JULES VERNE

ZLATÁ SOPKA

Díl první

I.

STRÝC Z AMERIKY

17. března 1899 odevzdal listonoš dopis pro pana Summy Skima, s tímto obsahem:

“Pan Snubbin skládá poklonu panu Summy Skimovi a prosí jej, aby se bez průtahů dostavil do jeho kanceláře v záležitosti, která ose ho týká.” Za jakým účelem chtěl notář vidět pan Skima? Každý v Montrealu znal pana Snubbina, výtečného muže a rádce.

Jako rodilý Kanadan, měl nejlepší kancelář ve městě, tutéž, jejímž majitelem byl před šedesáti lety proslulý pan Nick, pravým jménem Mikuláš Sagamore.

Pan Summy Skim byl velmi překvapen, když obdržel dopis pana Snubbina.

Vyhověl ale rychle pozvání, které mu bylo nabídnuto a již za půl hodiny přišel na náměstí Marché Bon-Secours a byl uveden do notářovy pracovny.

“Dobrý den, pane Skime,” řekl notář. “Dovolte mi, abych vám vyslovil svoji úctu…”

“A vám moji,” odpověděl Summy Skim a usedl ke stolu.

“Dostavil jste se první, pane Skime.”

“První říkáte, pane Snubbine? Což jsem nebyl předvolán do vaší kanceláře sám?”

“Váš bratranec pan Ben Raddle,” odpověděl notář, “obdržel stejný dopis jako vy.”

“Ale Ben Raddle není nyní v Montrealu.”

“Vrátí se brzy?” zeptal se pan Snubbin.

“Za tři nebo čtyři dny.”

“Hrome!”

“Je tedy vaše sdělení naléhavé?”

“Jistým způsobem ano,” odpověděl notář: “Ale mohu vás s tím seznámit a vy to potom laskavě oznámíte panu Benu Raddleovi, až se vrátí.” Notář si nasadil brýle, prolistoval papíry, rozložené na stole, vyndal z obálky nějaký list a zeptal se:

“Pan Raddle a vy, pane Skime, jste synovci pana Josiáše Lacosta?”

“Ano, moje matka a matka Ben Raddleova byly sestry, ale od jejich smrti byly přerušeny všechny styky s naším strýcem. Různé zájmy nás odloučily. On se vydal z Kanady do Evropy. Zkrátka, od té doby nikdy nedalo sobě vědět a my nevíme, co se s ním stalo…”

“Zemřel,” řekl pan Snubbin. “Obdržel jsem sdělení, že zemřel 16. února.” Zpráva o úmrtí Summy Skima dojala, přestože byly již dávno přerušeny veškeré styky mezi Josiášem Lacostem a jeho rodinou. Oba bratranci se snažili sice marně dovědět, co se stalo s jejich strýcem, ale přesto doufali, že se s ním v budoucnu uvidí.

Josiáš Lacoste, člověk povahou málo sdílný, měl vždy silný sklon k dobrodružnému životu. Byl starým mládencem a doufal, že své skromné dědictví rozmnoží spekulacemi. Uskutečnila se jeho naděje? Zbyde jeho synovcům, jediným dědicům, něco z jeho dědictví?

Na to vlastně Summy Skim nemyslil a nezdálo se, že by na to myslil nyní, kdy byl dojatý smrtí posledního příbuzného.

“Pane Snubbine,” zeptal se Summy Skim, “náš strýc zemřel 16. února?”

“Ano, pane Skime.” “Tedy již před dvaceti devíti dny?”

“Ano, přesto, že zpráva o jeho úmrtí přišla teprve nyní.”

“Náš strýc byl v Evropě, v hloubi Evropy, v některém vzdáleném kraji?” otázal se Summy Skim.

“Nikoliv,” odpověděl notář a podal mu dopis s kandskými poštovními známkami.

“Je to strýc z Ameriky, pravý strýc z Ameriky, jak říkají Evropané.”

“Tedy,” řekl Summy Skim,” žil v Kanadě, aniž jsme o tom věděli?”

“Ano, v Kanadě, ale téměř na hranici, která dělí naši zemi od americké Aljašky a s níž jsou styky právě tak zdlouhavé jako obtížné.”

“V Klondyke snad, pane Snubbine?”

“Ano, v Klondyke, kde se váš strýc asi před deseti měsíci usadil.”

“Před deseti měsíci,” opakoval Summy Skim. “A putoval Amerikou a ani ho nenapadlo, aby se zastavil v Montrealu a stiskl ruce svým synovcům!”

“Co chcete,” odpověděl notář. “Nepochybně spěchal do Klondyke jako tisíce mu podobných, řekl bych jako tolik tisíc nemocných, zmítaných tou zlatou horečkou, která si už vyžádala a vyžádá nespočetně obětí! Ze všech koutů světa se všichni hrnou do zlatých ložisek!” Pan Snubbin potom vyprávěl panu Skimovi o všem, co se dozvěděl.

Začátkem roku 1897 přišel Josiáš Lacoste do Dawson City, hlavního města v Klondyke. Několik dní po svém příchodu se stal majitelem claimu 129, který leží na Forty Miles Creeku. I když claim dosud ještě nevydal zisk, který pan Josiáš Lacoste očekával, není ještě zřejmě vyčerpán. Možná, že by byl docílil výtěžku, kdyby ho nebyla překvapila smrt.

“Našeho strýce tedy neusmrtila bída?” zeptal se Summy Skim, když notář domluvil.

“Ne,” odpověděl notář. “Podlehl tyfu. Protože pocházel z Montrealu, napsal mi guvernér, abych vyhledal jeho rodinu a seznámil ji s jeho úmrtím. Ben Raddle a vy, pane Skime, jste v Montrealu známi a proto jsem neváhal a pozval vás oba do své kanceláře, abyste se dozvěděli o právech, které dědíte po nebožtíkovi.”

Summy Skim potlačit melancholicko-ironický úsměv. Myslil na to, jak asi byl obtížný život Josiáše Lacosta za tohoto krušného dolování. Což nezemřel zadlužen? Po tomto přemítání řekl:

“Pane Snubbine, je možné, že náš strýc zemřel zadlužen. Nuže - a ručím i za svého bratrance Bena Raddlea, že nenecháme v nesnázích jméno, které nosily i naše matky. Je tedy nutné - a to v co nejkratší době - sestavit inventář…”

“Přeruším vás, drahý pane,” řekl notář. “Jak vás znám, nepřekvapuje mne váš návrh. Domnívám se však, že je zbytečný. I když váš strýc zemřel pravděpodobně bez jmění, nezapomínejme, že byl majitelem claimu na Forty Miles Creeku, a tento majetek má cenu, která umožní vyrovnat všechny závazky, pokud nějaké jsou. Majetek vám připadl stejným dílem s vaším bratrancem Benem Raddlem, neboť jste jedinými příbuznými pana Josiáše Lacosta.”

“Dobrá, pane Snubbine,” odpověděl Summy Skim,” a má-li claim našeho strýce nějakou cenu, budeme se snažit, abychom se ho zbavili za co nejlepších podmínek.”

“Ovšem,” přisvědčil notář,” a doufám, že se v tomto ohledu shodnete se svým bratrancem.”

“To ano,” odvětil Summy Skim. “Nemyslím, že by Ben Raddle chtěl sám dolovat…”

“Ale kdož ví, pane Skime! Pan Ben Raddle je inženýr. Má dobrodružného a odvážného ducha. Může upadnout v pokušení! A kdyby se například dozvěděl, že claim vašeho strýce leží na dobré žíle…”

“Ručím vám, pane Snubbine za to, že se tam ani nepůjde podívat! Ostatně vrátí se za dva nebo za tři dny. Poradíme se o této věci a požádáme vás, abyste udělal všechna opatření bud k prodeji claimu na Forty Miles Creeku, anebo, což se zdá pravděpodobnější, k vyrovnání závazků našeho strýce Josiáše Lacosta.”

Po tomto pesimistickém závěru opustil Summy Skim notářovu kancelář s oznámením, že přijde opět za dva nebo tři dny a vrátil se do domu v ulici i Jakuba Cartiera, v němž bydlel společně s bratrancem.

Summy Skim byl syn otce anglosaského původu a matky francouzskokanadské. Jeho rod se usadil v dolní Kanadě, v Montrealu. Měl tam rozsáhlý a výnosný majetek, lesy, pozemky a prérie, které tvořily největší část jeho jmění.

Summy Skim měl dvaatřicet let, byl vyšší postavy a měl příjemný zevnějšek statného muže, zvyklého na volný vzduch polí. Měl tmavomodré oči a plavý vous. Byl pravým typem sympatického kanadského Francouze, jímž byl po své matce. Díky svému majetku žil bez starosti, ale i bez ctižádosti a nikdy nepocítil touhu nebo potřebu, aby jej rozmnožil. Byl velkým milovníkem rybolovu a měl vášnivou zálibu v lovu.

Dům, který byl majetkem obou bratranců, stál v jedné z nejtišších montrealských čtvrtí, mimo středisko průmyslu a obchodu. Nebyl sice luxusní, ale zato pohodlný. V něm trávili oba bratranci zimy, čekajíce netrpělivě na návrat krásného období.

Montreal, který byl od roku 1844 sídlem vlády, by býval mohl poskytnout Summy Skimovi příležitost, aby se účastnil veřejných záležitostí, ale ten neměl chuť míchat se do vysoké úřednické společnosti. Byl spíše filosofem, který, nejraději žil v pokoji. Dle jeho názoru, každá změna, která by nastala v jeho životě, by mu přivodila jen mrzutosti, starosti, a zmenšení blahobytu. Lze proto pochopit, že tento filosof nikdy nepomyslil na sňatek. Snad kdyby mu bývala nezemřela matka, byl by učinil pokus, aby jí opatřil snachu. Ale paní Skimová zemřela před pěti lety, tři roky po svém muži, a od té chvíle mu nikdy ani nenapadla myšlenka na ženitbu.

Hned za prvních jarních paprsků opouštěl Summy Skim chvatně dům v ulici Jakuba Cartiera. Odebíral se na svou farmu v Green Valley, která ležela asi dvacet mil severně od Montrealu, na levém břehu Sv. Vavřince. Tam začínal opět život venkovana, přerušený drsnou zimou.

Zde žili jeho farmáři, kteří sloužili rodině již půl století. Ke svému dobrému pánovi chovali upřímnou náklonnost a oddanost. Radostně ho vítali, když se po zimě k nim vracel a nešetřili projevy lítosti, když odcházel.

Statek v Green Valley vynášel ročně asi třicet tisíc franků, o něž se oba bratranci dělili, neboť pozemky zůstaly nerozděleny právě jako dům v Montrealu. Farma se skládala z několika dobře udržovaných budov a měla rozsáhlý inventář, velmi dokonalý, který vyhovoval všem potřebám moderního zemědělství. V tomto prostředí trávil Summy Skim nejlepší dny svého života a nevyměnil by je za žádný velkopanský zámek nejbohatšího Američana. Byl spokojen se svým osudem a netoužil po žádné změně.

V tom vězel nejvýznačnější rozdíl mezi oběma bratranci. Že se narodili ze dvou sester a že oběma proudila žilami francouzská krev, o tom nebylo pochyby. Ale byl-li otec Summy Skima původu anglosaského, byl zase otec Bena Raddlea národnosti americké a mezi Angličanem a Yankem je jistě rozdíl, který roste s časem. Ať různost původu anebo nějaký jiný důvod byl příčinou rozdílnosti jejich povah, bylo jisté, že oba bratranci mají k sobě jinak velmi blízko, protože se dosud neopustili. Ben Raddle byl menší postavy, měl hnědé vlasy a vousy. Byl o čtyři roky mladší než Skim, ale na život se díval z jiného pohledu.

Měl rád průmyslový ruch své doby. Vystudoval inženýrství a toužil se uplatnit ve svém oboru. Zároveň snil o bohatství. Ne o malém blahobytu průměrných milionářů, nýbrž o řece zlata amerických miliardářů. Závratné jmění Gouldů, Astorů, Vanderbildtů, Rockfellerů, Carnegierů, Morganů a tolika jiných dráždilo jeho mozek. Snil o neobyčejných příležitostech, které jsou člověka schopné pozvednout na vrchol. Proto ben Raddle procestoval mnohokrát Spojenými státy a přeplul Atlantský oceán, navštívil část Evropy, ale nepodařilo se mu chytit vlásek příležitosti.

Před nedávnem se vrátil z dlouhé zámořské cesty a od svého návratu si neodpočinul ani minutu. Bez únavy toužil po obrovském obchodu, kterého by se mohl zúčastnit.

Tento rozdíl v jejich zálibách působil Summy Skimovi veliký zármutek.

Ustavičně se obával, že se Ben Raddle dá strhnout, aby jej opustil, anebo aspoň, že pohřbí v dobrodružném podniku svůj skromný majetek, který zabezpečoval oběma nezávislost a volnost. To bylo také předmětem ustavičných sporů mezi oběma bratranci. “Ale konečně, Bene,” říkal Summy, “nač si rozbíjet hlavu o to, čemu ty tak okázale říkáš veliké záležitosti?”

“Na to, abych se stal velmi bohatým, Summy,” odpovídal Ben Raddle.

“Ale proč být tak bohatý? Nepotřebujeme to k tomu, abychom byli šťastni v Green Halley. Co bys dělal s tolika penězi?”

“Nové obchody, ještě větší, bratranče.”

“Proč?”

“Abych nahromadil ještě více zlata k ještě více obchodům.”

“A tak dále?”

“A tak dále.”

“Patrně až do smrti, Summy,” skončil Ben Raddle bez pohnutí, zatímco jeho bratranec zvedal malomyslně paže k nebi.

II.

SUMMY SKIM NASTOUPÍ PROTI SVÉ VŮLI CESTU ZA DOBRODRUŽSTVÍM

Po návratu domů zařídil Summy Skim vše potřebné kolem smrti Josiáše Lacosta. Neblahou událost oznámil všem přátelům rodiny a obstaral smuteční služby boží na faře.

Ben Raddle se vrátil do Montrealu teprve za pět dní z New Yorku, kde studoval s jinými inženýry možnost postavit přes Hudson most z metropole do New Jersey.

Jeho nepřítomnost připadala Summyu Skimovi dlouhá. Litoval, že nemůže probudit v Benovi lásku k bezstarostnému životu. Veliký podnik mostu přes Hudson ještě zvýšil jeho nepokoj. Jestliže se ho Ben Raddle zúčastní, zdrží se dlouho, snad i celá léta v New Yorku. A pak bude Summy Skim žít sám ve společném domě a sám na farmě v Green Valley.

Jakmile se inženýr vrátil, oznámil mu Skim úmrtí strýce Josiáše Lacosta, který zemřel v Dawson City a zanechal po sobě pouze claim číslo 129, ležící na břehu Forty Miles Creeku na území Klondyke.

Při tomto jméně, již tehdy velmi zvučném, napjal inženýr sluch. Pravděpodobně nepřijal s krásnou lhostejností Summya Skima vyhlídku, že by se měl od nynějška stát vlastníkem ložiska zlata. Ale protože měl ve zvyku nejdříve věci od základu prostudovat, nevyslovil se hned. Až následující den při snídani oslovil Summya Skima:

“Nu, bratranče, pohovoříme si trochu o Klondyke?”

“Jde-li jen o trochu hovoru!”

“O trochu nebo… o mnoho, Summy?”

“Dobrá, milý Bene.”

“Neřekl ti notář bližší podrobnosti o vlastnictví claimu 129?”

“Ne,” odvětil Summy Skim, “nemyslil jsem, že by to bylo nutné.”

“To jsi celý ty, můj dobrý Summy!” zvolal Ben Raddle s úsměvem.

“Pročpak?” namítl Summy. “Myslím, že se nemusíme pro tuto, věc nějak vzrušovat. Je to velmi prosté. Bud má toto dědictví nějakou cenu a potom je prodáme co nejlépe, anebo, což se mi zdá pravděpodobnější, nemá cenu žádnou a pak se jím nebudeme zabývat.”

“Máš pravdu,” přisvědčil Ben Raddle. “Ale není naspěch. U těchto ložisek nikdy nevíme. Člověk myslí, že jsou chudé, vyčerpané… a rána špičákem nám přinese bohatství.” Při těchto slovech cítil Summy Skim, že se ho zmocňuje nepokoj.

“Nuže, drahý Bene,” řekl. “Stojí-li claim na Forty Miles Creeku za něco, pokusíme se, opakuji to, zbavit se ho za cenu nejvýhodnější. Ale je pravděpodobné, že by náš strýc Lacoste neopustil tento svět, kdyby se měl stát milionářem!”

“To zbývá zjistit,” odpověděl Ben Raddle. “Řemeslo hledačů zlata je bohaté na překvapení tohoto druhu. Vždyť můžeme objevit zlatonosnou žílu, hemžící se kousky zlata. Ostatně jsou - a to nepopřeš - hledači zlata, kteří si nemohou stěžovat.”

“Ano,” odpověděl Summy Skim,” jeden ze sta, z tisíce, ba spíše ze sta tisíc, a jakých starostí, jakých nesnází, ba jakých strádání ho to stálo!”

“To jsou krásné fráze, Summy,” řekl Ben Raddle, “ale jenom fráze. Já neuvažuji o literatuře, nýbrž o pouhých faktech.” Cítil, kam míří bratranec a jejich věčný spor začal opět.

Summy Skim se ujal slova:

“Drahý pane, což není dědictví, které nám odkázali naši rodiče dostatečné?

Což nám nezajišťuje nezávislost a blahobyt? Nejsme dost bohatí?” “Člověk není nikdy dost bohatý, chce-li být bohatší.” “Jako jistí miliardáři Bene, kteří mají tolik mrzutostí jako milionů, a kterým dá více práce užít svého jmění, než jim dalo práce jeho získání.”

“Nevkládej mi do úst Summy to, co jsem neřekl. Neočekávám, že najdu tuny zlata v claimu našeho strýce Josiáše. Chci se jen přesvědčit a to je všechno.”

“Přesvědčíme se, drahý Bene, to je jisté, ale dej Bůh, abychom se, až dostaneme informace, neocitli tváří v tvář nepříznivé situaci, kterou bychom museli vyrovnat z úcty ke své rodině. Pro ten případ jsem ujistil pana Snubbina…”

“Dobře jsi udělal, Summy,” přerušil ho Ben Raddle. “Ale nezdá se mi nutné, abychom uvažovali o této možnosti, která se snad neuskuteční. Jsou-li věřitelé, byli by se již přihlásili, bud bez starosti. Hovořme raději o Klondyke. Jistě si myslíš, že o těchto ložiskách nic nevím. Ale mohu ti povědět věci, které tě vyruší z tvé nádherné lhostejnosti. Po Austrálii, Kalifornii a Jižní Africe bylo snad možné se domnívat, že naše zeměkoule neobsahuje již žádná ložiska zlata. Ale na pomezí Aljašky a Kanady se objevila naleziště nová, nemluvě o dolech na stříbro, měď, mangan, železo a uhlí. Existují nejen zlaté doly v Klondyke, ale zlato bylo nalezeno i v Ontariu, Michipicoteně, anglické Columbii i jinde. Utvořily se mocné společnosti Jako War Eagle, Standard, Sans Poel, Caribor, Deer Trail, Georgie Reed a mnoho podobných, jejichž akcie mají trvale velikou cenu. Pokud se týká Klondyku, pomysli Summy, na rozlohu, kterou má tento zlatonosný kraj. Kdo ví, zda výnos tohoto území nedosáhne ne milionů, nýbrž miliard?” Ben Raddle by býval mohl dlouho mluvit o této záležitosti, ale Summy ho neposlouchal. Řekl pouze:

“Vida, Bene, je až příliš zřejmé, že máš horečku.”

“Cože?… Já že mám horečku?”

“Ano, zlatou horečku jako mnoho jiných. Je to horečka, která se nevyléčí chininovým síranem, neboť není pomíjivá.”

“Upokoj se, drahý Summy,” odpověděl Ben Raddle s úsměvem. “Můj puls nebije rychleji než obyčejně. Jistě bych si vyčítal, že jsem ohrozil tvé pevné zdraví, kdybych tě přivedl do styku s nemocným horečkou!”

“Jsem očkován,” odtušil tímž tónem Summy Skim, “ale obávám se tvých myšlenek, které nemohou vést k ničemu dobrému…”

“Nemusíš mít starosti,” přerušil ho Ben Raddle. “Jde mi pouze o prostudování celé záležitosti a pokud to bude možné, mít z ní úspěch.” Na tom přestal hovor. Nebylo možné namítat něco proti návrhům Bena Raddlea. Bylo přirozené, že se nejdříve musí zjistit pravý stav věci, než se učiní nějaké -rozhodnutí. Nebylo možné pochybovat o tom, že inženýr je muž vážný, inteligentní a praktický. Nicméně byl Summy sklíčen a znepokojen, když viděl, jak se bratranec lačně vrhá na kořist, která se mu tak znenadání naskytla. Věděl však, že se v žádném případě od Bena Raddlea neodloučí.

Jejich zájmy zůstanou společné, ať se děje co se děje, i když si v duchu přál, aby obdrželi takové zprávy, které by tuto záležitost ukončily.

Odpoledne se odebral Ben Raddle do notářské kanceláře, aby si prohlédl kupní smlouvu, jejíž součástí byl plán, který přesně určoval polohu claimu 129.

“Nevšiml jste si nápadné zvláštnosti, pane Snubbine?” zeptal se Ben Raddle, když prozkoumal mapu. “Forty Miles Creek protíná 141. poledník, který byl zvolen za demarkační čáru mezi Kanadou a Aljaškou, a tento poledník splývá se západní hranicí našeho claimu, který leží takto matematicky na společné hranici obou států.”

“Skutečně,” přisvědčil notář.

“Opravdu,” pokračoval Ben Raddle, “tato poloha se mi na první pohled nezdá špatná. Nevidím důvod, proč by Forty Miles Creek měl být méně šťastný než Klondyke-river nebo jeho přítok Bonanza a jiné řeky, tak produktivní a hledané zlatokopy!” Ben Raddle doslova hltal zrakem ten podivuhodný kraj, jehož vodopisná sít poskytuje hojnost drahého kovu, který má na burze v Dawson City cenu dvou milionů tří set čtyřiceti dvou tisíc franků za tunu!

“Promiňte, pane Raddle,” odvážil se notář. “Smím se vás zeptat, zda máte v úmyslu sám těžit z ložiska nebožtíka Josiáše Lacosta?” Ben Raddle udělal vyhýbavý posunek.

“Pan Skim totiž…” dotíral pan Snubbin.

“Summy se nemohl vyslovit,” prohlásil Ben Raddle jasně, “a i já si prozatím nechám svůj názor, pokud nebudu mít potřebné zprávy a bude-li třeba, podívám se sám…”

“Což byste pomýšlel na dlouhou cestu do Klondyke?” otázal se pan Snubbin a zavrtěl hlavou.

“Proč ne? Ať si o tom Summy myslí cokoliv, je třeba celou záležitost řádně uvážit… Až budu v Dawson City, budu mít jistotu.

Snad jen proto, abych prodat claim a odhadl jeho cenu. Uznáte pane Snubbine, že bude nejlepší navštívit jej.”

“Je to skutečně nutné?” zeptal se pan Snubbin.

“Třeba jen proto, abych našel kupce.” Notář chtěl odpovědět, ale zabránil mu v tom zřízenec, který přinesl depeši.

“Jde-li vám jen o to,” řekl, když rozlomil pečeť, “budete si moci ušetřit obtíže takové cesty, pane Raddle.”

S těmi slovy podal Benu Raddleovi telegram, který přišel z Dawson City. Dle tohoto telegramu nabízel Anglo-American Transportation and Trading Co., americký syndikát, vlastník již osmi claimů, v nichž dolování řídil kapitál Healey, za claim číslo 129 na Forty Miles Creeku, pevnou cenu pěti tisíc dolarů, které budou poslány do Montrealu, jakmile dojde telegrafická odpověď o přijetí nabídky. Ben Raddle vzal depeši a četl ji se stejnou péčí, s jakou prostudoval před chvilkou kupní smlouvu.

“Co tomu říkáte, pane Raddle?” otázal se notář.

“Nic,” odvětil inženýr. “Což je nabízená cena dostatečná? Pět tisíc dolarů za claim v Klondyke!”

“Pět tisíc dolarů je vždycky dobrých.”

“Je to méně než deset tisíc, pane Snubbine.”

“To je samozřejmé. Ale mám za to, že pan Skim…”

“Skim bude sdílet můj názor, pokud ho budu moci opřít o dobré důvody.

A dokáži-li mu, že je nutné podniknout tuto cestu, podnikne ji, nepochybujte o tom.”

Ben Raddle opustil notářovu kancelář a vydal se co nejkratší cestou domů.

Když docházel do ulice Jakuba Cartiera, bylo jeho rozhodnutí již hotové. Vešel ihned do pokoje svého bratrance.

“Nuže,” otázal se Summy,” viděl jsi pána Snubbina? Co je nového?”

“Je toho dost, Summy, a nové zprávy!”

“Dobré?”

“Výtečné.”

“Prohlédl sis listiny o vlastnictví?”

“Jsou úplně v pořádku. Jsme majiteli claimu 129.”

