo povětšinou obyvatelstvo lázeňských měst, které je téměř všude stejné: těch rodin, jejichž jediným zaměstnáním je pozorování stoupání a klesání moře, zatímco děti se válejí na mokrém písku; pánů vážných a flegmatických, oblečených často velmi primitivně, kteří nemají na práci nic jiného, než potápět se po šesti minutách do mořské vody; mužů a dam vyšší společnosti, kteří sedí nepohnutě na lavicích s červenými poduškami a obracejí několik stran v knihách s těsným tiskem, jakého rádi používají angličtí vydavatelé.

K obyvatelům lázeňských měst patří také hrstka turistů s kukátkem na řemeni, kloboukem na čele, vysokými kamašemi na nohou, slunečníkem v podpaží, kteří přijíždějí včera a odjíždějí zítra. Dále sem patří průmyslníci a umělci, jejichž mechanické piano vozené na kolech mísí tuzemské písně s motivy zkreslených písní francouzských. Jsou tu i fotografové, kteří pod širým nebem zhotovují obrázky a po tuctech je vnucují rodinám. Kupci v černých svrchnících, kupci v květovaných kloboucích, kteří táhnou své malé káry s nejkrásnějším ovocem světa. A konečně jsou tu i “minstrelové” - potulní pěvci, jejichž tváře se pod silnými vrstvami líčidel pitvoří. Předvádějí národní scény v zesměšňujících parafrázích a zpívají osobité žalozpěvy s řadou kupletů a bývají obklopeni dívkami, které vážně opakují sborově refrény jejich písní.

Pro slečnu Campbellovou tento život v lázeňském městě neměl žádný půvab. Raději se vyhýbala této vřavě chodců, kteří se přes všechno veselí zdáli být cizí, jako by přicházeli ze čtyř koutů Evropy.

Jestliže ji strýcové chtěli najít, museli ji hledat na pokraji břehu některého z písčitých chobotů vybíhajících do moře.

Tady sedávala jako zadumaná Minna z Pirata, loket mívala podepřený o vyčnívající kámen, hlavu skloněnou v dlaních a druhou rukou vybírala semínka toho druhu fenyklu, který roste mezi kamením.

Její roztržitý pohled obvykle těkal do “stacku”, jehož skalnatý vrcholek se vypínal kolmo do výše k některé tmavé jeskyni, “helyeru”, jak říkávají ve Skotsku.

V dálce stáli v řadách s nehybností posvátných ptáků kormoráni a Helena je upřeně sledovala, když je něco vyrušilo z jejich klidu a vzlétli, tepajíce křídly hřbety malých příbojových vln.

Nač asi myslívala? Aristobulus Ursiclos by byl bezpochyby tak drzý a strýcové zase tak naivní, až by se mohli domnívat, že myslí na něho. Ale mýlili by se.

Ve svých vzpomínkách se slečna Campbellová vracela k události u Corryvrekanu. Vracel se jí obraz šalupy vydané záhubě a pohyby parníku Glengarry, který se odvážil až do středu proudu. Našla ve svém nitru to pohnutí, které jí srdce tak sevřelo, když ti dva nerozvážlivci zmizeli za vlnami… A pak tu byla záchrana, provaz vržený v pravý čas, elegantní mladík, který vystoupil na můstek, chladnokrevný, usmívající se, méně dojatý než ona a pozdravující všechny pasažéry parníku.

Ejhle, počátek románu pro blouznivou hlavu. Zdálo se však, že se román přeruší hned při první kapitole. Začínající kniha se prudce zavřela rukou slečny Campbellové. A na které stránce ji mohla opět otevřít, když “její hrdina”, podobající se některému hrdinovi gallských epopejí, se nikdy víc neobjevil?

Ale jestlipak ho aspoň hledala uprostřed množství lhostejných lidí, kteří navštěvovali pobřeží Obanu? Možná. Setkala se s ním? Ne. Bezpochyby by ji nepoznal. Proč by si slečny Heleny také všiml na palubě parníku? Proč by k ní přistupoval? Jak mohl tušit, že může částečně právě jí děkovat za svou záchranu? A přece to byla ona, která jako první zpozorovala lodici ocitající se v nouzi. Byla to právě ona, která jako první prosila kapitána parníku, aby šalupě pomohl! A bezpochyby kvůli tomu ten večer obětovala svůj zelený paprsek!

A opravdu se měla čeho obávat!

Po tři dny, které následovaly po příchodu rodiny Melvillových do Obanu, byla obloha taková, že by nad ní zoufal i hvězdář na observatořích v Edinhurghu nebo Greenwichi.

Byla jako vatovaná zvláštním druhem páry, mnohem horším, než kdyby šlo o mraky. Nepronikly by jí ani nejsilnější dalekohledy či teleskopy, ani reflektor v Cambridgi nebo v Parsontownu. Jen slunce by mělo tolik síly prorazit oblohu svými paprsky, ale při jeho západu se mořská hladina potáhla lehkými mlhami, přičemž západní strana zrudla tím nejskvělejším zbarvením. Bylo tedy naprosto nemožné, aby zelený paprsek pronikl k očím pozorovatele.

Ve svém snění, unášeném poněkud fantastickou obrazotvorností, spojovala slečna Campbellová neznámého mladíka od Corryvrekanu a zelený paprsek v jednu a tutéž myšlenku. Jisté je, že se neobjevoval ani jeden ani druhý. Jestliže opar zahaloval obzor, tajemno zahalovalo onoho mladíka.

Když bratři Melvillovi domlouvali své neteři, aby byla trpělivá, neuspěli. Neostýchala se a obviňovala je, že oni jsou vinni za to, že se tolik zhoršilo počasí a udělalo se pošmourno. Sam i Sib sváděli vše na výborný barometr, který si nezapomněli vzít s sebou. Jeho ručička nechtěla stoupat. Snad by dokonce obětovali svou tabatěrku, kdyby při západu slunce - zářící denní hvězdy - byla obloha bez mraků.

Co se týká učeného Ursiclosa, tak ten se jednoho dne dopustil dokonalé hlouposti: vznik oparu, který zahaloval obzor, považoval za přirozenou věc. Odtud až po zahájení malé fyzikální přednášky byl už jenom krok a on ho udělal v přítomnosti slečny Campbellové. Mluvil o mračnech všeobecně, o jejich pohybu, který je přivádí nad obzor s klesáním teploty, o oparu proměněném v bublinky, o jejich vědeckém roztřídění v nimbus, stratus, cumulus, cyrrus! Není snad potřeba zdůrazňovat, že tohle všechno vykládal jen proto, aby se chlubil svou učeností.

A bylo to tak patrné, že dokonce naivní bratři Melvillovi pochopili, oč jde, a nevěděli, jak se zachovat.

Slečna Helena se při únavných slovech z počátku snažila dívat se do jiného kouta, aby je ani neslyšela, pak se zadívala provokativně směrem k vzdálenému zámku Dunolly, ale Ursiclos pokračoval dál ve svém nezáživném referátu, a tak se nakonec zadívala na špičky svých krásných bot - což je důkaz té nejzjevnější nevšímavosti který může dát Skotka najevo jak k tomu, co její společník říká, tak k jeho osobě samotné.

Aristobulus Ursiclos, který nikdy neviděl a neslyšel nikoho než sebe, a nikdy nemluvil-leda pro sebe samotného - si Helenina projevu vůbec nevšímal, alespoň se tak tvářil.

Pak minuly třetí, čtvrtý, pátý, šestý srpen, aniž by se něco zvláštního změnilo. Ale poslední den k velké radosti bratrů Melvillů se objevila naděje. Tlakoměr stoupl o několik čárek nad místo, které označuje nestálé počasí.

Následující ráno se ohlásilo s tou nejlepší vyhlídkou na hezké počasí. A také ano. V deset hodin slunce zářilo ohnivým leskem a nad mořem se klenula nejjasnější, nejčistší azurová obloha.

Takovou příležitost si nemohla nechat slečna Campbellová ujít. V garáži hotelu Caledonian stál pro ni připravený kočár.

Přesně v pět hodin už do něj slečna se svými dvěma ochránci a pomocníky usedla. Od majitele hotelu dostali šikovného kočího. Partridge vystoupil na sedadlo vzadu a čtyřspřeží již uhánělo po cestě z Obanu do Clachana.

Aristobulus Ursiclos se k své velké lítosti nemohl vyjížďky účastnit, protože byl zaměstnán nějakou velmi důležitou vědeckou prací.

Byl to velmi zábavný výlet. Kočár jel pobřežní cestou podél úžiny, která dělí ostrov Kerrer od skotského břehu. Ostrov je vulkanického původu a působí malebně. Slečně Heleně se nelíbil ani trochu, protože jí zakrýval mořský obzor. Ale vzhledem k tomu, že měli urazit ještě asi čtyři a půl míle, byla dokonce ochotná obdivovat se jeho harmonickému profilu, který se rýsoval v ozářeném pozadí se zříceninami dánského hradu tyčícími se na jižním pobřeží.

“Před dávnými časy byl hrad sídlem Mac Douglasů z Lornu,” připomenul Samo “A pro náš rod,” dodal Sib, “má tenhle zámek historický význam, protože Campbellovi jej zapálili, když předtím nemilosrdně povraždili všechny obyvatele!” “Skvělé!” lehce zatleskal na počest svého rodu bodrý Partridge.

Když minuly ostrov Kerrer, kočár se dostal na úzkou cestu vedoucí k vesnici

Clochan. Odtud se dostali na most, klenoucí se nad malou úžinou a spojující ostrov Seil s pevninou, který přejeli. Půl hodiny nato nechali naši výletníci vůz v hlubokém úvoze a vystupovali po příkrém svahu návrší. Pak se posadili na nejkrajnější konec skal na pokraji pobřeží.

Tentokrát už nic nemohlo překážet volnému rozhledu pozorovatelů, obrácených k západu: ani ostrůvek Easdale, ani Inish, nacházející se vedle Seilu. Mezi mysem Ardanalishem na ostrově Mull, největším z Hebridských ostrovů na severovýchodě, a ostrovem Colonsayem na jihozápadě se prostírala široká část moře, do které sluneční kotouč už už ponořoval svůj plamenný žár.

Slečna Campbellová se držela poněkud vpředu. Několik dravých ptáků - orlů či sokolů, kteří oživovali jako jediní tuto poušť - se vznášelo nad “demy”, což je druh rozsedlin, vyhloubených jako nálevky se skalnatými stěnami.

Podle všech astronomických pravidel mělo slunce v té době a v té šířce zapadat v sedm hodin padesát čtyři minut, a to směrem k předhoří Ardanalishu.

O několik týdnů později by se slunce nedalo pozorovat v jeho dotyku s mořskou hladinou, protože by je pohledům dychtivých pozorovatelů ukryl ostrov Colonsay.

Tohoto večera však byly čas i místo vhodně zvoleny a všichni se už těšili na pozorování přírodního úkazu.

Teď v tomto okamžiku slunce plynulo dráhou po čisto čistém obzoru…

Oči našich výletníků snášely poněkud obtížně jasnost jeho ohnivého kotouče, přecházející do rudého žáru, který odrážely vody dlouhým světlým pruhem.

A přece ani slečna Campbellová, ani její strýčkové nezavřeli víčka, a to ani na jediný okamžik!

Ale dřív než se nebeské těleso svým dolním okrajem dotklo obzoru, slečna Helena ze sebe vyrazila výkřik zklamání!

Objevil se právě malý mráček, štíhlý jako střela, dlouhý jako oheň na válečné lodi. Rozdělil kotouč ve dvě nestejné části a vypadalo to, že se ponoří zároveň s ním pod mořskou hladinu.

Všichni doufali, že přijde vánek, sebelehčí, který by mráček rozehnal či rozptýlil!

Nikde však ani nejslabší zavanutí.

A když ze slunce nezbývalo víc než jen malinký oblouček, byl to jemný opar, který místo něho ohraničoval čáru nebe a země.

Zelený paprsek, ztracený v tom malém mráčku, nemohl dostihnout oči pozorovatelů.

IX. Tlachy paní Bessi

Mlčky se vrátili do Obanu. Slečna Campbellová nemluvila a bratři Melvillovi se neodvažovali mluvit. Rozhodně nebylo jejich vinou, že se ten prožlutlý opar objevil právě v tom okamžiku, aby pohltil sluneční paprsky. Ostatně ještě nebylo třeba zoufat. Vypadalo to, že pěkné počasí potrvá déle než šest neděl. A kdyby snad v průběhu pozdního léta neposkytl některý krásný večer obzor bez mlh, to už by bylo opravdu veliké neštěstí.

Přece však příhodný večer naši výletníci ztratili a podle tlakoměru se nezdálo, že bude zase brzy tak hezky. Ba vskutku, svéhlavá ručička aneroidu se v noci pozvolna vrátila na dřívější hodnotu, udávající proměnlivé počasí. To, co pro ostatní znamenalo ještě krásné počasí, rozhodně nemohlo uspokojit slečnu Campbellovou. Nazítří osmého srpna prosívaly sluneční paprsky teplé páry a jižní vánek neměl tentokrát dost sil, aby je rozehnal. K večeru živé barvy změnily oblohu. Všechny odstíny od chromové žluti do tmavého ultramarinu vytvořily z obzoru lesklou malířskou paletu. Zapadající slunce, vykukující zpoza vlnité záclony průzračných mráčků, zbarvilo pozadí břehu všemi paprsky spektra, kromě toho, který se zasněná a pověrčivá slečna Helena Campbellová snažila zachytit.

A totéž se opakovalo druhý a třetí den. Bryčka tedy zůstávala pod přístřeškem hotelu. Jaký smysl mělo pozorovat západ slunce, když to stav oblohy neumožňoval. Navíc bylo jasné, že výšiny ostrova Seilu nemohly mít lepší počasí než břehy Obanu, a tak se slečna Helena rozhodla nejít raději nikam, než aby zažila další zklamání.

Spokojila se s tím, že jakmile přišel večer, vstoupila do svého pokoje, a tam se zlobila na málo úslužné slunce. Odpočívala po dlouhých procházkách a velmi živě snila. O čem? O legendě, která se vztahovala k zelenému paprsku? Musela jej zpozorovat, aby jasně viděla do svého srdce? Do svého srdce snad už ne, ale do srdce jiných lidí.

Bylo to ve zříceninách hradu Dunolly, když Helena doprovázená paní Bessi, přemýšlela o svém zlém osudu. Na tomto místě, u paty starobylé zdi hustě porostlé břečťanem, není nic podivuhodnějšího, než panorama utvořené výsekem obanské zátoky, pohled na pustou Kerreru, na ostrůvky rozeseté v Hebridském moři a na velký ostrov Mull, jehož západní skaliska bývají první stižena nárazy bouří, které přicházejí od západu Atlantického oceánu.

A pak se slečna Campbellová začala rozhlížet po úchvatném okolí. Ale viděla je vůbec? Nedělala ji nějaká vzpomínka tvrdošíjně roztržitou? V každém případě můžeme tvrdit, že to nebyl obraz Aristobula Ursiclosa. Asi by se tento mladý pedant objevil, kdyby poslouchal řeči paní Bessi, které vedla právě o něm.

“Pranic se mi nelíbí!” řekla ta dobrá žena. “Ne! Nelíbí se mi! Nemyslí na nic jiného, leda jak by se sám sobě líbil. Jakou by asi hrál roli v helensburghském zámku? Je z rodu “Mac Egoistll”, v nichž se nevyznám!”

Helena se dívala kamsi do ztracena. Paní Bessi však vedla svou.

“Jak vůbec mohlo pány Melvilly vůbec napadnout, že by se právě on mohl stát jejich zetěm? Partridge ho nemůže vystát stejně jako já, a on se v tom vyzná! Nebo vám se snad líbí, slečno?”

“O kom mluvíš?” zeptala se Helena, která z řečí paní Bessi nic neslyšela.

“O tom, na něhož vy myslet nemůžete… i kdyby jen z úcty ke svému rodu.” “Na koho podle tebe nemohu myslet?”

“Ale na toho pana Aristobula, který by udělal lépe, kdyby odešel pátrat z druhého břehu Tweedy, jestli Campbellovi kdy slídili po Ursiclosu.”

Paní Bessi dozajista nevybírala svá slova a byla zřejmě neobyčejně rozjařená, že se odvážila svým pánům odporovat - i když ve prospěch své mladé velitelky. Předvídala velmi dobře, že Helena k tomuto nápadníkovi pociťovala víc než lhostejnost. Ale nemohla si domyslet, že tato zdvojnásobená lhostejnost je živějším citem ke druhému. Možná že to paní Bessi snad mohla tušit, když se jí slečna Campbellová ptala, zda neviděla v Obanu mladíka, kterému Glengarry tak šťastně poskytl pomoc.

“Neviděla jsem ho, slečno Heleno,” odpověděla paní Bessi, “bezpochyby hned odcestoval, ale zdá se, že ho viděl Partridge.”

“Kdypak?”

“Včera na cestě do Dalmaly. Vracel se s tlumokem na zádech jako cestující umělec. Ten mladý muž musí hýt asi pěkný nerozvážlivec. Nechat se vtáhnout do víru Corryvrekanu, to je špatné znamení do budoucnosti. A po každé se neobjeví loď, aby mu pomohla z neštěstí.”

“Myslíte, paní Bessi? I když byl třeba nerozvážný, projevil odvahu v tom nebezpečí a chladnokrevnost ho neopustila ani na okamžik!”

“To je možné, ale jisté je, slečno Campbellová,” řekla paní Bessi, “že ten mladý muž nevěděl, že právě vám má děkovat za svou záchranu, protože nazítří po svém příchodu do Obanu by vám aspoň přišel poděkovat…”

“Mně a poděkovat?” odpověděla slečna Helena. “A za co? Neudělala jsem pro něj nic víc, než co bych udělala pro každého jiného, a co by udělal na mém místě asi každý.”

“A jestlipak byste ho poznala?” zeptala se paní Bessi, a zadívala se na slečnu.

“Ano,” upřímně odpověděla Helena, “a přiznávám se, že jeho klidné chování, odvaha, s kterou vystoupil na palubu, jako by ani právě neunikl smrti, vlídná slova, která pronesl ke svému starému příteli, když ho tiskl na svou hruď, to všechno mne silně dojalo!”

“Ano, ano,” odpověděla ctihodná žena Bessi, “komu se on podobá, to nemohu v tuhle chvíli říct, ale že se nepodobá panu Aristobulu Ursiclovi, to je pravda pravdoucí!”

Slečna Campbellová neodpovídala, jen se usmívala a vzápětí se zvedla a naposledy se zadívala na vzdálené výšiny ostrova Mull. Potom následována paní Bessi sestoupila po srázné stezce vedoucí na cestu do Obanu.

Toho večera zapadalo slunce v jakémsi druhu světélkujícího vzdušného prachu jako tkanina a jeho poslední paprsek se ztrácel ve večerních mlhách.

Slečna Helena se vrátila tedy do restaurace hotelu, kde si ani trochu nepochutnala na večeři, kterou strýčkové k jejímu přání objednali, a vrátila se do svého pokoje.

X. Partie kroketu

Musíme přiznat, že bratři Melvillovi začali počítat dny, možná i hodiny. Okolnosti se vyvíjely podle jejich vůle. Ale nuda, která se zmocnila jejich neteře, téměř žádné schůzky s učeným Ursiclosem, to vše jim nemohlo pobyt v Obanu nijak zpříjemnit. Nevěděli, co si vymyslet, aby přerušili tuto jednotvárnost. Číhali bez úspěchu na nejmenší změny počasí. Říkali si, že až bude jejich přání učiněno zadost, Helena se bezpochyby stane povolnější - aspoň k nim.

Slečna Campbellová vypadala, že je ještě více zahloubána do svých myšlenek, už po dva dny zapomněla svým strýčkům dát ráno polibek, který jim dodával dobrou náladu na celý den.

Tlakoměr, necitelný k výčitkám obou bratrů, se stále neměl k tomu, aby předpověděl blízkou změnu počasí. Přestože až třeba desetkrát během dne na něj poťukávali, aby se ručička rozechvěla, nestoupla ani o čárku.

Mezitím Sama a Siba napadla nová myšlenka. Odpoledne jedenáctého srpna si vymysleli, že nabídnou své neteři partii kroketu, aby ji rozptýlili, pokud to vůbec bylo možné. Ačkoliv se hry měl zúčastnit také Aristobulus Ursiclos, Helena neodmítla, tak se jim uměla zalichotit.

Sam a Sib patřili v této hře, tak oblíbené ve Spojeném království, mezi nejlepší. Kroket není, jak známo, nic jiného než dřívější “mail” - hra v kuličky, velmi šťastně přizpůsobená vkusu mladých žen.

V Obanu bylo obzvlášť hodně míst určených k této hře. Jako téměř ve všech lázeňských městech spokojují se i zde s travnatými či písčitými místy rovného povrchu. V Obanu nebyla hřiště písečná, ale drnová, která jsou považována za ta správná kroketová. Jsou zavlažována každý večer konví, hlazena každé ráno zvláštním válcem a jsou měkká jako aksamit prošlý pod válecím strojem. Malé kamenné krychle rozdělující půdu sloužily ke vztyčování tyček a obloučků. Mimo to omezoval každé stanoviště příkop, vyhloubený na několik palců, který tak vytvořil čtverce o dvou stech stopách, potřebných ke hře.

Kolikrát bratři Melvillovi pozorovali mladé muže a dívky, kteří hráli na této půdě kroket, tolikrát byli potěšeni tím pohledem. Ale jak veliké nadšení se jich zmocnilo, když jim jejich neteř slíbila, že se hry také zúčastní, to si snad nikdo neumí představit. Vždyť ji konečně rozptýlí a stejně jako oni i Helena se oddá této oblíbené hře uprostřed diváků, kteří rozhodně nebudou chybět tak jako v Helensburghu. Jak byli ješitní, a jak bláhoví…

Aristobulus Ursiclos bylo této události informován, přerušil své práce a přesně v hodinu určenou ke hře se objevil na “jevišti zápasu”. Myslel si, že také on je dost silný a připravený na kroket, a to jak teoreticky, tak prakticky. Byl přesvědčený, že hraje jako učenec, jako zeměměřič, jako fyzik, jako matematik, jedním slovem, jako A+B, které se rovná X.

Slečně Campbellové se naprosto nelíbilo, že právě tohoto mladého učence musela mít za společníka. Dalo se to však zařídit jinak? Mohla snad zarmoutit své strýce, aby je při zápase od sebe oddělila a postavila jednoho proti druhému, je, kteří byli tak jednotní srdcem i myšlením, tělem i duchem, a nikdy nehráli jinak než spolu? Ne, to rozhodně nechtěla.

“Slečno Camphellová,” řekl hned na začátku Aristolmlus Ursiclos, “jsem šťastný, že mohu být vaším spoluhráčem, a když dovolíte, vysvětlím vám účinek rozhodujících ran.”

“Pane Ursiclosi,” odpověděla Helena a vzala ho stranou, “budeme muset mé strýce nechat vyhrát.”

“Vyhrát?”

“Ano… ale tak, aby to nepoznali.”

“Ale, slečno Campbellová…”, namítl učenec.

“Byli by velmi nešťastní, kdyby prohráli.”

“Ale…, dovolte…!” odpověděl Aristohulus. “Kroket znám podle geometrických pravidel a mohu se tím chlubit. Vypočítal jsem sestavení čar, důležitost křivek, a doufám, že mám nějaké nároky…”

“Nic jiného od vás nežádám,” odpověděla slečna Helena, “jen zavděčit se našim protivníkům. Ostatně oni jsou v kroketu velmi silní, to vám oznamuji a nedoufám, že by celá vaše věda mohla zápasit s jejich obratností.”

“Však uvidíme,” mumlal Aristobulus Ursiclos, jehož žádný ohled nemohl přimět k tomu, aby se dal dobrovolně porazit, i když by se tím vlichotil slečně Heleně.

Mezitím přinesla obsluha kroketového hřiště skříňku s tyčkami, známkami, oblouky, koulemi a paličkami.

Devět obloučků rozestavil sluha do kosočtverce nad malými kameny a obě tyčky vztyčil na každém konci veliké osy tohoto kosočtverce.

“Losujeme!” vybídl Sam spoluhráče.

Známky hodili do klobouku. Každý z hráčů vzal jednu, tak jak se mu namanula.

Osud rozdělil barvy pro pořádek hry takto: kouli a modrou paličku bratru Samovi, kouli a červenou paličku Ursiclosovi, kouli a žlutou paličku bratru Sibovi a kouli se zelenou paličkou slečně Campbellové.

“Protože čekám na paprsek stejné barvy!” řekla.

“A to je dobré znamení!” prohlásili oba bratři současně.

Samovi určili, aby začal, což se také stalo, když si předtím dopřál se svým bratrem pořádný šňupec.

Stál za podívanou ve svém hráčském postavení: tělo neměl ani příliš vzpřímené, ani příliš nakloněné, hlavu držel polootočenou, tak aby míčem mohl mrštit na správné místo, ruce vedle sebe na držadle paličky, levou dole a pravou nad ní, nohy pevně zapřené, kolena lehce pokrčena, aby udržel rovnováhu při nárazu rány, levou nohu naproti kouli a pravou postavenou poněkud vzad. Byl to dokonalý vzor kroketového sportovce.

Sam tedy zdvihl svou paličku a opsal jí pozvolna polokruh, pak uhodil do koule ležící asi osmnáct palců od “focku” neboli od počáteční tyče, takže nemusel užít právo, které mu příslušelo, a to začít třikrát tento první úder.

Opravdu, dovedně mrštěná koule podběhla pod prvním obloukem, pak i pod druhým, nová rána zahnala ji za třetí a teprve u čtvrtého, když zavadila poněkud více o “železo”, se zastavila.

Byl to znamenitý začátek. Velmi pochvalné výkřiky se ozvaly z hloučku diváků, kteří se zastavovali za malým příkopem travnatého hřiště.

Teď přicházela řada na Aristobula Ursiclosa. Měl menší štěstí. Buď to byla neobratnost, nebo smůla, musel začít třikrát, než mu koule proběhla pod prvním obloukem, druhý oblouk minul.

“Je pravděpodobné,” poučoval Aristobulus slečnu Helenu, “že tahle koule není dokonale sestrojená a v tom případě není střed tíže na pravém místě. Musí se tedy odchýlit od své dráhy…”

“Teď je to na vás, strýčku Sibe,” řekla slečna Campbellová a vůbec neposlouchala vědecké vysvětlování mladého učence.

Bratr Sib byl hoden bratra Sama. Jeho koule proběhla pod dvěma oblouky a zastavila se nablízku Ursiclosovy koule, pak jí Sib pomohl proběhnout pod třetím obloukem, rokýroval ji. Znovu rokýroval kouli mladého učence, jehož tvář jakoby mluvila: “Mohli bychom dělat něco lepšího než tohle!” Když se pak koule přiblížily a dotkly se, uhodil do ní mohutnou ranou své paličky a následkem odrazu popohnal kouli svého mladého protivníka na šedesát kroků daleko přes hraniční příkop.

Aristobulus Ursiclos musel běžet za svou koulí, ale nějak váhavě, opatrně, jako rozvážlivý muž. A pak čekal v postavení generála, který přemýšlí o velikém činu.

Slečna Campbellová byla teď na řadě, zahrála zelenou koulí a obratně se dostala za první dva oblouky.

Hra pokračovala velmi příznivě pro bratry Melvilly, kteří začali rokýrovat a odrážet koule protivníků. To byl ale boj! Bratři si dávali malá znamení, dorozumívali se jen mrknutím oka, protože neměli ani zapotřebí mluvit. A konečně nabývali vrchu k velikému uspokojení své neteře, ale k veliké rozmrzelosti Aristobula Ursiclosa.

Slečna Campbellová, když viděla, že je pět minut po začátku hry předstižena, začala hrát mnohem vážněji a dávala najevo mnohem víc zběhlosti než její společník, který při tom nezapomínal dávat své vědecké rady.

“Úhel odrazu,” prohlásil, “se rovná úhlu nárazu, a to vám musí udávat směr, kterým se po ráně bude koule ubírat. Je třeba tedy využívat…”

“Využívejte si to sám,” odpověděla mu Helena. “Podívejte se, pane, jsem o tři oblouky před vámi!”

A opravdu, Aristobulus Ursiclos byl ke své veliké lítosti pozadu. Desetkrát se snažil dostat se za dvojitý střední oblouk, ale nikdy se mu to nepodařilo. Sevřel tedy pevně paličku, narovnal se, zmenšil vzdálenost a znovu se pokusil o štěstí. Štěstěna mu však nebyla nakloněna. Koule narazila pokaždé na železo, nemohla projít.

Slečna Camphellová měla opravdu důvod zlobit se na svého spoluhráče. Ona hrála velmi dobře a po právu si zasloužila pochvaly, kterými ji častovali její strýčkové. Byla to velice hezká podívaná, jak se celou duší oddává hře, při které vynikly veškeré půvaby jejího mladého těla. Její pravá noha byla ve špičce polozdvižená, aby zadržela vlastní kouli v tom okamžiku, kdy odrážela soupeřovu kouli. Když paličkou opisovala polokruh, její ramena se ladně zdvíhala a její tvář odrážela nadšení. Všechny pohyby působily rozkošně, přímo k pomilování. Ale Aristobulus Ursiclos nic z toho nevnímal.

Je snadné si domyslet, jak se mladý učenec vztekal. Bratři Melvillovi byli už dost vepředu, takže už je jen těžko mohl někdo předstihnout. Ovšem náhody při kroketu bývají tak neočekávané, že nikdy není třeba předem zoufat.

Hra pokračovala za nerovných podmínek, když se náhle cosi přihodilo. Aristobulu Ursiclosovi se podařilo rokýrovat Samovu kouli, která právě proběhla pod středním obloukem, u něhož se on stále zdržoval. Ursiclos byl opravdu naštvaný, pokoušel se však před zraky diváků působit klidně, a proto chtěl předvést mistrovský kousek. Svému protivníkovi odplatit stejné stejným, totiž poslat ho až za hranice hřiště. Postavil tedy svou kouli před Samovu a navrstvil pod ní s největší pečlivostí trávu, pak na ni položil levou nohu a paličkou opsal téměř celý kruh, a aby rána dopadla s větší silou, ještě prudce s paličkou zavířil.

Paličku špatně vedl, a ta zasáhla nikoli kouli, ale nohu nemotorného Ursiclosa, který skákalo jedné noze a vyrážel ze sebe úpění, asi zcela oprávněné, ale směšné.

Bratři Melvillovi k němu přiběhli. Naštěstí silná kůže jeho boty zmírnila prudkost rány a poranění nebylo velké. Ale Aristobulus si myslel, že svou nehodu musí objasnit…

“Poloměr, který opisovala moje palička,” řekl důležitě, ošklíbaje se při tom, “opsal koncentrický kruh s tím, který se měl tangenciálně dotknout půdy, protože jsem ten poloměr držel příliš zkrátka. Odtud ta rána…”

“Takže, pane, odstoupíme od partie?” ptala se slečna Campbellová. “Odstoupit od partie!” vykřikl mladý učenec. “Zůstat přemožený? Nikdy! Když rozvážíme počet pravděpodobnosti, zjistíme, že ještě…”

“Budiž! Pokračujeme!” zněla odpověď slečny Heleny.

Ale všechny formule počtu pravděpodobnosti korunovaly namáhání soupeřů jen velmi malým úspěchem. Bratr Sam už byl “rover” což znamená, že jeho koule proběhla pod všemi oblouky, že dorazil až k “besanu”, neboli koncové tyčce. Teď už neměl jinou práci, než pomáhat svému spoluhráči Sibovi, což také udělal. Odrážel a přestavoval všechny koule.

Opravdu pak po několika úderech bratři partii vyhráli, ale svůj triumf nesli s mírností a ušlechtilostí, jak se na mistry sluší. Co se týká Aristobula Ursiclosa, ten se navzdory své domýšlivosti nemohl dostat za prostřední oblouk.

Slečna Campbellová chtěla působit více rozhořčeně, než skutečně byla, a proto silnou ranou paličky uhodila do své koule, ale nedala pozor na směr.

Koule přeletěla přes obvod, tvořený úzkým příkopem, stranou k moři, narazila na kámen, vyhoupla se do výšky, a jak by asi řekl Aristobulus Ursiclos, protože její váha byla znásobena čtvercem rychlosti, dostihla okraje břehu.

Nešťastná rána!

Nacházel se tam mladý umělec, který seděl před svým podstavcem a přemýšlel, jak načrtnout nástin moře omezeného jižní částí obanského zálivu. Koule vrazila právě do středu plátna, ušpinila jeho zelenou barvu všemi barvami palety, kterou v letu zasáhla a odmrštila podstavec na vzdálenost několika kroků.

Malíř se klidně obrátil a řekl:

“Obyčejně se to napřed oznamuje, než začíná bombardování! Ani zde si už nejsme jisti. “

Slečna Campbellová v jakési předtuše této příhody, tedy ještě dříve, než se stala, běžela na pobřeží.

“Ach, pane,” pronesla s provinilým výrazem ve tváři k mladému umělci, “prosím, odpusťte mou neobratnost!”

Mladý muž vstal, pozdravil a usmál se na mladou dívku, celou zmatenou omluvami.

Byl to trosečník z víru Corryvrekan.

XI. Olivier Sinclair

Olivier Sinclair byl hezký muž, když užijeme výrazu obvyklého dříve ve Skotsku, mluvilo-li se o mladících odvážných, čilých a živých. Pokud mu náležel tento výraz co do vlastností duševních, musíme přiznat, že si jej zasloužil i co do vlastností tělesných.

Jako poslední potomek ctihodného rodu z Edinburghu byl tento mladý Athéňan ze severních Athén synem starého rady hlavního města Mid Lothianu - tedy z hrabství ve Skotsku.

Neměl ani otce, ani matku, vychoval ho strýc, jeden ze čtyř úředníků obecní správy. Studoval na universitě s dobrým prospěchem. Ve svých dvaceti letech chtěl s dostatečně vysokým jměním, které mu zajišťovalo svobodu, poznat cizí země a celý svět. A tak navštívil různé země Evropy, Asie i Ameriky. Proslulý časopis Revue d’Edinbourg mnohokrát opublikoval jeho cestovní dojmy. Vzhledem k tomu, že byl rovněž výtečným malířem, mohl své práce prodat za vysoké peníze, pokud by ovšem chtěl. Navíc byl básníkem - a kdo by jím v tom věku nakonec nebyl, když se všechno na vás usmívá? Olivier Sinclair měl vřelé srdce, uměleckou povahu a byl stvořený k tomu, aby se líbil, a on se opravdu líbil.

Je lehké oženit se v hlavním městě Staré Kaledonie, protože je tam poměr pohlaví velmi nerovný, ženské pohlaví je číselně početnější než pohlaví takzvaně silné mužské. Takže mladý muž, vzdělaný, pomilováníhodný, vychovaný, krásné postavy, nemůže nenajít tam více než jednu dědičku podle svého vkusu.

Ale Olivier Sinclair ve svých šestadvaceti letech zatím nepociťoval potřebu žít ve dvou. Když sáhneme pro poetické srovnání, mohli bychom říci, že se mu životní stezka zdála příliš úzká, než aby po ní mohl jít s někým ruku v ruce. Bezpochyby se mýlil, ale je pravděpodobné, že pokládal za lepší jít sám po nerovných stezkách tohoto života a honit se za svou fantazií, zvláště pro něho, který měl zálibu v umění i cestování.

Jak už jsme řekli, Olivier Sinclair vypadal tak, že byl s to vznítit v leckteré mladé, rusovlasé Skotce více než jen sympatie. Jeho elegantní postava, upřímný výraz tváře, nenucené chování, mužný obličej s energickými rysy, něžné oči, půvab pohybů, slušnost jeho způsobů, lehká a duchaplná řeč, nenucená chůze, úsměv v pohledu, to všechno dohromady dokázalo okouzlit. Tohoto mladého muže to však ani nenapadlo. Nebyl domýšlivý, ani o tom nepřemýšlel, prostě zatím neměl chuť se vázat.

Líbil se a měly ho rády nejen ženy, ale byl oblíbený i u svých spolužáků z vysoké školy, protože se řídil starodávným gaelským heslem těch, “kdo se nikdy neobracejí zády ani k příteli, ani k nepříteli”.

Toho dne byl však ve chvíli útoku obrácený zády ke slečně Campbellové. A ona nebyla ani jeho nepřítelkyní ani přítelkyní. Ve svém postavení nemohl zpozorovat blížící se kouli, tak prudce odraženou kroketovou paličkou mladé ženy.

Slečna Campbellová na první pohled poznala svého hrdinu z Corryvrekanu, ale on nepoznal mladou cestovatelku z parníku Glengarry. Je to pochopitelné, protože po celý zbytek plavby od ostrova Scarby do Obanu slečnu Helenu na palubě sotva zpozoroval. Jisté je, že kdyby jen tušil, jakým dílem se zasloužila o jeho záchranu, určitě by jí srdečně poděkoval. Dosud to však nevěděl a možná ani nikdy vědět nebude.

V ten den dramatické události se šalupou totiž slečna Campbellová velmi přísně

zakázala jak svým strýcům, tak paní Bessi a Partridgovi zmínit se před mladým mužem o tom, co se událo na palubě parníku před jeho zachráněním.

Teď když se stala ta příhoda s kroketovou koulí, přiběhli bratři Melvillovi za svou neteří a začali se mladému malíři omlouvat. On je však přerušil mávnutím ruky a těmito slovy:

“Slečno… pánové… prosím vás… věřte, že to nestojí za řeč!”

“Pane…” řekl bratr Sib, “ne, jsme opravdu zarmouceni…”

“A jestliže je nehoda nenahraditelná, čehož se obáváme…” podotkl Samo.

“Je to jenom náhoda, nikoli nehoda,” se smíchem odpověděl mladý muž, “mazanice, nic víc, a tahle mstící koule udělala jen to, co udělala právem.”

Olivier Sinclair to řekl s takovou bezprostředností a v dobré náladě, že by mu bratři Melvillovi nejraději hned stiskli ruku. Věděli však, že jejich povinností je vzájemně se představit, tak jak se mezi džentlmeny patří.

“Jsem Samuel Melvill,” řekl jeden.

“Jsem Sebastian Melvill,” dodal druhý.

“A já jsem jejich neteř, Helena Campbellová,” dodala naše mladá dáma, která nepokládala za neslušné se představit sama.

Byla to pro mladého muže takřka výzva, aby řekl rovněž své jméno.

“Slečno Campbellová, páni Melvillové,” řekl s největší vážností, “mohl bych odpovědět, že se jmenuji ‘cock’ jako jedna z tyček vašeho kroketu, protože mne zasáhla hrací koule, ale jmenuji se docela jednoduše Olivier Sinclair.”

“Pane Sinclaire,” odpověděla slečna Campbellová poněkud rozpačitě, protože nevěděla, jak odpovědět, “přijměte prosím naposledy mou omluvu…”

“A také naši,” dodali bratři Melvillovi.

“Slečno Campbellová,” odpověděl Olivier Sinclair, “opakuji vám, že to nestojí za řeč. Chtěl jsem jen zachytit náladu dmoucích se vln a je pravděpodobné, že vaše hrací koule, jako houba nevím už kterého starověkého malíře, vržená na jeho malbu, vyvolala účinek, jaký by se můj štětec snažil jen nadarmo napodobit.”

To všechno pronesl mladý muž tak mile, že se Helena, Sam i Sib nemohli než usmát.

Co se týká kresby, kterou Olivier Sinclair zdvihl ze země, ta už se nedala upotřebit a musel s malováním začít znovu.

Je potřeba podotknout, že Aristobulus Ursiclos nepřišel, aby se účastnil této výměny omluva zdvořilostí. A asi ho to ani nenapadlo.

Protože už hra skončila a mladého učence nepotěšila, a vzhledem k tomu, že neměl možnost své teoretické vědomosti skloubit s praktickou obratností, odešel do svého hotelu. Chystal se k tomu, že na tři až čtyři dny odcestuje na ostrov Luing, jeden z malých Hebrid, nacházející se na jih od ostrova Seil. Chtěl tady z geologického pohledu prozkoumat lomy bohaté na břidlici.

A tak nemohl rozhovor Oliviera Sinclaira se slečnou Helenou a jejími strýci přerušovat poučnými vysvětlivkami o pružnosti těles nebo jiných otázkách vztahujících se k příhodě s kroketovou koulí.

Olivier Sinclair se dověděl, že není úplně neznámý hostům hotelu Caledonian a zároveň mu byly vylíčeny události, které se zběhly v průběhu plavby parníku do Obanu.

“Jakže, slečno Campbellová a vy, pánové,” zvolal, “vy jste byli na palubě Glengarry, který mne v pravý čas vylovil?”

“Ano, pane Sinclaire.”

“A vy jste nás pěkně polekal,” doplnil svého bratra Sib, “když jsme jen stěží spatřili vaši loď ztracenou ve víru Corryvrekanu!”

“Náhoda prozřetelnosti,” pronesl Sam, “a je naprosto zřejmé, že bez naléhání…”

Tu mu slečna Campbellová dala znamení, že by byla nerada vyzrazena jako zachránkyně. Tuto roli nechtěla za žádnou cenu přijmout.

“Ale, pane Sinclaire,” zeptal se Sam, “jak mohl být ten starý námořník, který vás provázel, tak nerozumný a odvážit se do těch proudů…”

“Jejich nebezpečí musel přece znát, vždyť je z tohoto kraje?” dodal Sib.

“Jeho nemůžete obviňovat, páni Melvillové,” odpověděl Olivier Sinclair. “Na ten nerozumný nápad jsem přišel jenom já a v jednu chvíli jsem se už začal domnívat, že zaviním smrt toho bodrého muže. Ale na povrchu víru byla tak zvláštní barevnost, že se moře podobalo ohromné guipuře - tomu nádhernému druhu krajek, vržené na podklad z modrého hedvábí.”

Slečna Helena i její strýčkové na znamení úžasu vykřikli: “A co dál?” Mladý muž pokračoval ve svém vyprávění:

“Vůbec jsem se neznepokojoval a plul jsem hledat nové odstíny barev do středu pěny, která byla plná lesku. A pak jsem plul dál, ustavičně dál! Můj starý rybář dobře vnímal nastávající nebezpečí, varoval mě a chtěl se vrátit na břeh ostrova Jury. Ale já ho vůbec neslyšel, ani vlastně nechtěl slyšet, takže naši šalupu uchvátil proud a táhl ji do víru!”

Sam a Sib nevěřícně kroutili hlavami.

“Chtěli jsem se bránit této přitažlivost,” líčil dál své dobrodružství Olivier Sinclair, “vlna poranila mého druha, který pak nemohl pomáhat a je jisté, že bez pomoci z Glengarry, bez oběti jeho kapitána, bez přízně jeho pasažérů, byli bychom odcestovali do říše pohádek a nyní bychom byli zapsáni v nekrologu Corryvrekanu!”

Slečna Campbellová naslouchala úplně mlčky a jen občas zvedla své krásné oči k mladému muži, který neprojevoval žádný úmysl obtěžovat ji svými pohledy.

Nemohla se zdržet úsměvu, když mluvil o svém lovu a o svých barevných mořských odstínech. Copak také ona nevyhledávala podobné dobrodružství, i když méně nebezpečné? Nebyla také na lovu, i když odstínů víceméně nebeských? Na lovu zeleného paprsku?

A bratři Melvillovi neodolali, aby se nezmínili o důvodu, který je dovedl do Obanu, totiž o pozorování přírodního výjevu, jehož povahu mladému muži velmi pečlivě a ochotně popsali.

“Zelený paprsek!” vykřikl Olivier Sinclair.

“Už jste jej viděl, pane?” ptala se s neskrývaným nadšením slečna Helena, “viděl jste jej?”

“Ne, slečno Campbellová,” zněla odpověď mladého muže. “Copak jsem věděl, že někde nějaký zelený paprsek existuje?”

Slečna Helena pokrčila rameny a on pokračoval.

“Ne! Opravdu jsem to ani netušil! Já jej chci také vidět! Slunce nesmí zmizet za obzor, aniž bych se stal svědkem jeho západu. A přísahám při Sv. Dunkanu, že nebudu malovat jinak než zelení jeho posledního paprsku!”

Bylo těžké poznat, zda Olivier Sinclair mluví s lehkým nádechem ironie, anebo jestli se nechal unést uměleckou stránkou své povahy. Určitá předtucha však slečně Campbellové napovídala, že mladý muž nežertuje.

“Pane Sinclaire,” řekla mladá žena, “zelený paprsek není mým majetkem! Září pro všechny! Ale nijak nesnižuje jeho cenu to, že se zjevuje mnohým zvědavcům najednou. Takže, když budete chtít, pokusíme se uvidět jej spolu.”

“Velmi rád, slečno Campbellová.”

“Je však potřeba se ozbrojit velkou dávkou trpělivosti.”

“Ozbrojíme se…”

“A nebát se, že uškodíme svému zraku,” pronesl Samo

“Zelený paprsek stojí za tu námahu,” odpověděl Olivier Sinclair, “a neopustím Oban, dokud jej nespatřím, to vám teď slibuju.”

“Už jednou,” informovala mladého muže slečna Camphellová, “jsme odjeli na ostrov Seil, abychom tam pozorovali paprsek, ale malý mráček zahalil obzor právě v tom okamžiku, kdy slunce zapadalo.”

“To je ale nehoda!”

“Opravdová nehoda, pane Sinclaire, protože od toho dne jsme už neviděli oblohu dostatečně jasnou.”

“Však ono se vyjasní, slečno Camphellová!”

“Léto dosud neřeklo své poslední slovo a věřte mi, že před začátkem opravdu špatného počasí nás slunce jistojistě obdaří svým zeleným paprskem.”

“Pokud mám být zcela upřímná, pane Sinclaire,” odpověděla slečna Helena, “byli bychom jej spatřili nad vší pochybnost už večer druhého srpna na obzoru Corryvrekanu, kdyby se naše pozornost nesoustředila na jisté záchranné práce…”

“Jakže, slečno Campbellová,” přerušil ji mladý muž, “já byl ten, kdo odvrátil váš pohled právě v takovém okamžiku! Já jsem tedy povinován omluvit se a vyslovit svou lítost nad troufalým, byť neúmyslným vstupem do vašich plánů. Už se to víckrát nestane!”

Poté se vraceli společně do hotelu Caledonian, ve kterém se den předtím ubytoval také Olivier Sinclair, když se vrátil ze svého výletu do okolí Dalmaly. Cestou hovořili o spoustě věcí. A tak se mladému muži, jehož přirozené chování, sdílná a veselá povaha nebyly na odpor oběma bratrům, naskytla příležitost mluvit i o Edinburghu. Olivier si vzpomněl i na svého strýce Patricka Oldimera, který pracoval jako soudce. Bratři Melvillovi mu s nadšením sdělili, že strýce znají a dokonce po několik let s ním žili v přátelství. Přátelské vztahy obou rodin se přerušily, když se Melvillovi odstěhovali.

“Díky vám, pane Sinclaire, toto přátelství znova ožívá. Když vám to nebude vadit, můžeme být tedy přáteli,” řekl Sam a Sib dodal:

“Ano, buďme přáteli.”

“Nemám důvod vás odmítnout, naopak je mi potěšením, přijmout vaše přátelství a nabídnout vám své.”

Poté se bratři Melvillovi i slečna Helena dozvěděli:

“Zůstanu v Obanu, abych se účastnil hledání pověstného paprsku.”

Slečna Campbellová, bratři Melvillovi a mladý muž se v následujících dnech často setkávali na obanském pobřeží. Sledovali společně, zda se stav počasí mění k lepšímu. Desetkrát za den pohlíželi na tlakoměr, který projevil jakousi “náklonnost” stoupat. A opravdu, tento přístroj vystoupil ráno dne čtrnáctého srpna na třicet celých a sedm desetin palce.

S jakou rozkoší přinesl toho dne Olivier Sinclair slečně Campbellové tuto dobrou zprávu, protože právě on to byl, kdo si této změny všiml jako první.

Obloha byla jasná jako oko Madony. Blankytně modrá barva měnila své odstíny od indiga až k ultramarinu a v nebeském prostoru se neobjevilo ani trochu vlhkosti.

To vše skýtalo naději na čarokrásný večer a na západ slunce, který přivádí k nadšení hvězdáře na astronomických observatořích.

“Kdybychom dnes při západu slunce neuviděli zelený paprsek,” prohlásil Olivier Sinclair k slečně Heleně, “museli bychom být slepí!”

Slečna Helena se obrátila s nadšením ke svým strýčkům, kteří pozorně naslouchali slovům mladého muže, a pronesla asi toto:

“Slyšíte to, moji drazí, dnes večer!”

Poté se všichni dohodli, že už před večeří odjedou na ostrov Seil. Do odjezdu zbývalo pět hodin. Prožili je v sladkém očekávání a v nemalých přípravách.

Po malebné cestě do Glachana unášel kočár slečnu Campbellovou, naplněnou slastí, Oliviera Sinclaira, zářícího radostí, a bratry Melvillovy, kteří prožívali jak tu slast, tak i zářivou radost. Nezaujatý pozorovatel by asi řekl, že s sebou vezou slunce a že čtyři koně prudké ekvipáže jsou hipogryfové vozu Apollóna, boha dne - boha slunce a světla…

Naši cestující dojeli na ostrov Seil ve výtečné náladě a už předem nadšeni. Pozorovali obzor, jehož okraj nezastírala tentokrát žádná překážka. Zastavili se na nejkrajnějším konci úzkého předhůří, kde vystoupili, protáhli svá těla a už se nemohli dočkat toho, nač všichni jako jedna duše mysleli.

Místo, které zvolili ke svému pozorování, dělilo od sebe dva malé pobřežní choboty a vystupovalo asi na jednu míli do moře. Na západě tedy nemohlo nic vadit volnému rozhledu po celé čtvrtině obzoru.

“Konečně uvidíme svéhlavý paprsek, který se nám tak ukrýval!” řekl Olivier Sinclair.

“To si myslím,” řekl Samo

“Jsem si tím jistý,” dodal Sib.

“A já v to doufám,” přidala se slečna Helena s pohledem upřeným na pusté moře a oblohu bez mráčku.

Vše nasvědčovalo tomu, že výjev se při západu slunce ukáže v celé své kráse. Slunce - zářící denní hvězda, sestupovala po šikmé čáře a už byla jen několik stupňů nad obzorem. Její růžový kotouč zbarvil oblohu jednotvárnou barvou a vrhal dlouhý lesklý pruh na klidnou mořskou hladinu.

Naši výletníci, teď už značně neklidní očekáváním zázračného úkazu, pozorovali téměř se zatajeným dechem slunce, které se pozvolna hroužilo do vody, podobné veliké ohnivé kouli. Najednou slečna Helena vykřikla a mladý muž i oba bratři vykřikli také. Byla to odezva úzkosti.

Nějaká loď právě totiž odrazila od ostrova Easdale, ležícího u paty Seilu, a zvolna postupovala k západu. Její plachta, vzepjatá jako nějaké stínidlo, převyšovala obzor. Jestliže zakryje slunce právě v tom okamžiku, kdy se ponoří do vln… děsné jen při pouhém pomyšlení.

Šlo jen a jen o vteřiny. Nevěděli, co mají dělat, zda se vrhnout na tu či onu stranu, vrátit se zpět stejnou cestou odkud přijeli, nebo volit místo, na němž by byli naproti vztyčnému bodu. Ale neměli čas a úzkost mysu jim nedovolovala uhnout na stranu pod dostatečným úhlem, který by jim umožnil, aby se dostali do prodloužené sluneční osy.

Slečna Campbellová, zoufalá kvůli této překážce, pobíhala sem tam po skaliskách. Olivier Sinclair mával jako šílený na loď a volal, aby svinuli plachty.

Všechno se ukázalo jako zbytečné. Mladého muže s mávajícíma rukama nad hlavou neviděli a jeho křik nikdo neslyšel. Za lehkého vánku postupovala loď k západu, unášena proudem.

A právě v okamžiku, kdy nejvyšší okraj slunečního kotouče mizel ve vodách, plachta připlula před něj a zakryla svým neprůhledným lichoběžníkem jeho kotouč.

Umí si vůbec někdo představit to zklamání našich pozorovatelů? Tentokrát se objevil zelený paprsek na obzoru bez mlh, ale nešťastnou náhodou zavadil o plachtu dříve, než mohl dostihnout mys, na němž naši cestovatelé čekali.

Slečna Campbellová, Olivier Sinclair, bratři Melvillovi, zklamaní na nejvyšší míru, zkameněli na svém stanovišti a ještě dlouhou dobu tak stáli, aniž by se vůbec pohnuli, nebo aniž by někdo z nich něco pronesl.

Mezitím loď přistála v malé zátoce ostrova Seil právě u předhůří.

A tu z ní vystoupil cestující, který na palubě zanechal dva námořníky, jež ho přivezli z ostrova Luing. Cestující se obrátil ke břehu zády a začal šplhat na první skaliska a přitom své námořníky zdravil máváním.

“Pan Ursiclos!” vykřikla slečna Campbellová.

“On. To byl on!” zvolali oba bratři.

“Kdo je ten pán?” zeptal se Olivier Sinclair.

Opravdu to byl sám Aristobulus Ursiclos, který se vracel z několikadenní vědecké vycházky na ostrov Luing.

Jak ho asi přijali ti, kterým překazil plány a jejich nejvřelejší přání, je zbytečné vyprávět.

Bratři Sam a Sib zapomněli ve chvíli, kdy před nimi Ursiclos stanul, na všechnu svou příslovečnou slušnost, a ani je nenapadlo představovat ho Olivierovi Sinclairovi. Když viděli, jak je Helena rozzlobená, sklopili oči, aby se nemuseli dívat na nápadníka, kterého své neteři vybrali.

A slečna Helena měla své malé ruce sevřené v pěsti, lokte na hrudi zkříženy, a její oči metaly blesky. Dívala se na Aristobula Ursiclosa, aniž by řekla jen slovo.

Trvalo to dosti dlouho, než se sebrala a řekla:

“Pane Ursiclosi, lépe byste udělal, kdybyste nepřišel a nedopustil se tak neodpustitelné nemotornosti!”