“To hezky rozmnoží naše jmění!” podotkl s úsměvem Summy Skim.

“Snad víc, než si myslíš,” prohlásil inženýr vážným tónem. A Sen Raddle podal bratranci depeši Anglo-American Transportation and Trading Company.

“Ale to je znamenité!” zvolal Summy. “Není třeba váhat. Prodejme svůj claim této schopné společnosti a to co možná nejdříve!”

“Proč máme dát za pět tisíc dolarů to, co může mít mnohem vyšší cenu?” namítl Ben Raddle.

“A přece, drahý Bene…”

“Říkám ti, že takto se nedělají obchody! Abychom mohli vědomě jednat, musíme nejdříve shlédnout předmět na vlastní oči!”

“Stále na tom trváš?”

“Více jak kdy jindy! Uvaž Summy, jestliže nám nabízejí tuto koupi, znají jistě cenu claimu a tato cena je mnohem vyšší.

Kolem řek a v horách v Klondyke je přece množství jiných ložisek, které lze koupit.”

“Jak to víš?”

“Chce-li společnost, která má již více claimů, koupit náš claim, má proto, aby nám nabídla pět tisíc dolarů, ne pět tisíc, nýbrž deset tisíc, sto tisíc důvodů…”

“Milion, deset miliónů, sto miliard,” pokračoval Summy žertovně.

“Opravdu, Bene, dovedeš házet čísly.”

“Hleď, drahý Summy, mluvím s tebou docela vážně. Váhal jsem odjet. Ale když došla tato depeše, jsem rozhodnutý zanést tam osobně svoji odpověď.”

“Jakže?… Ty chceš do Klondyke?”

“Ano.”

“Bez určitých zpráv?”

“Ty získám na místě.”

“A mě opět opustíš?”

“Nikoliv, nebo! mne doprovodíš.”

“Já?”

“Ty!”

“Nikdy!”

“Ano, nebo! ta věc se týká nás obou.”

“Dám ti plnou moc.”

“Nechci ji, chci tebe.”

“Cesta dvou tisíc mil!”

“Mýlíš se. Dvou tisíc pěti set!”

“Pane Bože! A potrvá…”

“Může se skutečně stát, že neprodáme svůj claim, ale rozhodneme se z něho těžil.”

“Jakže…těžit?” zvolal Summy Skim v úžasu. “Pak tedy celý rok…”

“Dva, bude-li třeba.”

“Dva roky! Dva roky!” opakoval Summy Skim.

“Co na tom?” zeptal se Sen Raddle. “Když každý měsíc, každý den, každou hodinu poroste naše jmění!”

“Ne, ne!” zvolal Summy Skim a schoulil se do křesla.

Ale Sen Raddle byl silným protivníkem.

“Pokud se týká mne, Summy,” řekl, “jsem rozhodnutý odejet do Dawson City a nemohu uvěřit, že by ses zdráhal mě doprovodit.

Ostatně byl jsi až dosud příliš usedlý. Je nutné, aby ses trochu proběhl světem.”

“Eh,” řekl Summy Skim,” navštívil bych jiné končiny v Evropě nebo Americe, kdybych k tomu měl chuť. Jistě bych nezačal tím, že bych pronikl do srdce toho hnusného Klondyke.”

“Které ti bude připadat rozkošné, Summy, až na vlastní oči uvidíš, že je poseto zlatým prachem a vydlážděno valouny zlata.”

“Bene, můj drahý Bene,” prosil Summy Skim, “naháníš mi strach… ano, naháníš mi strach! Chceš se pustit do věci, při níž se dočkáš jen nebezpečí a zklamání!”

“Uvidíme!”

“Ten zlořečený claim nemá bezpochyby ani cenu kusu vápna!” “Proč tedy ta společnost za něj nabízí několik dolarů?”

“Ale Bene, ten claim je v místě, kde teplota klesá na 50 stupňů pod nulou!”

“Rozděláme si oheň.”

Na všechno měl Ben Raddle odpověď.

“Ale Green Valley, Bene!” vzdychal Summy.

“Dobrá!…” namítl Ben Raddle. “Na pláních v Klondyke je dostatek zvěře a v řekách ryb. Budeš lovit i rybařit v nové zemi, která ti chystá překvapení.”

“Ale naši farmáři, naši dobří farmáři, kteří nás očekávají!” sténal Summy.

“Což budou mít proč litovat naši nepřítomnost, až se vrátíme dost bohatí, abychom jim mohli postavit jiné farmy a koupit celý okres?”

Konečně byl Summy Skim poražen. Ne, nenechá odjet svého bratrance samotného do Klondyke… Doprovodí ho třeba jen proto, aby jej přivedl dříve nazpět. Toho dne letěla po telegrafních drátech depeše, oznamující kapitánu Healeyovi, řediteli Transportation and Trading Company, blízký příjezd pánů Ben Raddlea a Summya Skima, majitelů claimu 129.

III.

NA CESTĚ

Když bylo rozhodnuto o odjezdu, mohl se Summy Skim se všemi cestovními potřebami, nákupem materiálu a volbou cest plně spolehnout na svého bratrance Bena Raddlea. To bude věcí tohoto ctižádostivého, ale inteligentního inženýra, původce podniku, jemuž připadne, aniž by se jí vzpíral, veškerá zodpovědnost. Ben Raddle zjistil, že s odjezdem se nesmí otálet. Když prostudoval řád platný pro kanadské doly, dozvěděl se následující:

“Veřejnému majetku připadne každý claim, který zůstane nedotknutý patnáct dnů za krásného období (stanoveného komisařem), chybí-li zvláštní povolení tohoto komisaře.” Začátek krásného období, nedostaví-li se předčasně, nastává v druhé polovině května. Kdyby tedy v té době práce v claimu 129 stály déle než patnáct dnů, připadl by majetek Josiáše Lacosta státu a americký syndikát by pravděpodobně nezapomněl oznámit správě důvod k přivlastnění si pozemku, o který usiloval.

“Pochopíš tedy Summy,” prohlásil Ben Raddle, “že se nesmíme dát předejít.”

“Chápu všechno, co chceš, abych chápal, drahý příteli,” odtušil Summy Skim.

“Tím spíše, když mám pravdu.” připojil inženýr.

“O tom nepochybuji, Bene. Ostatně nezdráhám se opustit Montreal ihned, umožní-li nám to, abychom se co nejdříve vrátili.”

“V Klondyke budeme jen tu dobu, která bude třeba, Summy.”

“Dobrá, Bene. Kdy odjedeme?”

“2. dubna,” odpověděl Ben Raddle.

“Za deset dní.” Summy Skim měl sto chutí vykřiknout: “Jakže? Tak brzy?…” Ale mlčel, protože věděl, že odpor by mu nepomohl.

“Z Montrealu se vydáme přes Vancouver a odtud do Dawson City,” pokračoval Ben Raddle, “cestou, která je dlouhá sedm tisíc sto šedesát čtyři kilometry.”

“Bene, přineseme tolik kilogramů zlata, kolik kilometrů urazíme?”

“To by mne ani nepřekvapilo,” řekl Ben Raddle. “Zeměpisec John Minn prohlásil, že Aljaška má víc zlata než Kalifornie. Proč by tedy Klondyke nemohl přispět k zlatému pokladu naší zeměkoule?”

“To se mi zdá pravděpodobné,” přisvědčil Summy opatrně.

“Protože máme zde před sebou ještě deset dní, strávím je na venkově. Měl bys mě tam Bene doprovodit.”

“To nemohu. Kdo by se staral o přípravy k odjezdu?” Hned druhý den se vydal Summy Skim na farmu, kde byl upřímně přivítán.

Ale když se farmáři dozvěděli o důvodu předčasné návštěvy, netajili se zármutkem.

“Ano, přátelé,” řekl Summy Skim. “Ben Raddle a já půjdeme do Klondyke, do ďáblovy země, tak daleko, že budeme potřebovat nejméně dva měsíce na cestu tam a dva zpět.”

“A to všechno kvůli kamínkům!” řekl jeden venkovan a pokrčil rameny.

“Najdou-li se,” připojil starý filozof a zavrtěl hlavou.

“Co chcete, přátelé,” řekl Summy Skim. “Je to jako horečka nebo epidemie, která táhne světem a hledá si oběti!”

“Ale proč tam jdete vy, pane?” zeptal se nejstarší.

Summy Skim jim vysvětlil, jak spolu se svým bratrancem zdědili po smrti strýce Josiáše claim a proč Ben Raddle chce jet do Klondyke. Mrzí ho jen, že nestráví léto v Green Valley.

“A ztratíte-li léto, bude zima tím smutnější!” připojila jedna stařena, pokřižovala se a řekla:

“Bůh vás ochraňuj, pane!” Summy Skim pobyl týden mezi svými farmáři. Celou dobu doufal, že přijde dopis od Bena Raddla, ve kterém mu oznámí, že nechce uskutečnit své plány.

Ale dopis nepřišel. Nic se nezměnilo. Proto se musel Summy v Green Valley rozloučit a vydat se na zpáteční cestu. 31. března dopoledne přijel zpět do Montrealu.

“Co je nového?” zeptal se bratrance.

“Nic, Summy. Jen to, že naše přípravy na cestu jsou již skončeny.”

“Opatřil jsi tedy…”

“Všechno, kromě jídla, které si zajistíme cestou,” odpověděl Ben Raddle.

Potom ukázal Summyovi, co přichystal.

“Chceš si zařídit bazar v Klondyke? Vždyť jsou to zásoby na deset let!” divil se Summy.

“Ne, jen na dva roky.” “Bene, jde přece o to, abychom prodali claim 129 a vrátili se do Montrealu.

K tomu přece nepotřebujeme dva roky, u všech všudy!” “Ovšem, Summy, dostaneme-li za claim 129 tolik, kolik stojí.”

“A nedostaneme-li?”

“Potom uvidíme!” 2. dubna brzy ráno byli Summy Skim a Ben Raddle na nádraží, kam byla dopravena i jejich zavazadla.

Vlak opustil Montreal i s oběma bratranci, kteří seděli pohodlně ve voze první třídy. Projížděli krajem velikých jezer, až se dostali do méně lidnatého kraje, blízko Columbie.

Pohoda byla krásná, vzduch ostrý a sloupec teploměru se pohyboval kolem nuly. Kam až oko dohlédlo, se táhly bílé pláně, které se za několik týdnů zazelenají.

Zlatá horečka byla teprve v začátcích. Ale stále docházely zprávy, oznamující objevení nových ložisek. Mluvilo se o claimech, kde bylo vyrýžováno mnoho zlata. Příliv vystěhovalců rostl. Lidé se hrnuli do Klondyke, jako dříve do Austrálie a Kalifornie.

Vlak uháněl plnou parou a Summy s Benem si nemohli stěžovat na nedostatek pohodlí. Jakost jídel a obsluha byly co nejlepší a cestou se mohli i vykoupat. Ale Summy Skim myslel na Green Valley!

Marně se pokoušel Ben Raddle upoutat jeho pozornost.

“Nepozoruješ, Summy,” říkal,” jak je celý tento kraj dokonalý?”

“Ano,” odpověděl Summy.

“A jaké má nesmírné prérie! To by byl lov Summy!”

“Jistě,” připustil Summy Skim. “Raději bych strávil šest měsíců zde než šest týdnů v Klondyke!”

Vlak pokračoval v cestě na západ a 8. dubna zastavil ve Vancouveru.

IV.

NEPŘÍJEMNÉ SOUSEDSTVÍ

Summy Skim a Ben Raddle se nechali zavézt z nádraží do hotelu Westminster, kde se chtěli ubytovat. Hotel byl přeplněn cestujícími, ale podařilo se jim sehnat pokoj.

Z Vancouveru do Klondyke vedou dvě cesty. Jedna přes Tichý oceán směřuje v Saint-Mechelu na západním pobřeží Aljašky, k ústí Yukonu a po něm až do Dawson City. Druhá, námořní z Vancouveru do Skagwaye. Kterou z nich Ben Raddle vybere?

“Jak dlouho, Bene, se zdržíme ve Vancouveru?”

“Jenom několik dní,” odpověděl Ben. “Zanedlouho připluje Foot Ball.”

“Jaký Foot Ball?” zeptal se Summy.

“Parník Canadian Pacifiku, který nás dopraví do Skagwaye.”

“Zvolil jsi tedy již mezi oběma cestami do Klondyke?”

“Volba byla samozřejmá, Summy. Dáme se cestou, které se nejvíce užívá.

Tak se dostaneme bez obtíží do Skagwaye. V tuto roční dobu je řečiště Yukonu ještě plné ledu. Stává se často, že tam lodě musí zůstat až do července. Foot Ball bude potřebovat týden, aby doplul do Skagwaye. Odtud se dostaneme po souši a po jezerech k Yukonu a do Dawson-City. Věřím, že do června budeme na místě.”

“Odkud připluje ta poštovní loď se sportovním jménem?” zeptal se Summy Skim.

“Ze Skagwaye, neboť obstarává pravidelné spojení mezi Vancouverem a tímto městem. Očekávají ji čtrnáctého.”

“Až čtrnáctého!” řekl smutně Summy.

“Ale, ale,” řekl Ben Raddle s úsměvem. “Máš najednou víc naspěch než já!”

“Ovšem,” přisvědčil Summy, “protože musíme odjet, máme-li se vrátit!” Ruch města byl tak velký, že se bratranci po dobu svého pobytu nenudili ani okamžik. Nic nebylo zajímavějšího než příjezd vlaků a parníků, které neustále přivážely nové cestující. Lidé, kteří čekali na odjezd do Skagwaye, bloudili ulicemi. Policie měla mnoho práce v kypícím davu dobrodruhů bez domova a přístřeší, přivábených zázračným klondayckým přízrakem.

Strážníka bylo možné potkat na každém kroku, připraveného zakročit a zabránit neustálým hádkám, které hrozily, že skončí krvavě.

Summy Skim se z novin dozvěděl, že v zimě klesá teplota v Klondyke někdy až na 60 stupňů pod nulou. Dlouho tomu nechtěl uvěřit, ale pak uviděl v obchodě ve Vancouveru několik teploměrů, na nichž bylo vyznačeno i 90 stupňů pod nulou. Po důkladné prohlídce zjistil, že se nemýlil.

“Jsou tyto teploměry udělány pečlivě?” zeptal se prodavače, aby něco řekl.

“Jistě, pane,” odpověděl prodavač. “Myslím, že budete spokojený…”

“Nebudu spokojený, budou-li ukazovat šedesát stupňů,” prohlásil Summy nejvážnějším tónem.

“Dobrá,” řekl prodavač, “hlavní věc je, aby ukazovaly dobře.”

“Ale řekněte mi,” dorážel Summy, “domnívám se, že máte ty teploměry pouze pro reklamu, nemyslím, že by v praxi…”

“Co?”

“…rtuťový sloupec klesl někdy na 60 stupňů.”

“Často pane,” tvrdil prodavač živě, “často a ještě víc!”

“Ještě víc?”

“Proč ne? Přejete-li si, mohu vám dát teploměr, který ukazuje až sto stupňů.”

“Díky!… Díky!…” pospíšil si říci Summy Skim s hrůzou.

“Zdá se mi, že šedesátistupňový úplně stačí!” Zatím plynuly dny a Ben Raddle se netajil svou netrpělivostí. Proč se Foot Ball zdržel? Vědělo se, že opustil Skagway 7. dubna. Plavba netrvala více než šest dní a proto měl být třináctého před Vancouverem.

Do Vancouveru se nenahrnuli jen vystěhovalci, ale přišli sem také zlatokopové, kteří museli přerušit v zimě práci. Hledači, kterým přálo štěstí, se vraceli raději do hlavních měst Columbie. Tam utráceli peníze s bezstarostnou marnotratností. Byli přesvědčeni, že je štěstí neopustí. Jim patřily nejlepší pokoje v hotelech a nejlepší kajuty na poštovních lodích.

Summy Skim zjistil, že mezi zlatokopy jsou i lidé násilní, hrubí, svárliví a zlí, kteří s penězi v hrsti vystupují jako páni.

14. dubna se procházel Ben Raddle a Summy po nábřeží, když se ozvala siréna parníku.

“Že by to byl konečně Foot Ball?” zeptal se Summy.

“Nemyslím,” odpověděl Ben Raddle. “Tento hvizd přichází z jihu a Foot Ball má připlout od severu.” Loď, která se blížila za pronikavého pískotu, byl Smith, loď, která měla dva tisíce pět set tun a přijížděla od amerického přístavu Acapulca.

Sotva přistál Smith u můstku, vrhl se jeho lidský náklad k východu. Rázem nastala zácpa. Jeden z cestujících zuřivě zápasil, aby se dostal první na zem.

Nepochybně věděl, jak je důležité, aby se zapsal před ostatními v kanceláři pro cesty na sever. Byl to muž statné postavy, brutální a silný. Měl černé vousy, osmahlou pleť a tvrdý pohled, vzbuzující už předem antipatie. Doprovázel ho jiný cestující, stejně netrpělivý a nespolečenský.

Ostatní měli právě tak naspěch jako tento pánovitý cestující, ale neměli možnost ho předstihnout, protože je odstrkoval lokty a častoval drsnými nadávkami. Nepomohly ani námitky kapitána a důstojníků.

“Bože,” zhrozil se Summy Skim, “tohoto člověka mít jako spolucestujícího na Foot Ballu…”

“Po těch několik dní plavby,” odpověděl Ben Raddle, “dokážeme sebe nebo jeho držet stranou.”

Najednou se ozval jeden ze zvědavců, který stál blízko obou bratranců:

“Vždyť je to proklatec Hunter. To bude zase dnes večer v krčmách rámus, neopustí-li hned Vancouver!”

“Vidíš, Bene,” řekl Summy Skim,” že jsem se nemýlil. Ten divoch je proslulý muž.”

“Ano,” přisvědčil Ben,” je velmi známý…”

“A nepříliš dobře!”

“Bezpochyby je jedním z dobrodruhů,” vysvětloval Ben Raddle, “kteří přicházejí za příznivého počasí do Klondyke, aby začali novou kampaň.” Hunter se skutečně vracel z Texasu a spolu se svým druhem chtěli pokračovat v cestě na sever. Oba našli mezi zlatokopy prostředí, které vyhovovalo jejich vzpurným mravům a brutálním vášním. Když se Hunter dozvěděl, že loď Hoot Ball ještě nepřiplula, nechal se zavézt do hotelu Westminster, kde se oba bratranci před šesti dny ubytovaly. Summy se s ním srazil, když vešel do hotelové haly.

“Rozhodně je to smůla,” zamručel si Summy do vousů.

Marně se snažil přemoci nepříjemný dojem, který v něm zanechalo setkání s touto osobou. Marně si říkal, že Hunter a on, ponořeni v nesmírném davu vystěhovalců, mají tisíc nadějí, že se už nesetkají. Téměř bezděčně, jakoby ho k tomu nutkala nějaká předtucha, se odebral do písárny hotelu, aby zjistil některé podrobnosti o novém příchozím.

“Hunter?” zeptali se. “Kdo by ho neznal!”

“Je to majitel claimu?”

“Ano, a těží z něho sám.”

“A kde leží jeho claim?”

“V Klondyke.”

“A blíž?”

“Na Forty Miles Creeku.”

“Na Forty Miles Creeku,” opakoval Summy překvapeně. “To je skutečně zvláštní. Škoda, že neznám číslo toho claimu. Vsadil bych se…”

“Ale toto číslo vám každý ve Vancouveru řekne:”

“Jaké je to číslo?”

“131.”

“Tisíc karabin!” vykřikl Summy zdrceně. “A my máme 129! Jsme sousedy toho roztomilého gentlemana! To nám slibuje hodně příjemností.” Summy Skim ani nevěděl, že mluví pravdu.

V.

NA FOOT BALLU

Foot Ball se vydal na moře 16. dubna, se zpožděním osmačtyřiceti hodin.

Cestující Foot Ballu byli různých národností: Američané, Angličané, Kanaďané, Francouzi, Švédové, Němci, Norové i Australané. Kromě lidí tu byly složeny početné vaky vystěhovalců, těžký dolovací materiál a součástí nákladu byli i voli, koně, osli a sobi, nemluvě o několika stech psů, kteří budou tvořit spřežení saní na cestě územím jezer.

V kajutách byl zvýšen počet postelí, takže místo dvou tam byly tři až čtyři.

Chůze po palubě byla velmi obtížná. Ubožáci, kteří si nemohli opatřit kajutu, která stála třicet pět dolarů, se tam tísnili podél kotlů. Tam odbývali hubenou stravu a pečovali před očima všech o svou toaletu a domácnost.

Benu Raddleovi se podařilo získat dvě místa v jedné kabině na zádi. Měla ještě jedno, které patřilo Norovi jménem Royen. Byl to muž mírný a jemný, odvážný a zároveň opatrný. Byl ze skandinávského rodu, který dosahuje úspěchu svou houževnatostí. Pocházel z Christianie, kde strávil zimu ve svém rodném městě.

Nyní se vracel do Dawson City.

Pro oba bratrance bylo štěstím, že se nemuseli o kajutu dělit s Texasanem Hunterem. Ale i kdyby bývali chtěli, nebylo by to možné. Hunterovi se podařilo získat pro sebe a pro svého druha kajutu se čtyřmi místy. Marně ostatní cestující prosili, aby jim uvolnili obě prázdná místa. Byli hrubě odmítnuti.

Hunter a Malone - tak se jmenoval Texasanův přívrženec - nehleděli na peníze. To, co získali ze svého claimu, rozházeli v pošetilostech. I během cesty trávili mnoho času v herně Foot Ballu.

Během šestidenní plavby nebylo možné procházet se po palubě. Ta byla plná žalostných skupin mužů, vysílených žen a vychrtlých dětí.

Ti se nestěhovali proto, aby těžili z některého ložiska na vlastní účet, ale proto, aby se dali do služeb syndikátů, o jejichž mzdu se rvali.

“I my jsme součástí tohoto davu hledačů zlata, který není právě nejvábnější,” řekl Summy Skim. “Ale chtěl jsi to Bene!”

“Stěží by mohl být jiný, Summy,” odpověděl Ben Raddle. “Musíme ho brát takový, jaký je.”

“Raději bych ho nebral vůbec,” řekl Summy. “K čertu, Bene, my se přece k těmto lidem nehodíme! Připouštím, že ten claim může obsahovat zlato. Ale to přece není důvod, abychom se změnili v hledače zlata.”

“Dobrá,” odpověděl Ben Raddle s nepatrným pokrčením ramen…

Ale Summy Skim naléhal: “Jdeme do Klondyku prodat claim našeho strýce Josiáše, jak jsme se domluvili! Pane Bože, při pouhém pomyšlení, že bychom mohli patřit mezi ty dobrodruhy!…”

“Pozor!” řekl Ben Raddle žertovně. “Začínáš kázat, Summy!”

“A proč ne, Bene? Ano, děsím se té prokleté touhy po zlatě a bohatství, která dovede vzdorovat veškerým útrapám!

Pomyslím-li si, že místo, abych se plavil na tomto parníku, měl bych být v Montrealu a dělat přípravy na cestu do Green Valleye!” “Slíbil jsi, že mi nebudeš nic vyčítat, Summy!”

“Promiň, je to naposledy, Bene. Od té doby budu myslet jen na…”

“Na cestu do Dawson City?” zeptal se Ben.

“Na návrat, Bene, na návrat,” odpověděl upřímně Summy Skim.

Poštovní loď minula nejzazší výběžek ostrova Vancouveru a ocitla se na širém moři. Bylo chladno a dul ostrý vítr. Cestující na palubě i zvířata trpěli mořskou nemocí.

Ben Raddle a Summy Skim statečně čelili nepohodě. Byli vášnivými pozorovateli a neopouštěli vrchní palubu po celý den. Do kajuty se vraceli až na noc. Neunavovala je podívaná, kterou jim poskytovala paluba.

Již v prvních hodinách plavby si všimli dvou cestovatelek, které se ostře lišily od smutného okolí. Byly to dvě mladé dívky, jedna brunetka a druhá blondýnka. Obě byly velmi hezké. Neopouštěly se. Stále je bylo vidět spolu.

Co dělaly tyto půvabné dívky na Foot Ballu? Oba bratranci si kladli tuto otázku, ale nenacházeli na ni odpověď. Bylo zřejmé, že obě dívky našly i jiné obdivovatele mezi svými spolucestujícími. Také Texasan Hunter a jeho zlý duch Malone se točili kolem obou sester, které, jak se zdálo, neměly ani tušení o jejich existenci.

Ben a Summy často pozorovali jejich manévry a měli chuť zakročit. Ale jak to mohli udělat? A jakým právem? Hunter a Malone prozatím nepřekročili snesitelné hranice a dívky se nedovolávaly ničí pomoci.

Bratranci si přáli, aby jim náhoda umožnila seznámit se s mladými cestovatelkami.

Příležitost se jim naskytla teprve čtvrtý den plavby. Dívky uspořádaly sbírku ve prospěch jedné ženy, které se na lodi narodilo dítě.

Když bratranci odevzdávali svůj příspěvek, začal Ben s oběma cestovatelkami hovor. Ve chvilce se dozvěděl, že dívky jsou sestřenice, stejného věku i příjmení - Edgerton a že blondýnka se jmenuje Edith a bruneta Jane.