XII. Nové záměry

Návrat do Obanu proběhl v náladě méně příjemné než cesta na ostrov Seil.

Doufali, že jedou za úspěchem, ale vraceli se s porážkou.

Pokud mohlo být zklamání slečny Campbellové něčím přece jen zmírněno, tedy jen tím, že příčinou byl Aristobulus Ursiclos. Měla teď důvod, proč ho zasypávat výtkami, kterými vskutku vůbec nešetřila.

Její strýčkové by se se špatnou potázali, kdyby ho snad chtěli hájit. Je to však ani nenapadlo, protože přijet v okamžiku, kdy mohli vidět vysněný zelený paprsek, a zastřít obzor, to se vskutku omluvit nedá, ba to se dokonce ani nedá odpustit.

A co Aristobulus Ursiclos, jak on reagoval?

Místo toho, aby se po tolika výtkách nebo dokonce i urážkách omluvil, dovolil si ještě dělat legraci ze zeleného paprsku. A tak mu pak samozřejmě nezbývalo, než odebrat se zpět na prokletou loď, aby se na ní pak vrátil do Obanu. Udělal tak dobře, protože místo v kočáru by mu stejně nikdo v této situaci nenabídl.

Abychom to tedy shrnuli: podruhé od té doby, co se slečna Campbellová dozvěděla o existenci zeleného paprsku, slunce zapadalo za podmínek ideálních k pozorování tohoto přírodního úkazu, ale již podvakrát nějaká nepříjemná okolnost zatemnila oblohu.

Nejprve kvůli zachránění Olivera Sinclaira a poté k vůli Aristobulu Ursiclosovi zmeškala příležitost, která se už možná hodně dlouho nenaskytne. V obou případech byly okolnosti stejné, ale jak slečna omlouvala jednoho, tak nevražila na druhého. Kdo ji však mohl vinit ze zaujatosti?

Následujícího dne se procházel Olivier Sinclair, velmi zamyšlený, po obanském pobřeží. V duchu probíral minulou situaci:

Kdopak je to Aristobulus Ursiclos? Příbuzný slečny Campbellové a bratrů Melvillových nebo pouze jejich přítel? Přinejmenším je to důvěrný člověk jejich domu, protože jinak by si nemohla slečna Helena dovolit mu takovým způsobem spílat, jak to dělala po té nešťastné události s plachetnicí. Ale co na něm vlastně jemu, Olivieru Sinclairovi, záleželo? Chtěl ovšem vědět, jak se má chovat právě k tomuto podivnému muži s brýlemi; snad by se měl zeptat bratrů…, ale to neudělá nikdy, pokud mu to sami neřeknou.

Příležitostí k setkání mu nechybělo. Každý den Olivier Sinclair potkával bratry Melvilly, jak se spolu procházejí v doprovodu své neteře po mořském břehu.

Kdykoli se s nimi setkal, mluvili o všelijakých věcech, nejvíc však o počasí, což v jejich případě nebyly jen konverzační fráze. Uvažovali, kdy asi v jednom z těch jasných večerů, na jehož návrat doslova číhali, by znovu odešli na ostrov Seil. V jejich úvahách však zůstaly samé pochybnosti, protože od těch dvou podivuhodných bezvětří druhého a čtrnáctého srpna bylo nebe nestálé, mraky bouřlivé, obzory brázděné blesky, mlhy husté. Jedním slovem oko hvězdáře, který v dalekohledu sledoval oblohu, mohlo jen zoufat nad tou nebeskou nestálostí.

Proč bychom nepřiznali, že mladý malíř myslel teď na zelený paprsek stejně tak jako slečna Campbellová. Řečeno obrazně, vyhoupl se na koně zároveň s mladou krasavicí a probíhal s ní pláně celého okolí. Zabýval se touto fantazií s nemenším nadšením, s nemenší netrpělivostí než jeho mladá družka. On naštěstí nebyl Aristobulem Ursiclosem, jehož hlava se vznášela v mlhách vznešené vědy, plná pohrdání prostým optickým výjevem. Helena a Olivier si rozuměli, oba chtěli být z těch málo vyvolených, které zelený paprsek poctí tím, že se jim nechá ukázat.

“Uvidíme ho, slečno Campbellová,” opakoval Olivier Sinclair, “uvidíme, kdybych měl paprsek sám roznítit. Mou vinou se stalo, že vám ponejprv unikl, takže jsem stejně vinen jako ten pan Ursiclos… váš příbuzný… tuším?”

“Ne… můj ženich… zdá se…” odpověděla v tom okamžiku slečna Helena a vzdálila se s jakýmsi spěchem, aby dohonila své strýce, kteří šli vpředu a právě si nabízeli šňupec.

Její ženich! Byl to zvláštní dojem, jímž na Oliviera Sinclaira zapůsobila tato jednoduchá odpověď i zvláštní tón, jakým mu odpověděla.

Ostatně proč by tento mladý školomet nemohl být jejím ženichem? Tak se mohla vysvětlit i jeho přítomnost v Obanu. Z toho, že byl tak špatně informován a mohl vstoupit mezi zapadající slunce a slečnu Campbellovou, to nevyplývalo… Co nevyplývalo? Olivier Sinclair by byl bezpochyby ve velkých rozpacích, kdyby to měl vyslovit.

Po své dvoudenní nepřítomnosti se Aristobulus Ursiclos opět objevil. Olivier Sinclair ho zpozoroval už víckrát ve společnosti bratrů Melvillových, kteří nebyli s to, aby se k němu chovali přísně i přesto, co provedl.

Mladý učenec a mladý umělec se několikrát setkali buď na mořském břehu, nebo v salónech hotelu Caledonian. Sam a Sib považovali za svou povinnost oba muže navzájem představit.

“Pan Aristobulus Ursiclos z Dumfriesa.”

“Pan Olivier Sinclair z Edinburghu.”

Toto představování stálo každého z mladých mužů jen nezaujatý pozdrav, prosté naklonění hlavy, v němž ostatní části těla zůstávaly bez pohybu, z čehož bylo patrné, že mezi těmito dvěma rozdílnými povahami nevznikne nikdy žádná sympatie.

Jeden bloudil po nebesích, aby odtamtud strhl hvězdy, druhý aby prozkoumal jejich živly. Jeden - umělec - se snažil dostat na podstavec umění, druhý - učenec - si dělal z vědy podstavec, aby na něm zaujal postavení.

Co se týká slečny Campbellové, rozhodně se na Aristobula Ursiclosa velmi zlobila. Pokud se objevila v jeho přítomnosti, nevšímala si ho, a když odcházel, odvracela se stranou víc než zjevně. Jedním slovem, jak by se dalo zcela vážně vyjádřit, urážela ho se vší přesností britského formalismu. Ať už to bylo jakkoli, domnívali se , že se všechno urovná, až se ten svéhlavý paprsek konečně ukáže.

Zatím si Aristobulus Ursiclos prohlížel Oliviera Sinclaira přes své brýle - způsob vlastní všem krátkozrakým, kteří chtějí něco vidět, aniž by sami chtěli být viděni. A viděl toto: vytrvalost mladého malíře vždy v blízkosti slečny Campbellové. Vlídnost, s jakou ho dívka přijímala při každé příležitosti, se mu rozhodně nemohla líbit. Avšak byl si jistý sám sebou a držel se stranou.

Vzhledem k tomu, že nebe zůstávalo nestálé a ani pohyblivá ručička tlakoměru se nechtěla ustálit, cítili všichni, že jejich trpělivost je vydána příliš dlouhé zkoušce.

S nadějí, že zastihnou obzor bez mlh a oparů, třeba jen na několik vteřin při západu slunce, podnikli ještě několik vycházek na ostrov Seil. Aristobulus Ursiclos neuznal za vhodné výletů se účastnit. Všechno však bylo zbytečné. Nadešel třiadvacátý srpen, aniž by se zelený paprsek objevil.

Potom se už jejich touha po tom zázračném úkazu stala téměř utkvělou představou, a nedokázali myslet na nic jiného. Dalo by se říci, že se měnila v jakési třeštění či blouznění, které je provázelo nejen ve dne, ale i v noci. V tomto duševním napětí se všechny barvy přeměnily v jednu jedinou: modrá obloha byla zelená, břehy rovněž zelené, cesty zelené, ba dokonce vodu i víno spatřovali zelenými. Jejich šílenství dostoupilo vrcholu, když se bratři Melvillovi začali domnívat, že jsou oděni zeleně a pokládali se za dva veliké papoušky, kteří šňupají zelený tabák ze zelené tabatěrky!

Jedním slovem: bylo to bláznovství zeleni. Všichni byli postiženi jakýmsi druhem daltonismu, což je vada zraku, kdy jisté barvy jsou pokládány jedna za druhou. Profesorové očních nemocí by měli velkou příležitost obohatit své znalosti. Takový zoufalý stav však nemohl trvat dlouho.

Naštěstí dostal Olivier Sinclair nápad.

“Slečno Campbellová,” řekl jednoho dne, “a vy, páni Melvillovi, zdá se mi, že v Obanu je špatné stanoviště, když chceme spatřit výjev, o který nám tolik jde.”

“A kdo za to vlastně může?” vyhrkla slečna Helena a zadívala se přísně na své strýčky.

Oba svěsili hlavy.

“Tady není mořský obzor!” pokračoval mladý malíř. “Odtud za ním musíme jezdit až na ostrov Seil a přitom se vydáváme nebezpečí, že tam nebudeme právě ve chvíli, kdybychom tam měli být!”

“Je to tak jasné!” odpověděla s nadšením slečna Helena, “nevím opravdu, proč strýčkové pro náš pokus zvolili toto strašné místo!”

“Drahá Heleno!” odpověděl Sam, a nevěděl vlastně co má říci, “mysleli jsme…”

“Ano… mysleli… totéž…” dodal Sib, aby mu přispěchal na pomoc.

“Že slunce neopovrhuje zapadat každý večer na obanském obzoru…” “Protože Oban se nachází na mořském břehu!” prohlásili Sam a Sili současně. “Ale špatně jste si to mysleli, moji milí strýčkové,” odpověděla slečna Campbellová “velmi špatně mysleli, poněvadž tam nezapadá!”

“Opravdu,” řekl Samo “J sou tady ty nešťastné ostrovy, které nám zastírají rozhled na širé moře.”

“Nepřemýšlíte snad o tom, abyste je vyhodili do povětří?” ptala se slečna Helena. “To už by se stalo, kdyby to jen bylo možné,” odpověděl Sib.

“Přece se nemůžeme utábořit na ostrově Seil!” podotkl Samo

“A proč ne?”

“Milá Heleno, kdybys to rozhodně chtěla…”

“Rozhodně. “

“Pojďme tedy!” odpověděl Sib stejně jako Sam s jistou rezignací.

Poté tyto dvě tak poslušné bytosti prohlásily, že jsou připraveny opustit bez prodlení Oban.

V tom okamžiku se do hovoru vložil Olivier Sinclair.

“Slečno Campbellová,” řekl důrazně, “jen chvíli račte počkat, můžeme, tvrdím, udělat něco mnohem lepšího, než se ubytovat na ostrově Seil.”

“Mluvte, pane Sinclaire, a jestliže bude vaše rada lepší, než nápad mých strýčků, určitě se nebudou zdráhat jednat podle ní.”

Bratři Melvillovi se uklonili jako automaty pohybem tak dokonale stejným, že si snad ještě nikdy nebyli více podobni než v tuto chvíli.

“Ostrov Seil,” mluvil dál Olivier Sinclair, “nemá opravdu takový charakter, aby se tam dalo bydlet, třeba jen na několik dní. Pokud si už chcete cvičit svou trpělivost, slečno Campbellová, nesmí se to dít na úkor vašeho zdraví.”

Slečna Helena mlčela a jen povytáhla své krásně klenuté obočí.

Mladý muž pokračoval:

“Už jsem také zjistil, že z ostrova Seil je rozhled na moře příliš omezován útvarem břehů. Jestli budeme muset zůstat mnohem déle, než se domýšlíme, a náš pobyt by se tam měl prodloužit na několik neděl, mohlo by se stát, že slunce postupující nyní k západu, nakonec by zapadalo za ostrov Colonsay nebo za ostrov Oronsay či i za veliký Islay. A tak by se naše pozorování zase nevydařilo kvůli nedostatečnému obzoru.”

“Opravdu,” odpověděla slečna Campbellová, “to by byla poslední rána zlého osudu…”

“Které se můžeme vyhnout, když vyhledáme některou stanici víc vpředu tohoto souostroví Hebrid, před kterou se rozevírá nekonečno Atlantického oceánu.”

“A znáte takové místo, pane Sinclaire?” ptala se s neskrývaným zájmem slečna Campbellová.

Bratři Melvillovi viseli na rtech mladého muže. Co asi odpoví? Kam je, po čertech, fantazie jejich neteře ještě zavede? Na kterém nejzazším konci pevniny starého světa se musejí usadit, aby učinili zadost jejímu přání?

Odpověď Oliviera Sinclaira je hned uklidnila.

“Slečno Campbellová,” řekl, “nedaleko odtud je místo, které nám poskytne všechny příznivé podmínky. Nachází se za výšinami Mullu, které uzavírají obzor na západě Obanu. Je to jeden z malých Hebrid, posunutých nejdále do oceánu, půvabný ostrov jménem Jona.”

“Jona!” vykřikla slečna Helena, “Jona, moji milí strýčkové! A my tam ještě nejsme?”

“Budeme tam zítra,” odpověděl Sib.

“Zítra před západem slunce,” dodal Samo

“Odcestujeme tedy,” odpověděla slečna Campbellová, “a jestliže na Joně nenajdeme dostatečně volný prostor, věřte, moji strýčkové, že budeme hledat nové místo na pobřeží od John O’Groatsu na severním konci Skotska až k Lanďs Endu na jižním výběžku Anglie, a jestli nám tohle ještě nebude stačit…”

“To je velmi jednoduchá věc,” odpověděl Olivier Sinclair s neodolatelným úsměvem, “vykonáme cestu kolem světa.”

XIII. Velebnost moře

Když se o odjezdu svých hostů dozvěděl hostinský a majitel hotelu Caledonian, byl zoufalý. Nejraději by ten vážený muž Mac Fyne vyhodil všechny ostrovy a ostrůvky, zastírající pohled z Obanu na mořský obzor, do povětří. Při odjezdu bratrů Melvillových a slečny Heleny i jejich pomocníků Bessi a Partridga projevil velkou lítost, že hotel opouštějí, ale potom si uvědomil, že je vlastně rád, když se zbavil takové rodiny šílenců. Jak jinak je nakonec mohl hodnotit nezaujatý člověk?

V osm hodin ráno našich pět cestovatelů vystoupilo na “swift steamer Pioneer” tak to psaly v prospektech - který plul na ostrov Mull a přistával rovněž na Joně a Staffě, a poté se vracel ještě týž večer do Obanu.

Olivier Sinclair předešel své přátele do přístavu ke kolové hrázi a čekal na ně na můstku vedoucím na parník.

O tom, že by jel na tuto důležitou cestu také Aristobulus Ursiclos, nebylo ani řeči. Bratři Melvillovi však považovali za svou povinnost ho o svém náhlém odjezdu informovat. Byla to jen pouhopouhá zdvořilost, která je k tomuto kroku vedla, a oni byli přece ti nejzdvořilejší lidé na světě.

Aristobulus Ursiclos přijal zprávu obou mužů dosti chladně a spokojil se prostě tím, že jim poděkoval a nepromluvil ani slůvka o svých záměrech.

Bratři Melvillovi tedy odešli a opakovali si nejméně třikrát:

“Náš chráněnec se choval sice rezervovaně, Helena si ho oškliví, ale to všechno pomine jednoho krásného podzimního večera po jednom z těch krásných západů slunce, jimiž ostrov Jona dozajista nebude šetřit.”

Takové mínění měli naši milí strýčkové slečny Campbellové.

Jakmile se všichni cestující dostali na palubu, po třetím zapísknutí píšťaly byly zdviženy kotvy a Pioneer udělal obrat, aby vyplul ze zálivu a zahnul na jih do kerrerské úžiny.

Na palubě byla většina turistů, které láká okouzlující dvanáctihodinový výlet kolem ostrova Mull, ale slečna Campbellová a její přátelé chtěli vystoupit už v prvním přístavišti.

Nemohli se již dočkat, až přistanou na Joně, na tomto novém poli svého pozorování. Počasí bylo překrásné a moře klidné jako jezero. Pokud se tento večer neuskuteční jejich přání, nic se nestane, počkají trpělivě, až se na ostrově usadí. Tam bude aspoň “záclona zdvižena” a dekorace zůstanou vždy na místě. Tam nebudou mít ani dne odpočinku, snad jen za špatného počasí.

Zkrátka, před polednem měli naši milí cestovatelé dosáhnout cíle. Rychlý parník Pioneer projel kerrerskou úžinou, objel jižní mys ostrova, dal se napříč volným prostorem Firthof Lornu, nechal nalevo Colonsay s jeho starobylým opatstvím, které ve čtrnáctém století založili slovutní Lordové Ostrovů, a plul podél jižního břehu Mullu, tkvícím v moři jako hrozitánský krab, jehož spodní klepeto se zakřivuje lehce k jihozápadu. Za okamžik se objevil Ben More ve výši tří tisíc pěti set stop nad vzdálenými pahorky, hrbolatými a sráznými, jejichž přirozeným půvabem jsou rozsáhlá vřesoviště. Jeho zaokrouhlený vrchol vládne těmto pastvinám, plným přežvýkavců, které sem ze svých impozantních houštin vysílá předhůří Ardanalish.

Malebná Jona se rozkládala na severozápad, téměř až na konci jižního záhybu ostrova Mull, odkud se rozprostíral nesmírný a nekonečný Atlantický oceán.

“Milujete oceán, pane Sinclaire?” zeptala Se slečna Campbellová svého mladého přítele, který seděl vedle ní na můstku parnílm a se zaujetím pozoroval to úchvatné přírodní divadlo.

“Jestli ho miluji, slečno Campbellová?” odpověděl. “Určitě nejsem z těch ignorantů, kteří pohled na něj pokládají za jednotvárný! V mých očích není nic proměnlivějšího než právě oceán, ale člověk se musí umět na něj podívat právě v jeho proměnlivosti. Moře je ve skutečnosti složeno z mnoha odstínů, tak podivuhodně splývajících jeden s druhým, že bývá pro malíře strašně nesnadné zachytit je v jeden celek. Celek jednotvárný a zároveň proměnlivý je těžší namalovat než tvář jakéhokoli vzhledu.”

“Opravdu,” řekla slečna Campbellová, “moře se mění bez ustání i za sebemenšího vánku a působení světla, které pohlcuje každou denní hodinu.”

“Podívejte se na ně teď, slečno Heleno!” odpověděl Olivier Sinclair. “Je úplně klidné! Neřekla byste, že je to krásný spící obličej, jehož podivuhodnou jasnost nic neruší?”

Slečna Helena jen přikývla, oči zasněné. Mladý muž pokračoval:

“Nemá ani jedinou vrásku, je mladé, je krásné! Jako nesmírné zrcadlo, ale zrcadlo, v němž se odrážejí nebesa a může se v něm vzhlížet Bůh!”

“Zrcadlo, které ukazuje velmi často dech bouří!” dodala Helena.

“Eh!” odpověděl mladý muž, “a to právě tvoří tu velkolepou rozmanitost v podobě oceánu. Jakmile se jen maličko zdvihne vítr, obličej se změní, zvráskovatí, mořská vlna ho ozdobí bílými vlasy, zestárne v jediném okamžiku, má o sto let víc, ale zůstává vždycky překrásný se svým rozmarným světélkováním a svou pěnivou obrubou!”

“Je možné, pane Sinclaire,” ptala se slečna Helena, “že by některý malíř, ať jakkoli slavný, mohl někdy na obraze zachytit všechny krásy moře?”

“Myslím, že ne, slečno Campbellová, a jak by také mohl, vždyť moře nemá ani svou vlastní barvu. Jeto nezměrný odraz oblohy. Je modré? Modří by je nikdo nemohl namalovat. Je zelené? Ani zelení ne. Nejspíš by mohl poznat jeho barvu ve chvíli, kdy bouří, to je tmavé, zlomyslné, když se zdá, jako by obloha v něm pomíchala všechny mraky, které se nad ním vznášejí.”

Helena Campbellová si přejela hřbetem ruky čelo a pak tiše pronesla: “Pokračujte, prosím.”

“Slečno, musím vám prozradit, že čím víc se na něj dívám,” líčil své pocity mladý muž, “tím se mi oceán zdá vznešenější. Oceán! To slovo říká všechno! To je nekonečnost. Pokrývá neprozkoumané hlubiny, rozkvetlé neohraničené louky, říkal Darwin. A co jsou proti oceánu nejrozsáhlejší pevniny? Prosté ostrovy, které on obklopuje svými vodami. Pokrývá čtyři pětiny země! Uvědomujete si to všechno?” vykřikoval mladý muž a jeho otázky byly jen akademické, nečekal vůbec na odpověď a pokračoval.

Slečna Helena ho sledovala se stále rostoucím zájmem a její tváře hořely rozrušením.

“Oceán neustálým oběhem - jako živoucí tvor, jehož srdce bije na rovníku - se živí samoparami, které ze sebe vysílá, jimiž oživuje zdroje, které se k němu řekami vracejí, anebo které přímo přijímá dešti vycházejícími z jeho lůna! Oceán, ano, to je nekonečnost, kterou nevidíme stejně jako prostor, odrážející se v jeho vodách!”

“Jak strašně ráda vás poslouchám, když mluvíte s takovým nadšením, pane Sinclaire,” odpověděla slečna Helena, “a sdílím s vámi vaše nadšení! Ano, miluji moře tak, jak je vy můžete milovat!”

“A nebála byste se čelit jeho nebezpečím?” zeptal se Olivier Sinclair.

“Ne, opravdu, neměla bych žádný strach! Copak se můžeme bát toho, co milujeme?”

“Vy byste byla skutečně odvážná cestovatelka.”

“Možná, pane Sinclaire,” odpověděla Helena. “Rozhodně ze všech cest, o nichž jsem kdy četla, si vybírám ty, jejichž cílem bylo objevení vzdálených moří! Kolikrát jsem je v myšlenkách proplula s těmi slavnými plavci. Kolikrát jsem se ponořila ve snách do té neznámé hlubiny… a neznám nic strastiplnějšího, než osud hrdinů, kteří vykonali taková veliká díla!”

“Ano, slečno Campbellová, není nic krásnějšího v dějinách lidstva, než právě tato objevení! Přeplavit se ponejprv přes Atlantický oceán s Kolumbem, přes Tichý oceán s Magellanem, přes polární moře s Parrym, Franklinem, d’Urvillem a tolika jinými jak krásné jsou to sny!”

Slečna Campbellová vzdychla: “Mluvíte mi z duše.”

“K něčemu se vám přiznám,” řekl mladý muž, obrátil svou krásnou tvář k Heleně a přitom se usmál, “nemůžu vidět odcestovat loď, válečný koráb, kupeckou loď či jenom rybářskou šalupu, aby celá má bytost nevstupovala na jejich paluby! Zdá se mi, že jsem stvořený k tomu, stát se námořníkem, a že jsem se hned odmalička nedal na tuto dráhu, lituju každý den znova a znova!”

“Ale cestoval jste přece aspoň po moři?” ptala se slečna.

“Navštívil jsem Středozemní moře od Gibraltaru až k tržištím Levanty, trochu Atlantický oceán až k Severní Americe, pak severní evropská moře a znám také všechny vody, jimiž příroda obdařila Anglii a Skotsko, a to tak štědře…”

“A to tak velkolepě, pane Sinclaire!” přerušila ho Helena, která nedokázala potlačit své nadšení.

“Ano, slečno Campbellová, a já neznám nic, co by se mohlo porovnat s vodstvem našich Hebrid, po kterých nás unáší tento parník! Je to pravé souostroví s oblohou sice méně modrou, než je obloha Orientu, ale s mnohem větší poezií v jeho pustých skaliskách a mlhavých obzorech.”

“Ano, ano, máte pravdu,” přikyvovala slečna Helena a prohrábla si své krásné rusé vlasy, oči stále upřené na rtech mladého vyprávěče.

“Třeba se mnou nebudete souhlasit, slečno Heleno, ale já se domnívám, že řecké souostroví je sice původcem celé společnosti bohů a bohyň, ale podle mne to byla božství velmi šosácká. Velmi pozitivní, obdařená životem materiálním, vykonávající své malé záležitosti a počítající své výlohy.”

“To je neobyčejně zajímavý názor,” prohlásila Helena. Mladý muž přikývl a ihned pokračoval ve svých vývodech:

“Mně se zdá Olymp být salónem víceméně dobře vystrojeným, který obývají bohové podobající se poněkud příliš lidem, se kterými sdílejí všechny slabosti! Ovšem ne tak je to s Hebridami. Skandinávská božství jsou nehmotná, éterická - nadzemská, a jsou nepochopitelných tvarů, nikoli tělesných! Je to Odin, Ossián, Fingal a všechno to množství poetických přeludů, které vycházejí z knih Sagasů.”

Nadšené líčení Oliviera Sinclaira málem vyrušili bratři Melvillovi, kteří se chystali na můstku otevřít svou tabatěrku a dát si pár pořádných šňupů, ale když viděli dvojici v živém dialogu, vrátili se zase tiše zpět do podpalubí.

Olivier Sinclair se zadíval někam do velikých dálek a jeho pohled byl plný romantiky a něčeho nedefinovatelného, čím oplývají umělci a snílci. Po chvilce mlčení pokračoval:

“Jak jsou ty postavy půvabné! Jejich objevení si můžeme vyvolat ve vzpomínkách uprostřed arktických mlh nebo i ve sněhu severních krajin! To je podle mne Olymp a jinak božský než Olymp řecký! Ten náš nemá nic pozemského, a když si můžu vybrat kam dát bohy, je to jen a jen toto místo a toto moře našich Hebrid! Ano, slečno Campbellová, jen sem bych se chodil klanět našim bohům a jako opravdové dítě této starobylé Kaledonie nezaměnil bych naše souostroví s jeho dvěma sty ostrovy, s jeho oblohou přesycenou vlhkostí, s jeho hlučnými odlivy i přílivy, ohřívanými Golfským proudem, nevyměnil bych to naše ani za žádná souostroví východních moří!!”

Když Olivier Sinclair dokončoval svou řeč, byl tak nadšený, že mu až hlas přeskakoval, ale nevypadal vůbec směšně, spíš naopak, obdivuhodně a krásně.

“A tak se to také sluší nám Skotům z Hor!” vykřikla na podporu svého přítele slečna Helena Campbellová, uchvácená jeho vřelými slovy, “nám Skotům z Argylského hrabství! Ach, pane Sinclaire, jsem stejně jako vy víc než okouzlená naším kaledonským souostrovím! Je překrásné a miluji ho i v jeho zuření!”

“Je opravdu vznešené,” odpověděl mladý muž. “Nic nezadržuje prudkost bouří, které se na ně vrhají, když proběhnou tři tisíce mil! Skotské pobřeží čelí americkým břehům. Jestliže se tam, na druhé straně Atlantického oceánu zrodí mohutná bouře, zde zuří nejprve vlny a vichry vržené na západní Evropu! Ale co zmůžou proti našim Hebridám, které jsou mnohem odvážnější než onen muž, o němž vypravuje Livingstone, že se nebál lvů, ale měl strach před oceánem, proti těmto ostrovům pevně spočívajícím na svých žulových základech a smějícím se prudkosti bouře i moře…!”

“Moře…! Chemická sloučenina vodíku a kyslíku s dvěma a půl procenty chloridu sodného! Opravdu nic krásnějšího není nad zuření chloridu sodného!”

Slečna Campbellová a Olivier se prudce obrátili, když uslyšeli tato rouhavá slova, patrně namířená na ně a pronesená v odpověď na jejich nadšení.

Aristobulus Ursiclos byl zde, stál na můstku.

Ten dotěra nemohl odolat, aby neopustil Oban v téže době jako slečna Campbellová, zvlášť když se dozvěděl, že Olivier Sinclair ji doprovází na Jonu. Vystoupil na parník před nimi, zdržoval se po celou dobu plavby v salóně Pioneera a na palubu vyšel až teď, aby uviděl ostrov.

Zuření chloridu sodného!

Jaká to rána pěstí do snů Oliviera a Heleny.

XIV. Život na Joně

Zatím se Jona, starým jménem ostrov Vlu, vztyčujíc svou horu Ahbé nad mořskou hladinu, vynořovala víc a víc a parník se k ní rychle blížil.

K poledni přistál Pioneer u malé hráze, vystavěné z kamenů téměř do čtyř otesaných hran, od vody zelených.

Většina cestujících vystoupila, aby si jen prohlédla ostrova za dvě hodiny opět usedla na parník a Mullskou úžinou se vrátila zpět do Obanu, menšina našich cestujících opustila parník úmyslem zdržet se na Joně déle.

Ostrov nemá vlastní přístav v tom pravém slova smyslu. Jen kamenné nábřeží chrání přístavní plochu před vlnami širého moře. Do těchto míst zajíždějí za krásného počasí jachty nebo jen tak pro zábavu rybářské bárky.

Slečna Campbellová a její přátelé opustili hloučky turistů, aby začali hledat ubytování.

Nemohli ovšem doufat, že na Joně najdou nějaké zvláštní pohodlí, jaké poskytují hostům bohatá lázeňská města Spojeného království.

Jona není více než tři míle dlouhá a jednu míli široká a má sotva pět set stálých obyvatel, a tak vévoda Argyle, jemuž ostrov náleží, nemůže počítat s příliš vysokými příjmy. Není tam v tom pravém slova smyslu ani město, ani městečko, ba není tam ani vesnice.

Na ostrově jsou různě roztroušeny primitivní domky, téměř všechny bez oken, bez komínů, s dírou ve střeše a se světlem pronikajícím pouze dveřmi. Mají zdi jen z oblázků, a střechy z rákosových došků a vřesu, svázaných hrubými vlákny z chaluh.

Kdo by dnes uvěřil, že Jona byla kolébkou náboženství Druidů za prvních dob skandinávské historie? Kdo by si ještě teď vzpomněl, že po nich, v šestém století, tam založil Sv. Columba, který byl rodem Ir, první klášter celého Skotska, aby tak šířil nové křesťanské náboženství? Koho by napadlo, že mnichové z Cluny na tomto ostrově přebývali až do reformace? Kde je možné hledat rozsáhlé budovy, které se staly jakýmsi seminářem biskupů a slavných opatů Spojeného království? Kde uprostřed trosek nalézt knihovnu, bohatou na archivy minulosti a rukopisy, vztahující se k římským dějinám, do které přicházeli čerpat vědomosti učenci té doby? V současnosti jsou už jen trosky tam, kde měla svůj původ civilizace, která od základů změnila sever Evropy.

Z dřívějšího Sv. Columby nezůstalo víc než nynější Jona s několika drsnými rolníky, kteří se lopotí na své písečné půdě, aby sklidili alespoň trochu ječmene a jiného obilí včetně trochy brambor. Zůstala tu rovněž hrstka rybářů, jejichž šalupy brázdí rybnaté vody malých Hebrid.

“Slečno Campbellová,” pronesl Aristobulus Ursiclos opovržlivým tónem a začal se rozhlížet po krajině, “myslíte si, že tohle tady může nahradit Oban?”

“Nejen nahradit, ale mnohem víc!” odpověděla Helena, ačkoli ji dozajista napadlo, že jeden obyvatel bude na ostrově zcela zbytečný.

Přestože na Joně nebylo ani kasino, ani hotel, bratři Melvillovi našli dosti obstojný hostinec, ve které se zastavují cestující, jimž zbyl ještě čas po prohlídce druidských a křesťanských zřícenin.

Právě v tomto hostinci s romantickým názvem Dunkanovy zbraně se ještě téhož dne ubytovali Sam a Sib i se svou neteří. Kdežto Olivier Sinclair a Aristobulus Ursiclos našli poněkud horší ubytování každý v jedné z přilehlých rybářských chatrčí.

Slečna Campbellová stála ve své malé světnici před otevřeným oknem s výhledem na moře na západě a byla stejně tak spokojená, jako kdyby se ocitla na terase vysoké věže. Odtud se před ní rozprostíral širý obzor, aniž by nějaký ostrůvek rušil jeho kruhovitou čáru. Už jen s trochou obrazotvornosti mohla pozorovat americké břehy, pokud by je nedělila třitisícenu10vá vzdálenost a Atlantický oceán. Opravdu zde mělo slunce krásné jeviště k tomu, aby mohlo zapadat v celé své velikosti! Ve tváři slečny Heleny se odráželo takové štěstí, které v noblesním salóně hotelu Caledonian nikdy nepocítila.

Společenský život na ostrově se odbýval prostě. K jídlu naši výletníci zasedali společně, a to v nízké světnici hostince. Po starém zvyku sedávali paní Bessi a Partridge u stolu svých pánů. Aristobulus Ursiclos se tomu divil, ale Olivier Sinclair proti tomu nic nenamítal, ani se nedivil. Oba sluhové se mu totiž velmi hnili a okamžitě si získali jeho sympatie.

A tak všichni žili starobylý skotský život v celé jeho prostotě pospolu. Po procházkách ostrovem, po rozhovorech o starých dobrých časech, do kterých se pokaždé vmísil Aristobulus Ursiclos nějakou naprosto nevhodnou, moderní poznámkou, scházeli se v poledne při obědě a v osm hodin u večeře.

Poté chodila slečna Campbellová pozorovat západ slunce, a to i když bylo špatné počasí. Říkala si totiž:

“Kdo ví, zda v nízkém pásmu mraků nevznikne puklina, otvor, který by propustil poslední sluneční paprsek!”

Ale vraťme se ještě na chvilku do hostince k prostřenému stolu. To byly ale hostiny! Největší Kaledoňané Waltera Scotta, kteří bývali na obědě u Fergus Mac Gregora, na večeři u Oldbucka Antikváře, nemohli by nic vytknout jídlům připraveným podle způsobu starého Skotska. Paní Bessi a Partridge se v myšlenkách v takových okamžicích přenesli do minulých století a cítili se víc jak šťastni, jako by žili za dob svých předků. Sam a Sib požitkářsky vychutnávali kuchařské výtvory.

Takovéhle řeči se vedly v nízké světnici, pohotově přetvořené v jídelnu:

“Trochu těchto ‘cakes’ - koláčků z ovesné mouky, prosím, jsou mnohem chutnější než měkké koláče z Glasgowa!”

“Trochu tohoto ‘sowens’, jímž se dosud častují horalové v Highlandech!”

“A tohoto ‘haggis’ ,jejž slavný básník Burns důstojně oslavil ve svých verších jako nejpřednější, nejlepší, nejnárodnější ze skotských pudinků.”

“Ještě tento ‘cockyleck’! I kdyby ten kohout byl poněkud tvrdý, jeho příprava je opravdu znamenitá a vytváří z něj něco, co se rozplývá na jazyku!”

“A pak ještě tento ‘hotchpotch’, který je mnohem podařenější než jakákoli polévka helensburghské kuchyně!”

Ach, to byly pochoutky v Dunkanových zbraních! Zásoby dostávali ze spižíren parníků, které vykonávaly pravidelné plavby mezi malými Hebridami.

A věru stálo zato vidět bratry Melvilly, jak si připíjejí, sklenice v rukou, jak pijí na zdraví z velkých pint, které neobsahují méně než čtyři anglické pinty a v nichž se pění ‘usqebaugh’, výtečné národní pivo anebo ještě lepší ‘hummok’ , uvařený schválně jen pro ně. A whisky, vyráběná z ječmene, jehož kvašení jakoby ještě pokračovalo v žaludcích popíjejících hostů. A kdyby nestačilo silné pivo, spokojili by se s ‘mum’, destilované z pšenice, nebo i ‘twopenny’, které se dá vylepšit ještě kalíškem ginu. Nijak moc nepohřešovali sherry a porter z helensburghských a glasgowských sklepů.

Když si Aristobulus Ursiclos, zvyklý na moderní pohodlí, nepřestával stěžovat na zastaralé vybavení i zvyky tohoto prostředí mnohem častěji, než se slušelo, nikdo si toho nevšímal.

Jestliže on měl na ostrově dlouhou chvíli, ostatním ubíhal čas velmi rychle a slečna Campbellová si dokonce ani nestěžovala na mlhy, které každý večer lemovaly obzor.

Jona není sice veliká, ale kdo se rád prochází na zdravém vzduchu, nepotřebuje přece žádné rozsáhlé prostory. Postačí mu třeba jen cíp zahrady stejně, jako kdyby se procházel po nekonečném královském parku. Helena Campbellová a Olivier Sinclair se dlouhé hodiny procházeli po ostrově, ona mu vybírala některé úchvatné přírodní scenérie a mladý muž je skicoval. Pozorovala ho se zalíbením při malování a čas jim ubíhal.

Minuly dny 26., 27., 28. a 29. srpna, aniž by se ti dva jen chvilku nudili. Slečna Helena byla šťastná, že unikla před zvědavým, žvanivým a inkvizitorským lázeňským městem a jeho prapodivným světem. Tady, stejně jako v Helensburghu, vycházela z domu v “rokelay”, který ji zahaloval jako mantila, na hlavě měla jediný “snod” , stužku spletenou s vlasy, který tak hezky sluší mladým Skotkám.

Olivier Sinclair se nemohl nasytit jejího půvabu, její dokonalé postavy. Víc a víc podléhal kouzlu, které na něj působilo dojmem, jejž si ostatně zcela jasně vysvětloval. Často bloudili v živém rozhovoru, jako zmámení, až po nejzazších koncích ostrova a šlapali po chaluhách, které tam moře vyplavilo s posledním odlivem. Před nimi vzlétaly v celých hejnech skotské potápky “tamnienoris”, jejichž samotu rušili “pictarnies”, číhající na rybky, které sem připluly s příbojem. Na vlnách předváděli své umění ťulpasi bassanští s černým peřím a konci křídel bílými, žlutí na hlavě a na krku, kteří zastupovali v přírodopise hebridských ptáků třídu plavců.

A potom, jak to byla nádherná atmosféra pro slečnu Campbellovou a její přátele, když po západu slunce, které bylo neustále zastřené mráčky, mohli trávit společně první noční hodiny na pustém břehu!

Na obloze vycházely hvězdy a s nimi jako by se vracely vzpomínky na Ossianovy básně. Uprostřed hlubokého ticha slyšeli Helena a Olivier, jak bratři Melvillovi střídavě přednášejí sloky starého barda, nešťastného syna Fingalova.

“Hvězdo, přítelkyně noci, tvá hlava s jasem proniká oblaky při slunce západu, když své majestátní kroky vytiskuješ na azuru oblohy, na co se upírají tvé zraky na pláni?”

“Bouřlivé denní větry umlkají, ztišené vlny se plazí u paty skály, večerní komáři prudce unášeni na svých lehounkých křídlech naplňují vzduch svým bzukotem.”

“Hvězdo jasná, co asi hledáš na pláni? Ale už tě vidím, jak s úsměvem klesáš k okraji obzoru. Sbohem, sbohem, hvězdo mlčenlivá!”

Vzápětí umlkl Sam i Sib a všichni se v pohnutí vrátili do malých světniček svých dočasných domovů.

Přestože byli bratři Melvillovi tak málo prozíraví, i oni si všimli, že v očích jejich neteře ztrácel Aristobulus Ursiclos právě tolik, kolik Olivier Sinclair získával.

Tito dva mladí mužové se sobě vyhýbali. K hlavním myšlenkám bratrů Melvillových patřilo to, aby tenhle malý svět sloučili. Vydávali se tak sice nebezpečí, že za to budou muset snášet kdovíjaký rozmar své neteře, ale těšilo by je, kdyby viděli, jak se Ursiclos a Sinclair vyhledávají v přátelství. Možná si představovali, že jsou si všichni lidé bratry, a to bratry, jakými byli oni sami.

Pokoušeli se za každou cenu stmelit ony dva mladé muže. A tak třicátý srpen stanovili dnem společného výletu ke zříceninám kostela, kláštera a hřbitova, které se nacházely na severovýchodě a jihu pahorku Abbé.

Tato procházka vyžadovala asi dvě hodiny a dosud ji noví hosté na Joně nepodnikli. Byl to nedostatek slušnosti k pohádkovým stínům mnichů poustevníků, kteří kdysi pobývali na pobřeží, byl to nedostatek úcty i ke slavným zemřelým z královských rodin, od Fergusa II. až po Macbetha.

XV. Zříceniny na Joně

Druhý den po snídani se slečna Campbellová, bratři Melvillovi a oba mladí muži vydali na cestu. Byl krásný podzimní čas. Každou chvíli se zableskl nějaký sluneční paprsek a pronikl trhlinou v bělavých mráčcích. Zříceniny, které vládnou této části ostrova, skály nakupené malebně na pobřeží, domy roztroušené na hrbolaté půdě ostrova Jony, moře rýhované v dálce hrou vánků, to vše tak smutné ve své zchátralosti jako by se díky slunci stávalo veselé a plné optimistických nálad.

Tento den patřil jen našim milým přátelům, protože den předtím z parníku vystoupilo na břeh asi padesát výletníků, ale za pár hodin opět odcestovali. Zítra bezpochyby další opět přiveze, nyní však bude náležet Jona jen a jen svým novým obyvatelům, až dojdou k jejím zříceninám.

Cesta ubíhala vesele. Dobrá nálada bratrů Sama a Siba nakazila i ostatní. Stále něco povídali, odcházeli a přicházeli, pobíhali po úzkých kamenitých stezkách mezi uzoučkými zdmi z neforemného kamení.

Vše probíhalo v nejlepším pořádku až do té doby, než se naše společnost zastavila před kalvárií Mac Leana. Tento krásný monolit z červené žuly, vysoký čtrnáct stop, dominující při silnici do Main Street, je jediným zbytkem tří set šedesáti křížů, jimiž byl ostrov posetý až do doby reformace, v polovině šestnáctého století.

Olivier Sinclair přemýšlelo tom, že načrtne hrubý nástin tohoto památníku, který je tak krásný a osvěžuje střed vyprahlé planiny celé porostlé šedivějícími travinami.

Slečna Campbellová, bratři Melvil10vi a on utvořili skupinu asi padesát kroků od kalvárie, aby na ni měli celkový pohled. Olivier Sinclair usedl na roh nízké zdi a začal kreslit první plochu půdy, na které strměl Mac Leanův kříž.

Po několika okamžicích si všimli, že se někdo snaží vylézt na první stupně kalvárie.

“Co tam asi chce ten vetřelec?” řekl Olivier Sinclair.

“Kdyby aspoň vypadal jako mnich, nepřekážel by mi a vymaloval bych ho klečícího u paty starého kříže!”

“Je to prostý zvědavec, který vám bude překážet, pane Sinclaire,” povzdychla slečna Camphellová.

“Ale, k ďasu, není to Aristohulus Ursiclos, který nás předstihl?” řekl Samo

“Opravdu, je to on!” dodal Sib.

Byl to skutečně mladý učenec v celé své velikosti. Vystoupil na podstavec kříže a bušil do něho kladívkem. Slečna Campbellová, rozčilená touto nešetrností samozvaného geologa, k němu hned běžela.

“Co to děláte, pane?!” ptala se.

“Však vidíte, slečno,” odpověděl Aristobulus Ursiclos, “rád bych urazil kousek této žuly.”

“Ale k čemu, proboha, takové hrozné bláznovství? Trvám na tom, že doba ničitelů náboženských obrazů již minula!” vraštila čelo víc a víc slečna Campbellová.

“Nejsem obrazoborec,” odpověděl klidně Aristobulus Ursiclos, “jsem však geolog a proto se chci dozvědět, jaká je podstata tohoto kamene.”

Mohutná rána kladivem dokončila dílo pustošení, kus kamene z podstavce se kutálel po zemi.

Aristobulus se rozběhl, kámen zdvihl a aby si vylepšil optickou sílu svých brýlí, vytáhl z pouzdra velikou lupu a strčil si ji až ke špičce nosu.

“Je to přesně takové, jak jsem si myslel,” prohlásil, “červená žula velmi hustého zrna a velmi pevná, kterou sem určitě přivezli z ostrůvku Jeptišek, protože se zcela podobá té, kterou stavitelé užili při stavbě dómu na Joně.”

A pak si Aristobulus Ursiclos nenechal ujít příležitost, aby se nepustil do velmi nudné archeologické přednášky. Bratři Melvillovi, kteří k němu právě došli, si mysleli, že slova mladého učence musí vyslechnout, a tak s hlavami skloněnými zůstali stát na místě.

Slečna Helena se bez rozpaků vrátila k Olivieru Sinclairovi. Teprve když mladý malíř dokončil svůj nákres, sešli se opět všichni v chrámovém nádvoří.

Tento památník je členitá budova, kterou tvoří spojené kostely, jejichž zdi silné jako hradby a pilíře pevné jako skály vzdorovaly nepohodám tohoto podnebí třináct set let.

Několik minut se výletníci procházeli v prvním kostele, který je podle klenutí své klenby a oblouků svých loubí postaven v románském slohu. Pak vešli do druhého, což je gotická stavba dvanáctého století, která tvoří loď a boční křídla prvního kostela. Tak procházeli těmito sutinami z jedné doby do druhé, šlapali po velikých čtverhranných plotnách, jejichž spáry působily to, že podlaha byla poněkud nerovná. Tam byla víka hrobů, tam zas náhrobní kameny postavené v koutě s vytesanými postavami, které působily dojmem, jako by čekaly na almužnu od kolemjdoucích.

To všechno dohromady, velebné, vážné a mlčenlivé, dýchalo poezií minulých časů. Slečna Campbellová a Olivier Sinclair aniž by zpozorovali, že jejich učený přítel Aristohulus Ursiclos zůstal pozadu, vkročili pod mohutnou klenbu čtyřhranné věže, ta se klenula nad portálem prvního kostela a zároveň byla i nad průnikem obou budov.

Za nějakou chvíli uslyšeli, jak něčí odměřené kroky zvučí na dlažbě. Kdekdo by se mohl domnívat, že to jakási kamenná socha oživená dechem některého génia kráčí těžkopádně jako komtur v salóně Dona Juana.

Byl to Aristobulus Ursiclos, který svými kroky měřil rozměry chrámu.

“Sto šedesát stop od východu k západu,” řekl a poznamenal si údaj do svého zápisníku, a to právě když vstupoval do druhého kostela.

“Ach, to jste vy, pane Ursiclosi!” řekla ironicky slečna Campbellová. “Nejdřív mineralog a nyní zeměměřič!”

“A jenom sedmdesát stop ve zkřížení bočních křídel,” odpověděl Aristobulus Ursiclos.

“A kolik palců?” zeptal se Olivier Sinclair.

Aristobulus Ursiclos pohlédl na Oliviera Sinclaira jako člověk, který neví, jestli se má zlobit čine. Avšak bratři Melvillovi se do toho vložili v pravý čas a odvedli slečnu Campbellovou a oba mladé muže na prohlídku kláštera.

Z této budovy zbývají jen trosky a celkový dojem je zoufalý. Budovu by nikdo nepoznal, ačkoli přečkala i zhoubné pustošení reformace. Po tomto období sloužila za obydlí několika zbožným řeholnicím řádu Sv. Augustina, kterým vláda právě tady poskytla útulek. Teď tu zůstaly jen žalostné sutiny kláštera ničené bouřemi, není tu ani úplné klenutí, nejsou tu ani románské pilíře, aby mohly beze škody odolávat nepřízni severního podnebí.

Když naši výletníci prozkoumali to, co zbylo z kdysi tak kvetoucího kláštera, mohli se obdivovat ještě lépe zachovalé kapli, jejíž vnitřní rozměry se už Aristobulus Ursiclos měřit neodvážil. Této kapli, postavené pevněji než refektáře a křížové chodby kláštera, scházela jen střecha. Kruchta, která zůstala téměř neporušená, je stavitelská práce, která se velmi líbí kunsthistorikům.

V západní části stojí náhrobek bývalé abatyše kláštera. Na podstavci z černého mramoru je vytesaná mezi dvěma anděly postava panny a nad nimi je Madona držící Ježíška.

“Tak jako Panna v la Chaise a Madona Sixtinská, jediné Rafaelovy obrazy Bohorodičky, které nemají sklopené oči, dívá se i tato, a zdá se, jako by se její oči usmívaly!” řekla slečna Helena.

Tato poznámka slečny Campbellové byla úplně na místě, ale měla za následek, že se Aristobulus Ursiclos zašklebil a řekl ironicky:

“Kde jste to viděla, slečno Campbellová, že by se oči mohly kdy usmívat?”

Jistě měla chuť mu odpovědět, že když se dívá na něj, tak asi ne, poněvadž jeho oči takový výraz nikdy nemají, ale mlčela.

“Je to všeobecně rozšířená chyba,” vykládal Aristobulus Ursiclos dál, jako by přednášel za katedrou, kde se mluví o úsměvu očí. Zrakové ústrojí nemá tento výraz, jak nás o tom poučuje lékařská věda. Například: dejte na jakoukoli tvář škrabošku, dívejte se na její oči skrz tuto škrabošku a sázím se o všechno, že nepoznáte, ukazuje-li ta tvář veselost, smutek nebo hněv.”

“Ach! Opravdu?” ptal se Sam, kterému se zřejmě tato krátká přednáška velmi líbila.

“To jsem nevěděl,” řekl Sili.

“Skutečně je tomu tak,” odpověděl Aristobulus Ursiclos, “a kdybych tu nějakou škrabošku měl…”

Ale tento podivínský mladý muž škrabošku neměl a pokus tedy nemohl podniknout, a tak pochybnost týkající se té věci nebyla úplně vyvrácena.

Ostatně, slečna Campbellová a Olivier Sinclair už opustili křížovou chodbu a ubírali se ke hřbitovu.

Toto místo se nazývá Obanův relikviář na památku přítele Sv. Columba, který se zasloužil o vystavění kaple, jejíž rozvaliny jsou vidět uprostřed hřbitova.

Jeto zvláštní prostranství. Půda posetá náhrobními kameny, kde odpočívá čtyřicet osm skotských králů, osm hebridských místokrálů, čtyři irští místokrálové a jeden francouzský král. Prostranství je obehnáno dlouhou železnou mříží, dlážděno k sobě přiléhajícími kamennými plotnami a vypadá jako pole z Karnaku, jehož kameny jsou náhrobky a ne druidské skály. Mezi nimi na zeleném ložisku se vypíná žulový památník skotského krále Dunkana, proslaveného Macbethovou smutnou tragédií. Některé z těchto kamenů jsou ozdobeny geometrickými výkresy, jiné jsou vypouklé a představují některé z divokých keltských králů, jejichž kosti odpočívají právě zde. Kolik vzpomínek se vznáší nad tímto pohřebištěm na Joně! Jaký krok do minulosti by udělala fantazie, která by prohledávala půdu tohoto Sv. Diviše Hebrid!

Nelze ani zapomenout na sloku Ossianovu, která se připomíná právě na těchto místech:

“Cizinče, zde stojíš na půdě pokryté hrdiny. Opěvuj slávu těchto slavných zemřelých. Nechť jejich lehounké stíny přijdou se radit kolem tebe!”

Slečna Campbellová a její přátelé se dívali mlčky před sebe. Oni nepotřebovali žádného nudného průvodce, který obvykle vykládá nejisté historky vzdálených století.

Zdálo se jim, že vidí potomky lorda ostrovů, Angusa Oga, přítele Roberta Brucea a spolubojovníka tohoto hrdiny, která bojoval za nezávislost své země.

“Jak ráda bych se vrátila právě sem, až bude noc,” prohlásila v dojetí slečna Campbellová, “zdá se mi, že by to byla mnohem vhodnější doba na vzpomínky.”

S těmito slovy se obrátila na Oliviera Sinclaira.

Mladý malíř jen neznatelně kývl hlavou.

“Viděla bych, jak přinášejí tělo nešťastného Dunkana. Slyšela bych slova těch, kdo ho pochovávali, když ho kladli do posvěcené země k jeho předkům. Opravdu, pane Sinclaire, nebyl by to báječný okamžik, příznivý pro zaklínání těch skřítků, kteří střeží královský hřbitov?”

“Ano, slečno Campbellová,” přitakal Olivier, “a myslím, že by neodepřeli objevit se na zavolání vašeho hlasu.”

“Jakže, slečno Camphellová, vy ještě věříte na skřítky?” zvolal Aristobulus Ursiclos.

“Samozřejmě, že v ně věřím, věřím ve skřítky jako pravá Skotka, kterou také jsem,” odpověděla slečna Helena s pyšně vztyčenou hlavou.

“Ale jistě dohře víte, že to všechno je jenom obrazné, že nic z toho fantastického ve skutečnosti neexistuje!”

“A co kdyby se mi to líbilo, věřit v ně!” odsekla slečna Camphellová, rozzlobená tím nemístným odporováním mladého učence. “Kdyby se mi líbilo věřit v domácí bůžky, kteří opatrují nábytek domu, nebo na čarodějky, které se zaklínají předříkáváním runských veršů, či ve Valkyrie, tyto osudné panny skandinávského bájesloví, které odnášejí vojíny padlé v bitvách, anebo dokonce v družné víly, jež opěvoval náš velký básník Burnus svými nesmrtelnými verši, které by pravý syn Hor nikdy neměl zapomenut, co na tom?” slečna vzdorně trhla ramenem a začala s pohrdlivým pohledem na Aristobula Ursicla přednášet verše:

“Té noci vábné víly tančí na Cassilis Dawnansu, nebo jdou ke Golzeanu za bledého měsíčního jasu, aby se zatoulaly v Covesích uprostřed skal a potůčků.”

“Ech, slečno Campbellová,” pronesl tvrdohlavý a nepřístupný učenec Aristobulus, “myslíte si snad, že básníci přikládají nějakou důležitost či víru snům své fantazie?”

“Dozajista, pane,” ujal se slova Olivier Sinclair, “jinak by jejich poezie vyznívala velmi špatně, jako ostatně každá práce, která nepramení z hlubokého přesvědčení.”