Benova a Summyova zvědavost se tímto stručným sdělením ještě zvýšila.

Věděli, že Edgerton se jmenovali dva bratři, kteří byli znamenitými obchodníky s bavlnou. Měli obrovské jmění. Potom nepříznivý osud zničil jejich bohatství a bratři Edgertonové zmizeli v bezejmenném davu. Je snad něco společného mezi těmito bývalými milionáři a mladými cestovatelkami na Foot Ballu?

Za necelou hodinu po první rozmluvě se setkal Ben s Jane Edgertonovou a položil jí další otázky. Dozvěděl se, že Edith a Jane jsou skutečně dcerami obou “bavlněných králů,” jak bývali kdysi nazýváni jejich otcové. Obě dívky osiřely ve věku dvacetidvou let. Matky zemřely dávno a oba bratři Edgertonové zahynuli před šesti měsíci při neštěstí na železnici.

Zatímco se Ben vyptával a Jane odpovídala, Edith a Summy mlčeli. Zdálo se, že tvoří protějšek oběma rozmlouvajícím.

“Můžete mi říct, slečno Edgertonová,” pokračoval Ben v rozmluvě,” proč jste podnikly tuto dlouhou a namáhavou cestu?”

“Bývalý lékař mého strýce, doktor Pilkow, který byl před nedávnem jmenován ředitelem nemocnice v Dawson City, nabídl místo ošetřovatelky mé sestřenici Edith, která je ihned přijala a vydala se bez průtahu na cestu.”

“Do Dawson City?”

“Ano.” Pohledy obou bratranců se upřely na plavou dívku. Její cesta jim připadala, sice odvážná, ale méně nerozumná. Edith se lišila od své sestřenice. Neměla její smělý pohled a kategorické chování. Ale její něžné modré oči svědčily o vysoké inteligenci a rozhodnosti. Nebylo možné pochybovat, že tato plavá dívka prokáže velké služby nemocnici v Dawson City.

“Dobrá,” řekl Ben Raddle. “A vy, slečno Jane, se také budete věnovat trpícím lidem?”

“Ale já,” odpověděla Jane s úsměvem, “jsem méně šťastná jak Edith a nemám žádné společenské postavení. Protože mne nic nepoutalo k jihu, šla, jsem raději hledat s ní štěstí na sever, to je všechno.”

“Ale jakým způsobem?”

“Ale pane,” odpověděla Jane klidně, “jako každý jiný, - budu hledat zlato.”

“Ach,” ozval se Summy, celý omráčený.

Ben Raddle se musel ovládnout, aby nenapodobil svého bratrance, protože měl zásadu, že muž nemá nikdy ničím být překvapený.

“Tato křehká dívka chce hledat zlato!”

Jane se obrátila dotčeně k Summyovi:

“Co je na tom divného?”

“Ale… slečno Jane…,” koktal Summy, který se ještě dosud nevzpamatoval z otřesu, “nemyslíte to vážně? Žena!”

“A proč ne? Proč by žena nemohla dělat to, co děláte sám?” namítla Jane Edgertonová.

“Já?” protestoval Summy. “Ale já přece nehledám zlato! A kromě toho, jsem majitelem claimu a jdu-li do této ďábelské země, nedělám to ze své vůle. Prosím, abyste tomu uvěřila. Jedinou mojí touhou je vrátit se co nejdříve domů.”

“Budiž!” souhlasila Jane s odstínem pohrdání. “Ale vy tu nejste sám. To, čeho se tak děsíte, tisíce jiných dělají. Proč by je nemohla napodobit žena?”

“Hrome!…” zakoktal Summy. “Zdá se mi… síla… zdraví… A už pouhý oblek u všech všudy!…”

“Zdraví?” namítla Jane Edgertonová. “Přeji vám svoje. Síla? Hračka, kterou mám v kapse, mi dá sílu mužů dohromady. Pokud se týká mého obleku, nevidím, že by byl horší než váš. Možná, že je víc žen, které mohou nosit kalhoty, než mužů, kteří by si mohli oblékat naše sukně!” Po těch slovech přerušila Jane Edgertonová rozmluvu. Pokynula hlavou Summymu a stiskla ruku Benu Raddleovi. Vzdálila se spolu se svou mlčenlivou sestřenicí, která sledovala celý hovor s mírným úsměvem.

Večer 19. dubna minul Foot Ball Port Simpson, poslední kanadskou osadu na pobřeží. O několik hodin později vplul do vod amerického státu Aljašky a 20. dubna zakotvil v přístavu Wrangel, při ústí řeky Stikeen.

Ve Wrangelu vystupují zlatokopové, kteří se chtějí dostat do Klondyke po Telegraph Creeku místo územím jezer za Skagvyayem. Tato cesta je obtížnější, ale méně nákladná. Proto i přes zprávy, že cesta není pro sáně sjízdná, opustilo loď asi padesát vystěhovalců, odhodlaných vzdorovat nebezpečí v nekonečných pláních severní Columbie.

Od Wrangelu se dostal Foot Ball bludištěm ostrůvků do Juneau, vesnice, která byla pojmenována po svém zakladateli roku 1882. O dva roky později objevil Juneau a jeho přítel Richard Harris ložiska v Silver Bow Bassině, odkud si přenesli za několik měsíců zlata za šedesát tisíc franků.

Když Ben Raddle seznámil Summa s podivuhodnými nálezy tohoto území, zamyslil se a řekl:

“Škoda, že strýce Josiáše nenapadlo jít tudy do svého příštího claimu na Forty Miles Creeku. Pravděpodobně by se tu zastavil.” Poslední večer, který měl být stráven na lodi před příjezdem do Skagwaye, se rozehrála v herně partie, při které mnozí z těch, kteří hráli po celou plavbu, měli přijít o poslední dolar. Mezi těmito zuřivými hráči byli i oba Texasané, Hunter a Malone.

Podle hluku, který doléhal z pokoje hráčů, nebylo pochyb, že bude muset zakročit i kapitán Foot Ballu. Ozývaly se odtud výkřiky a hrubé nadávky.

Ostatní cestující se raději zavřeli do svých kajut.

Bylo devět hodin, když také Summy a Ben uznali za vhodné, odejít do své kajuty. Když procházeli velkým salonem, uviděli Jane a Edith Edgertonovy, které se právě chystaly vrátit do soukromí. Oba bratranci k nim zamířili, aby jim popřáli dobrou noc. V tu chvíli se otevřely s třeskem dveře herny a asi dvacet hráčů vpadlo do salonu.

V jejich čele byl Hunter, opilý a rozčilený. V ruce držel tobolku nacpanou bankovkami. Ostatní ho doprovázeli s bouřlivým křikem.

“Hip! Hip! Hip!” skandoval Malone. “Hurá!” řval dav jako jeden muž.

“Hurá!” opakoval Hunter. Potom zakřičel: “Šampaňské!… Deset, dvacet, sto lahví šampaňského!… Vyhrál jsem dnes večer všecko!… Všecko!” “A zvu každého, cestující i mužstvo, od kapitána do posledního plavčíka!” Salon se naplnil zvědavými cestujícími. Dobrodruzi tleskali a dupali, provolávajíc slávu Hunterovi. Ten je neposlouchal. Najednou si všiml Edith a Jane, kterým dav zabránil, aby se mohly vzdálit. Vrhl se k nim, popadl Jane kolem pasu a zavolal:

“Ano, zvu všechny, vás nevyjímaje, hezké děcko.”

Jane neztratila duchapřítomnost. Chtěla udeřit drzouna do tváře, ale nepodařilo se jí to. “Eh…” posmíval se Hunter, “hezounká se zlobí! Budu muset…” Nedokončil. Mocná ruka popadla banditu za hrdlo a ten odletěl na deset kroků. V saloně se rozhostilo ticho. Pozorovali oba protivníky, z nichž jeden byl dobře znám svojí prudkostí a druhý teď dokázal svoji sílu. Hunter se nyní chystal vrhnout na útočníka s nožem v ruce.

Náhle se ozvalo skřípání schodů, které ohlašovalo příchod kapitána, přivolaného hlukem. Hunter se podíval na nepřítele, jehož útok byl tak náhlý, že si ho ani nevšiml.

“Ach…to jste vy!” řekl, když poznal Summy Skima.

Vsunul svoji zbraň opět do pochvy a poznamenal:

“Uvidíme se, kamaráde!”

Ben Raddle přispěchal Summyovi na pomoc: “Kdy a kde budete chtít,” řekl a pokročil dopředu.

“Na Forty Miles Creeku, pánové 129!” řekl Hunter a vyběhl ze salonu.

Summy se nehýbal. Byl dosud celý ohromený svým prudkým činem.

“Děkuji, pane,” řekla Jane Edgertonová a podala mu pravici.

“Ano, ano, díky, pane,” opakovala Edith dojatě a stiskla mu druhou ruku.

Summy řekl teprve za chvíli co nejzdvořileji:

“Dobrou noc, slečny!” Ale jeho zdvořilost byla zbytečná, protože už uplynulo asi třicet vteřin od chvíle, co obě dívky opustily salon.

VI.

JANE EDGERTONOVÁ A SPOL.

Město Skagway bylo zpočátku jen táborem hledačů zlata. Pozděj se na jeho území objevily domy, jejichž cena stoupala. Ale kdo ví, zda v budoucnu nebude město opuštěné, až se vyčerpají zlatá ložiska?

Toto území není možné přirovnat k australským a kalifornským, na kterých by mohla stát města, i kdyby tu nebyla naleziště, protože mají úrodnou půdu a obyvatelný kraj.

Ale zde, v této části Kanady, na pomezí Aljašky, téměř na hranici polárního kruhu, je nepříznivé podnebí.

Nájem v hotelu, ve kterém se bratranci ubytovali, byl velmi vysoký. Snažili se proto, aby jej mohli co nejdříve opustit. Naštěstí se tu nesetkali s oběma Texasany, protože ti hned po příjezdu do Skagwaye odcestovali do Klondyke.

“Na mou duši,” řekl Summy Skim, “štěstí, že ti pijáci už s námi nebudou cestovat. Lituji ale ty, kterým teď dělají společnost. Ale možná, že jsou to stejní dobrodruzi jako oni, což je docela pravděpodobné!”

“Jistě,” odpověděl Ben Raddle, “ale ti pijáci jsou na tom lépe než my. Vydali se už na cestu do Klondyke, zatímco my se potřebujeme zdržet několik dnů ve Skagwayi, abychom zajistili vše potřebné…”

“Ale dojedeme Bene,” řekl Summy, “dojedeme a najdeme ty darebáky na claimu 131. Rozkošné sousedství! Znamenitá společnost! Čeká nás opravdu příjemná vyhlídka! Doufám jen, že nás to donutí k tomu, abychom svůj čtverec kamení prodali za slušnou cenu a odjeli rychle domů!” Mladé cestovatelky se ubytovaly ve stejném hotelu jako oba bratranci.

Summy s Benem se s nimi několikrát potkali.

Jejich zájem o mladé dívky narůstal. Mysleli na nebezpečí a obtíže, kterým budou Jane a Edith vystaveny. Rádi by jim pomohli, ale nevěděli jak.

Summy Skim, který to již nemohl vydržet, oslovil plavou sestřenici:

“Slečno Edith,” zeptal se jí, “co je nového od příchodu do Skagwaye?”

“Nic, pane,” odpověděla dívka.

“Jistě jste spolu se sestřenicí studovali dopravní prostředky do Dawson city?”

“Skutečně, pane.”

“A dohodli jste se na něčem?”

“Ne, pane, ještě na ničem.” Edith Edgertonová byla sice roztomilá, ale málo povzbudivá. Ale Summy se rozhodl, že v rozhovoru bude co nejdříve pokračovat.

To se mu podařilo následující den. Obě dívky se právě domlouvaly o připojení se ke karavaně, která měla odjet během několika dnů. Jakmile je Summy uviděl, vrátil se k včerejšímu dotazu, povzbuzován přítomností Bena Raddlea a Jane Edgertonové.

“Nuže, slečno Edith,” opakoval bodrý Summy, který nebyl zvlášť vynalézavý, “nic nového?”

“Nic, pane,” prohlásila znovu Edith.

“Tohle může trvat dlouho, slečno.” Edith udělala vyhýbavý posunek. Summy pokračoval:

“Můžeme se vás zeptat, jaké máte záměry vzhledem k další cestě do Dawsonu?”

“Snažíme se utvořit malou karavanu s lidmi, s nimiž jsme právě mluvily.”

“To je v zásadě dobrá myšlenka,” přisvědčil Summy. “Ale slečno, promiňte mi, že se míchám do toho, co se mne netýká, ale rozvážily jste všechno dobře, než jste se k tomu rozhodly? Lidé, se kterými se chcete spojit, mi nepřipadají důvěryhodní a dovolte mi říct vám…”

“Bereme, co můžeme,” přerušila ho Jane Edgertonová s úsměvem. “Stav našeho jmění nám nedovoluje knížecí styky.”

“Nejde o knížecí styky, ale jsem si jistý, že budete muset tuto společnost opustit při první cestě.”

“Pokud tomu tak bude, vydáme se na další cestu samy,” odpověděla Jane stručně. Summy zvedl oči k nebi.

“Samy, slečno?… Co si myslíte?… Vždyť cestou zahynete!”

“Proč bychom se měly bát nebezpečí víc než vy!” namítla Jane. “Když to dokážete vy, tak my také.”

“Ovšem, ovšem,” přisvědčil Summy střízlivě. “Ale v tom je ten rozdíl, že ani můj bratranec ani já nepodnikneme cestu do Dawsonu jen s vlastními silami.

Budeme mít zkušeného průvodce, který nám zajistí všechen potřebný materiál.

Summy se odmlčel a pak pokračoval:

“Proč byste nepoužily těchto výhod?”

“Jakým právem?”

“Právem pozvaných,” prohlásil Summy vřele.

Jane mu upřímně podala ruku.

“Moje sestřenice a já, pane Skime, jsme vám velmi vděčny za vaši šlechetnou nabídku, ale nemůžeme ji přijat. I když máme jen skromné prostředky, jsme rozhodnuty, že nebudeme nikomu nic dlužné, pokud to nebude nezbytně nutné.” Její prohlášení bylo klidné a neodvolatelné. Obrátila se k Benu Raddleovi a připojila:

“Nemám pravdu, pane?”

“Ovšem, slečno Jane,” prohlásil Ben a nevšímal si zoufalých pohledů svého bratrance.

Jakmile přijeli do Skagwaye, zajišťoval Ben Raddle skutečně další cestu do Klondyke pomocí průvodce. Dle zpráv, které získal v Montrealu, se obrátil na jistého Billa Stella, který mu byl doporučen.

Bill Stell byl rodilý Kanaďan. Několik let dělal stopaře v kanadském vojsku, které bojovalo s Indiány. Byl to muž odvážný, chladnokrevný a energický. Nyní se živil jako průvodce vystěhovalců a dodavatel potravin karavanám. Slíbil Benu Raddleovi, že je bude doprovázet do Dawson City.

“Jak dlouho chcete zůstat v Dawson City? Několik týdnů?” zeptal se Bill Stell Bena Raddlea.

“Pravděpodobně ano.”

“Nejde tedy o těžení z claimu?”

“Nevím. Prozatím máme zájem o prodej toho, který mému bratranci a mně připadl dědictvím. Ale než přijmeme nabídku, chceme se přesvědčit o ceně! svého vlastnictví.”

“To je, moudré pane Raddle. Takové obchody je třepa prověřit.”

“To nás také přimělo k tomu, abychom podnikli tuto cestu.”

“A až prodáte svůj claim, vrátíte se do Montrealu?”

“To chceme. Nepochybně nás doprovodíte i nazpět?”

“O tom se můžeme dohodnout,” odpověděl Bill Stell. “Teď vás seznámím se svými požadavky.”

Cesta měla trvat třicet až třicet pět dní. Stopař měl dodat koně nebo mezky, spřežení psů, sáně, lodě a stany. Kromě toho se měl starat i o stravování karavany. Cena, kterou Bill Stell za své služby žádal, nebyla vysoká a proto ji Ben Raddle přijal bez smlouvání.

“Platí,” řekl, “ale nezapomeňte, že chceme vyjet co nejdříve.”

“Vyjedeme za dva dny,” odpověděl Bill Stell. “Tu dobu potřebuji na přípravy, pane Raddle. Brzy ráno vyjedeme a večer nebudeme daleko od temene Chilkootu.”

I když byli již na všem domluveni, Ben Raddle zatím neodcházel.

“Poslední slovo, stopaři,” řekl průvodci. “Mohl byste mi říct, co bychom museli přidat, kdyby s námi jely dvě cestovatelky?”

“To není stejné, pane,” odpověděl Bill. “Mají mnoho zavazadel?”

“Ne. Velmi málo.”

“V tom případě, pane Raddle, musíme počítat dalších pět až sedm franků.” “Děkuji, uvidíme,” řekl Hen Raddle a rozloučil se.

Když se vrátil do hotelu, překvapil Summyho svou poslední otázkou, kterou položil průvodci. Na koho mohl Sen Raddle myslet, když ne na Jane a Edith Edgertonovy?

“Skutečně,” přiznal se Ben.

“Ale víš dobře,” namítl Summy, “že moji nabídku odmítly a to dokonce s tvým schválením.”

“Ovšem.”

“A odmítnutí bylo řečeno takovým tónem, že nevím, jak se znovu pokusit?”

“Protože jsi to vzal za špatný konec, bratranče,” odpověděl Sen bez rozpaků. “Nech mě jednat a uvidíš, že se v tom vyznám lépe než ty.” Ben Raddle se rozhodl vyhledat obě sestřenice a zvědavý Summy ho doprovázel. Objevil je v knihovně a nenuceně se k nim přiblížil.

“Slečno,” řekl Ben Jane, “měl bych pro vás obchůdek.”

“Jaký?” zeptala se Jane a nezdálo se, že je překvapena.

“Můj bratranec Summy vám nabídl, abyste se k nám připojily na cestě do Dawsonu. Domluvil jsem mu, neboť vaše přítomnost by nám způsobila vydání asi sedmi set franků. Obchodník jako já soudí, že každý dolar musí vynést jeden nebo několik jiných. Naštěstí jste tuto nabídku odmítla.”

“Skutečně,” řekla Jane. “A co dál?”

“Musíte ale slečno uznat, že nabídka mého bratrance by vám usnadnila cestu.”

“To nepopírám,” uznala Jane. “Ale nevidím…”

“Poslouchejte,” pokračoval Ben, aniž by se nechal přerušit. “Opakuji, že naše přispění by vám pomohlo. Ušetřilo by vám průtahy, kterým byste byly jinak vystaveny. Navrhuji vám proto tento obchod. Vy se dopravíte na můj náklad do Dawsonu a mně zaručíte deset procent svého pozdějšího zisku.”

Zdálo se, že Jane není vůbec překvapena tímto zvláštním návrhem. Co je přirozenější než obchod? Nepospíchala s odpovědí, protože zkoumala návrh, který jí byl předložen. Deset procent je moc! Ale cesta do hlavního města Klondyku je dlouhá a nebezpečná.

“Přijímám,” řekla po krátkém přemýšlení. “Chcete-li, sepíšeme smlouvu.”

“Zrovna jsem vám to chtěl navrhnout,” řekl Ben vážně a sedl si ke stolu.

Pozorován svojí novou společnicí psal:

“Mezi podepsanými:

1. slečnou Jane Edgertonovou, hledačkou zlata, bytem…

“Napište: nemocnice v Dawson City,” řekla Jane. Ben pokračoval:

…v nemocnici v Dawson City, na straně jedné a 2. panem Benem Raddlem, inženýrem, bytem v Montrealu, ulice Jakuba Cartiera 29, na straně druhé, byla uzavřena tato smlouva…..” Edith a Summy si vyměnili přes stůl pohledy, protože nebylo nutné, aby něco říkali. Edith byla pohnutá a Summy zářil.

VII.

CHILKOOT

27. dubna v šest hodin ráno Edith a Jane Edgertonovy, Summy Skim, Ben Raddle, stopař a jeho šest lidí opustili Skagway a nastoupili cestu k Chilkootu.

Měli s sebou dvoje sáně, tažené mezky. Jedny vezly zavazadla a druhé byly určeny pro obě dívky.

Edith a Jane tvořily příjemnou společnost na obtížné cestě. Ben a Summy byli šťastni, že jim mohli být prospěšní. I Bill Stell byl přítomností dívek nadšen.

Netajil Edith, jak netrpělivě je očekávána v Dawson City. Nemocnice byla, doslovně přeplněna a scházel personál.

“Je to skutečně rozkošná země,” řekl Summy Skim. “My tam jdeme na chvilku! Ale tyto dvě malé, budou muset čelit nebezpečím a možná se ani nevrátí!” Bylo chladno a teplota se udržovala kolem deseti stupňů Celsia pod nulou, přičemž vál ledový severák. Průsmyk Chilkoot má téměř kolmý svah a stoupání je velmi obtížné. Proto tam hynou mezci, psi, koně, voli a sobi a průsmyk je posetý jejich trupy. Množství překážek jim tarasilo cestu a bylo nutné postupovat co nejpomaleji.

“Počítám, že do Sheep Campu dorazíme k páté nebo šesté hodině.

Zůstaneme tam až do rána,” řekl Bill Stell.

“Je tam hospoda, kde by si naše dvě společnice mohly odpočinout?” zeptal se Summy Skim.

“Je,” řekl Bill, “protože Sheep Camp je stanicí pro vystěhovalce.”

“Ale,” zeptal se Ben Raddle, “víte jistě, že tam bude místo?”

“To nevím,” řekl stopař. “Snad by bylo lepší postavit na noc stany?”

“Páriové,” řekla Edith, která vyslechla rozhovor,” nechceme vám být na obtíž.”

“Na obtíž!” odpověděl Summy Skim. “V čem byste nám mohly být na obtíž? Což nemáme dva stany? Vy si vezmete jeden a my obsadíme druhý.”

“Dobrá,” souhlasila Jane, která se ujala slova. “Ale nemusíte nás šetřit.

Nejsme hosty. Jsme společnicemi a nezasloužíme si víc ohledů než kdo jiný.

Chceme, aby se s námi jednalo jako s muži a považovaly bychom za urážku všechno, co by se podobalo galantnosti.”

“Buďte klidné,” prohlásil Summy Skim s úsměvem. “Nebudeme vás šetřit žádných obtíží. A bude-li třeba, najdeme je!” Karavana dorazila do Sheep Campu k šesté hodině. Spřežení byla vyčerpána. Hospoda v Sheep Campu, jak předpokládali, byla přeplněna.

Postavili si tedy kousek od Sheep Campu stany, aby nebyli vyrušováni děsným lomozem davu. Edith a Jane se také přičinily. V mžiku udělaly z přikrývek a kožešin, které byly na saních, měkká lůžka. Muži zatopili v kamnech, které vezli s sebou a tak přesto, že teploměr venku klesl na 17 stupňů pod nulou, bylo uvnitř příjemně. Co asi zkoušeli ti vystěhovalci, kteří nenašli přístřeší! Kolik žen a dětí, vysílených už na počátku cesty se nedočká jejího konce!

Druhý den brzy ráno se skupina vydala na další cestu k průsmyku Chilkoot.

Počasí bylo suché a chladné. Svah stoupal prudce vzhůru. Silní mezci měli co táhnout po nerovné, kamenité půdě.

Po stranách cesty ležela mrtvá zvířata, usmrcená mrazem, vysílením a hladem. Ještě smutnější byla podívaná na mrtvolu některého vystěhovalce, opuštěnou pod stromy nebo na dně rokle. Lidé míjeli tato těla s rostoucí lhostejností.

Časem ležely celé rodiny, muži, ženy a děti na zmrzlé zemi, aniž jim někdo přispěchal na pomoc. Edith a Jane za pomoci svých druhů se neúnavně snažily oživit tyto nešťastníky trochou pálenky.

Na některých místech byl průsmyk tak úzký, že stěží prošli. Zvířata se bouřila a nechtěla dál. Vysílení mezci nebyli schopni udělat už ani krok, přestože neměli velký náklad. Kolem páté hodiny večer se karavana zastavila. Vpravo od cesty rostlo několik stromů. Pod jejich listím najdou úkryt před bouří, které se obávali, protože teplota stoupla. Bill Stell toto místo znal, několikrát už tu ponocoval.

Tábor byl postaven dle jeho pokynů.

“Bojíte se nějaké vichřice?” zeptal se Ben Raddle.

“Ano, noc bude špatná,” odtušil stopař.

“Ale,” poznamenal Summy, “díky tomuto místu budeme snad v bezpečí.”

“Proto jsem je vybral,” odpověděl Bill.

Stopařova zkušenost se potvrdila. Vichřice začala v sedm hodin večer a trvala až do páté hodiny. Byla provázena sněhovými víry. Summy a Sen bděli celou noc v obavě, aby stan, ve kterém nocovaly obě dívky, neodletěl.

Když se rozednilo, mohli posoudit rozsah pohromy, kterou vichřice na ostatních místech způsobila. Některé rodiny přišly téměř o všechno. Psí spřežení přetrhala postraňky a rozprchla se všemi směry. Sáně byly rozbity na dně propastí, vroubících cestu.