“A co vy, pane, pro vás to také platí?” odpověděl Aristobulus Ursiclos. “Znal jsem vás jako malíře, ale neznal jsem vás jako básníka.”

“To je jedna věc,” prohlásila slečna Helena, “umění je jen jedno, ale v různých způsobech…”

“Ba ne! Ne… ne… ne!” téměř si dupl čím dál víc navztekaný Aristobulus Ursiclos. “Nevěřte celému tomu bájesloví starých bardů, jejichž pomatený mozek si vymýšlel pomatená božstva!”

“Ach, pane Ursiclosi!” téměř vykřikl Sam na nejvyšší míru podrážděný, “nenakládejte tak nemilosrdně s našimi předky, kteří opěvovali naše staré Skotsko!”

“A račte si je poslechnout!” dodal Sib a vrátil se k citátům z oblíbené básně. “Miluji zpěv bardů. Tak rád naslouchám povídkám z minulých dob. Jsou mi chladem probuzeného dne, svěžestí rosy, která ovlažuje vrch…”

“Když slunce nevrhá více na jejich svahy leda paprsky zesláblé,” dodal Sam, “a když je jezero klidné a modravé na dně údolí.”

Bratři Melvillovi by se bezpochyby nechávali ještě dál unášet Ossianovou poezií, kdyby je Aristobulus Ursiclos prudce nepřerušil těmito slovy:

“Pánové, viděli jste někdy jen jediného z těchto takzvaných génhl, o nichž mluvíte s takovým nadšením? Nikoli! A je možné je vidět? Není, že mám pravdu!?”

“To je právě to, co vás klame, pane, a lituji vás, že jste je nikdy neviděl,” odpověděla slečna Campbellová, která by svému odpůrci neustoupila ani o vlas jediného ze svých skřítků. “Zjevují se ve všech skotských horách, jak se plíží podél opuštěných propastí, vznášejí se z hlubiny úvozů, poletují nad hladinou jezer, prohánějí se v klidných vodách našich Hebrid, hrají si uprostřed bouří, které k nám přináší severní zima.”

Když Helena viděla, jak Aristobulus nepřestává kroutit hlavou na důkaz svého nesouhlasu, ještě přidala:

“A poslyšte, pane Ursiclosi, zelený paprsek, který tak vytrvale pronásleduji, proč by nebyl třeba pásem některé Valkyry, jejíž třepení se vleče po vodách?”

“Ach, ne!” zvolal Aristobulus Ursiclos, “to není možné. A já vám řeknu, čím je ten váš zelený paprsek…”

“Už nic neříkejte, pane,” řekla slečna Helena, “nechci to vědět!”

“Ba ano,” odpověděl Aristobulus Ursiclos velmi podrážděný touto hádkou. “Zakazuji vám to…”

“A já to přesto řeknu, slečno Campbellová. Tento poslední paprsek, který vrhá slunce v tom okamžiku, když nejvyšší kraj jeho kotouče ozařuje obzor, pokud je zelený, tak je to bezpochyby tím, že v té chvíli, kdy prochází tenkou vrstvou vody, vsál její barvu…”

“Mlčte… pane Ursiclosi!”

Mladý učenec se však nenechal odradit, krabatil čelo a jeho slova stále víc a víc nabývala na důrazu.

“Leda by ta zeleň následovala za docela přirozenou červení náhle zmizelého kotouče, jejíž dojem zůstal ještě v našem zraku, protože podle pouček platných v optice je zeleň doplňující barvou červeně!”

“Ach, pane, vaše mudrování…”

“Mé mudrování, slečno Campbellová, je ve shodě s povahou věcí,” odpověděl Aristobulus Ursiclos, “a zkrátka, jsem rozhodnutý o tomto předmětu zveřejnit pojednání.”

“Pojďme, strýčkové!” zvolala slečna Helena, doopravdy již velmi rozzlobená. “Pan Ursiclos by mi svými výklady nakonec zošklivil můj zelený paprsek!”

Olivier Sinclair se vložil do rozhovoru:

“Pane,” pravil, “mám za to, že vaše pojednání o zeleném paprsku by bylo prazvláštní. Ale dovolte mi nabídnout ještě mnohem zajímavější předmět k vašemu pojednání.”

“A který, pane?” ptal se Aristobulus Ursiclos s patrným vzdorem.

“Jistě víte, pane, že někteří učenci projednávali choulostivou otázku o vlivu rybích ocasů na vlnovitý pohyb moře?”

“Eh, pane…”

“Nuže, pane, zde je jiná věc, kterou obzvláště vřele doporučuji vašemu učenému mudrování. Jde o vliv dechových nástrojů na tvoření bouří,” usmál se neznatelně Olivier Sinclair.

XVI. Dva výstřely

Nazítří a po několik prvních dní v měsíci září nebyl Aristobulus Ursiclos spatřen. Zda opustil Jonu na turistické lodi, když pochopil, že marně plýtvá časem v blízkosti slečny Campbellové? To nemohl nikdo vědět. Ostatně dělal dobře, že se neukazoval. Nebyla to lhostejnost, ale zjevný odpor, který vzbuzoval v mladé dívce. Oloupit její paprsek o všechnu poezii, ztělesnit její sny, pás Valkyry prohlásit za prostý optický úkaz! Snad by mu všechno odpustila, všechno, jenom toto ne!

Bratři Melvillovi ani nedostali od své neteře dovolení jít vyzvídat, co se stalo s Aristobulem Ursiclosem.

K čemu by to ostatně bylo? Co mu mohli říci a v co ještě doufat? Copak mohli do budoucna myslet na plánovaný sňatek mezi dvěma osobami sobě tak nesympatickými? Osobami oddělenými propastí, která zeje mezi prostou prózou a vznešenou poezií, když jeden je posedlý mánií převádět vše na vědecké formule, kdežto druhý žije jen pro svůj ideál a opovrhuje příčinami a spokojuje se dojmy?

Mezitím Partridge, pobízen paní Bessi, vyzvěděl, že ten “učený mladý stařec”, jak ho nazýval, dosud neodcestoval a ještě stále obývá svou rybářskou chatrč, kde jídá zcela sám.

Hlavní věc však byla, že naši cestovatelé už Aristobula Ursiclosa nevídali. Co však mladý učenec dělal?

Když se neskrýval ve své jizbě, kde se zaměstnával bezpochyby nějakým vážným vědeckým rozjímáním, pobíhal s puškou na rameni po nízkém písčitém břehu ostrova. Při střelbě na morčáky a racky, kteří mu nebyli k ničemu, jej opouštěla jeho rozmrzelost na slečnu Campbellovou. Choval v sobě ještě nějakou naději? Namlouval si, že až bude fantazii o zeleném paprsku učiněno zadost, slečna Campbellová změní názor? Možná ano, vždyť přece známe jeho sobeckost.

Jednoho dne se mu přihodilo dosti nepříjemné dobrodružství, které pro něho mohlo velmi špatně skončit, kdyby mu jeho sok Olivier Sinclair neočekávaně a velkomyslně nepřišel na pomoc.

Stalo se to odpoledne druhého září. Aristobulus Ursiclos šel zkoumat skaliska, která tvořila nejjižnější cíp Jony. Jeden z žulových balvanů - “stack” - zvlášť zaujal jeho pozornost, až se dokonce odhodlal vylézt na jeho vrchol. Byl to však velký nerozum, pokoušet se o to, protože skála měla hladký povrch a nohy se neměly tedy o co opřít.

Aristobulus Ursiclos však nechtěl odejít s nepořízenou. Začal tedy šplhat podél stěn, chytal se trsů několika rostlin, které zde vyrážely, a poštěstilo se mu, samozřejmě ne bez námahy, dosáhnout vrcholu.

Dostal se nahoru a oddal se své práci typické pro mineralogy. Když však chtěl slézt dolů, viděl, že to půjde mnohem hůř. Pečlivě zkoumal, po které straně by se mohl nejlépe dostat dolů.

V tom okamžiku udělal chybný krok, upadl a protože se nemohl ničeho zachytit, zmizel by v mocných vlnách příboje, kdyby ho nezadržel uprostřed pádu pařez.

Mladý muž se tedy ocitl v situaci nebezpečné a směšné zároveň, protože nemohl vystoupit výše, ale nemohl také sestoupit níže.

Tak uběhla hodina, a kdo ví, co by se stalo, kdyby Olivier Sinclair s malířským tlumokem na zádech právě v tom okamžiku nepřišel do těchto míst.

Uslyšel křik a zastavil se. Pohled na Aristobula Ursiclosa visícího třicet stop ve vzduchu a zmítajícího se jako věchet ve větru v něm nejprve probouzel smích, ale pak si uvědomil, že je to vážná situace, a neváhal se vydat sám v nebezpečí, aby toho nebožáka dostal dolů. Nebylo to snadné. Olivier Sinclair se musel dostat až na čeřen skály a tam se mu podařilo toho nemotoru vytáhnout nahoru. Poté mu pomohl sestoupit po druhé straně dolů.

“Pane Sinclaire,” řekl Aristobulus Ursiclos, jakmile se dostal do bezpečí, “špatně jsem vypočítal úhel sklonu, který tvoří tato stěna s kolmicí. Odtud to nešťastné sklouznutí a to, že jsem zůstal viset…”

“Pane Ursiclosi,” odpověděl Olivier Sinclair, “jsem šťastný, že jsem se tady náhodou objevil a mohl vám přijít na pomoc.”

“Dovolte, abych vám poděkoval.”

“To nestojí za řeč, pane. Určitě byste se zachoval stejně, kdybych byl v nebezpečí já…”

“Beze vší pochyby!”

“Takže tedy na oplátku!”

Po těchto slovech se mladí muži rozešli.

Oliviera Sinclaira pak nenapadlo, aby před někým mluvil o této události, protože pro něho neměla téměř žádný význam.

Co se týče Aristobula Ursiclosa, ten o tom mluvil tím méně, ale vděčil svému sokovi za to, že ho vysvobodil z tak zoufalého postavení.

A pověstný paprsek? Musíme říci, že se nechal obzvláště prosit. Mezitím uplynula dlouhá doba a mnoho času na jeho spatření nezbývalo. Podzim dozajista nepočká a zakryje oblohu svým mlhavým závojem. A potom už nebudou jasné večery, s nimiž měsíc září tak šetří. Neobjeví se už ani čisté obzory, které vypadají spíš jako by je geometr narýsoval kružítkem než malíř štětcem.

Naši výletníci si říkali:

“Budeme si snad muset nechat odříct ten vzácný úkaz, důvod našeho cestování?” “Musíme odložit naše pozorování na příští rok, nebo musíme za paprskem do jiných zeměpisných šířek?”

Slečna Helena Campbellová a Olivier Sinclair měli důvod, proč se zlobit. Oba se div nezbláznili, když vídali zas a znovu Hebridy zahalené parami, vystupujícími z širého moře.

Tak zastřeně vypadal obzor i v prvních čtyřech dnech mlhavého měsíce září.

Každý večer seděli slečna Campbellová, Olivier Sinclair, Sam a Sib, paní Bessi a Partridge na některé skále, omývané lehkými vlnami příboje, aby se stávali svědky západů slunce. A sluneční kotouč se hroužil do mořské hladiny za záře mnohem nádhernější, než kdyby byla obloha úplně jasná.

Umělec, který by tuto krásu viděl, by jistě zatleskal nadšením. Nadchla by ho tato velkolepá oslava, která se rozvíjela při zanikání dne, tato nádherná stupnice barev, postupující od mraku k mraku, od fialové barvy zenitu až do zlaté červeně obzoru. Zůstal by zkamenělý úžasem před tímto vodopádem ohňů, odrážejících se od vzdušných skalin, kterými zde byla oblaka… Oblaka sice úchvatná ve své proměnlivosti, zakrývající však sluneční kotouč a jeho poslední paprsky, po kterých marně pásly oči našich pozorovatelů.

Jakmile slunce zapadlo, všichni vstali se zklamáním, jako ti, kdo se dívají na kouzla, jejichž poslední dojem však zkazila nějaká maličkost. Se svěšenou hlavou se pak oklikou vraceli do hostince Dunkanových zbraní.

Teprve tam padla první slova.

“Zítra!” říkávala s pokrčením ramen slečna Campbellová a vůbec se přitom neusmívala.

“Zítra!” odpovídali oba strýčkové, “máme nějaké tušení, že zítra…”

A každý večer měli bratři Melvillovi tušení, které však pokaždé skončilo zklamáním.

Konečně přišlo páté září a ten den začal překrásným ránem. Ranní mlhy se rozplynuly, jakmile začaly hřát první sluneční paprsky.

Ručička tlakoměru, která se už po několik dnů blížila k místu udávající krásné počasí, vystoupila ještě výš a zastavila se ve výšce, která označuje stálou, krásnou pohodu. Nebylo sice tak teplo, aby se vzduch nasytil oním tetelícím se vlhkem parných letních dnů. Chlad byl cítit stejně tak u moře, jako v horách.

Vylíčit, s jakou úzkostí a zároveň nadějí sledovali naši cestovatelé proměnu toho dne, se ani nedá. S jakým rozechvěním pozorovali, zda se nějaký mráček neobjevuje na obloze, nelze vyjádřit. Pokusit se popsat, s jakým tlukotem srdce upíraly své pohledy na dráhu, opisovanou sluncem na jeho denním pochodu, by byla opovážlivost.

Naštěstí lehký, ale stálý větřík přicházel od země. Protože letěl nad kopci na východě a vanul nad prostorem rozsáhlých luk, nemohl s sebou nachytat molekuly par, které vystupují z nesmírné hladiny vod a jež s sebou večer přinášejí větry z mořské strany.

Jak dlouhý se zdál tento den slečně Campbellové! Nemohla vydržet na jednom místě, přecházela sem tam jako tygřice v kleci. Olivier Sinclair vybíhal na nejvyšší místa ostrova, aby prozkoumal co nejrozsáhlejší obzor.

Oba bratři Melvillovi vyprázdnili tabatěrku téměř do poloviny, a Partridge, jako by stál na stráži, setrvával v postavení hlídače, ustanoveného k dozoru nad nebeskou plání.

Domluvili se, že toho dne povečeří hned o páté hodině, aby v pravý čas byli na svém místě.

Slunce mělo zapadnout teprve v šest hodin čtyřicet devět minut, a měli tedy dost času, aby mohli pozorovat jeho západ.

“Jsem přesvědčený, že jej tentokrát uvidíme!” prohlásil Sam a zamnul si ruce. “Také si to myslím,” přitakal Sib a rovněž si zamnul ruce.

Ke třetí hodině se však strhl poplach. Velký mrak se zdvihl na východě a poháněný vánkem od země, blížil se k oceánu.

Slečna Campbellová zpozorovala mrak jako první. Nemohla se zdržet výkřiku zklamání.

“Ten mrak je osamocený, nemáme se čeho bát,” uklidňoval ji jeden ze strýčků, “určitě se brzy rozplyne…”

“Anebo poběží rychleji než slunce,” doplnil Olivier Sinclair, “a zmizí pod obzorem dříve než slunce.”

“Není ten mrak předchůdce celé vrstvy mlh?” ptala se s obavou slečna Helena.

“Uvidíme.”

Po těchto slovech se Olivier Sinclair rozběhl a v prudkém běhu brzy dosáhl sutin kláštera, kde se zastavil. Odtud jeho pohled mohl proniknout co nejdále na východ až za výšiny ostrova Mull.

Tyto výšiny uviděl zcela jasné a jejich hřeben se podobal křivolaké čáře vedené tužkou na půdě dokonalé bělosti.

Neuviděl ani jiné páry ve vzduchu, a ani Ben More, vystupující do výšky tří tisíc stop nad mořskou hladinu, nezahaloval svůj hřeben mlhou.

Olivier Sinclair se po půlhodině vrátil s potěšující zprávou. Mrak byl jen osamocený a v suchém vzduchu je nepravděpodobné, že by našel něco, čím by se jeho rozměr zvětšil.

Zatím se bělavý chumáč blížil nad hlavy pozorovatelů. K velké mrzutosti všech sledoval dráhu slunce, k němuž se blížil pod vlivem větříku. Jak uháněl prostorem, jeho tvar se měnil v důsledku vzdušných vírů. Zprvu měl podobu psí hlavy, pak se změnil v rybí hlavu podobnou obrovské rýze, hned nato se schoulil v kouli, která měla tmavý střed a byla lesklá na okrajích, a v tom okamžiku dostihl sluneční kotouč.

Slečna Campbellová vykřikla a vztáhla obě ruce k nebi.

Slunce, skryté za tímto stínem, nevyslalo na ostrov ani jediný ze svých paprsků. Jona, ležící mimo pásmo přímého oslnění, se zahalila v temný stín.

Ale veliký stín brzy zmizel a slunce se objevilo v celé své kráse, v celé své záři. Mrak se blížil k obzoru, nedosáhl jej však, po půlhodině zmizel, jako kdyby se na obloze utvořila nějaká díra, ve které se ztratil.

“Ejhle, konečně se rozplynul!” vykřikla Helena, “kéž ho nesleduje žádný jiný!”

“Ne, uklidněte se, slečno Campbellová,” odpověděl Olivier Sinclair, “protože mrak zmizel tak rychle a tímhle způsobem, znamená to, že se ve vzduchu nesetkal s jinými parami a celý tento prostor na západní straně je tedy úplně čistý!”

V šest hodin večer, stěsnáni na zcela otevřeném místě, zaujali pozorovatelé své stanoviště.

Bylo to na severním cípu ostrova, na nejvyšším vrcholu hory Abbé. Z vrcholu bylo možno vidět na východě celou vyšší část ostrova Mull, na severu ostrůvek Staffa, který vyčníval jako obrovský želví štít, ponořený do vod Hebrid. Pozorovatelé byli rovněž odděleni od táhlého pobřeží velkých ostrovů Elva a Gometra. Na západ, jihozápad i severovýchod se rozprostírala nekonečná hladina Atlantického oceánu.

Slunce rychle sestupovalo na své nakloněné dráze. Obzor se rýsoval černou čarou, jakoby taženou tuší.

Okna všech domů na Joně, obrácená k západu, zahořela odleskem požáru, jehož oheň měl barvu zlata.

Slečna Campbellová a Olivier Sinclair, bratři Melvillovi, paní Bessi i Partridge, dojati tímto vznešeným divadlem, setrvávali v mlčení. Dívali se, přivírajíce přitom zpola svá víčka, na sluneční kotouč, který se znetvořoval, bubřel rovnoběžně s vodní hladinou a bral na sebe podobu ohromné šarlatové montgolfiéry. Na širém moři nebylo ani zdání po mlze či oparu.

“Doufám, že jej tentokráte přece jen zachytíme,” opakoval bratr Samo “Doufám také,” řekl bratr Sib.

“Mlčte, milí strýčkové…!” zvolala slečna Campbellová.

A oni mlčeli, zadržovali svůj dech, jako by měli strach, aby nezhoustnul v lehounký mráček, jenž by mohl zastříti sluneční kotouč.

Konečně se dotkla denní hvězda spodním okrajem moře. Zvětšovala se, zvětšovala se ještě více, jako by uvnitř byla naplněna zářivou tekutinou.

Všichni pohlcovali očima poslední paprsky.

Tak jako Arago, když meškal v pouštích Palmy na španělském pobřeží, slídil po signálním ohni, který měl vzplanouti na vrcholu ostrova Ibizy a umožnit mu zavřít poslední trojúhelník jeho poledníku.

Malý kousek nejvyšší části oblouku bylo vše, co nakonec zbývalo z kotouče nad vodní hladinou. Než uběhne patnáct vteřin, bude do prostoru vržen poslední paprsek a poskytne očím, které jsou připravené jej zachytit, dojem rajské zeleni!

Tu se náhle rozlehly dva výstřely mezi skalami na pobřeží právě pod kopcem. Zdvihl se dým a mezi jeho obláčky se vzneslo hejno mořských ptáků, racků a bouřliváčků, které výstřely vyplašily.

Hejno stoupalo vzhůru, pak zastínilo obzor a vznášelo se před zapadajícím sluncem v okamžiku, kdy vysílalo nad hladinu svůj světlý šíp.

V té chvíli bylo možné pozorovat na jednom cípu strmého mořského břehu Aristobula Ursiclosa s kouřící se puškou v ruce, jak s upřeným pohledem sleduje hejno ptáků. “Ach! Tentokrát je toho už dost!” zvolal bratr Sib.

“Až přespříliš!” vykřikl bratr Samo

“Že jsem ho raději nenechal viset na skále,” řekl Olivier Sinclair, “alespoň by tam byl doposud.”

Slečna Campbellová, která měla rty sevřené a pohled upnutý, nepronesla ani slovo.

A opět, a to vinou Aristobula Ursiclosa, promeškala zelený paprsek!

XVII. Na lodi Clorindě

Nazítří o šesté hodině ranní pěkná jachta o čtyřiceti pěti až padesáti tunách, Clorinda, opouštěla malý přístav na Joně a za jemného severovýchodního vánku uháněla na širé moře.

Clorinda odvážela slečnu Campbellovou, Oliviera Sinclaira, bratry Sama a Siba, paní Bessi a Partridga.

Rozumí se samo sebou, že nešťastný Aristobulus Ursiclos nebyl na její palubě. Po včerejší příhodě bylo tak domluveno a bez váhání vykonáno.

Když včera opouštěli kopec Abbé a vraceli se do hostince, slečna Campbellová pronesla stručně:

“Milí strýčkové, když pan Aristobulus Ursiclos nezamýšlí opustit ostrov Jonu, ponecháme jej celý jemu. Nejprve v Obanu, podruhé zde se nemohlo naše pozorování jeho vinou podařit. Ani jediný den nezůstaneme tam, kde on může provádět své nemotorné kousky!”

Na tento tak kategoricky pronesený proslov nevěděli bratři Melvillové co odpovědět. Ostatně i oni sami sdíleli všeobecnou nespokojenost s konáním Aristobula Ursiclosa a v duchu mu spílali. Postavení jejich vytouženého nápadníka dospělo už tak daleko, že bylo zcela neudržitelné. Nic už mu nemůže přivést slečnu Campbellovou. Nutno se zříci uskutečnění záměru, který se stal nevyplnitelným.

“Ostatně,” připomínal bratr Sam bratru Sibovi, kterého vzal stranou, “sliby nemoudře učiněné nejsou ještě železnými pouty!”

To znamená jinými slovy, že nikdy nemůžeme být vázáni přísahou učiněnou v lehkomyslnosti, a bratr Sib velmi zřetelným posuňkem zcela schválil ono skotské úsloví.

Večer v nízké světnici Dunkanových zbraní, při loučení se zdejším pobytem, bylo slyšet:

“Zítra odcestujeme,” řekla slečna Campbellová, “ani jediný den už zde nezůstanu!”

“To se rozumí, drahá Heleno,” odpověděl Sam, “ale kam půjdeme?”

“Tam, kde budeme jisti, že se nesetkáme s panem Ursiclosem! Je tedy nutné, aby se nedověděl, že opouštíme Jonu a kam odcestujeme.”

“Ale ano,” řekl Sili, “avšak, milá dcero, jak odcestovat a kam jít?”

“Jak?” zvolala slečna Campbellová.

“Myslíte si, že ráno nenajdeme žádnou loď, kterou bychom opustili tento ostrov? Myslíte si, že skotské pobřeží by nám neposkytlo žádné neobydlené, nebo i neobyvatelné místo, kde bychom v klidu mohli pokračovat v našem pozorování?”

Oba bratři Melvillové nebyli v té chvíli schopni odpovědět na dvojitou otázku, pronesenou hlasem, který nepřipouštěl ani vytáčky, ani odmlouvání.

Naštěstí byl u této rozmluvy Olivier Sinclair.

“Slečno Campbellová,” řekl, “vše se dá provést, a proto navrhuji toto: Nedaleko odtud je ostrov, spíše ostrůvek velmi vhodný pro naše pozorování a jsem si jistý, že nám tam nebude nikdo překážet.”

“Který to je?”

“Je to Staffa, můžete ji vidět asi dvě míle na sever od Jony.”

“Myslíte si, že se tam dostaneme a že se tam budeme moci ubytovat?” dotazovala se slečna Campbellová.

“Ano,” odpověděl Olivier Sinclair, “a velmi lehko. V přístavu jsem viděl jednu z jachet, vždy připravených vyplout na moře, jaké můžeme vidět za krásné pohody v každém anglickém přístavu. Její kapitán se svým mužstvem jsou k službám prvnímu turistovi, který by chtěl využít jejich služeb k plavbě do průlivu La Manche, do Severního nebo Irského moře. Nuže, co nám překáží v tom, abychom si najmuli jachtu, vybavili se zásobami potravin na čtrnáct dnů, protože na Staffě bychom je nedostali. Můžeme vyplout zítra časně ráno!”

“Pane Sinclaire,” řekla slečna Campbellová, “jestli se nám zítra podaří tajně opustit tento ostrov, budu vám za to velice vděčná, to mi věřte!”

“Zdvihne-li se zítra ráno nějaký větřík, budeme před polednem na Staffě,” odpověděl Olivier Sinclair, “a mimo návštěvu turistů, která bývá dvakrát do týdne po dobu jedné hodiny, nebudeme tam nikým vytrhováni.”

Podle zvyku bratrů Melvillových se po domě rozléhalo volání jména jejich hospodyně:

“Bet!”

“Beth!”

“Bessi!”

“Betsey!”

“Betty!”

Paní Bessi se ihned objevila.

“Zítra odcestujeme,” řekl Samo

“Zítra za úsvitu,” dodal Sib.

Paní Bessi a Partridge se bez dlouhého vyptávání dali do příprav na cestu. Mezitím se Olivier Sinclair odebral do přístavu a domluvil se s Johnem Olduckem.

John Olduck byl kapitán Clorindy. A jako opravdový námořník nosil na hlavě malou čepici se zlatou šňůrkou, oblečený byl do kazajky s kovovými knoflíky a kalhot z hrubého, modrého sukna.

Jakmile se domluvili na ceně, ihned začal připravovat loď k vyplutí se svými šesti muži. Byli to vybraní námořníci, kteří v zimě provozovali rybářskou živnost a v létě vykonávali službu na jachtách, a to s tak dokonalou obratností, s takovou šikovností, že je žádný námořník z jiného kraje nedokázal předčít.

V šest hodin ráno naši cestující vystoupili na palubu Clorindy, předtím se samozřejmě nikomu nezmínili o své cestě ani slovem, tak jak si určili. Vybavili se různými zásobami, jak čerstvým masem, tak i masem v konzervách, a také nápoji. Lodní kuchař je navíc mohl zásobovat přímo z parníku, který jezdil pravidelně mezi Obanem a Staffou a od něhož sám získával zásoby potravin.

Za prvního ranního rozbřesku se slečna Campbellová ubytovala v půvabném a milém pokojíku nacházejícím se na zádi jachty. Bratři Melvillovi obsadili lůžka “Main Cabin” na druhé straně salónu pohodlně zařízené v nejširší části malého korábu. Olivier Sinclair se ubytoval v kajutě pod velikými schody, které vedly do salónu. Po obou stranách jídelny, přepažené kmenem velikého stožáru, umístili své postele paní Bessi a Partridge. Jednu vpravo, druhou vlevo, nad spižírnou a kapitánovou kajutou.