“Ubožáci!… Ubožáci!…” šeptaly dívky. “Co se s nimi stane?”

“To není naše věc,” prohlásil drsným tónem stopař, aby zakryl své bezmocné pohnutí, “a protože pro ně nemůžeme nic udělat, bude lépe, když vyrazíme.” Dal znamení k odchodu a karavana se pustila znovu do svahu.

Vichřice se utišila a teplota klesla na 12 stupňů pod nulou. Silná sněhová vrstva ztvrdla. Změnil se i vzhled krajiny.

Za svahy ustoupily lesy rozsáhlým bílým pláním, jejichž odlesk oslňoval.

Cestující, kteří si s sebou nevzali modré brýle, si museli posypat víčka a řasy dřevěným uhlím. Jane a Edith toto opatření odmítly.

“Jak budete, slečno Jane, objevovat zlaté oblázky, když budete mít oční zánět?” naléhal marně Ben.

“A jak vy, slečno Edith,” přiléval oleje do ohně Summy, “budete ošetřovat nemocné?” Ale všechny snahy byly marné. Obě dívky zmizely raději pod svými kapucemi než by si zohavily tímto způsobem oči.

29. dubna večer zastavila karavana na temeni chilkootského průsmyku a postavila tam svůj tábor. Příští den sestoupí po severním svahu hory. Protože je tento sestup velmi obtížný, je možné vzít s sebou jen malý náklad. Proto všichni ti pošetilci, jimž klondycký přízrak dodává překvapující energie a houževnatosti, po sestupu k úpatí hory s prvním nákladem, se vracejí zpět k temeni, kde naloží druhý náklad, pak sestoupí a vystoupí zase, a to patnáctkrát nebo i dvacetkrát. Neocenitelné služby na tomto úseku prokazují psi, zapřažení do saní nebo do volské kůže.

Tábor byl postaven jako obyčejně, ale tato poslední noc byla jednou z nejhorších. Zase stoupla teplota a rozpoutala se vichřice. Protože stany tentokrát nebyly kryty roklí, byly několikrát urvány od svých kolíků. Aby je neodnesla vánice, musely být složeny a skupině nezbylo nic jiného, než se zahalit do přikrývek a počkat na úsvit.

Konečně se rozbřesklo a Bill Stell dal znamení k odchodu. Díky stopařově opatrnosti a zkušenosti, se uskutečnil sestup bez nehody. Počasí se umoudřilo, ale naštěstí se teplota udržovala pod nulou, protože obleva by cestu znesnadnila.

Následující den dorazila karavana k jižnímu konci Lindemanova jezera.

VIII.

NA SEVER

Na konci Lindemanova jezera, v táboře, obsazeném už tisícem cestovatelů, měl Bill Stell materiál. Byl uložen v dřevěném domku, jehož součástí byly kůlny se sáněmi a jinými dopravními vozidly. Vzadu stály stáje pro tažná zvířata a boudy pro psy. Bill Stell nebyl sám, kdo se živil tímto výnosným zaměstnáním. Provozovali je i jiní na stanici u jezera Lindeman nebo u Benettova jezera. Tito podnikatelé nestačili pro tisíce vystěhovalců, kteří se hrnuli v této roční době do Klondyke.

Ovšem značný počet zlatokopů se neobracel ani na stopaře ani na jeho kolegy z úsporných důvodů. Ale ti pak musí vléct svůj materiál až ze Skagwaye obtížným chilkootským řetězem.

Bill Stell ubytoval skupinu ve svém domě a dal jim k dispozici nejlepší pokoje. Brzy se všichni shromáždili ve společné síni, kde bylo příjemné teplo.

“Uf!” řekl Summy Skim a sedl si. “Nejhorší je za námi!”

“Hm,” řekl Bill Stell. “Pokud se týká únavy… ano, snad… a ještě… Nevadí, že nám zbývá urazit několik set mil, abychom se dostali do Klondyke?”

“Vím to, milý Bille,” odpověděl Summy Skim, ale myslím, že druhá část cesty nebude tak nebezpečná a únavná.”

“V čemž jste na omylu, pane Skime,” odpověděl stopař.

“Vždyť se přece svěříme proudu jezera, řek a veletoků.”

“Bylo by tomu tak, kdyby skončilo zimní období. Ale obleva bohužel ještě nezačala. Až začne, bude naše loď vystavena nebezpečí mezi plovoucími ledy a nejednou budeme muset přenášet loď…”

“Rozhodně,” řekl Summy,” musíme něco udělat, aby se v této zlořečené zemi cestovalo pohodlně!”

“To přijde,” tvrdil Ben Raddle, “neboť jde o to, aby zde byla postavena železnice. Inženýr Hawkins zaměstná při této práci dva tisíce lidí.”

“Hm… dobrá!” řekl Summy Skim. “Ale nyní mluvme o naší cestě, kterou se budeme muset dát.” Stopař rozložil mapu a řekl:

“Tu je Lindemanovo jezero, po jehož celé délce se musíme přeplavit.”

“Trvá plavba dlouho?” zeptal se Summy Skim.

“Ne, pokud je hladina stejnoměrně zamrzlá nebo bez ledu,” odpověděl Bill.

“Tedy,” řekl Summy, “potom jsme u jezera Benett…”

“To má délku,” vysvětloval stopař, “asi dvanáct mil. Ale nemůžeme na přepravu počítat měně než tři dny vzhledem k zastávkám, které budeme potřebovat. Následuje jezero Marsh, jezero Labarge, potom řeka Lewis a Yukon.”

“A jak velká je vzdálenost, dělící jezero Labarge od Klondyke?” zeptal se Ben Raddle.

“Asi stopadesát mil, počítají-li se okliky.”

“Vidím,” prohlásil Summy Skim, “že nejsme ještě na místě.”

“Až se dostaneme k Lewisu na severním konci jezera Labarge, budeme právě v půli cesty.”

“Nuže,” skončil Summy, “před tak dlouhou cestou musíme nečerpat sil. pojďme raději spát.” Byla to jedna z nejlepších, nocí, kterou oba bratranci strávili od odjezdu z Vancouveru. V chráněném a zavřeném domku bylo příjemné teplo.

1. května, druhý den ráno, dal stopař znamení k odchodu. Řízení lodi bylo svěřeno klondyckému Indiánovi jménem Neluto, kterého Bili zaměstnával už devět let. Ve svém povolání byl velmi zběhlý a bylo možné důvěřovat jeho zručnosti.

Neluto uměl docela dobře anglicky, aby rozuměl a domluvil se. Dříve, než vstoupil do stopařových služeb, pracoval ve Společnosti Hudsonovy zátoky.

Znal dobře celou zemi, kterou prošel všemi směry.

Lindemanovo jezero minuli v jedenáct hodin a za hodinu se ocitli na stanici, která je na jižním konci Benettova jezera. Několik tisíc vystěhovalců tu čekalo na příležitost, aby mohli pokračovat v cestě.

Benettovo jezero nebylo už celé zamrzlé. Ke konci dne stoupla ještě více teplota, kry se trhaly od břehů a pluly na sever. Pokud nebude příští noc prudký mráz, dostanou se k severnímu konci jezera bez obtíží.

Teploměr v noci neklesl a tak při východu slunce rozhodli, pokračovat v plavbě. Edith a Jane nachystaly do lodi zavazadla a zásoby. Všechny věci byly seřazeny v podivuhodném pořádku, že byl i stopař překvapen.

Svěřil se se svou spokojeností oběma bratrancům.

“Ano,” odpověděl Ben Raddle, “jsou překvapující obě. Horlivá a rozmarná slečna Jane a jemná pevnost slečny Edith mají do sebe něco úžasného a já se začínám obávat, že jsem skutečně udělal dobrý obchod.”

“Jaký obchod?” zeptal se Bill Stell.

“Nepochopil byste… Ale řekněte mi,” pokračoval Ben Raddle, “co soudíte o počasí? Je zimě konec?”

“Nechci říct nic určitého,” odpověděl stopař. “Ale zdá se mi, že se jezera a řeky brzy uvolní.”

“Co o tom soudí Neluto?” zeptal se Ben Raddle.

“Neluto soudí,” prohlásil Indián, “že se není co obávat, že přestane tát, pokud teploměr neklesne.”

“Velmi dobře!” přisvědčil Ben Raddle s úsměvem. “Vy se hochu alespoň nevydáte v nebezpečí, že se budete kompromitovat.” Potom se obrátil k Billovi:

“Ale nemusíme se bát ker?”

“Loď je pevná,” tvrdil Bill Stell.

Ale Ben nebyl ještě spokojený.

“Hleďte, Neluto,” naléhal, “nechtěl byste se vyslovit srozumitelněji?”

“Už před dvěma dny se hnuly první ledy,” odpověděl lodivod, “to je důkaz, že povrch jezera je uvolněn.”

“Ach,” řekl Ben s uspokojenou tváří… “konečně nějaký názor. A co soudíte o větru, lodivode?”

“Zvedl se dvě hodiny před svítáním a je příznivý.”

“Ale vydrží?” Neluto se obrátil, přeletěl zrakem obzor a odpověděl:

“Myslím, že vítr vydrží do večera, pane.” “Výborně!”

“Leda, že by se pak změnil,” dokončil Neluto co nejvážněji.

“Díky, lodivode,” řekl Ben mrzutě. “Nyní vím všechno.”

S lodivodem Nelutem u kormidla za boudou, v níž zaujaly místo Edith a Jane, se Summyem Skimem a Benem Raddlem, opřenými vpředu vedle Billa Stella a se čtyřmi muži, stojícími na přídi a odrážejícími ledové kry tyčemi, odrazila loď v osm hodin od břehu.

Plavba byla náročná, protože velký počet loděk plnil soutěsku. Mezi tímto množstvím lodí dochází často ke srážkám. Byly slyšet nadávky, urážky i hrozby.

Odpoledne potkali policejní loďku. Náčelník policejní hlídky znal stopaře a proto ho oslovil, když se míjeli:

“Buď zdráv stopaři! Stále se nám hrnou vystěhovalci se Skagwaye do Klondyke!

“Ano,” odpověděl Kanaďan. “Víc nežli je třeba!”

“A víc, než se jich vrátí…”

“To je jisté! Kolik se jich už přeplavilo přes Benettovo Jezero?”

“Asi patnáct tisíc.”

“Šťastnou cestu!”

Počasí bylo klidné a tak dorazili 4, května odpoledne na konec Benettova jezera.

Protože se mělo dál jet až na druhý den, chtěl Summy Skim využít poslední denní hodiny k lovu. Sotva oznámil svůj úmysl, prohlásila k jeho velkému překvapení a ještě většímu uspokojení Jane Edgertonová, že půjde s ním.

Brzy přinesli výtěžek společného lovu, tři párky stepních koroptví. Edith přichystala na břehu oheň a zvěřina upečená nad praskajícím plamenem byla výtečná. Jezero Tagish, dlouhé sedm a půl míle, je spojeno s jezerem Marsh úžinou.

Když tam karavana 6. května dorazila, byla úžina ucpána oblevou v délce asi půl míle. Bylo tedy nutné vléct loď najatými osobami. V plavbě mohli pokračovat až druhý den ráno. Na konec jezera Marsch se dostali až 8. května před západem slunce.

“Nemýlím-li se, stopaři,” řekl Ben Raddle po večeři, “zbývá nám přeplout ještě jedno jezero?”

“Ano, pane Raddle,” odpověděl Bili Stell, “jezero Labarge. Ale předtím musíme plout po Lewis Riveru a to je nejobtížnější část cesty, protože jsou tam nebezpečné peřeje a v nich skončila již nejedna loďka.”

“A nemůžeme se držet u břehu?” zeptal se Summy Skim.

“Břehy jsou nepřístupné,” odpověděl stopař. “Ale buduje se dráha, která bude dopravovat lodě s celým nákladem pod peřeje.”

“Tato dráha zřejmě ještě není hotová,” pokračoval Summy Skim.

“Skutečně pane, i když na ní pracují stovky dělníků.”

“Potom se jí nemusíme zabývat. Uvidíte, dobrý Bille, že nebude hotová ani, až se budeme vracet.”

“Jen kdybyste zůstali v Klondyke déle než si myslíte,” odpověděl Bill Stell.

“Člověk ví, kdy někam jde, ale neví, kdy se vrátí…”

“Ani zda se vůbec vrátí!” přisvědčil Summy Skim.

Odpoledne následujícího dne doplula loďka až k peřejím. Nebyla sama, která se odvážila do těchto nebezpečných míst. Lodivodi, kteří tudy plují, požadují vyšší mzdu. Tyto tři kilometry jim vynesou sto padesát franků za jednu cestu.

Proto nepomýšlejí ani na to, aby zaměnili toto výnosné povolání za pochybnější povolání hledačů zlata.

Několikrát se musela loď, opřená o vesla, zatočit na místě, aby se nesrazila buď s ledovou krou a nebo nějakým jiným člunem. Nelutova obratnost jí pomohla z nejedné nesnáze, a tak byla nebezpečná část přejeta bez pohromy.

“A nyní,” zvolal Summy Skim, “nejhorší je za námi, Bille?”

“O tom není pochyb,” odpověděl Ben Raddle.

“Skutečně, pánové,” prohlásil stopař. “Zbývá nám již jen jezero Labarge a přeplout Lewis v délce asi sto šedesát mil…”

“Sto šedesát mi!” opakoval Summy Skim s úsměvem. “Tedy jako bychom byli už na místě!” 25. května měli za sebou největší část Lewisu, který se měl už brzy stát Yukonem. Loď vyžadovala několik oprav, proto zastavili v táboře u Turenne, který se nachází na břehu. Břeh byl poset prvními květy, sasankami, crocusem a vonným jalovcem. Mnoho vystěhovalců tu mělo postaveno stany. Naše karavana se rozhodla udělat celodenní přestávku a Summy Skim se mohl oddat oblíbenému sportu.

Následující dva dny díky prudkému proudu sestupovala loď po řece rychle. 28. května odpoledne minulá bludiště Myersallských ostrovů, přiblížila se k levému břehu a přistála u paty Fortu Selkirku. Zde sehnal stopař všechno, co potřeboval k další plavbě, ovšem za vysoké ceny. Po čtyřiadvacetihodinové zastávce se pustila loď znovu po proudu. Minuli, aniž se tam zastavili, ústí řeky Stewartu, která vábila hledače zlata.

Po proudu se rozšiřovala řeka víc a víc a loďky mohly bez potíží proplovat mezi krami, které plynuly směrem k severu.

3. června konečně zastavili v hlavním klondyckém městě.

Právě, když cestující vystupovali, přistoupila Jane k Benu Raddleovi a podala mu lístek, vytržený ze zápisníku.

“Dovolte mi, pane Radle,” řekla, “abych vám dala stvrzenku.”

Ben vzal papír a četl:

“Dle naší úmluvy jsem přijala od pana Bena Raddlea pohodlnou cestu ze Skagwaye do Dawsonu, což potvrzuji.”

Následoval podpis.

“Je to v pořádku,” řekl Ben Raddle flegmaticky a co nejvážněji zasunul papír do kapsy.

“Dovolte mi také, pánové,” pokračovala Jane a obrátila se tentokrát k oběma bratrancům,” připojit k tomuto potvrzení dík Edithin a svůj za sympatie, které jste nám prokázali a za něž, jak doufám,se vám budu moci náležitě odvděčit.”

Aniž pronesla o slovo víc, stiskla Jane Benu Raddleovi ruku. Avšak když došlo na Summya, ten se, nesnažil zatajit své pohnutí a podržel ve svých rukou ručku, která se mu nabídla.”

“Hleďte… hleďte… slečno Jane,” řekl Summy, poněkud popleten, “opustíte, nás skutečně?”

“Což o tom pochybujete?” zeptala se Jane v úžasu. “Což to nebylo domluveno?”

“Ano, ano,” připustil Summy. “Ale doufám, že se opět uvidíme?”

“Doufám také, pane Skime, ale to již závisí na náhodě při hledání.”

“Hledání!” zvolal Summy. “Ale slečno Jane, stále ta pošetilá myšlenka?”

“Nevidím, že by v mém záměru bylo něco pošetilého, pane Skime,” řekla pichlavě. “Měl byste si uvědomit, že jsem nepřišla do Dawsonu, abych zde měnila svůj plán. Tím spíše, že musím dodržet své závazky,” připojila a obrátila se k Benu Raddleovi.

“Ovšem!…Ovšem!…” koktal Summy nejistě, zatímco se obě sestřenice vzdalovaly rázným krokem k dawsonské nemocnici.

IX.

KLONDYKE

Část Severní Ameriky, která se jmenuje Aljaška, je omývána vodami dvou oceánů - Arktického a Tichého. Aljaška má rozsáhlé pobřeží s četnými přístavy, ležícími při ústí Yukonu, jedné z největších řek světa. Yukon protéká územím s velkým množstvím lesů.

Jsou to zvláště neproniknutelné pralesy žlutých cedrů, z nichž by se mohl zásobit celý svět. Celý kraj je bohatý na zvěřinu, mořské savce a ryby všeho druhu. Byl objeven v roce 1730 Rusy a prozkoumán roku 1741. Původní indiánské obyvatelstvo nemělo více než třicet tři tisíc osob, ale v současné době je kraj zaplaven davem vystěhovalců a hledačů zlata, které již několik let vábí zlaté doly.

V roce 1864 bylo poprvé slyšet o těchto dolech na severu. Tenkrát ctihodný Mac Donald našel v malé říčce poblíž Fort Yuoknu zlato, které bylo možné nabírat lžícemi.

V roce 1896 se rozšířila další senzační zpráva. Byl objeven vodní tok, obsahující neuvěřitelné bohatství. Tímto tokem bylo Eldorádo, přítok Bonanzy, která je přítokem Klondyku, jenž se vlévá do Yukonu. Ihned se tam vydalo další množství hledačů zlata, kterých každým rokem přibývá.

V místech, kde se Klondyke vlévá do Yukonu se ještě před několika roky nacházel pouze močál často zaplavovaný povodněmi. Při soutoku obou řek Kanaďan jménem Leduc založil kdysi Dawson City, které v roce 1898 mělo už přes osmnáct obyvatel.

Město bylo svým zakladatelem rozděleno na podíly, za něž žádal zpočátku jen dvacet pět franků. Tyto podíly se nyní kupují za padesát až dvě stě padesát tisíc franků. Pokud budou klondycká ložiska vyčerpána a budou-li objevena jiná ložiska, stane se Dawson City metropolí, právě tak významnou jako Vancouver v britské Columbii nebo Sacrament v americké Kalifornii.

V prvních dobách svého vzniku bylo nové město ohroženo povodní právě jako močál, na němž se nacházelo. Byly proto zbudovány pevné hráze na obranu proti tomuto nebezpečí. V době tání Yukonu je množství vody veliké, že je možné se obávat záplav, ale v létě klesá hladina řek tak, že lze Klondyke přejít suchou nohou.

Ben Raddle znal důkladně historii tohoto okresu. Seznámil se se všemi objevy. Věděl, jak stále stoupá výnos ložisek a jaké šťastné nálezy byly učiněny. Summy Skim se obával, aby zájem jeho bratrance nevzrostl tou mírou, jak se zmenšovala vzdálenost mezi nimi a zlatonosným územím a obával se, aby nezakotvil v tomto kraji zlata a bídy.

Bylo skutečně škoda, jak si zřejmě myslel Ben Raddle, že dědictví po strýci Josiáši Lacostovi nebyl jeden z claimů na Bonanze. Jejich claim se nachazel v území Forty Miles Creeku, což bylo na protější straně Yukonu. Ať už by z něho chtěli těžit nebo ho prodat, byl by výnos větší. Ovšem zbývala nabídka Trading and Transportation Company, pokud ovšem, když na ni nebylo odpovězeno, nebyla vzata zpět.

Ostatně - Ben Raddle to věděl, mluvilo se už o nových objevech.

“Summy,” řekl Ben, “v případě zklamání se budeme vždy moci vrátit do této neobyčejné země.”

Summy dělal, že neslyší a vracel se vždy ke svému.

“To všechno je znamenité, Bene. Dovol mi však, abych ti připomenul jednu věc. Je v pořádku Bonanza, Eldorádo, Bear, Hunter, Gold Bottom. Ale nám jde o Forty Miles a neslyším o něm nic, jakoby neexistoval.”

“Existuje, buď bez starosti,” odpovídal Ben Raddle bez rozčilení. “Brzy to zjistíš na vlastní oči.”

Pak se vrátil ke své oblíbené myšlence a pokračoval: “Ale proč se víc nezajímáš o Klondyke? Ulice jsou zde jistě vydlážděné zlatem. A Klondyke není jediným územím v kraji, které je prostoupeno zlatonosnými žílami. Stačí se jen podívat na mapu, abys uviděl, jaké neuvěřitelné množství nerostných krajin už bylo ohlášeno. Jsou v Chilkootu, kterým jsme prošli, v Cassiarských horách i jinde. Aljaška je jich plná a jejich řetěz se táhne až za polární kruh, až po břehy ledového oceánu!”

Ale ani toto nadšení nedovedlo vyrušit Summya z klidu. Marně blýskal Ben Raddle všemi těmito poklady před očima svého bratrance. Ten mu řekl:

“Máš pravdu Bene, máš zcela pravdu. Yukonský kraj je jistě zemí, která je požehnána bohy. Pokud se ale týká mne, já myslím se skutečným opojením na to, že ho máme zcela malý kousek… neboť, kdyby byl větší, potřebovali bychom bezpochyby delší dobu, abychom se ho zbavili!”

X.

KOLÍSÁNI POLEDNÍKU

“Skupina chat, jizeb, stanů na močále, jakýsi tábor, stále ohrožený záplavami Yukonu a Klondyku, nepravidelné a blátivé ulice, propasti na každém kroku, ne osada, nýbrž cosi jako veliký psinec, hodící se pro tisíce psů, které slyšíte celou noc štěkat, tak asi jste si následkem legend představoval Dawson City, pane Skime? Ale tento psinec očividně změnil, díky požárům, které vysmýčily půdu, svou podobu. Dawson je nyní město s katolickými i protestantskými kostely, s bankami a hotely. Brzy bude mít dvě divadla, a tak dále…” Tak mluvil doktor Pilkow, kulaťoučký Anglokanaďan. Byl před rokem jmenován ředitelem dawsonské nemocnice. Usadil se v tomto městě, tak příznivém pro jeho povolání, neboť jak se zdálo, asi si tu daly epidemie dostaveníčko, nemluvě o nakažlivé zlaté horečce, proti níž byl naočkován právě tak, jako Summy Skim.

Doktor Pilkow byl také chirurgem, lékárníkem a dentistou. Protože byl právě tak zručný jako obětavý, hrnuli se klienti do jeho pohodlného domu na Front Streetu, jedné z hlavních ulic v Dawson City.

Bill Stell znal doktora Pilkowe už dávno. Setkával se s ním kdysi, když ještě sloužil jako stopař v kanadské armádě. Pospíšil si proto, aby seznámil Bena Raddlea a Summy Skima s touto osobností, tak velice známou v tomto městě.

A byl-li někdo způsobilý poskytnout dobrou radu právě jako dobrý lék, byl to tento znamenitý muž.

První otázka Summya Skima se týkala obou něžných spolucestovatelek. Co se s nimi stalo?… Viděl je doktor, ale vyslovil se k nemalé úzkosti Summyově v jednotném čísle. “Tato malá je perla, skutečná perla, a jsem rád, že jsem ji sem povolal. Teprve před dvěma dny vstoupila do nemocnice a už ji úplně převrátila. Dnes ráno, když jsem otevřel skříň, jsem byl doslova omráčen nádherným pořádkem, na nějž jsem přiznávám, nebyl zvyklý. Zvědavě otevřu druhou, třetí, deset jiných, všechny jsou stejné. Moje nástroje jsou čisté a uspořádané. Operační sál září čistotou, kterou nikdy nepoznal. Konečně, a to je neuvěřitelné, má toto dítě vliv i na ostatní personál. Všechno jede jako na drátkách. Ošetřovatelé a ošetřovatelky jsou na svých místech. I nemocní, Bůh mi odpusť, ale zdá se mi, že je jim skutečně lépe!” Ben Raddle byl celý šťastný nad tím, co slyšel.

“Jsem okouzlen, doktore,” řekl, “pochvalou, kterou vzdáváte své nové ošetřovatelce. To dokazuje, že jsem se v ní nemýlil. Myslím, že budoucnost vám chystá ještě mnohá jiná příjemná překvapení.” Summy Skim byl méně rozradostněn.

“Pardon…, doktore!” přerušil je. “Mluvíte o jedné dívce…. Byly však dvě, nemýlím-li se.”

“Ano, to je pravda,” přisvědčil s úsměvem doktor Pilkow, “ale znám dobře jen tu, která se stala mojí ošetřovatelkou. Tu druhou jsem sotva zahlédl. Když přišly do nemocnice, odešla asi za deset minut, vystrojena jako zlatokop, se špičákem přes rameno a revolverem za pasem. A od její sestřenice jsem se dozvěděl, že chce hledat zlato jako muž.”

“Tedy odešla?” dotíral Summy.