Dále pak vpředu jachty byla kuchyně, kde bydlel mistr kuchař. Na samotné přední části se prostírala místnost pro lodní mužstvo, opatřená hamaky pro šest plavců. Nic nescházelo této pěkné jole, vystavěné od Ratseye v Cowesích. Za klidného moře i lehkého vánku zaujímala vždy čestné místo v regatách “Royal Thames yacht Club”.

Všichni se opravdu radovali, když byla Clorinda připravená k vyplutí, kotvy zdviženy a ona začínala nabírat vítr do svých plachet, veliké, pozadní, tříhranné i přední. Naklonila se graciózně po větru, aniž by se přitom její můstek z kanadských jedlí zmáčel byť jedinou vlnkou, kterou prorážela příď.

Vzdálenost, která od sebe odděluje dva malé hebridské ostrovy - Jonu a Staffu - je velmi malá. Za příznivého větru by stačilo dvacet až pětadvacet minut, aby ji přeplula jachta, která když není příliš hnána, urazí za hodinu lehce osm mil. Avšak v tuto chvíli měla vítr proti sobě, kromě toho moře klesalo, a musela tedy plout proti odlivu a minout určitý počet mělčin, než dosáhne svého cíle - Staffy.

Ostatně na tom záleželo slečně Campbellové pramálo. Hlavní věc, že Clorinda plula. O hodinu později Jona zmizela v ranních mlhách a s ní se rovněž ztratil i nenáviděný obraz toho, který slečně Heleně už dvakrát zkazil radost a na něhož chtěla zapomenout. Dokonce toužila, aby mohla zapomenout i jeho jméno… Řekla to svým strýčkům.

“Nemám pravdu, papá Same?” “Pravdu pravdivou, milá Heleno.” “A madam Sib to neschvaluje?”

“Nuže,” dodala a objala své pěstouny, “přiznejme si, že moji milí strýčkové, kteří mi chtěli dát takového manžela, neměli ten nejlepší nápad!”

Sib a Sam přikyvovali velmi horlivě.

Vše bylo krásné a v pohodě, plavba je všechny uchvátila. Snad se jí dala vytknout

jen jedna chybička, a to že měla trvat jen krátce. Ale kdo našim výletníkům bránil, aby nechali jolu plout zelenému paprsku naproti, aby jej hledali v širém oceánu? A přece ne! Bylo přece dohodnuto, že se odeberou na Staffu, a tak John Olduck dělal vše proto, aby už v počátku přílivu dostihli tohoto ostrůvku, nejslavnějšího ze všech Hebrid.

Přesně v osm hodin se v jídelně Clorindy podávala snídaně, která se skládala z čaje, chleba s máslem a šunky. Hodovníci, kteří byli v dobré náladě, chválili hostinu na lodi a vůbec nelitovali, že opustili stůj hostince v Joně.

Když slečna Campbellová opět vystoupila na můstek, jachta se natočila bokem a blížila se k nádhernému majáku, vztyčenému na skalisku Skerryvore, jehož oheň prvního řádu plane ve výši sto padesáti stop nad mořskou hladinou. Vánek se stal svěžejším. Clorinda zápasila s odlivem za pomoci svých velkých bílých plachet, ale cesta ke Staffě jí ubývala pomalu. A přece “drala peří”, abychom po skotském způsobu označili rychlost její plavby.

Slečna Campbellová seděla na zádi jachty pohodlně opřená o silné polštáře z hrubého sukna, které užívají pro pohodlí na lodích britského původu. Opájela se rychlosti, kterou neruší ani drkotání jízdy na silnici, ani třesení při jízdě vlakem rychlostí bruslaře, uhánějícího po hladině zamrzlého jezera. Není nic půvabnějšího na těchto vodách sotva se pěnících nad elegantní Clorindu, lehce nakloněnou, stoupající a klesající s vlnami. Mnohokrát se zdálo, že se vznáší ve vzduchu jako obrovský pták unášený svými mohutnými křídly.

Tato část moře na severu a jihu pokrytá velikými Hebridami, na východě chráněná pobřežím, byla jako krytý bazén, jehož vody nemůže rozbouřit žádný vítr.

Jachta plula oklikou ke Staffě, velikému skalisku ostrova Mull, osamělému v prostorách moře, který se tyčí výše než sto stop nad mořskou hladinu. Někomu by se mohlo zdát, že se ostrov sám pohybuje z místa na místo, ukazuje tu strmé čedičové břehy na západě, tu hrbolaté nakupení skalin na východním pobřeží. V důsledku optického klamu se zdálo, jako by se ostrov točil ve svých základech. Bylo to vlivem úhlů, pod kterými se k němu jachta postupně přibližovala.

Mezitím se Clorinda navzdory odlivu a větru pomalu blížila k cíli. Když plula k západu mimo nejkrajnější výběžky ostrova Mull, moře jí silně zmítalo, ale držela se statečně a odvážně plula proti prvním vlnám širého moře. Když pak zahnula stranou, dostala se do klidnějších vod, které ji houpaly jako na houpačce.

K jedenácté hodině se jachta ocitla dosti na severu, a tak už nic nebránilo, aby zamířila přímo ke Staffě. Lana na spodních cípech plachet byla uvolněna, plachta na vrcholu stěžně svinuta a kapitán dělal přípravy k zakotvení.

Na Staffě není žádný přístav, ale za každého větru je snadné se plavit podél strmých východních břehů, uprostřed skal rozmarně roztroušených dávnou vulkanickou činností. Přesto by však za špatného počasí měla menší loď v této blízkosti potíže s plavbou.

Clorinda plula blízko tohoto shluku černých čedičů. Obratně se otočila, nechala na jedné straně skalisko Bouchaillie, jehož hranolovité sloupy seskupené jako otýpky vyčnívaly z moře, v tu chvíli právě velmi blízkého, a na druhé straně hráz, která se táhne vlevo podél pobřeží. Právě tam je nejlepší místo k zakotvení u ostrova. Je to místo, kam se turisté po procházkách po výšinách Staffy vracejí opět na loď, která je přivezla.

Clorinda vjela do malé zátoky při samém vchodu do jeskyně Clam Shell, naklonila se pod tíží popuštěných zdvihacích lan, tříhranná plachta byla svinuta a kotva spuštěna do hlubin.

Za malou chvíli slečna Campbellová a její přátelé vystoupili na první stupně čediče vlevo od jeskyně. Dřevěné schody opatřené zábradlím vedly zespoda až na zaokrouhlený hřbet ostrova.

Netrvalo dlouho a všichni dosáhli planiny na vrcholu.

Konečně tedy byli na Staffě, mimo všechen obydlený svět, jako by je nějaká bouře vyvrhla na nejpustší ostrov Atlantického oceánu.

XVIII. Staffa

Přestože je Staffa jen pustým ostrůvkem, příroda ji vytvořila jako nejpodivnější z celého Hebridského souostroví. Toto veliké skalisko oválného tvaru je jednu nu1i dlouhé, půl míle široké a tají pod svým želvím štítem podivuhodné jeskyně čedičového původu. Navštěvují je jak geologové, tak turisté.

Avšak ani slečna Campbellová, ani bratři Melvillovi Staffu nikdy nenavštívili. Jen Olivier Sinclair znal její půvaby. Byl tedy tím pravým, který mohl dělat průvodce po tomto ostrově, kde naši přátelé právě hledali na několik dní pohostinství.

Jaký je původ tohoto ostrůvku?

Skalisko vděčí za svůj původ jedině krystalizaci ohromného čedičového balvanu, který zde vystydl za prvních period vytváření zemské kůry. A tomu je již opravdu dávno. Podle Helmholtzových pozorování - sledujeme-li Bischofovy pokusy o chladnutí čediče, který se mohl roztaviti jen za teploty dvou milionů stupňů - bylo třeba k jeho úplnému vychladnutí asi tří set padesáti milionů let. Bylo to tedy v oné báječně dávné době, kdy zeměkoule, která přešla ze stavu plynného do stavu tekutého, počala tuhnouti.

Kdyby byl přítomen Aristobulus Ursiclos, měl by určitě látku k zajímavému pojednání o výjevech z dějin geologie. Ale on byl daleko, slečna Campbellová na něho už více nemyslela a jak řekl Sam bratru Sibovi:

“Nechme tu mušku s pokojem na stěně!”

To je to pravé skotské pořekadlo, které odpovídá francouzskému: “Nebuďme kočku, která dřímá.” (V češtině bychom řekli asi: “Nemaluj čerta na zeď.”) Rozhlíželi se kolem a co chvíli se dívali jeden na druhého.

“Musíme především najít místo, kde se usídlíme,” pronesl Olivier Sinclair. “Aniž bychom ovšem zapomněli na důvod návštěvy na tomto ostrůvku,” usmála se slečna Campbellová.

“Aniž bychom na to zapomněli, to si myslím,” přitakal mladý muž. “Pojďme proto najít nějaké stanoviště k pozorování a také se podíváme, jaký mořský obzor se rýsuje na západ našeho ostrova.”

“Ano, pojďme,” přisvědčila slečna Helena, “ale počasí je dnes nějaké mlhavé, nedoufám, že by slunce zapadalo za podmínek příznivých pro nás.”

“Budeme čekat, slečno Campbellová,” odpověděl Olivier Sinclair odhodlaně, “budeme čekat třeba až do podzimní rovnodennosti!”

“Ano, rozhodně budeme čekat,” pokyvovali hlavami oba Melvillovi, “pokud nám Helena nedá příkaz k odcestování…”

“Ta věc zatím nespěchá, moji milí strýčkové,” odpověděla mladá dívka, šťastná od té doby, co opustila Jonu. “Ne, nic nespěchá a poloha tohoto ostrůvku je skvělá. Ve vile, kdyby tady stála uprostřed louky, vržené do těchto míst jako zelenavý koberec, nebydlelo by se .nepříjemně, i kdyby se bouřky, která nám tak velkomyslně posílá Amerika, rozrážely o skály Staffy.”

“Hm, musí být asi strašné na tomto konci oceánu!” prohlásil Sib.

“Jsou skutečně děsné,” odpověděl Olivier Sinclair, “Staffa je vydána napospas všem větrům širého moře a neposkytuje útočiště leda na východním břehu, tam kde je zakotvená naše Clorinda. Špatné počasí trvá v této části Atlantického oceánu téměř devět měsíců z dvanácti!”

“A všimněte si,” ujal se slova Sam, “že zde není vidět žádný strom. Všechno rostlinstvo musí na této vysočině zakrnět, když jen několik stop strmí nad půdu.”

“Mám nápad!” vykřikla slečna Campbellová a zatleskala rukama, “nestálo by za to, abychom dva nebo tři měsíce žili na tomhle ostrůvku?”

Po chvíli významné pauzy se podívala s rozzářenýma očima na oba strýčky a prohlásila:

“Musíte, moji milí, Staffu koupit, pokud je na prodej!”

“Komu Staffa patří?” zeptal se Sib a svůj pohled upřel na Oliviera.

“Rodu Mac Donaldů,” odpověděl mladý muž, “pronajímají ji za dvanáct livrů ročně, tedy asi za tři sta franků. Tvrdím však, že by Staffu za žádnou cenu neprodali.”

“To je ale hrozná škoda!” zvolala slečna Campbellová, která byla doslova nadšená okolní krajinou.

Naši noví hosté na Staffě neustávali ve svém povídání, pobíhali po jejím nerovném povrchu, vlnícím se chudičkými a řídkými travinami. Tento den nebyl z těch, který Plavební společnost z Obanu určila k návštěvě malých Hebrid, a tak se nemuseli naši výletníci obávat dotěrnosti turistů.

Byli sami na pustém skalisku. Jen několik koní malého plemene a několik černých krav ožíralo trávu. Nebyl tady vidět ani jediný pastýř, který by hlídal stádo čtyřnohých ostrovanů. A když, tak to dělal jen z dálky - snad z Jony nebo z břehů Mullu, patnáct mil na východ.

Nikde nebylo jediné obydlí. Jen zbytky nějaké chatrče, roztrhané strašlivými bouřemi, které tu zuří od rovnodennosti podzimní až k rovnodennosti jarní. Opravdu, dvanáct livrů, o nichž mluvil Olivier Sinclair, je skvělé nájemné za několik jiter luk, jejichž tráva je tak chudá.

Povrch ostrůvku prozkoumali brzy, poté se zabývali už jen pozorováním obzoru. Ten večer jim bylo jasné, že čekat na zářivý západ slunce je zbytečné. Při nestálosti, typické pro zářijové dny, se obloha, včera tak jasná, pokryla mlhami.

K šesté hodině se objevilo několik narůžovělých mraků, které věští blízký neklid ve vzduchu. Bratři Melvillovi ke své velké lítosti pozorovali, že aneroid na Clorindě se vrací k místu, které označuje proměnlivé počasí a jeví snahu klesat dále.

Když zmizelo slunce pod čarou křivolakou vlnami širého moře, všichni se vrátili na palubu. Noc proběhla klidně v této malé zátoce obklopené krásami Clam Shellu.

Druhého dne sedmého září se rozhodli naši milí cestovatelé, že si prohlédnou ostrůvek důkladněji. Když už předtím prozkoumali povrch, chtěli se obeznámit s podzemními prostorami ostrova. Doufali, že jim nehrozí nic podobného, jako byly kousky, které jim připravoval Aristobulus Ursiclos. A tak se těšili na vycházku do jeskyň, jež tento prostý ostrůvek Hebridského souostroví učinily světoznámým.

Rozhodli se, že prozkoumají “sklep” Clam Shellu, před kterým kotvila jejich jachta. Na popud Oliviera Sinclaira se lodní kuchař chystal podat v těchto místech svým hostům jejich snídani. Hodující si tak mohli představovat, že jsou uzavřeni v podpalubí nějakého korábu, protože hranoly, čtyřicet až padesát stop dlouhé, podpírající klenbu, se podobají vnitřnímu lodnímu sloupoví.

Do této jeskyně, vysoké asi třicet stop, široké patnáct, hluboké sto, se dá vstoupit snadno. Je otevřená směrem k východu, chráněná před nepříznivými větry, nepronikají do ní mocné vlny, které bouře vrhají do ostatních jeskyní ostrova. A proto je snad také méně zajímavá než ostatní.

Nicméně poloha čedičových sloupů, které se zdají být spíše prací člověka než výtvorem přírody, je taková, že v každém vzbuzuje údiv.

Slečna Campbellová byla velmi okouzlena touto návštěvou. Olivier Sinclair ukazoval na krásy Clam Shellu a popisoval je rovněž z hlediska vědeckého, ale bez únavností Aristobula Ursiclosa, a především s velkým uměleckým citem.

“Moc ráda bych měla nějakou památku na naši návštěvu zde!” téměř vykřikla slečna Helena.

“Není nic snadnějšího,” zareagoval okamžitě Olivier.

A několika zručnými tahy tužky zhotovil náčrt této jeskyně ze skály, která se vynořuje z moře na pokraji veliké čedičové hráze. Otvor jeskyně, pohled na toho obrovského mořského savce proměněného v kostru, kterou vytvářejí její stěny, jednoduché schody vedoucí až na hřeben ostrova, voda tak klidná a čistá u vchodu, pod níž se rýsují ohromné čedičové základy, to vše přenesl mladý umělec na list skicáře.

Dolů připsal tuto poznámku:

OLIVIER SINCLAIR SLEČNĚ CAMPBELLOVÉ

Na Staffě, 7. dne měsíce září.

Když dojedli snídani, kapitán John Olduck dal připravit větší ze dvou lodic Clorindy. Cestující do ní usedli a při plavbě podél malebného obvodu ostrova zajeli do jeskyně zvané Člunová. Byla tak pojmenována proto, že moře zaujímá celý její vnitřní prostor a není ji možno navštívit suchou nohou.

Člunová jeskyně se nachází v jihozápadní části ostrůvku. Pokud by se moře jen trochu silněji vlnilo, bylo by nerozumné do ní vplout, protože zmítání vod je tam příliš prudké. Ale toho dne, i když byla obloha zatažená, se ještě vítr nezvedal, a tak našim cestujícím nehrozilo bezprostřední nebezpečí.

V okamžiku, kdy lodice připlouvala k otvoru hluboké prohlubně, zakotvil u ostrova parník nabitý turisty z Obanu. Naštěstí dvouhodinová zastávka, po kterou Staffa náležela návštěvníkům z Pioneera, nenarušila záměr slečny Campbellové a jejích přátel prozkoumat jeskyni.

Po celou dobu obvyklé vycházkové trasy výletníků po ostrově a návštěvě pouze ve Fingalově jeskyni, zůstali naši průzkumníci ukryti jejich zrakům v Člunové jeskyni. Neměli tedy příležitost setkat se s poněkud hlučnou výpravou - což ostatně pokládali za štěstí. Nemohl Aristobulus Ursiclos, když se dovědělo náhlém odjezdu svých společníků, nastoupit na tento parník, který přistává i na Joně a vrátit se s ním do Obanu? A takovému možnému setkání se chtěli vyhnout více než čemukoli jinému.

Byl-li zavržený nápadník slečny Campbellové mezi turisty sedmého září, pak po odplutí parníku na ostrově nikdo nezůstal. Když slečna Campbellová, bratři Melvillovi a Olivier Sinclair vyšli z dlouhé chodby, jakéhosi průkopu bez východu, který se zdál jakoby vyvrtán v čedičové skále, rozhostil se na skalnatém ostrůvku jménem Staffa, osamoceném na pokraji Atlantického oceánu, klid a mír.

Na rozličných místech zeměkoule existuje celá řada proslulých jeskyň, ale nejvíce je jich ve vulkanických oblastech. Rozdělujeme je podle jejich vzniku, který je buď neptunický (všechny horniny vznikly jako mořské usazeniny), nebo plutonický (děje v zemské kůře vznikly z vulkanické činnosti).

Některé byly skutečně z těch dutin vyhloubeny vodami, které pomalu vyžírají, kazí a vyhlodávají i žulové skály v té míře, že je přeměňují v rozsáhlé vydutiny. Takového původu jsou jeskyně Crozenské v Bretani, u Bonifacia na Korsice, Morghattenu v Norsku, Sv. Michala na Gibraltaru, Saratchellu na pobřeží ostrova Wightu, Touraneu na mramorových březích Cochinchiny (také Postojná a Sloupská jeskyně s Macochou).

Jiné jeskyně, zcela rozdílného útvaru, vznikly svraštěním žulových a čedičových stěn, což byl důsledek vychladnutí ohnivých balvanů, a tyto mají ve své spojitosti ráz jakési hrubosti, která schází jeskyním vulkanického původu.

Co se týká prvního druhu jeskyň, u nich příroda, věrna svým zásadám, šetřila síly, a u druhých jeskyň šetřila časem.

K jeskyním, jejichž hmota vřela v ohni geologických dob, náleží rovněž slovutná Fingalova jeskyně - Fingaľs Cave (sklep), podle prozaického anglického výrazu.

K prozkoumání tohoto divu byl ustanoven zítřejší den.

XIX. Fingalova jeskyně

Kdyby se kapitán Clorindy během posledních dvaceti čtyř hodin nacházel v některém přístavu Spojeného království, věděl by o meteorologickém bulletinu, který nepřinášel příliš dobré zprávy plavidlům, jež byly na cestě přes Atlantický oceán.

Zpráva z New Yorku oznamovala vichřici. Dostala se přes oceán od západu k severovýchodu a hrozilo, že se vrhne se vší svou krutostí na pobřeží Irska a Skotska, aby poté zmizela na březích Norska.

Přestože na Clorindě nedostali žádnou zprávu, lodní tlakoměr oznamoval blízký velký nepokoj ve vzduchu, s kterým rozumný námořník musí vždycky počítat.

Ráno osmého září byl kapitán John Olduck znepokojený, a tak vystoupil na skalnatý břeh, který ohraničuje Staffu na západě, aby prozkoumal stav oblohy i moře.

Mraky, nepříliš zlověstné, spíše podobné nějakým cárům, se honily po obloze. Vánek sílil a vypadalo to, že se brzy změní v bouři. Čeřící se moře se v dáli bělalo, vlny se s hřmotem lámaly o čedičové sloupy, které tvořily základ ostrůvku.

John Olduck stál ještě stále na skalnatém břehu a stav počasí mu nepřidával na klidu. Ačkoli byla Clorinda poměrně dost dobře chráněna v malém zálivu Clam Shell, přece to nevytvářelo dostatečně bezpečné kotviště ani pro loď malých rozměrů. Zmítání vod, uzavřených mezi ostrůvky a východní hrází, by způsobilo pravděpodobně hrozný příboj, který by postavení jachty velmi ohrozil. Proto bylo nutné něco udělat dřív, než se průlivy mezi ostrůvky stanou nesplavnými.

Jakmile se kapitán vrátil na loď, vyhledal cestující a sdělil jim své obavy i to, že je nutné odplout co nejdříve. Jestliže se opozdí třeba jen o několik hodin s odplutím, vydají se velkému nebezpečí plout po rozbouřeném moři v této patnáctimílové úžině, která dělí Staffu od ostrova Mullu. Až za tento ostrov je potřeba odplout, a to do malého přístavu u Achnagraigů, kde se Clorinda nebude muset bát větrů vanoucích ze širého moře.

“Opustit Staffu!” vykřikla slečna Campbellová, “přijít o tak velkolepý obzor!”

“Trvám na tom, že by bylo velmi nebezpečné zůstat v kotvišti Clam Shellu,” odpověděl John Olduck.

“Je to nutná věc, milá Heleno!” prohlásil Samo.

“Ano, velmi nutná věc!” dodal Sib.

Když viděl Olivier Sinclair tu velkou nespokojenost, kterou působil slečně Campbellové náhlý odjezd, rychle se zeptal: “Jak asi dlouho, pane kapitáne, může podle vašeho mínění trvat tahle bouře?”

“V této roční době nejvýše dva tři dny,” zněla kapitánova odpověď.

“A pokládáte odjezd za nevyhnutelný?”

“Za nevyhnutelný a neodkladný.”

“Jaký je váš záměr?”

“Odplout ještě tohoto rána. Za větru, který právě dnes vane, můžeme být už před večerem v Achnagraigu a na Staffu se vrátíme, jakmile špatné počasí pomine.”

“A proč bychom se nemohli vrátit na Jonu, kam Clorinda dopluje tak za hodinu?” zeptal se Samo.

“Ne… ne… nikoli na Jonu!” rychle odpověděla slečna Camphellová, před níž se už zase vznášel stín Aristobula Ursiclosa.

“V přístavu ostrova Jony bychom nebyli v o moc větším bezpečí než v kotvišti Clam Shellu,” poznamenal John Olduck.

“Nuže,” řekl Olivier Sinclair rozvážně, “odplujte vy sám, kapitáne, odplujte do Achnagraigu a nás nechte na Staffě.”

“Na Staffě!” spráskl ruce John Olduck, “kde není ani jediný dům, kam byste mohli jít!”

“A nemůže nám dostačit na několik dní jeskyně v zátoce Clam Shell?” zeptal se s klidem Olivier. “Co nám tady bude scházet? Nic! Z lodi si můžeme přinést dost a dost potravin, ložní potřeby, stejně tak šatstvo na převlečení, navíc by tady s námi mohl klidně zůstat kuchař!”

“Ano! Ano!” vykřikovala slečna Helena a zatleskala dvakrát po sobě rukama. Nenechala kapitána ani promluvit a ihned pokračovala:

“Odcestujte, kapitáne, a to bez prodlení s jachtou do Achnagraigu a nás nechte na Staffě. Budeme zde jako trosečníci na pustém ostrově zcela opuštěni. Budeme vyhlížet návrat Clorindy s pohnutím, úzkostí a strachem Robinsonů, kteří touží uvidět loď na obzoru.”

Když kapitán dál mlčel, Helena s úsměvem a očima plnýma naděje pohodila hlavou a pronesla:

“Co jsme přišli na Staffu dělat? Prožít román, že je to tak, pane Sinclaire?” “Ano, máte úplnou pravdu,” přisvědčil jíž bez otálení mladý muž.

“Co může být romantičtějšího než právě naše postavení, milí strýčkové?”

Oba Melvillové mlčky přikývli.

“A teď vám ještě něco řeknu,” pronesla Helena s důrazem, “po celý život bych si dělala výčitky, kdybych promeškala úchvatné divadlo, které nám poskytuje bouře, náraz větru na tento poetický ostrůvek, vztek severního moře, ossianovský zápas a procházky dál po ostrově i při odjezdu pana kapitána.”

John Olduck na Helenu upřel svůj pohled a ona tomu odvážnému muži stiskla ruku se slovy:

“My tedy zůstaneme zde a budeme na vás čekat!”

Kapitán přikývl, ale bratři Sam a Sib rozhodili ruce a rozechvěným hlasem pronesli téměř současně:

“Ale… ale…”

“Mám dojem, že jste něco chtěli říct, moji milí, ale myslím, že znám prostředek, kterým vás získám pro svou věc.”

A v tu chvíli je objala a každému z nich dala ranní polibek. Přitom povídala:

“Tenhle vám, strýčku Same. Tenhle vám, strýčku Sibe. Nyní se sázím, že už nemáte co namítat.”

A opravdu bratry Melvilly už nenapadalo nic, čím by vznesli nějakou námitku. Když jejich neteř chtěla zůstat na Staffě, tak vlastně proč ne? Proč si je tato myšlenka nezískala dřív, to teď nedovedli pochopit.

Ale myšlenka pocházela od Oliviera Sinclaira a slečna Campbellová považovala za svou povinnost mu zvlášť hezky poděkovat.

Když se tak stalo, námořníci snesli věci potřebné k několikadennímu pobytu na ostrově. Jeskyni v Clam Shellu narychlo změnili v prozatímní obydlí, které nazvali naši výletníci jménem Melvill House. Budou se tam mít tak dobře, nebo možná ještě lépe než na Joně.

Kuchař si našel místo pro svou práci hned u vchodu jeskyně v příhodné klikatině, jako stvořené pro kuchyni.

Poté slečna Campbellová a Olivier Sinclair, bratři Melvillovi, paní Bessi a Partridge opustili Clorindu. Kapitán John Olduck jim nechal k dispozici malou lodici jachty, která jim mohla být užitečná, aby se mohli přeplavit od jednoho skaliska k druhému.

Za hodinu Clorinda, která stáhla plachtu na vrcholu stěžně a kvůli špatnému počasí rozepjala malou přední plachtu, odplula. Mířila takovým směrem, aby mohla obeplout severní část Mullu a doplout do Achnagrainovy úžiny, která dělí ostrov od pevniny.

Naši cestovatelé její plavbu sledovali ze Staffy co nejdále. Plula po větru, jako racek se dotýkala svými křídly vln a po půlhodině zmizela za ostrůvkem Gometrou.

Přestože hrozila bouře, obloha nebyla v mlhách. Slunce ještě svítilo několika velkými mezerami v mracích, které nad hlavou rozháněl vítr. Dalo se tedy procházet po ostrově a sledovat úpatí čedičových mořských břehů. Hlavní starostí slečny Campbellové a bratrů Melvillů bylo, aby se pod vedením Oliviera Sinclaira dostali do Fingalovy jeskyně.