“Ovšem,” řekl doktor a připojil:

“Přiznám se, že jsem se nikdy nesetkal s dívkou tohoto druhu!”

“Ubohé děvče!” zašeptal Summy. “Jak jste ji jen mohl nechat jít do tak nesmyslného podniku?”

Ale doktor Summya Skima neposlouchal. Začal povídat Benu Radlleovi o Dawsonu. Byl hrdý na své město a netajil se tím. Zatímco se Ben Raddle dozvídal mnoho nového o městě, Summy smutně mlčel. Přemýšlel o Jane Edgartonové. Viděl ji na dlouhé, divoké cestě samotnou, opuštěnou…

Ihned po snídani v hotelu Northem se obrátil Summy na svého bratrance:

“Měli bychom vyhledat syndikát, který nám nabídl, že koupí claim 129 na Forty Miles Creeku.”

“Jak chceš,” odpověděl Ben Raddle.

Bohužel v kanceláři American Trading and Transportation Company jim bylo řečeno, že ředitel, kapitán Healey není přítomen a vrátí se teprve za několik dní.

Zatím se tedy snažili zjistit přibližnou polohu svého vlastnictví. Bill Stell byl k tomu cíli vhodným průvodcem. “Claim nemůže ležet dál než třicet mil,” vysvětloval stopař, neboť v té vzdálenosti vede hranice mezi Aljaškou a Kanadou a claim 129 leží na kanadském území.”

“Odcestujeme ihned, jakmile promluvíme s kapitánem Healeyem,” prohlásil Summy.

Ale, dny míjely a kapitán Healey se neobjevil. Rozhodli se proto, že navštíví ředitelova náměstka pana Williama Brolla.

“Těší mne, že vás poznávám, pánové,” tvrdil pan Broll, když se mu představili.

“Nápodobně,” řekl zdvořile Summy Skim. “Jste tedy dědicové Josiáše Lacosta a majitelé claimu 129 na Forty Miles Creeku?” zeptal se pan Broll.

“Ano,” prohlásil Ben Raddle.

“Jen kdyby,” připojil Summy, “od nastoupení naší nekonečné cesty ten prokletý claim zmizel.”

“Ne, pánové,” odpověděl William Broll. “Buďte si jisti, že je stále na místě, které mu vykázal zeměměřič, na hranici obou států, má pravděpodobně hranici…”

“Pane,” pokračoval Ben Raddle, nevšímaje si zeměpisného vymezení pana Brolla,” bylo nám v Montrealu oznámeno, že váš syndikát je ochotný koupit claim 129 na Forty Miles Creeku…”

“Byl ochoten. Ano, pane Raddle.”

“Přišli jsme tedy, můj spoludědic a já, abychom poznali cenu tohoto claimu, a přejeme si vědět trvá-li nabídka syndikátu dál.”

“Ano a ne!” odpověděl pan Broll.

“Ano a ne?” opakoval užasle Summy Skim.

“Ano a ne?” zeptal se Ben Raddle. “Vyslovte se jasně, pane.”

“Je to prosté, pánové,” odpověděl ředitelův náměstek. “Ano, je-li poloha claimu taková, ne, je-li jiná. Slovem chci…”

“Jaká poloha?” zeptal se Summy Skim, kterého začalo jednání pana Brolla rozčilovat.

“Claim 129,” odpověděl pan Broll, “leží na Forty Miles Creeku na hranici mezi Kanadou a Aljaškou, která je americká…”

“Ano, ale na kanadské straně,” podotkl Ben Raddle.

“To se neví,” namítl pan Broll. “Claim je kanadský, nachází-li se hranice obou států skutečně na místě, kam byla dosud kladena. V opačném případě je americký. Protože syndikát, který je kanadský, může těžit pouze z kanadských ložisek, mohu vám dát jen podmíněnou odpověď.”

“Který z obou států reklamuje?” zeptal se Ben Raddle.

“Oba,” řekl pan Broll.

“Co je nám vlastně do těch sporů?” zvolal Summy.

“To,” odpověděl ředitelův náměstek, “že pokud zvítězí Amerika, stane se část claimů na Forty Miles Creeku americkou částí.”

“A claim 129 bude mezi nimi?” “To je nepochybné, protože je první při nynější hranici,” odpověděl pan Broll, “a za těch podmínek by syndikát, ustoupil od své nabídky.” Tentokrát byla odpověď jasná.

“Abychom skončili, pane Brolle,” zeptal se Ben Raddle, “Zůstane-li claim 129 východně od hranice, setrvá syndikát na své nabídce?”

“Úplně.”

“Nuže,” prohlásil Summy Skim, “pokud přejde na západ, obrátíme se jinam.

Bude-li náš claim přestěhován na americké území, vyměníme jej za dolary místo za bankovky.”

Po těch slovech se oba bratranci vrátili do hotelu Northern. Tam pověděli stopaři o problému, který nastal.

“Uděláte dobře,” poradil jim, “pokud se co nejrychleji odeberete na Forty Miles Creek.”

“To máme v úmyslu,” řekl Ben Raddle. “Odcestujeme hned zítra. A co budete dělat, vy, Bille?”

“Já se vrátím do Skagwaye, abych přivedl jinou karavanu do Dawson City.

“A jak dlouho budete pryč?”

“Asi dva měsíce.”

“Počítáme s vámi při návratu.”

“Dobrá pánové, ale neztrácejte čas, chcete-li opustit Klondyke než nastane zima.”

“V tom směru mi důvěřujte, Bille,” prohlásil Summy vřele, “když hned na začátku jsme dostali sprchu!”

“Najdeme kupce méně titěrné,” tvrdil Ben Raddle. “Zatím se sami přesvědčíme…”

“Ale myslím,” přerušil ho Summy, “že tam najdeme svého rozkošného souseda.

“Texasana Huntera,” dokončil Ben Raddle.

“A pana Malona. Jsou to velmi jemní gentlemani.” Bill Stell se tvářil starostlivě. “Vaše záležitosti se mne sice netýkají pánové,” řekl vážným tónem. “Ale dovolte mi, abych vám dal radu. Dejte se ke claimu 129 doprovodit. Chcete-li, dám vám k dispozici Neluta. A vydejte se na cestu dobře ozbrojeni.”

“Vida, dobrodružství!” zvolal Summy. “když si pomyslím, že jsme mohli klidně zůstat v Montrealu a náš claim by byl už nyní prodán, neboť koupě by byla uzavřena před těmito pitomými pohraničními spory. A já bych si hověl v Green Valleyi!”

“Doufám, že mi nebudeš nic vyčítat,” řekl Ben Raddle. “Mám přece tvůj slib Summy. Ostatně kdybys byl zůstal v Montrealu, nebyl bys vykonal zajímavou, vzrušující, neobyčejnou cestu…”

“Která je mi úplně lhostejná, Bene!”

“Nebyl bys prokázal službu Edith a Jane Edgertonovým.” Summy silně stiskl bratrancovu ruku.

“Chceš, abych ti něco řekl, Bene? To je první rozumné slovo za poslední dva měsíce,” řekl a upřímně se usmál.

XI.

Z DAWSONU CITY NA HRANICI

Bill Stell dobře poradil oběma bratrancům, když je vybídl, aby si pospíšili.

Krásné období trvá v Klondyke tři měsíce a oba bratranci si chtěli zkrátit dobu, potřebnou k návratu do Skagwaye územím jezer nebo kdyby změnili svůj plán, k sestupu po Yukonu z Dawsonu do Sv. Michala. Přípravy Bena Raddlea a Summya Skima byly skončeny. Bylo rozumné mít s sebou průvodce, který by dobře znal kraj, stopař našel v Dawson City jiného ze svých lodivodů k návratu na jezero Undeman a nabídl jim Neluta.

Nemohli si vybrat lépe. Viděli Indiána při práci a věděli, že se na něho mohou úplně spolehnout, ovšem s tou podmínkou, že po něm nebudou požadovat přesné údaje.

Za povoz zvolil Ben Raddle dvoukolku raději než saně, které tahávají psi, i když led a sníh zmizel. Zvířata byla v té době drahá, ale nebylo nutné brát s sebou zásobu píce, neboť za těchto okolností bylo snažší živit koně než spřežení psů. Na žádost Bena Raddlea prohlédl Neluto povoz co nejdůkladněji. Zdálo se, že je s prohlídkou spokojen.

“Nuže?” zeptal se Ben Raddle. “Nerozsype-li se cestou,” prohlásil Indián, “myslím, že nás dopraví ke claimu 129!”

“Upřímný dík!” zvolal Ben Raddle a nemohl potlačit obrovskou chuť k smíchu. Ale podařilo se mu vytáhnout z opatrného Neluta užitečné rady, co je nutné vzít s sebou a konečně mohl být inženýr přesvědčen, že mu cestou nebude nic scházet. Zatím se Summy Skim bavil tím, že se toulal ulicemi Dawson City. Prohlížel si výkladní skříně, sledoval ceny výrobků a liboval si, že nakoupili u montrealských obchodníků.

Oba bratranci nechtěli opustit Dawson, aniž by nezašli do nemocnice rozloučit se s Edith Edgertonovou.

Ve svém oděvu ošetřovatelky byla velmi hezká.

“Nuže, slečno,” zeptal se jí Ben Raddle, “líbí se vám vaše povolání?”

“Člověk vždy miluje povolání, které ho živí,” odpověděla Edith prostě.

“Hm, hm,” udělal Ben Raddle pochybovačně, “ostatně jste spokojena. To je hlavní. Pokud se týká doktora Pilkowa, ten o vás nešetří chválou.”

“Doktor je příliš dobrý,” odpověděla mladá dívka. “Doufám, že časem budu lepší.” Summy se vmísil:

“A máte slečno zprávy o své sestřenici?”

“Nemám,” řekla Edith.

“Tedy přece,” pokračoval Summy, “provedla svůj záměr?”

“Což to nebylo domluveno?”

“Ale co očekává?” zeptal se Summy s náhlým a nevysvětlitelným vznětem.

“Co se s ní stane, ztroskotá-li, jak je možné očekávat, v tomto nesmyslném podniku?”

“Budu stále zde, abych se jí ujala,” prohlásila Edith klidně. “V nejhorším postačí můj výdělek pro obě.”

“Tedy,” podotkl Summy rozčileně, “jste obě rozhodnuty usadit se v Klondyke, neodejít odsud a zakotvit zde…”

“Ne, pane Skime, nebol bude-li Jane mít úspěch, budu i já těžit z jejího přičinění.”

“Podivuhodná kombinace!… Rozhodla byste se tedy opustit Dawson?” “Proč ne? Miluji povolání, z něhož žiji, ale jakmile se budu moci obejít bez něho, najdu si jiné, příjemnější.”

To vše bylo řečeno vážným hlasem s jistotou, která nepřipouštěla odpor.

I kdyby chtěl Summy Skim protestovat, byl by jistě zakročil doktor Pilkow.

Ten, jakmile se dozvěděl o brzkém odchodu obou bratranců, rozplýval se blahopřáním k zajímavé cestě a vynášel krásy svého drahého Klondyku. 18. června v pět hodin ráno čekala dvojkolka přede dveřmi hotelu Northern. Na kozlíku trůnil Neluto. Zásoby a malý táborový materiál byly na svém místě.

“Je náklad v pořádku, Neluto?”

“V pořádku, pane…”

“Pak vzhůru!” velel Sen Raddle. “…nezůstal-li nějaký balík v hotelu,” dokončil Indián s obvyklou opatrností.

Sen Raddle rezignoval.

“Ostatně, doufejme, že na nic nezapomeneme,” řekl, když sedal na vůz.

“A zvláště, že máme do dvou měsíců být nazpět v Montrealu,” připojil Summy.

Vzdálenost z Dawson City na hranici je sto čtyřicet šest kilometrů. Claim 129 na Forty Miles Creeku se dotýkal této hranice, proto bylo potřeba asi tří dnů, aby k němu dorazili. Neluto rozplánoval cestu tak, aby nepřetížil koně. Nocovat budou bud v některé hospodě na cestě nebo si postaví pod stromy stan.

Počasí bylo krásné. Lehký vítr hnal z východu několik vysokých oblaků a teplota se udržovala asi na deseti stupních nad nulou. Na svazích pahorků se v jarní kráse pestřily topoly, břízy a sosny. Summymu Skimovi bylo řečeno, že na cestě bude dostatek zvěře a že dokonce i medvědi navštěvují rádi tuto část Klondyku. Proto si nezapomněl vzít, s sebou své lovecké pušky. Ale neměli příležitost je použít.

Cestou potkávali zlatokopy, zaměstnané v claimech v horách, z nichž někteří vytěží zlata až za tisíc franků denně.

Odpoledne přijeli do osady Fort Relianee, kde se setkali s majorem Jamesem Walschem, generálním komisařem yukonských zemí, který zde konal inspekci. Byl to asi padesátiletý muž. K běžným nesnázím, jako udělování koncesí, dělení claimů, vybírání dlužných poplatků a udržování pořádku, přibývaly každého dne spory o stý čtyřicátý prvý poledník. Právě tato záležitost odůvodňovala přítomnost majora Jamese Walsche v západní části Klondyku.

“Kdo první předložil tuto otázku, pane?” zeptal se Ben Raddle.

“Američané,” odpověděl komisař. “Tvrdí, že v době, kdy Aljaška patřila k Rusku, nebylo provedeno přesné měření. Hranice by se měla posunout na východ a tím by Spojeným státům připadla většina claimů na přítocích levé strany Yukonu.”

“A následkem toho,” připojil Summy Skim, “také claim 129, který nám připadl dědictvím po strýci Josiáši Lacostovi.”

“Ano, pánové, v tom případě vy první změníte příslušnost”

“Ale,” pokračoval Summy Skim, “můžeme doufat, že opravné práce budou brzy provedeny?”

“Všechno, co vám mohu říct,” prohlásil pan Walsch, “je, že komise, která byla ustanovená z úřední moci, se dala do práce před několika týdny.

Doufejme tedy, že do zimy bude definitivně určena hranice mezi oběma státy.”

“Dle vašeho názoru tedy, pane,” otázal se Ben Raddle, “myslíte, že hranice bude nakonec posunuta?”

“Ne, pane. Dle informací, které jsem dostal, mi tato záležitost připadá pouze jako svévolný spor, vyvolaný některým americkým syndikátem.”

“Nicméně, my budeme muset i proti své vůli pobýt v Klondyke. To je nepříjemné!”

“Udělám všechno, abych popohnal práci komise,” tvrdil generální komisař.

“Ale je nutné uznat, že ji někdy zastaví i zlá vůle některých majitelů claimů, sousedících s hranicí. Například 131…”

“Texasan jménem Hunter,” řekl Ben Raddle.

“Ano. Slyšeli jste o něm?”

“Cestou z Vancouveru do Skagwaye byl můj bratranec nucen se s ním setkat a snad trochu drsně!”

“V tom případě se mějte na pozoru. Je to násilné a brutální individum. Má s sebou společníka jménem Malone, který prý není o nic lepší než on.”

“Ten Hunter,” zeptal se Ben Raddle, “je jedním z těch, kteří se dovolávají opravy poledníku, pane Walschi?”

“Ano, je dokonce jedním z nejhorlivějších.”

“Jaký má na tom zájem?”

“Aby byl dále od hranic a tak se vymkl nepřímému dozoru našich strážníků.

On popudil majitele ložisek mezi levým břehem Yukonu a nynější hranicí. Ale pochybuji, že by Američané vyhráli. Nicméně vám znovu radím, abyste se co nejřidčeji stýkali se svým sousedem, jímž se moje policie musela nejednou zabývat.”

“V tomto směru buďte bez obav, pane komisaři,” odpověděl Summy Skim.

“Nepřišli jsme do Klondyku rýžovat v claimu 129, nýbrž ho chceme prodat.

Jakmile se nám to podaří, vydáme se na zpáteční cestu do Chilkootu, Vancouveru a Montrealu.”

“Přeji vám, pánové, šťastnou cestu,” řekl komisař “když se s oběma bratranci loučil. “Budu-li vám moci být nějak prospěšný, můžete se na mne obrátit.”

Následující den se vydala dvojkolka opět na cestu. Počasí už nebylo tak krásné, foukal prudký vítr. Kraj, kterým projížděli, byl nejen bohatý na lesy a zlato, ale byla zde objevena i ložiska znamenitého uhlí, po němž nezbude více jak pět procent popela. Až budou zlaté doly vyčerpány, bude půda poskytovat další zisk.

Večer dorazili Neluto a jeho druhové do Fortu Cudahy na levém břehu Yukonu. Zde je upozornil náčelník jízdní policie na jakousi hospodu, ve které by mohli přespat. Summy Skim se ho zeptal, zda neviděl v posledních dnech Fortem Cudahy projít ženu? “Viděl-li jsem tudy projít ženu!” zasmál se náčelník. “Ne pane, neviděl jsem ženu,- ale desítky a sta žen!”

“Ale,” protestoval Summy “o níž mluvím, je tak zvláštní! Je to hledačka zlata, poručíku, a nemyslím, že by hledaček byly tucty.”

“Mýlíte se,” tvrdil poručík. “Je jich dost. Ženy jsou v honbě za zlatem právě tak zuřivé jako muži.”

“Ale!” řekl Summy.

“Pak… chápu…”

“Nicméně, mohu se pokusit,” pokračoval poručík. “Řeknete-li mi popis osoby, na níž vám záleží…”

“Je to úplně mladá dívka,” vysvětloval Summy. “Sotva dvaadvacetiletá. Je malá, silná bruneta a velmi hezká.”

“Skutečně,” připustil poručík, “takový popis nebývá častým v našich končinách. Říkáte mladá dívka… bruneta… malá… hezká…, která tudy prošla nedávno.”

Policejní náčelník marně pátral ve svých vzpomínkách. “Ne, nevidím nic,” prohlásil konečně.

“Dala se asi jinou cestou, ubohá maličká,” řekl Summy smutně. “Děkuji vám, poručíku.”

Ve tři hodiny ráno opouštěl hospodu. Neluto počítal, že večer dorazí ke claimu Josiáše Lacosta.

První zastávka byla až v deset hodin. Zatímco se kůň popásal na blízké lučině, mohli Ben Raddle a Summy Skim vykouřit svoji dýmku. Posnídali konzervu se suchary a zapili šálkem kávy. Krátce před polednem se vydali na další cestu. Několik minut před sedmou hodinou uviděli konečně před sebou kůly claimu 129.

V tom popadl Summy Skim prudce opratě z rukou Neluta a povstal v dvojkolce, která se zastavila. “Tam” řekl a ukázal na dlouhou a hlubokou rokli. Oba druhové se rázem podívali tím směrem a na dně rokle spatřili dvě postavy. Jeden hledač zlata byl malý a druhý, hotový obr, pracoval vedle něho.

Byli tak zabráni do práce, že nepřestali ani, když se dvojkolka na cestě zastavila.

“Řeklo by se opravdu…” zašeptal Summy.

“Co?” zeptal se Ben Raddle netrpělivě. “Ale… Bůh mi odpusť… Jane Edgertonová, Bene!” Ben Raddle pokrčil rameny.

“Sníš už teď? Jak bys mohl někoho poznat na takovou vzdálenost? Ostatně Jane Edgertonová neměla druha, pokud vím. A z čeho vlastně soudíš, že jeden z těchto dvou hledačů je žena.”

“Nevím…,” odpověděl Summy váhavě. “Zdá se mi…”

“Pokud vidím, jsou to dva zlatokopové, otec a syn. O tom není pochyby. Hleď, zeptej se raději Neluta.” Indián si zaclonil rukou oči.

“Je to žena,” prohlásil kategoricky, když se díval delší dobu.

“Vidíš dobře!” zvolal Summy vítězoslavně.

“Anebo muž,” pokračoval Neluto stejně vážně. I Summy byl pokořen. Pustil opratě a dvojkolka se dala opět na cestu. Neluto pokračoval ve svých úvahách.

“Nebylo by nic divného v tom, kdyby to bylo dítě, například dívka,” usuzoval.

Dvojkolka uháněla znovu rychle. Brzy překročila mez a zastavila se na území claimu 129.

Cesta, která trvala dva měsíce a devět dní, byla konečně u konce.

XII.

ZAČÁTKY HLEDAČKY ZLATA

Sotva obě sestřenice vystoupily z lodi, která je přivezla, spěchaly do Dawsonské nemocnice.

Edith byla otcovsky přijata doktorem Pilcowem a ihned nastoupila službu v nemocnici.

Zatím Jane, která šla rovnou za svým cílem, si vyzvedla ve správní kanceláři povolení k honbě, rybolovu a dolování, což ji stálo deset rublů. Ve městě si opatřila potřebnou výstroj a materiál. V poledne byla hotova. Do nemocnice se vrátila změněná od hlavy k patě.

Černé vlasy měla skryté pod velkým širákem, na nohou měla pevné, cvoky opatřené střevíce a byla oblečená do hrubé kazajky a kalhot z pevné látky.

Pozbyla úplně ženský vzhled a podobala se spíše mladému chlapci.

Druhý den po snídani se rozloučily, aniž prozradily své pohnutí. Edith se vrátila k nemocným a Jane se vydala na cestu za dobrodružstvím a do neznáma. Se špičákem a pytlem přes rameno se dala na západ po levém břehu Yukonu, důvěřujíc ve svou šťastnou hvězdu.

Kam šla? Ve skutečnosti to nevěděla ani ona. Měla v plánu, že prohledá první větší říčku, která se jí namane na cestě.

Do páté hodiny večerní však neviděla žádnou říčku, která by si zasloužila jiný název než potok. Protože byla unavená, udělala si Jane přestávku a načala své zásoby. Kraj kolem ní byl tichý a zdál se být pustý. Když se najedla, chtěla se opět vydat na pochod, když v tom zahnul na cestu povoz, který přijížděl od Dawsonu City. Byla to prostá dvojkolka, pokrytá plachtou a tažená statným koněm. Na voze seděl muž červených tváří a vesele práskal bičem.

Najednou ji oslovil:

“Eh, hošíku, co tu děláš?” Jane se obrátila a řekla:

“A vy?”

Ústa velikého muže se roztáhla v široký úsměv.

“Dobrý Bože,” zvolal, “nemáš mráz v očích, kohoutku? Hleďme, tohle kuře vyslýchá kolemjdoucí? Jsi snad od policie, drobečku?”

“A vy?” zeptala se opět Jane.

“A vy?” opáčil žertovně řidič káry. “Což neumíš mluvit nic jiného, hošíku?

Nebo se musím pánovi představit?”

“Proč ne?” zeptala se Jane s jemným úsměvem.

“Není nic jednodušší,” prohlásila veselá osobnost. “Máme čest ti představit Maria Rouvegrea, prvního obchodníka z Fortu Cudahy. A nyní ty!”

“Jan Edgerton, hledač zlata.”

Kára se náhle zastavila, protože Marius Rouvegre zatáhl bezděky v úžasu za opratě. Nyní je pustil, chytl se za boky a smál se z plna hrdla. “Hledač zlata…” bekotal ve smíchu. “Hledač zlata!… Chceš se tedy dát sežrat vlky?… A jak dlouho jsi hledačem zlata, jak říkáš?”

“Od tří hodin,” odpověděla Jane Edgertonová, rudá zlostí. “Ale už přes dva měsíce jsem na cestě a zdá se mi, že jsem nebyl sežrán!”

“Jistě!” uznal velký Marius. “Tento hošík ovšem přišel až sem! Ale zvolil sis prožluklé řemeslo… Ubožáku! Počkej, tvoje tvář se mi zamlouvá. Líbíš se mi, že se trochu příliš stavíš na paty! Potřebuji právě příručího a chceš-li to místo…

Bylo by lepší než hledat zlato!”

“Příručího?” zeptala se Jane.

“Pro jaký obor?”

“Pro každý,” prohlásil Marius Rouvegre. “Obchoduji se vším. Můj sklad, ba i můj vůz obsahují naprosto všechno. Nedovedl by sis představit, co je v těchto bednách. Nitě, jehly, špendlíky, tkaničky, šunka, dopisní papír, jitrnice, šněrovačky, konzervy, podvazky, tabák, mužské i ženské šaty, pekáče, obuv a tak dál. Hotový bazar. V tomto kartonu je cylindr, jediný, který bude ve Fortu Cudahy. Budu jej půjčovat ke svatbám a vynese mi tisíckrát tolik, co jsem za něj dal… V tomto druhém jsou šaty… plesové šaty… s dekoltem… poslední pařížská móda, můj drahý!”

“Takové věci se tu prodávají?”

“Prodám-li své šaty? Bože, vždyť se o ně budou rvát! Ten, kdo najde první zlatá zrnka, koupí je své ženě, aby omráčila ostatní nádherou na tanečních večírcích ve Fortu Cudahy… Ale to je fantazie. V ostatních bednách jsou vážné věci. Šampaňské, brandy, wisky a tak dál. Co se toho nakupuji a nikdy to nestačí! Nuže, líbí se ti můj návrh? Čtyři dolary denně, strava a byt!”

“Ne, pane,” odpověděla upřímně Jane Edgertonová. “Děkuji vám, ale půjdu za svou myšlenkou.”

“Je to špatná myšlenka, hochu, špatná,” řekl Marius Rouvegre přesvědčivě.