Cestující, kteří přijíždějí z Jony, obyčejně tuto jeskyni navštěvují na lodicích obanských parníků. Je však možné sestoupit až do její největší hloubky, když člověk přistane u skalisek vpravo, kde se nachází schůdná hráz.

A právě touto cestou se chtěl vydat Olivier Sinclair, aniž by použil lodici, kterou jim ponechal kapitán. Všichni tedy vyšli z jeskyně a kráčeli po hrázi, která vroubí pobřeží na východě ostrova. Hlavice sloupů tyčících se kolmo vzhůru, jako by zde některý stavitel zarazil řadu čedičových kůlů, tvořily pevnou a suchou dlažbu na úpatí velikých skalisek. Tuto procházku vykonali v několika minutách, přitom si povídali a podivovali se ostrůvkům omývaným příbojem, jehož zelená voda dávala nahlédnout až na dno. Je nemožné si představit podivuhodnější cestu vedoucí k této jeskyni, která je hodna toho, aby ji obýval některý z hrdinů pohádek Tisíce a jedné noci.

Když dosáhli jihovýchodního cípu ostrova, Olivier Sinclair vedl své přátele po několika přírodních stupních, které by dozajista nezhyzdily ani schody leckterého paláce.

V záhybu přirozeného odpočívadla těchto schodů se tyčí vnější pilíře, seskupené při stěnách jeskyně, jako jsou v malém Vestině chrámu v Římě, ale těsně k sobě přiléhající, jako by zakrývaly veliké dílo. O jejich vrcholy se opírají ohromné základy tvořící tuto část ostrova. Kosost těchto skalisek, které se zdají jako rozestavené podle přesných pravidel, podobné kamenům vnitřního klenutí klenby, zcela zvláštně kontrastují s kolmým postavením sloupů, které je podpírají.

U paty schodů moře co chvíli stoupalo a zase klesalo jen lehce a zdálo se, jako by dýchalo.

Když se naši výletníci dostali k nejvyššímu odpočívadlu schodů, obrátil se Olivier Sinclair vlevo a ukázal své přítelkyni jakýsi druh úzké hráze, přirozené lávky, která šla podél stěny až na dno sluje. Zábradlí ze železných tyček zasazené do čediče sloužilo jako vodítko mezi zdí a ostrou hranou úzké hráze.

“Ach!” pronesla slečna Campbellová, “toto zábradlí trochu hyzdí Fingalův palác!”

“Skutečně,” odpověděl Olivier Sinclair, “je to míchání se lidské ruky do díla přírody.”

“Když je prospěšné, je nutné ho použít,” řekl Samo

“A já ho použiji,” dodal Sib.

Jakmile návštěvníci vstoupili do Fingalovy jeskyně, podle rady svého průvodce se zastavili.

Před nimi se rozevřela jako chrámová loď vysoká a hluboká jeskyně plná tajemného polostínu. Vzdálenost mezi dvěma postranními stěnami při mořské hladině měřila asi čtyřiatřicet stop. Čedičové pilíře, které k sobě vpravo i vlevo těsně přiléhaly, jako v chrámech postavených v pozdním gotickém slohu, zakrývaly spousty sloupovitých zdí. Na hlavicích těchto pilířů spočíval výkružek ohromné lomené gotické klenby, která se pod posledním kamenem zdvíhala do výše padesáti stop nad průměrnou výškou vodní hladiny.

Slečna Campbellová a její přátelé udiveni tímto prvním pohledem, odtrhli oči z těchto míst a sledovali výstupek, který tvoří vnitřní lávku.

Zde se řadí v dokonalém pořádku za sebou stovky hranolovitých sloupů, avšak jsou nestejných rozměrů podobné výtvorům obrovské krystalizace. Jejich jemné hrany jsou tak dokonalé, jako by je vytesal nějaký výtečný sochař, a nikoli příroda.

K úhlům dovnitř zahnutých pilířů přiléhají vystupující úhly dalších pilířů. To vnáší do jednotvárnosti slohu rozmanitost, která podává důkaz o uměleckém smyslu přírody.

Světlo zvenku jako by si hrálo na všech fasetách… Je zachycováno vnitřní vodou, odráženo jako by v zrcadle, pronikající až k podmořským kamenům a vodním rostlinám barvy zelené, tmavočervené i jasně žluté. Tisícerým leskem osvětluje čedičové výstupky, které tvoří strop tohoto podzemního sklepení, jež nemá na světě sobě podobné.

Uvnitř panovalo jakési hlučné ticho, když si dovolíme spojit tato dvě slova, je to ticho vlastní všem hlubokým prohlubním, které si žádný návštěvník nedovolí rušit. Jen vítr se svými táhlými akordy se zde ozýval, a když chvílemi zadul mocněji, zdálo se, že všechny ty hranoly zvučí jako klapky nějaké obrovské harmoniky. Snad právě proto je v keltském jazyce nazývána aun a vine, tedy libozvučná jeskyně.

“A jaké jméno by jí lépe slušelo?” zeptal se Olivier Sinclair, “když Fingal byl otcem Ossiana, jehož velký duch sloučil v jedno umění poezii i hudbu?”

“Zajisté,” odpověděl Sam, “leč řekněme si, co praví Ossian sám: Kdy uslyší mé ucho zpěv bardův? Kdy bude mé srdce tlouci při vypravování činů mých předků? Harfa nerozléhá se více v lesích Sebory!”

“Ano,” dodal Sib, “palác je nyní pustý a ozvěna neopakuje dřívější zpěvy.”

Celková hloubka jeskyně je asi sto padesát stop. V pozadí jeskynní lodi jsou jakoby malé varhany, kde strmí jistý počet sloupů menších rozměrů než u vchodu, mají však stejně dokonalé tvary.

Tam se chtěli na chvíli Olivier Sinclair, slečna Campbellová a její strýčkové zastavit.

Byla to podivuhodná perspektiva otevírající se z tohoto místa na širé nebe. Voda ozářená světlem dovolovala prohlédnout si i rozlohu mořského dna, tvořeného v těchto místech konci sloupů, majících čtyři až sedm bočních ploch, zasazených jedny v druhé jako dlaždice nějaké mozaiky. Na stěnách jeskyně viděli podivuhodnou hru světla a stínu. Vše se však náhle zatmělo, když se nějaký mrak objevil nad otvorem sluje jako gázová opona na přední straně jeviště divadla. Naproti tomu se vše zatřpytilo a rozveselilo mnoha barvami, když sluneční paprsky, odrážející se od křišťálového dna a stěn hranolů, v táhlých světlých proudech dostihovaly vrcholu klenby jeskyně.

Dále moře naráželo na první vrstvy obrovského skalního oblouku. Veškerá mohutnost tohoto rámce, černého jako eben, spočívala v jeho pozadí. Dále se objevil obzor nebe i vody v plném jasu, a to i s pozadím Jony, která se v dálce dvou mil rýsovala zříceninami svého kláštera.

Všichni byli okouzleni touto čarovnou krásou a téměř neschopni slova.

“Jaký je to jen kouzelný palác!” řekla teprve po dlouhé chvíli slečna Campbellová, “a jak prozaická by byla duše, která by se zdráhala věřit, že jej Bůh stvořil pro vzdušné a vodní víly! Pro koho by se chvěly za větru tóny těchto velikých kamenných varhan? Nebyla to snad tato nadpřirozená hudba, kterou Wawerley slýchával ve svých snech, tento hlas Selmin, jehož akordy uložil do not náš romanopisec, aby ukolébal své hrdiny?”

“Máte dozajista pravdu, slečno Campbellová,” odpověděl Olivier Sinclair, “a když Walter Scott hledal své obrazy v poetické minulosti skotských hor, myslel bezpochyby na Fingalův palác.”

“Zde bych chtěla zaklínat stín Ossianův!” pronesla v nadšení slečna Helena. “Proč by se nemohl objevit viditelný bard po spánku trvajícím patnáct století, když na něj tady zavolám?”

Olivier Sinclair pokrčil rameny a bratři Melvillovi byli zcela soustředěni sugestivním povídáním své neteře.

Helena pokračovala ve svém monologu, co chvíli rozhodila ruce, neustále živě gestikulující. Její další slova zněla takto:

“Tak strašně ráda myslím na to, jak nešťastný, slepý jako Homér, básník jako on, opěvující veliké válečné skutky své doby, se častokrát uchyloval do tohoto paláce, které se dodnes honosí jménem jeho otce! Zde bezpochyby ozvěny této jeskyně opakovaly jeho epická i lyrická nadšení s nejčistším přízvukem nářečí Gaelů. Nemyslíte, pane Sinclaire, že starý Ossian sedával asi na stejném místě, kde jsme my, a že zvuky jeho harfy se mísily s chraptivým přízvukem hlasu Selmina?”

“Jak nevěřit tomu, slečno Campbellová,” odpověděl mladý muž, “tomu, co vyprávíte tak přesvědčivým tónem?”

“Kdybych ho tak přivolala,” šeptala slečna Campbellová. A svým čistým hlasem volala několikrát jméno starého barda do ševelení větru.

Ale i když bylo přání mladé ženy tak vřelé, odpovídala jí jen ozvěna. Ossianův stín se v otcovském paláci neobjevil.

Mezitím slunce zmizelo za hustými mlhami, jeskyně se naplnila těžkými stíny a síla mořských vln narůstala. Narážely s velkým hřmotem i na poslední čediče v pozadí…

Naši přátelé se vraceli po úzké lávce, z poloviny zakryté pěnou vln. Obešli roh ostrova, kde vanul silný vítr přicházející ze širého moře, a brzy se pak už octli v bezpečí na hrázi.

Počasí se horšilo minutu po minutě, vítr nabýval na síle, vrhal se na pobřeží Skotska a vypadalo to, že se změní v pravou bouři. Ale slečna Campbellová se svými druhy byli chráněni čedičovým břehem před nepřízní počasí, a mohli se tedy brzy dostat do Clam Shellu.

Na druhý den, když ručička tlakoměru opět klesla, vanul vítr s ještě větší prudkostí. Hustší a temnější mraky naplňovaly nebe a udržovaly se v nižším pásmu. Ještě sice nepršelo, ale slunce se už neobjevovalo ani na okamžik.

Slečna Campbellová i přes tak silnou nepřízeň počasí nebyla ani trošku otrávená, spíše naopak, život na pustém ostrově mrskaném bouří se jí líbil. Připadala si jako nějaká hrdinka Waltera Scotta, bloudívala mezi skalami Staffy, ponořená do svých myšlenek, sama bez doprovodu, a všichni její nálady respektovali, ba i dokonce obdivovali.

Nejednou se vrátila do Fingalovy jeskyně, protože její poetická neobyčejnost Helenu k sobě znovu a znovu vábila. Tam ve snění prožila celé dlouhé hodiny, nedbala na rady svých přátel, aby nezapomněla na opatrnost…

Dne devátého září se sneslo hned několik bouří na skotské břehy. Vítr se změnil ve vichřici, která řádila s nevýslovnou prudkostí. A bylo nemožné, aby se jí někdo na ostrově Staffa stavěl na odpor.

Odpoledne kolem páté hodiny, v době, kdy chystali v jeskyni Clam Shellu jídlo, byli Olivier Sinclair a bratři Melvillovi nadmíru znepokojeni.

Slečna Helena, která zhruba před třemi hodinami odešla a neřekla, kam jde, se dosud nevrátila.

Čekali s narůstajícími obavami až do šesté hodiny, ale mladá žena se neobjevovala.

Olivier Sinclair vystoupil několikrát na nejvyšší část ostrova, ale neviděl nikoho.

Bouře zuřila jako šílená a moře se zdvíhalo v obrovských vlnách, naráželo s hukotem a hřmotem na jihozápadní část ostrova.

“Ubohá slečna Campbellová!” náhle vykřikl Olivier Sinclair. “Jestli je dosud ve Fingalově jeskyni, musíme ji odtamtud vysvobodit, jinak je s ní konec!”

XX. Za slečnou Campbellovou!

Netrvalo dlouho a Olivier přiběhl k hrázi a dorazil ke vchodu Fingalovy jeskyně, kde byly čedičové schody.

Bratři Melvillovi a věrný Partridge spěchali za ním.

Paní Bessi zůstala v Clam Shellu a čekala je s nevýslovnou úzkostí. Připravovala vše potřebné, kdyby se slečna Helena vrátila…

Moře zatím vystoupilo tak vysoko, že pokrývalo už i nejvyšší místo odpočívadla, přelévalo se přes zábradlí a způsobilo, že se veškerá chůze po lávce stala nemožnou.

Vzhledem k tomu, že se nedalo vstoupit do jeskyně, bylo jasné, že je rovněž nemožné z ní vyjít. Pokud byla slečna Campbellová uvnitř, stala se její zajatkyní. Ale jak se dozvědět, že tam je skutečně, a jak se k ní dostat?

“Heleno! Heleno!” křičel Olivier Sinclair.

“Heleno! Naše drahá Heleno!” křičeli nešťastní bratří Melvillovi.

“Slečno! Proboha, slečno!” přidal se zoufalý Partridge.

Toto jméno bylo vrženo do nepřetržitého hukotu vln. Mohla je slečna Helena vůbec zaslechnout? Podobalo se hřímání větru a vln, které se ztrácelo ve sluji. A ani hlas či zrak nebyly tak mocné, aby vnikly dovnitř.

“Možná, že tam ani Helena není,” prohlásil Sam a v jeho prohlášení se ozývaly jasné tóny naděje.

“Kde by byla?” odpověděl s hlavou skloněnou a výrazem nešťastného tvora Sib.

“Ano, kde by byla?” vykřikl Olivier Sinclair. “Copak jsem ji nehledal bezvýsledně na návrší ostrova, uprostřed skal na pobřeží, prostě všude? Nevrátila by se snad, kdyby se vůbec vrátit mohla? Je tam… tam!”

A pak si společně vybavili, jak jim nejednou Helena říkala, že má velké přání být přítomna nějaké bouři ve Fingalově jeskyni.

Copak ale zapomněla, že je moře vzedmuté bouří a jeskyni naplňuje až po vrchol svými vodami a dělá z ní vězení, jehož dveře nelze otevřít ani násilím?

“Jakým způsobem je možno pokusit se dojít až k ní a zachránit tu nebohou dívku?” ptal se polohlasem víc sebe než ostatních Olivier Sinclair.

V důsledku bouře, která s nebývalým vztekem bičovala tuto část ostrova, stoupaly vlny až k samému stropu klenutí jeskyně. Tam se rozrážely s ohlušujícím hřmotem. Největší část vln, která byla nárazem odrážena zpět, padala pěnícími se vodopády, jako vodopády Niagarskými, ale dolejší část vod, poháněná proudem širého moře, se dovnitř vrhala s prudkostí řeky, jejíž blať byla náhle stržena. Moře tedy vnikalo až do nejzadnější části jeskyně.

Na kterém místě našla asi slečna Campbellová útočiště, které by nebylo pod vodou, pod silou vln? Vždyť celou jeskyni ovládly právě tyto hrozné mořské vlny svým sílícím přílivem.

Naši zoufalí výletníci nechtěli stále uvěřit, že by Helena mohla být skutečně uvnitř! Jak by mohla vzdorovat útokům zuřícího moře v této slepé uličce? Copak by její zohavené rozervané tělo stržené proudem nebylo již vyvrženo ven? Copak by ji proud rostoucího přílivu nezanesl podél hráze a mořských skal až ke Clam Shellu?

“Heleno! Heleno!”

Toto jméno stále volali do hluku větru a vln, ale jediný výkřik jim neodpovídal, a také ani nemohl…

“Ne! Nikoli! Ne! Není v téhle jeskyni!” se zoufalstvím opakovali bratři Melvillovi. “Ale ano, je tam!” trval na svém Olivier Sinclair.

A tu ukázal na kousek látky, kterou vracející se vlna zanechala na jednom z čedičových schodů.

Byl to “snod”, skotská stužka, kterou slečna Helena nosívala ve vlasech.

Bylo možné teď ještě pochybovat?

Ale potom… když jí tuto stužku silný proud utrhl, mohla být také slečna Campbellová stejnou ranou či stejnou silou vržená na zeď Fingalovy jeskyně…

Po chvíli ticha, když si tuto skutečnost všichni uvědomili, se ozval Olivier Sinclair:

“Já ji zachráním!”

A využil okamžik odlivu, který zhruba z poloviny uvolnil lávku a chytil se prvního sloupku zábradlí. Ale spousta vody ho uchvátila a porazila, až spadl na schodech.

Kdyby nepřispěchal odvážný Partridge a nezachytil nebohého Oliviera, skutálel by se až na poslední stupeň a moře by ho uchvátilo, aniž by ho pak kdo mohl zachránit. Partridge svým činem riskoval vlastní život.

Olivier tedy s Partridgovou pomocí vstal. Rozhodnutí dostat se do jeskyně se však nevzdal.

“Slečna Campbellová je tam!” řekl znova. “Je živá, protože její tělo nebylo vrženo ven jako tenhle kousek látky. Je tedy dost možné, že našla nějaké útočiště v záhybu jeskyně. Ale její síly se brzy vyčerpají. Nebude rozhodně moci odolávat až do té doby, kdy moře úplně poklesne. Je nutné dojít tedy až ke slečně Campbellové!”

“Půjdu já!” řekl Partridge odvážně.

“Ne… já!” oponoval mu Olivier.

“Půjdeme tedy oba!” rozhodli.

Chtěli použít posledního prostředku dostat se ke slečně Heleně, ale tento prostředek poskytoval jen velmi málo naděje, že by se Olivierovi s Partridgem jeden pokus ze sta podařil.

“Počkejte na nás zde, pánové,” pokynul Olivier Sinclair bratrům Melvillovým.

“V pěti minutách budeme zpět. Pojďte, Partridgu!”

Bratři nic nenamítali a zůstali poslušně stát na svém místě, na nejkrajnějším cípu ostrůvku, chráněni strmým břehem tak, že je moře nemohlo dostihnout. Olivier s Partridgem se co nejrychleji vrátili do Clam Shellu.

Bylo půl deváté večer.

Po pěti minutách se mladý muž a starý sluha objevili, vlekli s sebou po hrázi lodici z Clorindy, kterou jim kapitán John Olduck zanechal.

Chtěli se snad dostat do jeskyně po moři, když cesta po zemi byla nemožná?

Ano! Právě o to se chtěli pokusit. Vydávali svůj život v sázku, ale i když to věděli, chtěli to riskovat. A neváhali.

Kocábku přivlekli k patě schodů, na místo chráněné před příbojem do kouta čedičového stupně.

“Půjdu s vámi,” znovu se nabízel starý sluha Partridge.

“Ne, už jsem se rozhodl jinak,” odpověděl Olivier, “Nejde to, nesmíme zbytečně přetížit tak malou lodičku! Jestliže dosud slečna Campbellová žije, stačí, když půjdu jen já!”

“Oliviere!” vykřikli oba bratři, kteří jen stěží zadržovali své vzlyky. “Oliviere, zachraňte naši dceru!”

Mladý muž jim stiskl ruce, vzápětí skočil do lodice, usedl na prostřední lavici a chopil se obou vesel. Poté zavesloval obratně do proudu a čekal na okamžik odlivu obrovské vlny, která ho zanesla naproti Fingalovy jeskyně.

Tu byla náhle lodička vyzdvižena, ale naštěstí obratnými pohyby vesel se podařilo Olivierovi Sinclairovi udržet ji v rovnováze, a to podélně, kdyby se totiž dostala napříč, nevyhnutelně by se převrhla.

A zas zdvihlo moře křehký člun až téměř k nejvyšší části jeskyně, zdálo se, že se snad tato skořápka roztříští o skalnatou zeď, ale naštěstí ji vracející se vlna odnesla na moře…

Třikrát takto vlny lodici rozhoupaly, vrhly ji k jeskyni, aby ji vzápětí opět odnesly zpět, aniž by se mladému muži podařilo nalézt průchod vodami, které uzavíraly otvor. Olivier udržoval lodici stále na vodách…

Náhle jedna z obrovských vln pozdvihla lodičku, ta na okamžik zakolísala na tomto vodním hřbetu téměř až ve výši ostrovní planiny, pak se rozevřela jakási hluboká propast až k patě jeskyně a Oliviera vrhla síla vlny šikmo dolů, jako by se vrhal dolů po vodopádu.

Svědkové tohoto hrůzného výjevu ze sebe vyrazili výkřiky zděšení. Zdálo se, že je kocábka neodvratně vržena na čedičové pilíře vlevo od vchodu.

Avšak odvážný mladý muž zručným pohybem vesel vzpřímil svou lodici a rychlostí šípu, dříve než by se moře zdvihlo v ohromnou spoustu vod, zmizel uvnitř jeskyně.

O vteřinu později se záplavy vod řítily a stříkaly až na nejvyšší hranu ostrova.

Rozbila se lodička o čedičové stěny? Je třeba nyní počítat nikoli s jedním, ale se dvěma mrtvými?

Naštěstí nic takového. Olivier Sinclair projel rychlostí blesku, nezavadil o nerovný strop klenby. Lehnu si na dno lodice, aby byl ušetřen nárazu vyčnívajících čedičových kusů! Během jediné vteřiny dostihl protilehlé stěny, neměl strach, jen obavu, aby ho proud nevyplavil ven dříve, než by se mohl zachytit některého výstupku ze dna.

Naštěstí lodice narazila na pilíře toho druhu malých varhan, které strmí v jedné části Fingalovy jeskyně, a tam se z poloviny rozbila. Olivier Sinclair měl však štěstí a včas se zachytil kusu čediče, na kterém se chvíli s vypětím sil udržel a potom se vyšvihl vzhůru z dosahu běsnícího mořského živlu.

Po chvilce vlna uchvátila jeho loďku a vyvrhla ji z jeskyně. Bratři Melvillovi a Partridge, jakmile uviděli lodici bez pána, domnívali se, že odvážný Olivier Sinclair zahynul.

XXI. Bouře v jeskyni

Olivier Sinclair byl živý a zdravý a alespoň pro tento okamžik v bezpečí. Tma v jeskyni byla tak hluboká, že neviděl vůbec nic. Dohasínající den sem vnikal jen v přestávkách mezi dvěma vlnami, když se vchod ocitl bez spousty vod.

Mladý muž se snažil zjistit, v kterém místě by asi mohla být slečna Campbellová. Pátral však zatím bezvýsledně.

Začal tedy volat stále a znova:

“Slečno Campbellová! Slečno Heleno! Ozvěte se, slečno Campbellová…!” Těžko popsat slovy, co se událo v Olivierově nitru, když po delší době uslyšel hlas, který mu odpověděl.

“Pane Oliviere! Pane Oliviere!”

Slečna Campbellová byla tedy živá, ale kde našla útočiště, aby unikla běsnícím vlnám? Odkud se ozývalo její volání?

Olivier Sinclair se po zralé úvaze vydal po lávce a obešel pozadí Fingalovy jeskyně. V levé stěně zvrásněný čedič vytvořil jakousi rozsedlinu podobnou výklenku.

Pilíře tu od sebe odstupovaly, a kout, dosti široký při svém otvoru, se dále zužoval. Bylo v něm místo jen pro jednoho člověka. Pověst o tomto otvoru hovoří jako o Fingalově křeslu.

Do tohoto místa se tedy uchýlila slečna Campbellová, když ji překvapilo svým útokem moře.

Ještě před několika hodinami za mořského odlivu byl vchod do jeskyně snadný a nerozvážná dívka sem přišla jako na návštěvu do salónu. Zahloubala se do svých myšlenek, snila o nemožném a neměla ani potuchy o nebezpečí, kterým jí hrozil příliv, nezaregistrovala nic z té hrůzy běsnící venku. Jaké pak však bylo její leknutí, když chtěla odejít a nenašla kvůli záplavě vod východ…

Ta odvážná mladá žena ovšem neklesala na mysli, snažila se dostat na nějaké bezpečné místo a po dvou či třech marných pokusech vystoupila na nejvyšší odpočívadlo schodů. Potom se jí s nemalou námahou a důvtipem podařilo dostat se až do Fingalova křesla, ačkoli ji snad dvacetkrát hrozilo, že ji voda smete.

Tam ji našel Olivier Sinclair skrčenou, ale mimo dosah útočících vln.

“Ach, slečno Camphellová!” zvolal. “Jak jste mohla být tak neopatrná a vydávat se v tak veliké nebezpečí na počátku bouře! Mysleli jsme si, že jste už ztracená!”

“A vy jste mě přišel zachránit, pane Oliviere,” hlesla slečna Helena, víc dojatá odvahou mladého muže než zděšená z nebezpečí, které snad ještě bude muset podstoupit.

“Ano, přišel jsem, abych vás zachránil z tohoto stavu, slečno Campbellová, a s pomocí Boží se mi to podaří!”

Když viděl, že slečna Helena je vcelku v pořádku a ne až tolik vyděšená, jak se domníval, zeptal se ještě:

“Copak vy nemáte strach, vy se nebojíte?”

“Ne, nebojím se! Zvlášť ne, když jste tady se mnou… ostatně, copak můžu mít jiný pocit před tímto velkolepým divadlem,” ukázala na scénu kolem, “než pocit obdivu!… Mějte se na pozoru!”

Slečna Campbellová po těchto slovech ustoupila do pozadí úzké skrýše. Olivier Sinclair, který stál před dívkou, se ji snažil ochraňovat co nejlépe, když některé vlna, vzedmutá s větší zuřivostí, hrozila Helenu zasáhnout.

Náhle oba umlkli. Copak musel Olivier mluvit, aby mu Helena rozuměla? K čemu slov, aby bylo vysloveno vše, co pociťovala slečna Campbellová v těchto okamžicích?

Po nějaké chvíli uslyšel mladý muž zesilující vytí větru a hučení moře… Jeho obavy, nikoli o sebe, ale o Helenu, rostly, když zjistil, jak hrůzy venku narůstají. Rovněž zpozoroval, že vodní hladina stoupá s přílivem, který potrvá ještě několik hodin.

Kde se zastaví stoupání moře, jehož vlny připlouvající z širého oceánu se zdvíhaly do neobyčejné výšky? Nedalo se to odhadnout, jedno však bylo jisté, jeskyně se znenáhla naplňovala vodou víc a víc. Už tu nevládla naprostá tma, protože zčeřené vlny byly nasycené světlem z venku. Mimo to široké světélkující pruhy vrhaly tu a tam jakýsi druh elektrického žáru, který se dostával k čedičovým vrcholkům, osvětloval hrany sloupů a zanechával za sebou neurčitý zamodralý kmit.

Během těchto záblesků se Olivier Sinclair obracel ke slečně Campbellové a díval se na ni s pohnutím, které nezpůsobilo jen nebezpečí.

Slečna Campbellová byla okouzlena a jako u vytržení pozorovala vznešenost tohoto přírodního divadla, bouře ve Fingalově jeskyni!

V jedné chvíli se vlna, mohutnější než všechny předchozí, dostala až k rozsedlině Fingalova křesla. Olivier si myslel, že je vypudí z jejich útočiště…

Vzal dívku do náruče jako kořist, kterou by mu moře mohlo vyrvat.