“Znám toto hledání zlata. Mohl bych ti o něm vykládat, protože jsem to sám zkusil.”

“Byl jste hledačem zlata?”

“Hrome, jako každý, kdo je zdejší. Takto se vždy začíná. Ale jen jeden ze sta má úspěch, deset jich odejde ve větší bídě, než přišli, a ostatní zde nechají svoji kůži. Bezmála bych býval byl také z těchto!”

“Opravdu?” zeptala se Jane, které stále toužila po poučení.

“Jak mne tu vidíš hochu,” pokračoval Marius,” jsem námořník z Marseille ve Francii. Provandroval jsem už všech pět světadílů, když jsem se na neštěstí seznámil ve Vancouveru, kde stála naše loď se šibeničníkem, který mě obalamutil. Dle jeho líčení stačilo se zde jen sehnout a sbírat kusy zlata jako hlava. Vydali jsme se sem oba. Já jsem ovšem zaplatil cestovní výlohy a přirozeně jsem tu našel jen bídu. Byl jsem už jen kost a kůže a moje tobolka nebyla tlustší, když bídník, který mne svedl, mne opustil a přichytil se jiného pitomce. To mne přimělo k přemýšlení. Brzy jsem pochopil, že všechno, co zlatokop získá v Klondyku, zůstane v krčmách, v hernách a obchodech.

Rozhodl jsem se tedy stát krčmářem a kupcem a jsem svému nápadu rád,” skončil Marius Rouverge a poklepával si spokojeně na břicho, “neboť moje peněženka i já jsme ztloustli společně!” Marius zastavil povoz.

“Tedy rozhodně nechceš?”

“Rozhodně ne,” řekla Jane Edgertonová.

“Chybuješ,” vzdychl Marius a pobídl koně.

“Nesmí se říci, že jsem tě nechal nocovat na cestě. Marius je dost bohatý, aby pohostil hocha, jako jsi ty. Kam míříš?”

“Říkal jsem vám vpřed.”

“Vpřed!…Vpřed!… Můžeš jít dlouho vpřed. Před Fortem Cudahy není ani jedno významnější ložisko. Chceš, abych tě tam dovezl?”

“Povozem?”

“Povozem.”

“Aby ne!… Přijímám vděčně,” pospíšila si s odpovědí Jane a zaradovala se nad tímto návrhem.

Díky tomuto neočekávanému přispění se značně zkrátil začátek Janiny cesty. 4. června dorazili k obchodu Maria Rouvegrea.

Tu opakoval Marius svůj návrh znovu, protože jeho mladý druh mu byl sympatický. Naléhání však bylo marné! Jane Eagertonová se rozhodla provésti svůj plán a hned druhý den ráno se vydala na cestu. Šla celý den. Poušť ji už neobklopovala. Na všech stranách se pracovalo a bylo pravděpodobné, že ani sebemenší zrnko zlata neuniklo bedlivosti početných hledačů.

Půjde tedy dál a to tak dlouho, pokud bude potřeba.

K večeru uviděla vpravo od cesty rokli. Sestoupila k ní a prohlížela si pozorně okolí… Najednou se asi dvacet kroků před ní objevil muž. Při pohledu na něho ji zamrazilo. Byl to jakýsi obr, přímo kolos. Rudé vlasy mu dodávaly zvířecí vzhled, který potvrzovala celá jeho osoba. Tupý nos, odstávající uši, masité rty, mohutné ruce, porostlé rudou srstí, veliké rozbité střevíce, nad nimiž vlály zbytky rozedraných kalhot, byl to typ dravce, jehož síla byla zřejmě ohromná. Když se navzájem spatřili, oba se zastavili. Neznámý, jak se zdálo, se zprvu zarazil, ale pak opět vykročil, těžkým a rázným krokem. Jane se zmocnil nepokoj.

V několika vteřinách došel muž k rozsedlině, na jejímž kraji stála Jane bez hnutí, jakoby se chystala k obraně. O jeho úmyslech nebylo možné pochybovat. Kosý pohled jeho ztrnulých očí, úšklebek, odkrývající zuby, obrovské pěsti, sevřené k útoku, vše naznačovalo šílenství vraždy. Jane popadla revolver a nabila jej. Muž jakoby se posmíval takové zbrani v rukou děcka, pokrčil rameny, zasmál se, zvedl a prudce hodil kámen, který se chybil cíle, pak se vrhl do rozsedliny, kterou mohl překonat třemi skoky. Ale hned při prvním kroku obr sklouzl na oblázku a se strašným řevem se svalil. Nevstával. Co se mu stalo? Jane to nemohla pochopit. Útočník nebyl mrtvý. Rozhodla se proto, že vystoupí nazpět roklí, vrátí se na cestu a co nejrychleji uprchne. Hluboké nepřítelovo zasténání zastavilo Jane na ústupu. Zákeřník, sršící touhou po krvi, se jako úderem kouzelné hůlky změnil v ubožáka, který náhle vypadal slabší než malé děcko.

“Což mne zde necháte zemřít?” zeptal se žalostným hlasem.

Jane neváhala. Probudila se v ní ženská soustrast. Sestoupila do rozsedliny a přiblížila se k němu. “Nebo mne chcete zabít?” zasténal nešťastník a zděšeně se podíval na revolver, který Jane držela v ruce.

Ta vsunula zbraň za pás.

“Co se vám stalo?…” zeptala se. “Co je vám?”

“Jistě jsem si něco zlomil. Bolí mne zde… a tu…” odpověděl raněný a ukázal na kyčel a pravou nohu.

“Nechte mne… Podívám se,” řekla Jane a poklekla.

Jemně, něžnými a přesnými pohyby nazvedla špinavou kazajku a konec roztřepaných kalhot.

“Nemáte nic zlomené,” prohlásila po prohlídce. “Je to jen přehozená žíla”.

Za čtrvt hodiny vám bude lépe.”

Nedbala, že se vydává v nebezpečí dosahu mohutných rukou a pečlivě neznámého ošetřila. Výsledek ošetření nedal na sebe dlouho čekat. Poraněný brzy začal pravidelně dýchat. O půl hodiny později, kdy byl schopný si alespoň sednout, mohl odpovídat na otázky.

“Kdo jste? Jak se jmenujete?” zeptala se Jane.

Ubožák, který byl nesmírně překvapen, že toto děcko, které chtěl zabít, ho nyní zachránilo, odpověděl bojácným hlasem:

“Patrik Richardson, pane.”

“Jste Angličan? Američan?”

“Ir.”

“Hledač zlata?”

“Ne pane, kovář.”

“Proč jste opustil svou vlast a zaměstnání?”

“Nebyla práce… Bída… Nebyl chleba.”

“A tu se vám dařilo lépe?”

“Ne.”

“Nenašel jste claim?”

“Jak bych jej hledal? Nevyznám se v tom.”

“Co jste tedy chtěl?”

“Chtěl jsem se dát najmout. Pokusil jsem se, ale neměl jsem úspěch.”

“Kam jste šel, když jste mne potkal?”

“Na východ, doufal jsem, že tam budu šťastnější.”

“A proč jste mne chtěl zabít?”

“Stále totéž… Umírám hladem,” řekl Patrik Richardson a sklopil oči.

Jane po krátkém mlčení vytáhla ze svého pytle zásoby.

“Jezte,” řekla.

Neposlechl ji hned. S pohledem víc a víc zamlženým pozoroval dítě, které mu chtělo pomoci. Nakonec se rozplakal.

“Jezte!” opakovala Jane. Tentokrát už nemusela vybídnutí opakovat. Obr se lačně vrhl na jídlo.

Jane ho pozorovala. Ten člověk asi nebyl zlý. Jeho veliké rty vyjadřovaly dobrotu a modré oči měly naivní pohled. Snad poprvé se setkal s trochou soucitu na tvrdé životní cestě. Byl jedním z vyděděnců osudu, které neúprosný život vrhá stále do bahna, v němž se narodili. “Chcete-li, vezmu vás do svých služeb,” nabídla Jane, když si ho prohlédla.

“Vy?”

“Ano, dostanete deset dolarů denně. To je běžná zdejší mzda. Ale zaplatím vám teprve později, až najdu dost zlata. Zatím vám zajišťuji stravu a při první příležitosti vás slušněji obléknu. Vyhovují vám tyto podmínky?” Patrik chytil Janinu ruku a přitiskl ji ke rtům. Nebylo potřeba jiné odpovědi.

Nestal se jen služebníkem, ale i otrokem, který byl oddaný jako pes.

“Nyní,” pokračovala Jane, “musíme spát.” Druhý den, po nové masáži, se mohl Patrik vydat na cestu. Noha ho stále ještě bolela a proto se opíral o rameno svého pána.

Chůze vrátila poznenáhlu pružnost Patrikovým svalům a brzy se náš zvláštní pár pohyboval rychleji. Před polednem se zastavili, aby se najedli.

Zásoby v jícnu Patrika rychle mizely a Jane se začal zmocňovat nepokoj. Jeho veliké tělo bylo propastí, které bude obtížné naplnit!

K večeru uviděli vpravo u cesty novou rokli. Byla širší, než předešlá. Jane a Patrik do ní vnikli a roklí sestoupili až k řece. Půda byla v této části rokle provrtána několika studněmi a na všech stranách bylo vidět stopy po práci špičákem. Zřejmě tu byl kdysi claim.

Že byl tento claim opuštěný, o tom nebylo pochyb. Jane se rozhodla, že na tomto místě udělá první pokus. Hned následující den zakoupila nejpotřebnější předměty: okovy, řešeta, misky. Vyřídila také nutné formality, aby byly vztyčeny příslušné kůly a zabezpečila si vlastnictví claimu. Za necelé tři dny byl claim její a dostal číslo 127 b.

Přes zuřivou Patrikovu práci nedovedli, bezpochyby následkem své nezkušenosti, prosít oba dva za čtyřiadvacet hodin víc než sto misek, jejichž výnos činil sotva desetinu dolaru. To nestačilo ani na zaplacení a stravování dělníka, kterého si najala. Kdyby se situace nezlepšila, byla by na konci léta právě tak chudá, jako na začátku.

Jane zjistila, že její claim se nachází na Forty Miles Creeku, na jehož břehu leží i claim 129.

Jane ale nechtěla přiznat, že je přemožena a snažila se přesít co největší počet misek, i když jí prozatím přinášely jen hubený zisk.

11. června odpoledne, byla Jane s Patrikem ponořena jako obyčejně do své práce, když ji náhle oslovil známý hlas:

“Mohu se vás slečno, zeptat na vaše zdraví?”

“Pan Skim!” vykřikla celá rudá radostí, kterou se nesnažila zakrýt.

“Ano,” řekl Summy a vřele stiskl ruku, kterou mu podala.

“Moje zdraví je výborné, pane Skime,” pokračovala Jane.

“A váš claim, slečno? Neboť jak vidím, máte claim.”

“Přiznám se vám, pane Skime, že jím nejsem nadšena,” prohlásila Jane méně vesele. “Vytěžím sotva deset nebo dvanáct centů z mísy. Tak tak, že zaplatím své výlohy.”

“To je smutný výsledek!” řekl Summy Skim, který se ale nezdál být sklíčený tímto neštěstím. “Jaké máte další záměry?”

“Nevím,” řekla Jane. “Jít dál… opustit tento špatný claim, který mne stál víc, než za co stojí a kam mne přivedla náhoda.”

“Náhoda?” naléhal Summy. “Nevěděla jste tedy, že jste naší sousedkou?”

“Dozvěděla jsem se to před několika dny. Ale když jsem se tu poprvé zastavila, nevěděla jsem, že je to Forty Miles Creek a že váš pozemek se nachází za tímto pahorkem.”

Summy byl zklamaný. Ale po okamžiku mlčení pokračoval:

“Proč byste slečno, nevyužila této náhody, je-li to náhoda? Nenabízím vám svoji pomoc, protože se v těchto věcech vůbec nevyznám, ale můj bratranec Ben Raddle, by vám, přejete-li si, mohl poradit.”

“Dobrá rada je vždy vítána a ráda přijmu rady pana Bena Raddlea,” řekla Jane. “Až si prohlédne můj claim, uvidí, co od něho mohu očekávat.”

“Platí tedy… Ale, slečno, dovolte mi zatím otázku, nebude-li příliš nediskrétní.”

“Nebude,” tvrdila Jane předem.

“Kde spíte v noci?”

“Zcela prostě pod širým nebem,” odpověděla Jane s úsměvem.

“Pod širým nebem,” divil se Summy Skim. “To je neopatrné, slečno!”

“Kdepak!” řekla Jane. “Mám dva strážce, pane Skime.”

“Dva strážce?”

“Tu je jeden,” vysvětlovala Jane a ukázala na revolver za pasem… “a zde druhý,” připojila a ukázala na Patrika Richardsona, který z jisté vzdálenosti s úžasem pozoroval příchozího.

Nezdálo se, že by byl Summy spokojený.

“Tento divoch?” namítl. “Má jistě postavu, že by vás ubránil, ale to je jedno… udělala byste lépe, kdybyste, až skončíte práci, překročila tento pahorek a přijala pohostinství, které bychom vám, můj bratranec a já rádi nabídli.” Jane zavrtěla záporně hlavou.

“Děláte chybu slečno,” naléhal Summy. “Věřte mi, bylo by to jistější a ne-li jistější, aspoň…”

“Aspoň?”

“Slušnější,” skončil Summy.

Jane se zamračila. Chtěla rázně odpovědět, ale neměla odvahu. Kolem rtů se jí rozhostil zlomyslný úsměv, potlačila ho a řekla:

“Máte pravdu, pane Skime. Přijímám pohostinství, které mi nabízíte.”

“Výborně!” zvolal Summy. “Přijměte prosím toto pohostinství hned.”

“Jak chcete,” svolila Jane a zavolala:

“Patriku!”

“Pane Jene?” odpověděl Ir. “Dneska s prací končíme. Půjdeme na claim 129.”

“Dobrá, pane Jene.”

“Posbírej nástroje a přijď za mnou.”

“Ano, pane Jene,” řekl ochotný Patrik, naložil na sebe mísy, řešeta, špičáky a motyky a pustil se těžce do svahu v uctivé vzdálenosti od Jane a Summya.

“Pane Jene?” zeptal se Summy. “Považuje vás tedy za muže?”

“Jak vidíte, pane Skime. Díky mému obleku zlatokopa.” Summy se obrátil a okamžik obra pozoroval.

“Vždyť je to němá tvář!” prohlásil s tak hlubokým přesvědčením, že Jane Edgertonová smíchem vybuchla.

XIII.

CLAIM 129

Po příchodu na Forty Miles Creek, získali bratranci všechny zprávy, týkající se těžby, od bývalého dozorce Josiáše Lacosta.

Dozorce se jmenoval Lorique. Byl to Kanaďan francouzského původu, asi čtyřicátník, který se velmi dobře vyznal v zaměstnání hledače zlata, neboť několik let pracoval v ložiskách zlata v Kalifornii a v britské Columbii.

Lorique Summya Skima a Bena Raddlea ubytoval v domku, který dal Josiáš postavit pro sebe a svého dozorce. “Pan Lacoste,” řekl Lorique, “se spokojil zpočátku jen s povrchovým škrábáním a teprve ke konci první kampaně dal vyhloubit studny do zlatonosné vrstvy.”

“Kolik jste jich vykopali?” zeptal se Ben Raddle.

“Čtrnáct,” odpověděl dozorce.

“Ale,” zeptal se Summy Skim, “než jste vykopali studně, jaký zisk jste měli ze škrábání půdy? Hradil výnos výlohy?”

“Ovšem že ne, pane,” přiznal Larique. “Tak je tomu téměř u všech ložisek, kde se cídí písek.”

“Pracovali jste jen s miskou a řešetem?” zeptal se Ben Raddle.

“Jedině, pánové, a zřídka jsme vytěžili z mísy tři dolary.”

“Bída!… Bída!…” zasyčel Summy Skim mezi zuby.

“Tedy vaše studny ještě nebyly použity?” zeptal se Ben Raddle.

“Ne, ale vše bylo přichystáno, když zemřel pan Josiáš Lacoste. Práce musela být přerušena.”

“Bezpochyby víte, Lorique,” řekl Ben Raddle, že nám jistý chicagský syndikát udělal kupní nabídku?”

“Vím to, pane. Jeho agenti, si před jistou dobou přišli prohlédnout ložisko.”

“Syndikát nám nabídl pět tisíc dolarů. Stačí to dle vašeho názoru?”

“To je směšné,” prohlásil kategoricky Lorique. “Odhaduji cenu našeho claimu nejméně na čtyřicet tisíc dolarů.”

“To je krásné číslo,” řekl Summy Skim, “a pokud dostaneme tuto cenu, nebudeme muset litovat své cesty. Bohužel ale bude prodej claimu nesnadný, pokud nebude rozřešena hraniční otázka.”

“Cožpak na tom záleží?” namítl dozorce. “Ať leží claim 129 v Kanadě nebo na Aljašce, má vždy tutéž cenu!”

“To je pravda,” řekl Ben Raddle. “Ale syndikát odvolal svou nabídku i při nízké ceně.”

Summy Skim doufal, že práce komise bude brzy skončena a příslušnost claimu bude definitivně vyřešena.

Ben Raddle se pak zeptal na styky Josiáše Lacosta s majitelem claimů 131.

“S tím Texasanem a jeho druhem?” otázal se dozorce. “S Hunterem a Malonem?”

“Ano.”

Lorique vyprávěl, jaké potíže měli s Hunterem a Malonem. Ti dva vyvolávali hádky při každé příležitosti a v poslední době se situace ještě zhoršovala.

Nejednou musela zakročit i policie. Musí se mít před nimi každý na pozoru.

“Víme, o koho jde,” prohlásil Summy Skim, “neboť jsme měli už tu čest se představit.”

Byl-li claim 129 dosud pustý, byl naproti tomu claim 131 plný ruchu.

Hunterovi lidé pracovali ve studních, vykopaných proti proudu.

Ben Raddle a Summy Skim se marně snažili poznat mezi dělníky v claimu 131 Huntera a Malona. Neviděli je. Lorique předpokládal, že se odebrali dál na západ, do té části Aljašky, kde byla ohlášena nová zlatá ložiska.

Po snídani začal Summy Skim vyzvídat, jaký plán má Ben.

“Musím promluvit s dozorcem a prozkoumat účty strýce Josiáše. Nemyslím, že mi na to bude stačit osmačtyřicet hodin,” řekl Ben Raddle.

“Tedy osmačtyřicet hodin,” svolil Summy,” s tou podmínkou, že mi dovolíš lovit po okolí.”

“Lov si, příteli, lov si. Povyrazí tě to na několik dní, které zde musíte strávit.”

“Ale,” poznamenal Summy s úsměvem, “z osmačtyřiceti hodin se už stalo několik dní!”

“Ovšem,” řekl Sen Raddle. “Kdybych mohl vidět, jak pracují dělníci, jak perou řešeta a mísy…”

“Pozor, Bene, pozor! Nezapomínej, že nejsme hledači zlata.”

“Dobrá, Summy. Ale nevidím důvod, proč by, než opravná komise skončí svoje práce, Lorique nezačal zase…” Summy Skim neodpověděl. Cítil, že se ho zmocňuje zlost, popadl pušku, zavolal Neluta a opustil domek.

Summy se právem rozhněval. Ben Raddle byl opravdu rozhodnutý pokusit se o těžení z claimu, který se stal jeho majetkem. Když prozkoumal účty strýce Josiáše, zeptal se dozorce:

“Kdybyste nyní měl sehnat lidi, dovedl byste to, Lorique?”

“O tom nepochybujte, pane Raddle,” odpověděl dozorce. Tisíce vystěhovalců hledají práci. Potřeboval byste asi padesát dělníků?”

“Nanejvýš. Za jak dlouho shromáždíte tyto lidi?” zeptal se Ben Raddle.

“Za čtyřiadvacet hodin. Chtěl byste snad rýžovat, pane Raddle?”

“Snad… Aspoň pokud nedostaneme za claim 129 náležitou cenu.”

“To by vám skutečně umožnilo lépe stanovit jeho cenu.”

“Ostatně,” poznamenal Ben Raddle, “co bychom zde dělali do doby, než bude rozřešena hraniční otázka?”

“To je pravda,” přisvědčil dozorce. “Věřte mi, pane Raddle, na Sixty Milesu a na Forty Milesu lze udělat štěstí právě tak rychle, jako na Bonanze nebo Eldoradu.”

“Přijímám tuto věštbu, Lorique,” řekl Ben Raddle a byl spokojen s odpovědí, která se shodovala s jeho vlastním přáním.

Zbýval Summy Skim. V tom směru byl Ben Raddle klidnější, než si sám přiznal.

Ale osud mu byl příznivě nakloněn. K obávanému rozhovoru nemohlo dojít. Když se Summy k páté hodině večerní vracel, nebyl sám. Ben viděl, že Summy je doprovázen obrovským dělníkem, obtíženým nákladem a vedle něho kráčel ještě jeden velmi malý druh.

“Bene,” křičel Summy, jakmile ho bylo slyšet. “Představím ti naši sousedku!”

“Miss Jane!” vykřikl Ben Raddle, který teprve nyní poznal tak zvaného bratrancova druha.

“Ano, ona!” volal Summy. “A k tomu majitelka claimu 127 b!” Mladá Američanka byla srdečně přivítána.

“Tvrdil jsem naší sousedce,” řekl Summy, “že jí neodepřeš radu. Doufám, že mne nezklameš?”

“Žertuješ,” protestoval Ben Raddle.

“Prohlédneš si tedy její claim?”

“Jistě. To se samo sebou rozumí.”

“A dáš jí odborné rady?”

“Hned zítra. V případě potřeby se ještě poradím s Loriquem, který se v těchto končinách vyzná lépe nežli já.”

“Jsi hodný, Bene. Pokud se týká vás, slečno, je o vaše štěstí postaráno,” prohlásil Summy s přesvědčením. Ben Raddle uznal, že je příhodná chvíle, aby se zmínil bratranci o svém rozhodnutí.

Očekával výbuch. Ale bratranec mu s dobráckou tváří odpověděl:

“To je výborná myšlenka, Bene! Opravdu, výborná!” Pak připojil:

“Dovolil jsem si nabídnout pohostinství na noc slečně Jane, která je nucena spát pod širým nebem. Doufám, že proti tomu nic nemáš?”

“To je mi otázka!” řekl Ben. “To je samozřejmé, že náš dům je slečně Edgertonové k dispozici!”

“Všechno je tedy v pořádku,” řekl Summy. “A za těch okolností soudím…”

“Co?”

“Že bychom mohli své sousedce ukázat náš claim,” dokončil vesele Summy, nečekal na odpověď, dal se na pochod, následován Jane Edgertonovou a Benem, který byl dosud omráčen rozhodnutím svého bratrance.

Ten zatím říkal své družce co nejvážněji:

“Ložiska mohou přece někdy mít v sobě něco dobrého. Vidíte, slečno, Jane…” Ben Raddle nebyl schopen porozumět této změně, proto pokrčil rameny a zapálil si cigaretu.

XIV.

TĚŽBA

Optimismus Summy Skima trval jen jednu noc. Když se ráno probudil, podlehl opět svým obyčejným myšlenkám, kterých se nevysvětlitelným vlivem na okamžik zbavil. “Tedy, pokud nebude moci Ben claim prodat, rozhodl se z něho těžit! Jaké budou mít vyhlídky? Zima v Klondyke! Ach, strýci Josiáši!” Tak uvažoval Summy. Ale jeho rozhořčení již nebylo takové, jako dříve.

Zatím co se Lorique snažil shromáždit dostatečný počet dělníků, pospíšil si Ben Raddle, aby dodržel slib, který dal Summy Jane Edgertonové. Bez dalšího čekání se vydal se Summym k jejich mladé sousedce. Inženýra ihned překvapilo zvláštní rozdělení claimu na dvě poschodí, vyšší proti proudu a nižší po proudu.”

“Nikdo by nemohl odhadnout, slečno,” řekl Ben Jane. “skutečnou cenu vašeho claimu. Ale naproti tomu mohu s naprostou jistotou tvrdit, že jste na nepravé cestě, když těžíte z nižšího poschodí.”

“Proč?” namítla Jane. “Vždyť jsem se řídila polohou studní!”

“Právě tyto studny by vám to měly vyvrátit. Což není zřejmé, že pokud byly tyto studny vyhloubeny a pak opuštěny, stalo se to proto, že nic nevynášely?

Proč byste měla mít úspěch tam, kde ostatní nepochodili?”

“To je pravda,” uznala Jane, překvapená správností poznámky. “Podle všech okolností soudím, že zlato se nalézá pod nakupením balvanů, které pokrývají horní část, pokud se tu vůbec nějaké zlato najde.

“Pojďme se, tam podívat,” řekla Jane s obvyklou rozhodností. Oba bratranci a jejích družka vystoupili roklí asi dvě stě metrů nahoru. Mezi obrovskými úlomky skal nebylo téměř možné projít. Přes nejtrpělivější pátrání nemohl Ben Raddle najít nikde ani sebe menší trochu písku. Všude byla směsice skalisek a balvanů, mezi nimiž bylo vidět ještě jiné skály, sedící daleko pevněji. “Bude nesnadné pokusem dokázat moji teorii,” podotkl Ben Raddle.

“Snad méně než myslíš,” odpověděl Summy, který několik metrů odtud udělal, jak se zdálo, zajímavý objev. “Tu je písek, Bene.” Ben Raddle pospíšil k bratranci. Mezi dvěma skalami bylo skutečně vidět čtvereček písku.

“A je to nádherný písek!” zvolal Ben po krátké prohlídce. “Je divné, že ho nikdo nenašel před námi. Podívej se Summy, jak je zbarven. Podívejte se slečno Jane. Vsadím sto proti jedné, že tento písek vynese padesát dolarů za mísu!”

Na místě nebylo možné zjistit správnost inženýrova tvrzení. Proto si chvatně naplnili kapsy a klobouky drahocenným nánosem a vrátili se.

Jakmile se vrátili k řece, písek vyprali a Ben Raddle byl spokojený, že jeho odhad byl o polovici skromnější. Výnos mísy mohl být odhadován na nejméně sto dolarů.

“Sto dolarů!” vykřikli Jane a Summy v úžasu.

“Nejméně,” tvrdil kategoricky Ben Raddle. “Ale pak jsem bohatá!” koktala Jane, přes svou neochvějnou chladnokrevnost, poněkud rozčileně.”

“Neukvapujme se,” řekl Ben Raddle. “Věřím, že tato část vašeho claimu obsahuje nesmírné bohatství, ale kromě toho, že bohatství této hrstky písku, může být čirou náhodou, vyklizení půdy bude vyžadovat ohromné náklady.

Budete potřebovat lidi, nástroje… Co se spotřebuje dynamitu, aby se odstranila tato nakupenina skal!”

“Ještě dnes se dáme do práce,” řekla Jane energicky “Patrik a já se sami pokusíme malý kousek vyklidit. To, co najdeme, mi umožní najmout lidi a zakoupit potřebný materiál.”

“To je správný názor,” schválil Ben Raddle, “a nám nezbývá než vám popřát štěstí.”

“A přijmout s panem Summym můj upřímný dík,” připojila Jane. “Nebýt vás, byla bych se rozhodla, že překročím hranice, a pustím se do Aljašky a nikdo nemohl by říct…”

“Protože jsem vaším společníkem,” přerušil ji Ben Raddle poněkud chladně, “bylo v mém zájmu, slečno Edgertonová, abych vám pomohl najít lepší řešení a zmenšit co možná nejvíc nebezpečí pro kapitál, který reprezentujete.”

“To je pravda,” uznala Jane a tvářila se spokojeně.

Summy Skim přerušil rozmluvu, která mu zřejmě napínala nervy.

“Jakými obchodníky jste se oba stali! Ale třebaže nejsem společníkem, jsem spokojený!” Rozloučili se s Jane a vrátili se ke claimu 129, kde se už objevilo několik dělníků. Ben Raddle se rozhodl, že nakoupí další potřebné nástroje. Těžba na claimu 129 mohla začít.

Ben Raddle viděl, že jeho studně nemají náležitou hloubku a že je nutné je prohloubit víc. V této roční době, kdy mráz nezpevňoval stěny, to byla velmi náročná práce.

Mísy vynášely sotva čtvrt dolaru. Při mzdě, která byla placená lidem, byl výtěžek nepatrný.

V měsíci červnu bylo krásné počasí. Několikrát sice vypukla bouře, ale rychle přešla. Přerušené práce byly ihned obnoveny. V prvních červencových dnech, všechno, co mohli vlastníci claimu 129 udělat, bylo poslat do Dawsonu tři tisíce dolarů, které byly uloženy v pokladnách Anglo-American Transportation and Tarding Company.

“Přidal bych ze své kapsy, kdyby nebyla prázdná,” řekl Summy Skim, “abychom jim mohli poslat víc, aby litovali, že si nechali ujít claim 129. Ale jen tři tisíce dolarů! Vysmějí se nám.”

“Jen trpělivost, Summy,” odpověděl Ben Raddle. “To přijde.” Loriquemu, přes počáteční tvrzení, se nepodařilo shromáždit víc než čtyřicet dělníků. Na claimu 127 b se Jane Edgertonová setkávala s podobnými obtížemi.

Musela se spokojit jen s deseti dělníky. Ani za sebe větší cenu jich nemohla více sehnat.

Každý večer se dozvídal Summy a Ben o výsledku jejího úsilí. Výnos těžby byl povzbuzující, přestože se neudržel na výši prvního pokusu. Průměrný výnos byl čtyři dolary a mísy o deseti dolarech nebyly vzácností. Deset zručných dělníků mohlo za těch okolností stačit, aby zabezpečili do konce období zisk několika set tisíc franků. Bohužel byli všichni dělníci zaměstnáni uklízením terénu a přes závratnou sílu a oddanost Patrika, postupovala tato práce velmi pomalu. Ale objevovala se stále větší naleziště písku a mohlo se předpokládat, že asi v polovině července začne claim 127 b přinášet své majitelce pořádný zisk. Méně příznivé byly vyhlídky na claimu 129 i přes horlivou činnost, kterou vyvíjel Ben Raddle. Ten se často připojoval ke svým dělníkům, zatímco Summy ho pozoroval se šibalskou tváří.

“Nuže, Summy, nepokusíš se také?” ptal se Ben.

“Ne,” odpovídal stejně Summy Skim, “nemám k tomuto povolání vlohy.” Summy byl šťastnější na lovu. Ač ho náhoda přivedla téměř každý den, jakoby to dělala schválně, ke claimu 127 b, vracel se s hojně zásobenou brašnou. Na okolních pláních bylo dostatek srstnaté zvěře a úspěch byl výsledkem jeho loveckého talentu. V první polovině července přišel konečně dozorce na skutečnou zlatonosnou vrstvu, která byla tím bohatší, čím více se blížila k hranici. Mísy vynášely značné množství zlatých zrn. I když nebyl nalezen žádný oblázek velké ceny, dělal výnos těchto dvou týdnů nejméně třicet sedm tisíc franků. To odůvodňovalo věštby Loriqua a vznítilo touhu Bena Raddlea. Z pověstí, které kolovaly mezi dělníky, se také vědělo, že podobné zlepšení nastalo i na claimu 131, který patřil Hunterovi. Nebylo pochyb, že zlatonosná vrstva je v obou směrech a že nablízku hranic a možná na hranicích samých je ložisko.

Pobídnuti touto perspektivou, dělníci Huntera a Malona a mužstvo obou Kanaďanů postupovali k sobě. Brzy se měli setkat na sporné hranici obou států. Texasanovi lidé - asi třicet mužů - byli všichni amerického původu. Byla to tlupa dobrodruhů, násilných, brutálních a hašteřivých, stejně jako jejich páni. I v třetím červencovém týdnu byla těžba stále výnosná. 20. července mohlo být znovu zasláno pokladnám Anglo-American Transportation and Trading Company dvanáct tisíc dolarů na účet pánů Summya Skima a Bena Raddlea.

Summy Skim si mnul ruce.

“Pan William Broll bude koukat!” řekl.

Nyní už bylo zřejmé, že čistý zisk z této kampaně bude dělat hodně přes sto tisíc franků. Bude tedy nutné řádně zvýšit cenu claimu 129, až se naskytnou kupci.

Na claimu 127 b nabyly události rovněž příznivého obratu. Jane Edgertonová konečně uklidila nevelkou část svého pozemku a dospěla k období zisku. Už za více než tři tisíce dolarů zlatého prachu si uložila V domku obou bratranců, do příští zásilky do Dawsonu. Pravděpodobně i přes obtížné a pomalé začátky vytěží do konce sezóny ze svého claimu asi padesát tisíc franků.

“Nevím,” navrhl Summy, “proč bychom zde měli zůstat a proč bychom, a slečna Jane také neprodali svůj claim?”

“Protože,” odpověděl Ben Raddle, “nemůžeme tento prodej uskutečnit dříve, než bude hranice uvedena do pořádku!”

“Ale koupi můžeme uzavřít písemně v Montrealu v kanceláři pana Snubbina, právě tak dobře jako v Dawson City.”

“Ale nikoliv za tak výhodných podmínek,” namítl Ben Raddle.

“Proč? Cožpak neznáme nyní cenu svých claimů?”

“Za měsíc nebo za šest týdnů ji budeme znát ještě lépe,” prohlásil inženýr.

Za claim 129 se nám nabídne ne čtyřicet, nýbrž osmdesát, sto tisíc dolarů?!”

“Co budeme s tolika penězi dělat?” zeptal se Summy.

“Dobře jich použijeme, buď jistý,” tvrdil Ben. “Copak nevidíš, že vrstva je čím dál bohatší, jak postupujeme k západu?”

“Ano, ale budeme-li stále postupovat, dorazíme nakonec ke claimu 131,” poznamenal Summy, “a až naši lidé přijdou do styku s lidmi toho roztomilého Huntera, nevím, co se stane!” Opravdu se bylo proč obávat, že se pak rozvine mezi oběma mužstvy boj.

Už nyní byly mezi nimi vyměňovány nadávky a časem se ozývaly prudké hrozby. Nejeden kámen byl hozen z claimu do claimu, ovšem po dokonalém přesvědčení, že neobsahuje sebemenší částečku zlata.

Za těchto okolností dělal Lorique za pomoci Bena Raddlea vše možné, aby udržel své dělníky. Naproti tomu americký dozorce neustále poštvával své lidi a nedal si ujít žádnou příležitost, aby mohl s Loriquem začít spor.

Hledání mělo pro tu chvíli lepší výsledky na kanadské straně a bylo možné se domnívat, že ložisko, čili bonanza, bude objeveno na kanadském území.

Neuplynou ani dva týdny a setkají se na pomezí čáře. Summy se právem obával nějaké srážky. 27. července jistá událost neobyčejně tuto situaci zhoršila. Na claimu 131 se objevil Hunter a Malone.

XV.

NOC Z 5. NA 6. SRPNA

“Hunterova přítomnost nepřinese ostatním claimům klid,” řekl Lorique, když se dozvěděl o návratu majitele claimu 131.

“Budeme se mít na pozoru,” řekl Ben Raddle.

“To bude rozumné, pánové,” prohlásil dozorce, “a já doporučím našim lidem opatrnost.”

“Neměla by o návratu těch dvou darebáků vědět policie?” zeptal se Ben Raddle.

“Už se stalo,” odpověděl Lorique. “Kromě toho pošleme do Forty Cudahy posla, abychom předešli útoku.”

“Dovolíte mi říct, že jste velmi bojácní,” řekl Summy Skim s živostí, která u něho nebyla obvyklá. “Napadne-li toho darebu dělat obvyklé násilnosti, najde někoho, kdo mu odpoví.”

“Budiž!” souhlasil Ben Raddle. “Ale proč se špinit s tím člověkem, Summy?”

“Máme spolu vyrovnat starý účet, Bene.”

“Zdá se mi, že účet byl vyrovnán a to ve tvůj prospěch,” namítl Ben Raddle, který za nic na světě nechtěl, aby se bratranec zapletl do nějaké neblahé záležitosti. “Když jsi se zastal ženy, nebylo nic přirozenějšího, než že jsi odkázal toho Huntera na patřičné místo, byl bych jednal jako ty. Ale tu, když je ohroženo celé mužstvo claimu, se to týká policie.”

“A pokud tu nebude?” zeptal se Summy, který nejevil chuť ustoupit.

“Pokud tu nebude, pane Skime,” řekl dozorce, “budeme se sami bránit a naši lidé neustoupí, to mi věřte.”

“Ostatně,” řekl Ben Raddle, “nejsme zde, abychom zbavili Forty Miles bídníků, kteří jsou mu na obtíž, nýbrž abychom…”

“Abychom prodali svůj claim,” dokončil Summy Skim.

“Podívej Summy,” utěšoval Ben Raddle bratrance, “musíš se uklidnit. Běž na lov a přines nám na večer nějakou vybranou zvěřinu. My se zatím budeme snažit co nejvíce pracovat.”

“Kdož ví?” ozval se dozorce. “Proč by nás nemohlo potkat to, co potkalo v říjnu 1897 plukovníka Karvaye na Cripple Creeku?”

“Co se stalo vašemu plukovníkovi?” zeptal se Summy Skim.

“Našel ve svém claimu v hloubce pouze sedmi stop zlata v ceně sto tisíc dolarů.”

“Potom!” řekl Summy popudlivým tónem.

“Vezmi si pušku, Summy,” doporučil mu znovu Ben Raddle. “Lov až do večera a měj se na pozoru před medvědy!” Summy Skim nemohl dělat nic lepšího. O čtvrt hodiny později se již ozývaly první výstřely.

Pokud se týká Bena Raddlea, dal se znovu do práce. V nepřítomnosti Summya Skima, který by se asi nebyl udržel, měl Ben Raddle příležitost uvidět Huntera a Malona.

Hunter a Malon přišli až k hraničnímu kůlu. Živě spolu hovořili. Potom udělali ještě několik kroků směrem k rokli. Byli ve špatném rozpoložení.

Hunter a Malone postupovali k rokli a zastavili se až naproti domu, kde byl Ben Raddle. Ten, jak se zdálo, jim nevěnoval pozornost. Viděl však dobře, že, na něho ukazují rukou. Chápal, že jejich prudké posunky a zuřivé hlasy mají za účel ho vyprovokovat. Nevšímal si jich a když oba Texasané odešli, zeptal se ho Lorique, který pracoval opodál:

“Viděl jste je, pane Raddle?”

“Ano Lorigue,” odpověděl Ben Raddle, ale jejich provokace mne nevyvede z rovnováhy.”

“Pan Skim není tak mírné povahy.”

“A přece se bude muset uklidnit,” prohlásil Ben Raddle, “Nesmíme se ani tvářit, že bychom tyto lidi znali.” Následující dny uplynuly bez příhody. Summy Skim odcházel brzy ráno s Indiánem na lov a vracel se teprve pozdě odpoledne. Potom ale několik dnů pršelo a Summy se nemohl věnovat své oblíbené zábavě. Díky nepříznivému počasí poklesl i výtěžek claimu 129. Naproti tomu se těžba Jane Edgertonové poznenáhlu lepšila. Každý den měla výtěžek větší a tak mohla brzy připojit téměř dvanáct tisíc dolarů k dalším deseti tisícům dolarů obou bratranců.

Jakmile se vyjasnilo, vydal se Summy Skim opět na lov. Během tohoto dne měl Lorique šťastnou ránu špičákem. Kopal jámu, téměř na hranici claimu a objevil zlatou hroudu, jejíž cena byla nejméně čtyři sta dolarů. Dozorce nemohl potlačit radost a z plného hrdla zavolal na své druhy.

Dělníci a Ben Raddle přiběhli a všichni radostně vykřikli, když uviděli kousek zlata velikosti ořechu, který tkvěl v úlomku křemene.

Na claimu 131 bez obtíží pochopili příčinu těchto výkřiků. Odtud pramenil také výbuch žárlivé zlosti, neboť američtí dělníci již delší dobu neudělali žádný výnosný nález a jejich těžba byla den ze dne obtížnější.

V té chvíli se ozval Hunterův hlas:

“Jenom tito psi z prérií Far Westu nacházejí!” Tak nazýval Kanaďany.

Ben Raddle urážku zaslechl, ale obrátil se zády a na znamení opovržení pokrčil rameny.

“Haló,” křičel Texasan, “mluvím s vámi, vy pane z Montrealu!” Ben Raddle se snažil zachovat klid.

Hunter chtěl překročit hranici a vrhnout se na Bena, ale Malone jej zadržel.

Dělníci si navzájem hrozili slovy i posuňky a bylo zřejmé, že brzy propukne otevřené nepřátelství mezi oběma stranami.

Večer, když se Summy vrátil, šťastný, že zastřelil medvěda, nechtěl se mu Ben zmiňovat o příhodě, která se udála.

Budou Hunter a Malone znovu vyhledávat spor s Benem Raddlem a povedou své lidi proti lidem v claimu 129? Bylo to pravděpodobné, protože příští den se měli opět setkat na hranici obou claimů.

Ten den se Summy nevydal na lov k velké mrzutosti svého bratrance.

Dopoledne nenastala žádná komplikace. Vše se omezilo jen na slova a dozorci nemuseli zakročit.

Odpoledne znovu začali s prací. Hunter a Malone přecházeli po svém claimu, zatímco Summy hovořil s Benem.

“Podívej,” řekl Summy, “ti darebáci se vrátili! Ještě jsem je neviděl. A ty, Bene?”

“Ano, včera,” odpověděl vyhýbavě Ben Raddle. “Dělej jako já. Nevšímej si jich.”

“Pozorují nás způsobem, který se mi nelíbí…” Texasané se přiblížili. Dívali se na bratrance vyzývavými pohledy, ale nedoprovázeli je urážkami, jak měli obvykle ve zvyku, což umožnilo i Summyovi, aby se s nimi nezabýval.

Zatím dělníci pracovali na pomezí obou claimů. Jejich špičáky, ať dobrovolně či nikoliv, narážely každou chvíli na sebe.

Kolem páté hodiny se strhl prudký křik. Ložisko, bonanza, bylo konečně objeveno. Byla to zlatá hrouda v ceně nejméně dvou tisíc dolarů, na kterou šlápli oba dozorci současně, stojíce si tváří v tvář.

“Je naše!” vykřikl Hunter a přiběhl téměř bez dechu.

“Ne, naše!” protestoval Lorique a držel svou kořist.

“Tvoje, prokletý pse? Podívej se nejdřív na kůl. Nevidíš, že stojíš na mém pozemku?” Pohled na čáru, vyznačenou dvěma sousedními kůly, přesvědčil Loriqua, že ve své horlivosti skutečně překročil hranici. Už chtěl, vzdychaje vydat svůj nález, když zakročil Ben Raddle.

“Překročil jste hranici, Lorique,” řekl klidným hlasem, “protože byla v noci změněna. Kde kdo se může přesvědčit, že kůly už nejsou v řadě a že tento byl o více než o metr posunutý na východ.” Byla to pravda. Řada kůlů skutečně tvořila přerušenou přímku.

“Zloději!” zařval Lorique Hunterovi do tváře.

“Sám jsi zloděj!” odsekl Hunter a vrhl se na Kanaďana. Summy Skim šel dozorci na pomoc. Nastala všeobecná mela. Motyky a špičáky se změnily ve strašlivé zbraně. Brzy by byla tryskala krev a snad by byli i mrtví, kdyby se neobjevila policejní hlídka.

Díky těmto padesáti odhodlaným mužům byla bitka rychle potlačena.

Ben Raddle se obrátil k Hunterovi, který nemohl vztekem ani mluvit.

“Jakým právem,” řekl mu, “jste nám chtěl ukrást náš majetek?”

“Tvůj majetek?” vykřikl Hunter, který doslova soptil vztekem, my dva máme spolu vyrovnat starý účet!”

“Kdy vám bude libo,” řekl Summy Skim.

“Kdy mi bude libo? Nuže…”

Najednou Hunter ztichl. Na claim 129 přicházela Jane Edgertonová a před ní kráčel Patrik. Lomozící tlupa, gestikulující na hranici, vzbudila její pozornost.

Hunter ji okamžitě poznal.

“Eh,” řekl úsměšně, “všechno se vysvětluje! Statečný obránce žen pracoval pro sebe!”

“Ty bídáku!” vykřikl Summy.

“Zbabělče!”

“Ano, zbabělče!” opáčil Summy Skim, který se už neovládal. “Jsi příliš velký zbabělec, aby ses mohl postavit muži!”

“To uvidíš,” řval Hunter. “Najdu tě!”

“Kdy budete chtít,” odpověděl Summy. “Třeba zítra.”

“Ano, zítra!” řekl Hunter. Policisté zasadili kůl na správné místo a zlatokopové se vrátili každý na svoji půdu. Lorique si s sebou odnášel na znamení vítězství drahocennou hroudu, pro niž vznikl spor.

“Summy,” řekl Ben Raddle bratranci, když se vrátili do domku, s tím darebákem se nemůžeš bít.”

“A přece budu, Bene.”

“Ne, Summy, to neuděláš.”

“Udělám, to ti říkám. A podaří-li se mi vpálit mu do hlavy kouli, bude to nejkrásnější lov v mém životě. Lov na vzteklé zvíře.” Přes všechno úsilí nemohl Ben Summyho přesvědčit, proto si zavolal na pomoc Jane Edgertonovou.

“Slečnu Jane?” zeptal se Summy. “Ale vždyť jen kvůli ní se musí odehrát ten souboj. Nyní, když ji Hunter poznal, nepřestane kolem ní slídit.”

“Nepotřebuji ochranu, pane Skime,” tvrdila Jane, která na Benovu výzvu přišla.

“Nechte mne na pokoji!” řekl Summy rozčileně. “Jsem snad dost velký, abych věděl, co mám dělat. A nyní mám…”

“Co?”

“Hlad,” řekl Summy Skim a sedl si tak energicky, že se pod ním židle rozlétla na tři kusy. Ale neočekávaná pohroma měla znemožnit nebo oddálit rozuzlení této aféry. Ten den se víc a více mračilo. Na jihovýchodě duněl hrom a křižovaly se blesky. Setmělo se. Kolem půl jedenácté šli spát, když náhle prudké otřesy zachvěly domkem. “Zemětřesení!” vykřikl Lorique.

Jen to dořekl, domek se převrátil, jakoby neměl základy. S obtížemi se jeho obyvatelé dostali z trosek. Ale jaká podívaná byla venku! Půda mizela a část řeky se přelila přes břehy a tvořila si nové řečiště. Odevšud zazníval křik zoufalství a bolesti. Zlatokopové, překvapeni ve svých chýších, se snažili uniknout záplavě, která je doháněla. Stromy byly vyrvané z kořenů a zpřerážené. Voda je rychlostí blesku unášela pryč.

Záplava už dostupovala místa, kde v troskách ležel domek. V několika vteřinách byli po pás ve vodě.

“Utečme!” křičel Summy. Popadl Jane Edgertonovou do náruče a vlekl ji na svah. V tom kmen břízy zasáhl Bena Raddlea a přerazil mu nohu pod kolenem. Lorique a Neluto se mu vrhli na pomoc a byli povaleni. Všichni tři by byli zahynuli, ale Patrik naštěstí postřehl nebezpečí. Zatímco se Summy vrátil, aby odnesl svého bratrance, obr popadl dozorce a lodivoda a vynesl je z dosahu bystřiny.

Dům zmizel a s ním i poklady, shromážděné oběma bratranci a Jane Edgertonovou. Pozemky obou bratranců, Jane Edgertonové i stovky jiných byly zaplaveny.

Marně tedy urazili dědicové Josiáše Lacosta tisíce kilometrů, aby těžili z claimu 129. Jejich dědictví navždy zmizelo.

Díl druhý

I.

ZIMA V KLONDYKE

Zemětřesení postihlo část Klondyke mezi hranicemi a Yukonem, kterou protéká střední tok Forty Miles Creeku. Tentokrát postihla území dvojí pohroma. Úplný převrat v půdě zničil claimy na obou stranách hranice. K tomu přistoupila záplava a voda pokryla místa, kde se nacházela bývalá ložiska.

Jakou noc hrůzy a úzkosti strávili ubožáci, postižení touto náhlou katastrofou! Neměli přístřeší a bouře trvala až do páté ranní hodiny. Kdyby Lorique, jak vystupoval roklí, neobjevil malou jeskyni, nemohli by raněnému Benu Raddleovi poskytnout přístřeší.

Můžeme si snadno představit, jakým myšlenkám se oba bratranci oddávali.

Všechno jejich úsilí bylo zbytečné. Tedy proto podnikli tak dlouhou a krušnou cestu, aby se stali oběťmi těchto událostí! Z jejich dědictví nic nezbylo, dokonce ani to, co získali těžením v posledních týdnech. Ze zlata, které nastřádali, i to co měla Jane, nezbyl ani kousek. Záplava všechno odnesla.

Když bouřka utichla, opustil Summy a dozorce jeskyni a snažili se zjistit rozsah pohromy. Všechny claimy zmizely pod vodou a sporná otázka hranic byla rázem rozřešena.

Rozumí se samo sebou, že o aféře Hunter - Skim nepadlo ani slovo. Oba protivníci měli nyní jiné starosti. Možná, že se spolu už nikdy neuvidí.

I když se mračna rozptýlila a jeviště dramatu ozářilo slunce, neviděli ani jednoho z Texasanů.

Podařilo se jim bez pohromy vyváznout anebo je mohou počítat mezi oběti?

To nevěděli a Summy Skima skutečně ani nenapadlo, aby se tím znepokojoval.

Jeho jedinou starostí bylo, aby dopravil Bena Raddlea do Dawson City, kde by ho profesionálně ošetřili. Jakmile se uzdraví, nastoupí zpáteční cestu do Skagwaye, Vancouveru a Montrealu. Ben Raddle a on už neměli důvod, aby svůj pobyt v Klondyku prodloužili.

Ale bude brzký návrat možný? Nebude léčení Bena Raddlea vyžadovat dlouhé dny, týdny, měsíce?

Naštěstí našel Neluto na pahorku neporušenou dvojkolku, kde ji předtím umístil a kam voda nedosáhla. Pokud se týká koně, který uprchl ve chvíli katastrofy, toho se podařilo chytit a přivést jeho pánům.