“Oliviere! Oliviere!” vykřikla Helena, když zjistila, jaké jim hrozí nebezpečí. “Nebojte se ničeho, slečno Heleno!” řekl Olivier Sinclair. “Já vás zachráním, Heleno…! Já…”

On to říká! On ji zachrání! Ale jak? uvědomil si náhle s hrůzou. Jak by ji dokázal vyrvat mohutným vlnám, jestli jejich síla ještě naroste, jestli vystoupí ještě výš, jestli zaplaví i místo v pozadí rozsedliny? Kde najdou jiné, bezpečné útočiště? Místo mimo dosah tohoto hrozného vzdouvání moře? Všechny tyto skutečnosti mu probíhaly myslí ve své hrozné realitě.

Začal sám sobě domlouvat:

“Chladnokrevnost především! Zůstat svým pánem! Nenechat se znervóznit. Toho musím stůj co stůj dostát!”

A toto vše opravdu mladý muž potřeboval víc než jindy, zvlášť když ne sice síla morální, ale síla fyzická začala opouštět slečnu Helenu. Byla vysílená příliš dlouhým a nerovnocenným zápasem s hroznými živly, a teď se dostavovala reakce.

Olivier cítil, jak pomaloučku slábne, umdlévá. Chtěl ji uklidnit, ačkoli věděl, že i jeho samotného opouští naděje.

“Heleno… drahá Heleno!” šeptal, “při svém návratu do Obanu jsem se dověděl… že vy… že vám mám děkovat za své vysvobození z víru Corryvrekanu!”

“Oliviere… vy víte…!” slečna Helena odpověděla sotva slyšitelně, její hlas zněl jako šelest listí.

“Ano, vím… a dnes splatím svůj dluh! Vysvobodím vás z Fingalovy jeskyně!”

Jak se mohl Olivier Sinclair opovážit mluvit o spáse v okamžiku, kdy se spousta vod rozrážela o samý práh jejich útočiště! Již jen ztěžka mohl chránit svou přítelkyni před jejich nárazy. Dvakrát či třikrát ho už mohly vlny strhnout s sebou… Jestliže však odolal, stalo se to při nadlidské námaze, protože cítil, jak jsou ruce slečny Campbellové k jeho postavě jako přivázané, protože věděl, že s ním by moře odneslo i Helenu.

Bylo půl desáté večer, bouře dosáhla asi své největší intenzity. Stoupající vody se vrhaly do Fingalovy jeskyně s prudkostí lavin. Jak narážely na stěny, způsobovaly ohlušující hřmot. Měly takovou sílu, že kusy čediče, ulámané ze stěn, při svém pádu hloubily do světélkující pěny černé díry.

Zda následkem těchto nárazů, jejichž sílu nelze ani definovat, neutonou pilíře kámen po kameni v moři? Zda není i klenba v nebezpečí, že se prolomí?

Toho všeho se mohl Olivier Sinclair obávat. Již i on se cítil strašně slabý, ale ještě stále se snažil ubránit únavě. Chvílemi se jim nedostávalo vzduchu a pokud se sem vzduch dostal s vlnami, zdálo se, jako by jej do sebe ony vdechovaly, když je odliv odnášel ven.

“Oliviere!… Oliviere!… “zašeptala Helena a klesla znovu do jeho náručí. Vzápětí omdlela.

Mladý muž se s nebohou dívkou uchýlil do nejzazší části jejich útočiště. Cítil její bezvládné, chladnoucí tělo, rád by ji rozehřál, podělil se o všechno teplo, které v něm ještě zůstalo!

Avšak voda jim už sahala po pás, a jestli teď Olivier ztratí vědomí, bude s nimi konec.

Přece však mladý neohrožený muž našel sílu k tomu, aby ještě dál zápasil s běsnícími živly. Držel slečnu Campbellovou v náručí, chránil ji před nárazy moře a podepíral se o čedičové výstupky - a to ve tmě, uprostřed neustálého hřmění, jekotu a hvízdotu.

Nebyl to Selmin hlas, který se rozléhal Fingalovým palácem! Byl to děsný štěkot kamčatských psů, kteří, jak praví Michelet, “ve velikých stádech, po tisících po celé dlouhé noci vyjí proti vyjícím vlnám, a tak v zuřivosti zápolí s oceánem Severu.”

Konečně začalo moře klesat. Olivier Sinclair poznal, že se také začíná poněkud tišit i útoky vln širého moře. Uvnitř jeskyně panovala tak hluboká tma, že v poměru k tomu byl venku den. V tom polostínu se nejasně rýsoval otvor jeskyně, který už nezaplavovalo dmoucí se moře.

Brzy k prahu Fingalova křesla vystupovaly jen pěny. Nebylo to nyní to škrtící laso vln, které dáví a přitahuje. Naděje se vrátila do Olivierova srdce. Počítal čas od té doby, kdy stálo moře nejvýš, a usoudil, že už minula půlnoc. Ještě tak dvě hodiny a lávka bude bez vln a stane se opět schůdnou. Toto vše se snažil pozorovat tak dlouho, dokud nenastala chvíle, kdy mohli opustit jeskyni. Slečna Campbellová dosud však nenabyla vědomí. Olivier Sinclair s jejím bezvládným tělem v náručí se spustil z Fingalova křesla a pak už kráčel po úzkém výstupku, jehož železné sloupce byly údery moře zkřiveny, rozlámány, vytrhány.

Když se proti němu hnala nějaká vlna, na okamžik se zastavil anebo udělal krok zpět.

Ve chvíli, kdy se Olivier Sinclair dostal už k nejvyššímu místu, celého jej potopilo poslední vzedmutí vody. Myslel si, že slečna Campbellová a on budou vrženi na zeď anebo strženi do ječícího víru pod jeho nohama…

Sebral všechny své síly, využil okamžitého ústupu moře, a tak odolal i této nástraze a vyšel ven z jeskyně.

Vzápětí se dostal k záhybu strmého břehu, kde bratři Melvillovi, Partridge a paní Bessi, která se k nim mezitím připojila, prodleli celou noc.

Slečna Campbellová i Olivier Sinclair byli zachráněni.

Morální a fyzická síla, kterou si mladý muž až do této chvíle udržel, teď opustila i jeho. Padl na zem u paty skal a ležel bez hnutí, když předtím vložil slečnu Campbellovou do náruče paní Bessi.

Bez jeho odvahy, bez jeho obětování by se Helena z Fingalovy jeskyně nedostala.

XXII. Zelený paprsek

Po několika minutách přišla díky čerstvému vzduchu uvnitř Clam Shellu slečna Helenu Campbellová k sobě, a její svět byl zatím snovým obrazem, jehož všechny fáze vyplňoval obraz Oliviera Sinclaira. Na nebezpečí, v nichž se ocitla v důsledku své nerozvážnosti, si nevzpomněla.

Mluvit zatím nemohla, když však uviděla Oliviera, vstoupily jí do očí slzy dojetí a jako vyjádření díku podala svému zachránci ruku.

Bratři Sam a Sib ze sebe nemohli vypravit ani slovo, vždyť v posledních hodinách zažili tolik hrůz a strachu jako snad nikdy předtím, ale mladého muže tiskli vděčně v jediném objetí. Paní Bessi skládala Olivierovi jednu poklonu za druhou a Partridge měl velkou chuť ho obejmout.

Když potom Helena i Olivier ze sebe shodili mokré oblečení a nahradili je náhradním šatstvem, cítili se všichni velmi unaveni, a tak si popřáli dobrou noc a usnuli v pokojné noci.

Ale dojmy, které si odnesli z nebezpečných míst, jim už nikdy neměly vypadnout z paměti, ať už je prožili jako hlavní protagonisté či jen svědkové scény, jejímž jevištěm byla Fingalova jeskyně.

Na druhý den, zatímco slečna Campbellová odpočívala na lůžku, které jí paní Bessi připravila v zadním traktu Clam Shellu, bratři Melvillovi, zavěšeni v podpaždí, procházeli se po sousední hrázi. Nemluvili spolu, ale měli zapotřebí slov, aby vyjádřili tytéž myšlenky? Oba dva pokyvovali hlavami ve stejném okamžiku zdola nahoru, když přisvědčovali, a zprava nalevo, jestliže něco popírali. A čemu nyní mohli přisvědčovat, leda že Olivier Sinclair riskoval vlastní život, aby zachránil nerozvážnou dívku? A co popírali? Že by snad své dřívější záměry teď chtěli zrealizovat?

V jejich němomluvě bylo řečeno dost věcí, jejichž provedení Sam a Sib předvídali. V jejich očích Olivier nebyl více Olivierem! Nebyl to nikdo jiný než Amin, nejdokonalejší hrdina galských epopejí.

Co se týkalo Oliviera Sinclaira, byl podrážděný a uchyloval se do samoty. Měl vůči bratrům Melvillům stísněný pocit, chovali se totiž v jeho přítomnosti, jako by si Olivier od nich zasloužil nějakou odměnu za své obětování…

Odešel tedy z jeskyně Clam Shell a procházel se po výšinách Staffy.

V těch chvílích se všechny jeho myšlenky vracely ke slečně Campbellové. Nebezpečí, která podstoupil a dobrovolně s ní sdílel, mu na mysl ani nepřišla. Jediné, na co vzpomínal, byly hodiny, které prožil v blízkosti mladé ženy v tom tmavém koutku jeskyně, když ji objímal svými pažemi, chránil ji, aby ji vlny nestrhly do svých útrob. Za světélkujících záblesků opět viděl Heleninu tvář, zbledlou spíše únavou než strachem, postavu, vzpřimující se za mořského zuření jako duch bouří!

Jako by ji znovu slyšel odpovídat v pohnutí: “Jakže, vy to víte?”, když jí řekl: “Vím, co jste udělala, když jsem se dostal do nebezpečí víru Corryvrekanu!”

Opět se v myšlenkách vracel do těsného útočiště, do výklenku, vytvořeného spíše pro nějakou chladnou kamennou sochu, než pro dvě mladé živé milující bytosti, které trpěly a zápasily druh vedle druha po celé hodiny. Tam to nebyl více Sinclair, nebyla to slečna Campbellová. Nazývali se Olivierem a Helenou, jako by v okamžiku, kdy jim hrozila smrt, chtěli počít nový život!

Tak se soustřeďovaly nejhoroucnější myšlenky v mozku tohoto muže, když bloudil po pláni ostrova Staffy. Ať bylo jakékoli jeho přání vrátit se k Heleně, neodolatelná síla ho zdržovala i přes jeho vůli, poněvadž by v dívčině přítomnosti musel mluvit, ale zatím se mu chtělo mlčet.

A jak se stává po prudkých změnách v atmosférickém tlaku, počasí bylo nyní krásné a bezmračné. Dřívější zuření jihozápadního větru za sebou nenechalo žádné stopy a dodalo obloze neuvěřitelnou barvu ultramarinu. Slunce už minulo kulminační bod, aniž by se obzor zahalil nějakou, byť sebemenší vrstvou mlhy.

Olivier Sinclair se procházel s hlavou ozářenou v tomto intenzivním svitu, koupal se, obrazně řečeno, v teplém vzduchu, dýchal mořský vánek, prostě se posilňoval v oživujícím ovzduší.

Nenadále před ním vyvstala jedna myšlenka - myšlenka jakoby ztracená uprostřed těch, které nyní vířily jeho myslí - když stanul naproti obzoru širého moře.

“Zelený paprsek!” zvolal.

“Jestliže by někdy měla být přijatelná obloha pro naše pozorování, pak je to dnešek! Nikde ani mráčku, ani oparu! A není pravděpodobné, že by nějaký přišel po té včerejší vichřici, která je zahnala asi daleko na východ. A slečna Campbellová nemá ani tušení, že dnešní den jí chystá nejskvělejší západ slunce! Je nutné… je nutné, jí to oznámit… bez meškání…”

Olivier Sinclair, šťastný, že má záminku k návratu k Heleně, spěchal do sluje Clam Shellu.

Vzápětí stál vedle slečny Campbellové a jejích strýčků, kteří se na ni dívali s láskou; paní Bessi držela její ruku ve své.

“Slečno Campbellová,” zvolal mladý muž, “vy se máte už lépe!… Ano, vidím to!…

Síly se vám vrátily, že?”

“Ano, pane Oliviere,” odpověděla Helena, která se chvěla, jakmile na mladíka pohlédla.

“Domnívám se, že by bylo pro vás lepší,” řekl Olivier Sinclair, “kdybyste vyšla na planinu nasát do sebe trochu čerstvého vzduchu, který je po včerejší bouři velice svěží. Slunce nádherně svítí a vás jeho teplo zahřeje.”

“Pan Sinclair má pravdu,” řekl Samo

“Ryzí pravdu,” dodal Sib.

“A pak, ať už vám povím úplně všechno, pokud se nemýlím,” pokračoval Olivier Sinclair, “doufám, že v několika hodinách uvidíte, jak se vyplňuje vaše nejvřelejší přání. “

“Mé nejvřelejší přání?” šeptala slečna Campbellová, jako by si sama odpovídala. “Ano… obloha je úplně jasná a je pravděpodobné, že slunce zapadne, aniž by se na nebi objevil jediný mrak.”

“Je to možné?” zvolal Samo.

“Je to možné?” opakoval Sib.

“Ne bez důvodu se domnívám,” dodal Olivier, “že dnešního večera můžete vidět zelený paprsek!”

“Zelený paprsek!”… vzdychla slečna Helena.

A zdálo se, jako by ve své paměti pátrala, poněkud zmatená, co vlastně ten zelený paprsek je.

“Ach… opravdu!” pronesla po chvilce odmlky, “přišli jsme sem, abychom spatřili zelený paprsek… ano, jak jinak,” dodala a její tvář dostala zvláštní snový výraz.

“Pojďme, pojďme!” pobízel svou neteř Sam a bylo na něm vidět, jak je rád, že Helenu něco konečně vytrhne z její, dá-li se to tak říci, malátnosti, “pojďme na druhý břeh ostrůvku!”

“A povečeříme raději, až se vrátíme,” vesele dodal Sib.

Bylo už pět hodin odpoledne.

Pod vedením Oliviera Sinclaira opustila celá rodina včetně paní Bessi a Partridga jeskyni v Clam Shell a ubírala se po dřevěných schodech dál, až se dostala na nejvyšší okraj planiny.

Strýčkové měli velikou radost, když se podívali na zcela jasnou oblohu, po níž právě zvolna sestupovalo slunce - zářící denní hvězda.

“Je to skvělé… úžasné!” řekl Samo

“Skvělé… úžasné!” doplnil ho Sib.

Snad ještě nikdy se netvářili tak šťastně kvůli přírodnímu výjevu. Dokonce se zdálo, že jen pro ně se všechno dělo, nikoli pro slečnu Campbellovou, že pro svou radost tolikrát přesídlili a podrobili se tolika zkouškám od té doby, co se octli v Helensburghu, ubytovali se na Staffe a minuli Jonu a Oban!

Opravdu západ slunce tohoto večera sliboval, že bude tak nádherný, že i nejnecitelnější, nejvypočítavější, nejrealističtější kupec z města nebo obchodník z Canongata by se obdivoval panoramatu moře, které se rozprostíralo před očima našich milých přátel.

Slečna Campbellová cítila, jak oživuje v této nádherné atmosféře, vzduchu nasyceném solnými výpary, které destiloval lehounký vánek dující z širého moře. S jako rozkoší její oči pozorovaly hladinu Atlantického oceánu. Její tváře zbledlé únavou dostaly opět růžový nádech, typický pro skotský obličej. Jak byla hezká! Kolik kouzla sálalo z její postavy!

Olivier Sinclair šel po dívčině levém boku mlčky, a pozoroval její tvář, vznosné držení těla … On, který ji tolikrát doprovázel na procházkách, byl nyní zmatený, v jeho srdci se objevila úzkost, takže se osměloval dívat se na Helenu jen kradmo.

Co se týká bratrů Melvillových, zářili stejně jako slunce. Mluvili k jeho zářícímu kotouči s nadšením, jako by šlo o živou bytost. Vyzývali je, aby zapadlo bez mráčků a mlhy.

“Prosím, na konci dnešního krásného dne nám pošli svůj poslední paprsek!” pronesl Sib, jako ve snách, jako by se modlil.

“Na konci tohoto krásného dne nám, prosím, pošli svůj poslední zelený paprsek!” mumlal Sib rovněž jako u vytržení.

Bratři na sebe pohlédli, usmáli se, a poté začali verš po verši přednášet Ossianovy verše, které se jim právě zde vybavily:

“Ó, ty, jenž koluješ nad hlavami našimi, okrouhlé jako štít našich otců, řekni nám, odkud přicházejí tvé paprsky, ó slunce božské! Odkud přichází tvé věčné světlo?” sotva dořekl tento verš Sam, okamžitě na něj navázal Sib dalšími verši:

“Ty se blížíš velebné kráse! Hvězdy mizí na obloze! Luna bledá a studená klesá do vln západních! Ty kráčíš samotné, ó slunce!”

“Kdo se může přidružit k tobě na tvé dráze?” doplnil teď opět Sam. “Luna se ztrácí v prostorách světových. Ty neustále jásáš ve svém zářivém běhu!”

“Když hrom hučí a blesky se křižují, vycházíš z oblaků ve vší kráse a směješ se bouři!” uzavřel poslední slokou Sib.

V takovém nadšení a duševním rozpoložení kráčeli všichni dál až na kraj vysočiny, odkud byl ještě lepší výhled na širé moře než při prvním zastavení. Zde se usadili na nejkrajnější skálu před obzor, jehož tenounkou čáru vedenou oblohou a mořem nemohlo, alespoň se to tak jevilo, nic porušit.

Vždyť tu nebyl Aristobulus Ursiclos, který by před ně postavil lodní plachtu, či by vyplašil mrak vodních ptáků mezi západem slunce a ostrůvkem Staffou…

S blížícím se večerem utichl vítr a u paty skály umíraly poslední vlny v kolísání příboje. Dále od břehu mělo moře, hladké jako zrcadlo, olejnaté vzezření, které by i nejmenší vráska mohla porušit.

Všechny okolnosti tedy nasvědčovaly tomu, že tak toužebně očekávaný přírodní úkaz nic nenaruší.

Ale asi za půl hodiny Partridge, s rukou nataženou k jihu, vykřikl:

“Plachta!”

Plachta! Jestli se opět postaví před sluneční kotouč, když bude mizet ve vodách, tak to už doopravdy znamená víc než neštěstí.

Loď vyjížděla z úzkého průplavu, dělícího ostrov Jonu od předhoří ostrova Mull. Plula, vítr vzadu, poháněna spíše příbojem než větrem, jehož poslední vánek byl sotva schopný nadmout plachtoví.

“Je to Clorinda,” řekl s pohnutím Olivier Sinclair, a po krátké napjaté pauze, už klidněji dodal: “a poněvadž má zamířeno na východ Staffy k přistání, popluje uvnitř a nebude rušit naše pozorování.”

Byla to opravdu Clorinda, která obeplula ostrov Mull na jihu, aby opět zakotvila v malé zátoce Clam Shell.

Všichni znovu upřeli svůj pohled na západní obzor.

Slunce klesalo už s rychlostí, která se zdála zvětšovat, čím víc se blížilo k moři.

Na vodní hladině se chvěl široký stříbrný pruh vyslaný kotoučem, jehož jas bodal do očí. Z odstínu starého zlata přešel k zlatu třešňové barvy. Před.přivřenýma očima se objevovaly rudé kosočtverce a žluté kruhy, které se křížily jako prchavé barvy kaleidoskopu. Lehké vlnité rýhy narýsovaly ten druh ocasu vlasatice, který odraz světla vytváří na povrchu vod. Bylo to jako chomáč stříbrných cetek, ale jeho lesk bledl čím více se blížil ke břehu.

Ani mráček, ani mlha, ani pára, třeba jen sebemenší, nebyly vidět po celém obvodě obzoru. Nic nerušilo čistotu této kruhové čáry, kterou by ani kružítko nenarýsovalo jemněji na bílém papíru.

Všichni stáli bez hnutí, dojati víc, než se dalo tušit, a pohlíželi na sluneční kouli, která se šikmo pohybovala k obzoru, sestoupila ještě a pak na okamžik stanula, jako by zavěšená nad propastí.

Znetvoření, deformace kotouče způsobená lomem paprsků, stávala se víc a víc patrná. Kotouč teď připomínal svou podobou etruské vázy plných boků, jejichž dno je ponořeno do vody.

Nebylo pochyb, že přírodní úkaz se dostaví co nevidět. Nic už nemůže porušit tento krásný západ zářícího nebeského tělesa! Nic už nezastíní poslední zelený paprsek!!

Slunce brzy zmizelo na půl pod vodorovnou čárou. Zářivé paprsky, vystřelené zlatými šípy, dotýkaly se nejkrajnějších skalin ostrova Staffy.

Strmé břehy Mullu a hřeben Ban Moru v pozadí zrudly jako by zaplanuly ohněm.

Konečně zbýval už jen tenounký úsek nejvrchnějšího oblouku nad mořskou hladinou.

“Zelený paprsek! Zelený paprsek!” jedním hlasem zvolali bratři Melvillovi, Bessi i Partridge, jejichž oči po čtvrt vteřiny zíraly na tuto neporovnatelnou zelenou barvu.

Avšak Olivier a Helena neviděli ten vzácný výjev, který se konečně ukázal po tolika marných pozorováních…!

V okamžicích, kdy slunce vrhalo svůj poslední paprsek do prostoru, se setkaly jejich pohledy a oba se zapomněli ve svém pozorování…!

Helena viděla černý paprsek vycházející z očí mladého muže, Olivier modrý paprsek vycházející z očí mladé ženy!

Slunce zmizelo docela, ani Olivier, ani Helena neviděli zelený paprsek.

XXIII. Konec

Druhého dne dvanáctého září Clorinda za klidného moře a příznivého větru rozvinula plachty a plula k jihozápadu Hebridského souostroví. Staffa, Jona a mys Mull zmizely brzo za vysokými břehy velikého ostrova.

Po šťastné plavbě vystoupili cestující jachty v malém obanském přístavu, pak po železnici jeli z Obanu do Dalmaty a odtud do Glasgowa, nejmalebnější to krajiny skotských hor, a poté se vrátili do svého letohrádku u Helensburghu.

Po osmnácti dnech slavili za velkých obřadů sňatek v chrámu Sv. Jiří v Glasgowě. Musíme ovšem dodat, že to nebyl sňatek pana Aristobula Ursiclosa a slečny Heleny Campbellové. Ačkoli se stal ženichem Olivier Sinclair, Sam a Sib nebyli méně spokojeni než krásná nevěsta, neteř Helena.

Že sňatek, smluvený za tak pohnutých okolností, měl v sobě všechny podmínky štěstí, není třeba snad ani dodávat. Zámeček v Helenshurghu, hotel ve West George Street v Glasgowě, celý svět sotva mohl pojmout všechno to štěstí, které vzniklo za bouře a zuření všech vodních i nebeských živlů ve Fingalově jeskyni.

Co všechno se však událo, než došlo k svatbě?

Od toho posledního večera, který naši drazí přátelé prožili na planině Staffy, se Olivier Sinclair, ačkoli nespatřil úkaz tak vyhledávaný, začal zaobírat myšlenkou, že vzpomínku na tento den, na zázračný přírodní úkaz, uchová způsobem mnohem trvalejším. Jednoho dne totiž připravil “západ slunce” efekt zcela zvláštní, při němž se všichni mohli obdivovat zelenému paprsku neobyčejné intenzity. Mladý muž jej zachytil svým štětcem na obrovském plátně a paprsek vypadal, jako by jej Olivier namaloval smaragdem…

Tento obraz způsobil obdiv i hádku zároveň, protože jedni tvrdili, že je velmi podobný přírodnímu úkazu, druzí pak stáli na tom, že je to jen výtvor fantazie a že by příroda nic takového nevytvořila.

Strýčkové slečny Heleny, kteří viděli zelený paprsek ve skutečnosti, mladému malíři dávali za pravdu.

“A doopravdy,” prohlásil Sam, “lepší je dívat se na zelený paprsek na obraze…” “Než v přírodě,” odpověděl Sib, “protože pozorovat tolik západů slunce jeden po druhém škodí očím.”

Možná že bratři Melvillovi měli pravdu.

Po dvou měsících se oba manželé a oba bratři Melvillovi procházeli po břehu Clyde před parkem letohrádku, když se zcela nečekaně potkali s Aristobulem Ursiclosem.

Mladý učenec, který se zaujetím sledoval drenážní práce u řeky, ubíral se právě na nádraží do Helensburghu, a v tom uviděl své staré přátelé z Obanu.

Tvrdit, že Aristobulus Ursiclos nějak zvlášť trpěl ztrátou slečny Campbellové, to bychom ho neznali. A tak nepociťoval vůbec žádné rozpaky, když se teď octl v přítomnosti paní Sinclairové.

Nejprve se navzájem pozdravili, řekli si to nejnutnější a Aristobulus Ursiclos zdvořile gratuloval novomanželům k jejich svazku.

Bratři Melvillovi, kteří si dobře všimli, že jsou všichni v dobré náladě, nemohli si odpustit poznámku o tom, jak je svazek Heleny a Oliviera dělá šťastnými.

“Tak jsem šťastný,” prohlásil Sam, “že někdy, když jsem o samotě, objevuje se na mých rtech zničehonic úsměv…”

“A mně slzy v očích…” doplnil ho Sib.

“Ejhle, pánové,” prohodil Aristobulus Ursiclos, “to je ponejprv, co vy dva se spolu nesrovnáváte. Jeden z vás slzí, druhý se usmívá…”

“To je úplně táž věc, pane Ursiclosi,” poznamenal Olivier Sinclair.

“Ano, úplně táž,” dodala mladá paní, a podala oběma svým strýčkům ruce. “Jak to táž věc?” odpověděl mladý učenec tím vážným tónem, který mu tak pěkně slušel. “Ba ne, nikoli! Co je úsměv? Samovolný a zvláštní výraz obličejových svalů, kterému jsou výkony dýchání takřka cizí, kdežto slzy…”

“Slzy?” vyhrkla paní Sinclairová.

“Jsou prostě tekutina, která navlhčuje oční bulvu, sloučenina chloridu sodného, fosfátu vápenatého a chlorečnanu sodnatého.”

“V chemii máte pravdu, pane,” prohlásil Olivier Sinclair, “ale jenom v chemii.” “Neznám žádný rozdíl,” trpce odpověděl Aristobulus Ursiclos.

Poté pozdravil, ostatně velmi neohrabaně, a rychle kráčel k nádraží. “Podívejme se na toho pana Ursiclosa,” řekla paní Sinclairová, “který si osobuje právo vykládat věci srdce tak jako vysvětloval zelený paprsek!”

“Ale, milá Heleno,” odpověděl Olivier Sinclair, “my jsme zelený paprsek, který jsme si tak toužebně přáli zahlédnout, neviděli!”

“Viděli jsme něco lepšího,” tlumeným hlasem řekla mladá manželka. “My jsme viděli samo štěstí - které pověst spojuje s pozorováním onoho výjevu!… Když jsme je našli, drahý Oliviere, a ono nám úplně dostačuje, přenechme hledání zeleného paprsku těm, kteří štěstí neznají a chtějí je poznat.”