“Pojďme!” řekl Summy. “Okamžitě pojďme!” Ben Raddle ho chytl za ruku.

“Můj ubohý Summy,” řekl, “odpustíš mi? Kdybys věděl, jak je mi líto, že jsem tě na tuto cestu svedl!…”

“Nejde o mne,” odpověděl Summy drsným tónem. “Jde o tebe… Buď klidný!

Slečna Jane ti co nejlépe obváže nohu pak tě s Patrikem uložíme do dvojkolky, na lůžko ze suché trávy. Pojedeme tak, abychom tě ušetřili otřásání. Jakmile budeš v nemocnici, bude tvému trápení konec. Doktor Pilkow ti vyléčí nohu pouhým pohledem. Ovšem, nebude-li na ni hledět příliš dlouho, abychom mohli odcestovat dříve, než nastane špatné období.”

“Milý Summy,” řekl Ben Raddle, “je možné, že mé vyléčení bude trvat několik měsíců. Chápu, jak netrpělivě toužíš být opět V Montrealu. Proč bys neodcestoval?”

“Bez tebe, Bene? Šílíš. Ale Bene, raději bych si také dal přerazit nohu!” Cesta byla plná lidí, kteří si šli práci hledat jinam. Dvojkolka jela velmi pomalu, aby otřesy způsobené špatnou cestou neublížily nemocnému. Třetí den dojeli do Fort Cudahy.

Ben Radle sice snášel bez stěžování velké bolesti, aby bratrance nepolekal, ale stačilo se na něho podívat, když jím lomcovala horečka, aby bylo zřejmé jak trpí.

Museli si tedy pospíšit, aby se dostali co nejdříve do hlavního města Klondyke. Jen tam mohl být Ben Raddle náležitě ošetřen. Summy Skim si opravdu oddechl, když šestnáctého srpna odpoledne zastavil vůz před Dawsonskou nemocnicí.

Náhodou se stalo, že Edith Edgertonová byla právě u nemocniční brány. Když nemocného poznala, zbledla tak, že to neušlo nikomu z přítomných. Díky jejímu přičinění ležel Ben už za deset minut v nemocničním pokoji.

“Neměl jsem pravdu, slečno Edith, když jsem řekl, že máme osobní zájem na tom, abyste dojela do Dawson City? Vzpomínáte tenkrát ve Skagwayi?” zeptal se smutně Summy.

“Co se stalo panu Raddleovi?” otázala se Edith.

Jane zasvětila sestřenici do události, která se jim přihodila. Mezitím již přichvátal doktor Pilkow.

O zemětřesení v Dawsonu věděli. Rovněž se vědělo, že katastrofa si vyžádala asi třicet obětí. Ale že jednou z nich je také Ben Raddle, netušili.

“Jakže?” zeptal se doktor. “Zlomenou nohu, říkáte?”

“Ano, pane doktore,” řekl Summy Skim. “Ubohý Ben nevýslovně trpí.”

“Pomůžeme mu,” těšil doktor. “A nohu mu vyléčíme, jak se sluší a patří.” Ben Raddle měl jednoduchou zlomeninu nad kolenem, kterou mu doktor, zručně narovnal a pak vložil nohu do desek, aby se nemohla hýbat.

“Milý paciente,” řekl, “můžete vlastně mluvit o štěstí, protože zlomená noha bude pevnější. Uvidíte, že budete skákat jako jelen. Nechcete, abych vám nalomil ještě druhou?”

“Děkuji pěkně!” zašeptal s bledým úsměvem Ben Raddle, který opět nabyl vědomí.

“Neostýchejte se!” pokračoval veselý doktor. “Jak je vám libo. Ne? Nehodí se vám to? Vyléčíme vám. tedy jen jednu.”

“Jak dlouhou dobu bude léčení vyžadovat?” zeptal se Summy Skim.

“Nejméně šest neděl. Zde je lékařem příroda a jak víte, ta nikdy nespěchá.

Proto byla vynalezena trpělivost.” Stopař, který se vrátil do Dawsonu, byl velmi překvapený, že Ben Raddle je v nemocnici. Summy mu vyprávěl o všem, co se přihodilo. Ještě než Bill zase odjel, slíbil oběma Kanaďanům, že se pro ně vrátí na začátku jara.

Pokud se týká Bena Rapdlea, ten trpělivě snášel své neštěstí. Byl obdivuhodně ošetřován Edithou a zdálo se, že si úplně zvykl na nemocniční řád.

Na začátku října mohl Ben Raddle opustit nemocnici. Doktor Pilkow byl na toto vyléčení hrdý.

I když byl inženýr vyléčený, musel se ještě nějakou dobu šetřit a na cestu z Dawson City do Skagwaye bylo už pozdě. První mrazy znemožnily cestu jak po Yukonu, tak i po jezerech.

Ben Raddle ve společnosti Summy Skima a Jane Edgertonové podnikali vycházky po okolí. Jednoho dne, 17. listopadu, si vyšel trojlístek asi míli severně od Dawson City. Summy Skim měl dobrý lov a chystali se vrátit, když najednou Jane Edgertonová zvolala:

“Člověk… tam!”

“Člověk?” zeptal se Summy Skim.

Skutečně, u paty břízy ležel ve sněhu muž. Nehýbal se. Byl nepochybně zmrzlý, protože teplota byla velmi nízká. Běželi k němu.

Neznámý byl asi čtyřicátník. Oči měl zavřené a v jeho tváři se odráželo velké utrpení. Dýchal ještě, ale tak slabě, že se ocitl na prahu smrti. Ben a Summy běželi pro nějaký povoz a Jane mezitím třela nemocného sněhem. Když mu rozepnula kabát, vypadla z jedné kapsy kožená tobolka.

Nemocný se začal hýbat. Jane Edgertonová se nad ním sklonila a zaslechla několik slov, která, jak se jí zdálo, postrádala smysl:

“Tam…” řekl umírající. “Tobolka… Je vaše… Zlatá sopka… Díky… Vám… Matko!”

V tom se vrátil Ben Raddle a na cestě již bylo slyšet hluk povozu, který úprkem přijížděl. “Podívejte, co jsem našla,” řekla Jane a podala inženýrovi tobolku.

Tobolka obsahovala pouze listy, adresované téže osobě: p. Jakubu Ledunovi a psané v Nantech nebo v Paříži.

“Francouz!” řekl Ben Raddle. Za okamžik byl neznámý uložen v dvojkolce, kterou přivezl Summy a ta se rozjela plným tryskem do Dawsonské nemocnice.

II.

ZLATÁ SOPKA

Za několik minut byla dvojkolka v nemocnici. Muž byl uložen ve stejném pokoji, ve kterém se léčil Ben Raddle. Doktor Pilkow zjistil, že nemocný nemá žádné poranění, ale je hrozně vyhublý. Nebylo pochyb, že nebožák klesl vysílením u stromu, u něhož ho našli. Jistě by ho mráz usmrtil, kdyby mu nepřispěchali na pomoc.

Vrátí se život umírajícímu, kterého přivezli? Doktor Pilkow se nechtěl vyjádřit.

Všechno, co bylo pro něho možné udělat, zařídil.

Jakub Ledun, bylo, jak známo, jméno napsané na adrese dopisů, které byly všechny podepsány jeho matkou.

Ben, Summy, Edith a Jane četli tyto listy s pohnutím. Z dopisů zjistili, že Jakub Ledun opustil Evropu už před dvěma roky.

Adresy nasvědčovaly tomu, že hledal štěstí nejprve v zlatonosných ložiskách na Ontariu a v Columbii. Pak se zřejmě připojil k davu zlatokopů. Nezdálo se, že by byl majitelem claimu. Jane Edgertonová objevila v tobolce kousek pergamenu. Když ho rozdělala, zjistila, že je to část mapy. Uplynulo několik dní. Přes péči, kterou byl Jakub Ledun obklopen, se jeho stav nelepšil.

“Obávám se,” řekl doktor Pilkow, “že duch našeho nemocného byl silně otřesen.”

“Ale,” informoval se Summy Skim, “jeho fyzický stav se nelepší?”

“Zdá se mi ještě vážnější než jeho stav duševní,” prohlásil jasně doktor.

Ale Ben Raddle a Summy Skim doufali, že Jakub Ledun opět nabude zdraví a bude moci mluvit a odpovídat.

O několik dnů později se zdálo, že skutečnost jim dá za pravdu. Skleslost Jakuba Leduna se poněkud změnila. Otevřel oči a pohledem přelétl neznámý pokoj a osoby, které byly kolem něho seskupené. Doktor zavrtěl malomyslně hlavou. Nemohly ho oklamat tyto mylné příznaky.

Probudí-li se opět rozum, zase zhasne. Oči, které se právě otevřely, se brzy navždy zavřou. Edith se sklonila nad umírajícím a lapala slova, která říkal tichým, přerývavým hlasem jeho slov se dozvěděli, že je Bretonec, a pochází z Nantes. Již od dětství měl zálibu k moři. Právě v době, kdy se měl podrobit zkouškám na námořní akademii, těžce onemocněl. Později přijal službu na obchodní lodi a pak přestoupil k válečnému loďstvu. Po třech letech se vrátil zpět do služeb obchodního loďstva. Byl prvním důstojníkem na plachetní lodi, která projížděla jižními moři. Když mu bylo dvacet devět let, zemřel mu otec, který byl směnárníkem.

Zanechal vdovu ve velmi stísněných hmotných poměrech.

Jakub chtěl pomoci matce z bídy. Na svých cestách se dostal také do Austrálie a Kalifornie, kam zlatá ložiska vábila tolik přistěhovalců.

Náhle se rozlétly zprávy o nových objevech zlata. v poříčí Yukonu a jméno Klondyke se stalo rázem známým a přitahovalo hledače zlata. Proud zlatokopů se obrátil na sever a přidal se k němu i Jakub Ledun.

Na zlatých polích Ontaria se seznámil s Harrym Brownem. S ním se také vydal do Klondyke. Chtěli najít ložisko bez pána, které by patřilo tomu, kdo se ho první zmocní.

Bez materiálu, bez lidí a se zbytkem peněz opustili Dawson City a živili se výtěžkem lovu. Šli téměř neznámým krajem na sever od Yukonu. Když se vraceli zpět, byli přepadeni domorodci. Jakub Ledun zachránil alespoň holý život, kdežto Harry Brown padl pod ranami útočníků.

To bylo všechno, co se od nemocného dozvěděli. A to ještě bylo třeba zachycovat a v souvislosti uvádět slova, která nemocný pronesl ve chvilkách, kdy nabýval jasnějšího vědomí. Bylo jich stále méně, protože stav nemocného, jak předvídal doktor Pilkow, se den ode dne horšil.

Pokud se týká výsledku jeho výzkumu, pokud se týká území, kam až dospěli Jakub Ledun a Harry Brown a odkud se vraceli, když je přepadli Indiáni, to byla tajemství, která měla navždy být pochována v hrobě, v němž ubohý Francouz brzy spočine. A přece existoval dokument, i když neúplný, který by pravděpodobně byl doplnil konec této historie. Tento dokument měla Jane.

30. listopadu ráno měl Jakub Ledun zuřivý záchvat. Zmítal sebou a i když byl slabý, bylo těžké ho udržet v posteli. V prudkém blouznění blábolil stále tatáž slova:

“Tam… sopka… výbuch… zlatá láva…” Pak křičel v zoufalém zvolání: “Matko… matko… pro tebe!” Potom se utišil a upadl do bezvědomí.

Odpoledne přišla Jane Edgertonová a posadila se k posteli nemocného.

Jakub Ledun otevřel oči. Uviděl dívku a bylo zřejmé z jeho pohledu, že s ní chce mluvit. Jane se k němu sklonila a snažila se porozumět jeho slovům.

“Mapa…” řekl Jakub Ledun.

“Tu je,” odpověděla živě Jane a podávala dokument pravému majiteli.

“Daruji ji…” zašeptal. “Tam… červený kříž… Zlatá sopka.”

“Darujete svoji mapu?”

“Komu?”

“Vám.”

“Mně?”

“Ano… S tou podmínkou, že nezapomenete na moji matku.”

“Na vaši matku? Odkazujete mi svoji matku?” Potom dodala:

“Spolehněte se na mne. Ale co mám dělat s vaší mapou? Nechápu její smysl.” Zdálo se, že umírající sbírá síly. Pak po krátkém mlčení řekl:

“Ben Raddle…”

“Chcete mluvit s panem Raddlem?”

“Ano.”

O několik okamžiků později se objevil u lůžka nemocného inženýr. Jakub Ledun dal posuňkem Jane najevo, že si přeje, aby s ním zůstal sám. Potom se obrátil k Benu Raddleovi:

“Umřu… život mi uniká… cítím to…”

“Ne, příteli,” protestoval Ben Raddle. “Zachráníme vás.”

“Umřu,” opakoval Jakub Ledun. “Přistupte blíž. Slíbíte mi že neopustíte mou matku. Důvěřuji vám. Poslouchejte a dobře si zapamatujte, co vám teď řeknu.” Hlasem, který pomalu slábl, svěřil Benu Raddleovi své tajemství.

“Když jste mne našli, vracel jsem se z daleka ze severu. Tam leží nejbohatší zlatá ložiska světa. Není třeba hýbat zemí. Země sama vyhazuje zlato ze svých útrob!

“Ano, tam jsem objevil horu, sopku ve které je nesmírné množství zlata.

Zlatou sopku.”

“Zlatou sopku?” zeptal se Jakuba Ben tónem, z něhož byla cítit nedůvěra.

“Musíte mi věřit. Ne-li pro vás, tedy pro moji matku dědictví po mně. Na němž bude mít svůj podíl. Vystoupil jsem na tuto horu. Sestoupil jsem do jejího Vyhaslého jícnu plného zlatonosného křemene, zlatých hrud. Stačí je jen sebrat…”

Po tomto úsilí upadl nemocný zase do bezvědomí. Když se z něj probral, patřil jeho první pohled inženýrovi.

“Dobře,” šeptal, “jste zde u mne. Věříte mi, půjdete tam… tam… za Zlatou horou…”

Jeho hlas víc a víc slábl. Ben Raddle se sklonil až těsně k jeho ústům.

“Na 68° 31’ šířky,” délka je vyznačena na mapě…”

“Na mapě?” zeptal se Ben Raddle.

“Požádáte o ni. Jane Edgertonovou…”

“Slečna Edgertonová má mapu toho kraje?” naléhal Ben Raddle navrcholu překvapení.

“Ano… daroval jsem jí ji… Tam… na místě, vyznačeném křížem… u jakéhosi potoka… na severu Klondyku… sopka… jejíž brzký výbuch bude pršet zlato… jejíž láva obsahuje zlato…”

Jakub Ledun se trochu nazvedl a vztáhl chvějící se ruku na sever. Ze zsinalých rtů se mu vydrala poslední slova:

“Matko!… Matko…” A pak nekonečně něžné: “Mamičko!” Zachvěla jím poslední křeč. Byl mrtev.

III.

VÝPRAVA

Pohřeb nešťastného Francouze byl hned druhý den. Když se vrátili domů, splnil nejdříve Ben slib, který dal zemřelému a napsal šetrně jeho matce, že se se svým synem už neshledá.

Potom bez dalšího otálení se vypravil za Jane, s kterou chtěl projednat záležitost, týkající se Zlaté hory.

“Dle toho” co mi vyprávěl Jakub Ledun, než zemřel,” řekl Jane, “máte v rukou mapu, která mu patřila.”

“Ano, skutečně ji mám.” začala Jane.

Ben Radle uspokojeně vydechl. Záležitost půjde hladce, potvrzuje-li Jane tak ochotně Francouzovy údaje.

“Ale tato mapa patří pouze mně,” dokončila.

“Vám?”

“Mně. Z toho důvodu, že mi ji Jakub Ledun dobrovolně daroval.”

“Ah… ah!…” řekl Ben Raddle nerozhodným tónem.

Potom pokračoval:

“Na tom stejně nezáleží, protože si myslím, že se nebudete zdráhat, abyste mi ji ukázala.”

“To se neví,” namítla Jane klidně.

Ben Raddle byl překvapený.

“A proč? Vyslovte se, prosím!”

“To je prosté,” odpověděla Jane. “Mapa, která mi byla darována jejím zákonitým vlastníkem naznačuje polohu báječného ložiska. Jakub Ledun mi ji svěřil výměnou za slib, že pomohu jeho matce. Tomuto slibu budu moci dostát jen tehdy, použiji-li dokument, který mi byl odevzdán. Ale údaje na mapě nejsou úplné. Váš dotaz mě přivádí na myšlenku, že vám Jakub Ledun poskytl údaje, které já nemám, ale zatajil vám ty, které mám. Je-li tomu tak, nevzpírám se vydat vám listinu, ale pouze jako společníkovi. Vlastně máme každý polovici tajemství. Chcete, abychom tyto polovice spojili a o celé tajemství se rozdělili?” Inženýr chvíli váhal a pak řekl:

“Dobrá.”

“Tu je mapa,” řekla Jane a podala mu složený pergamen. Ben Raddle se na ni chvatně podíval. Potom tam, kde se nacházel červený kříž, vedl rovnoběžku a očísloval ji 68° 37’!

“Souřadnice jsou nyní v pořádku,” prohlásil s uspokojením.

“Nyní můžeme jít ke Zlaté sopce i se zavřenýma očima.”

“Ke Zlaté sopce?” zeptala se Jane. “Jakub Ledun jí dal toto jméno?” Ben Raddle vyprávěl potom Jane Edgertonové, s čím se mu svěřil Jakub Ledun.

“A vy jste nepochyboval o pravdivosti této báječné historie?” otázala se Jane, když Ben skončil své vypravování.

“Zprvu jsem tomu nevěřil,” přiznal se Ben. “Ale upřímný tón Jakuba Leduna překonal brzy mou nedůvěru. Není-li Zlatá sopka známa ve vlastním slova smyslu, přece jen jsou o její existenci záznamy, rozšiřované tradicí a považované za legendární. Je zde ale nebezpečí, že budeme předběhnuti někým jiným. Proto si musíme pospíšit a musíme mlčet.”

Ben Raddle a Jane Edgertonová zachovávali prozatím mlčení, které si navzájem domluvili a ani Summy Skim nic nevěděl o tajemství Jakuba Leduna. Inženýr horlivě pátral po všech zprávách, které kolovaly mezi hledači zlata a týkaly se Zlaté hory. Vyjdou-li brzy na jaře, dorazí za tři nebo čtyři týdny k hoře. Postačí několik dní, aby nasbírali víc zlatých hrud, než dodaly za dvě léta všechny přítoky Yukonu dohromady. Vrátí-li se dřív, než nastane zima, budou báječně bohatí a před jejich mocí zbledne i moc králů.

Ben a Jane věnovali celé hodiny zkoumání náčrtku na mapě Jakuba Leduna. Náčrtek přenesli na generální mapu Klondyku a zjistili, že kříž byl nakreslen na levém břehu Ria Rubberu, jednoho z přítoků Mackenzia. Podle této mapy byla Zlatá sopka vzdálena od Dawson City asi pět set kilometrů. Zeptali se Loriqua, za jakou dobu lze urazit tuto vzdálenost.

“S dobrým povozem asi za dvacet dní,” odpověděl Lorique. Summy, přestože nic jistého nevěděl, měl podezření, že tyto časté rozmluvy se týkají asi nějaké nové výpravy a byl odhodlán se jí vzepřít všemi prostředky.

“Běžte si jen, dětičky!” bručel si pod vousy.

“Skládejte si své počty a já si složím svoje. Kdo se bude smát naposled, bude se smát nejlépe!”

Přišel březen a s ním i velký mráz. Již druhý den klesl teploměr na šedesát stupňů pod nulou. Summy Skimm na to upozornil Bena Raddlea a připojil, že pokud mráz potrvá, nevydrží teploměr.

“Ale myslím, že nepotrvá dlouho,” řekl Ben. “Dokonce doufám, jak tvrdí zdejší obyvatelé, že letošní zima nebude dlouhá a že s pracemi budeme moci začít hned na začátku května.”

“S pracemi?” zvolal Summy vyšším hlasem. “Pevně doufám, že využijeme předčasného jara k tomu, abychom nastoupili zpáteční cestu, jakmile se vrátí stopař.”

“Nicméně,” poznamenal inženýr, který se nepochybně domníval, že právě tato chvíle je vhodná k vyznání,” bylo by snad dobré, než odcestujeme, abychom navštívili claim 129?”

“Claim 129 se teď podobá staré lodní kostře, potopené v moři. Můžeme ho navštívit pouze ve skafandru. Ale protože nemáme skafandry…”

“Přece jsou tam ztracené milióny!”

“Chceš-li Bene, miliardy. Nehádám se. Ale v každém případě jsou ztracené.

Nevidím důvod, proč bychom se měli vrátit k Forty Miles Creeku, který by v té době vyvolal staré vzpomínky.”

Ben Raddle se podíval bratranci zpříma do tváře a jako muž, který se právě rozhodl, odhodlal se odhalit mu své záměry.

“Rád bych s tebou promluvil, Summy,” řekl, “ale nerozčiluj se hned při prvních slovech.”

“Naopak, rozčílím se!” zvolal Summy Skim.

“Poslyš, chci ti svěřit tajemství.”

“Tajemství? A čí?”

“Toho Francouze, kterého jsme našli polomrtvého a dopravili do Dawsonu.”

“Jakub Ledun ti svěřil tajemství, Bene?”

“Ano.”

“A ty jsi se mi o něm dosud nezmínil?”

“Ne, protože mne přivedlo na plán, který jsem musel rozvážit.” Summy Skim vyskočil.

“Plán! Jaký plán?”

“Nejdřív tajemství a potom plán. Postupujme po pořádku a uklidni se.”

Ben Raddle potom bratranci vyprávěl o všem, co se dozvěděl od Jakuba Leduna. Ten ale jeho vyprávěním nebyl nadšený. Věděl, že by se jejich návrat do Montrealu, který byl stanoven na první dny v květnu, neuskutečnil. Proto s cestou ke Zlaté sopce nesouhlasil.

Ben Raddle si ale nechal v zásobě poslední důvod. Odhalil-li mu Jakub Ledun své tajemství, neudělal to bezdůvodně. Jeho milovaná matka je naživu.

Pro ni chtěl získat jmění a zabezpečit jí stáří. Což chce Summy Skim, aby Ben nedostál slibů, který dal umírajícímu?

Ale Summy Skim byl neoblomný. Nadarmo. Ben Raddle dotíral.

Je pravda, že Summy Skim zápasil sám se sebou. Myslil neustále na to, co se stane, pokud se mu nepodaří přesvědčit Bena Raddlea. Věděl, že v poslední chvíli stejně ustoupí, protože chtěl s Benem dobře vycházet. Proto zastíral svou slabost tím, že se drsně tvářil, aby zakryl svou dobráckou povahu.

Ben Raddle byl ze dne na den nešťastnější, protože začal pochybovat, že se mu podaří získat bratrance na svoji stranu. Když čas míjel, aniž se situace změnila, odhodlal se svěřit Jane Edgertonové s nepřekonatelným odporem Summya Skima. Ta se tomu velmi podivila. Její překvapení se ale brzy změnilo v popuzení, jakoby se vůči ní dopustil nešťastný Summy osobní urážky.

S obvyklou rázností si za ním zašla do hotelu, odhodlána mu vyčinit za jeho divné chování.

“Zdá se, že se protivíte naší výpravě na Zlatou horu,” řekla mu bez předmluvy tónem, který nepostrádal hořkosti.

“Naší?” opáčil Summy v úžasu. “Ptám se, jaký máte zájem na tom,” pokračovala Jane, “že bráníte cestě, kterou chceme s vaším bratrancem podniknout.”

Na Summyově obličeji se za vteřinu vystřídaly všechny barvy. “Tedy,” zakoktal, “budete při tom i vy, slečno Jane?”

“Nedělejte, že nic nevíte,” odpověděla přísně. “Uděláte nejlépe, půjdete-li, bez výmluv s námi. Zlatá hora bude moci snadno obohatit všechny tři.”

Summy zrudl jako kohout. Jediným douškem vdechl takové množství vzduchu, že málem nezůstal pro druhé.

“Ale,” řekl drze, “vždyť si nic jiného nepřeji!”

Nyní byla Jane překvapená.

“Co mi to tedy vyprávěl pan Ben Raddle?”

“Ben neví, co mluví,” tvrdil Summy s odvahou zatvrzelého lháře.

“Měl jsem některé námitky, ale ty se týkají jen uspořádání výpravy. Její princip je mimo diskusi.”

“Dobrá,” řekla Jane. “Hledte, slečno Jane, jak bych se mohl zříct podobné cesty? Nesvádí mne k ní zlato, nýbrž…”

“Nýbrž?” dotírala Jane.

“Lov, u všech všudy. A cesta sama, objevy, dobrodružství…”

“Každý má svůj cíl,” skončila Jane a odešla, aby pověděla Benu Raddleovi o výsledku svého zakročení.

Ten byl v mžiku až v hotelu.

“Je to pravda Summy?” zeptal se bratrance. “Rozhodl jsi se tedy jít s námi?”

“Což jsem ti někdy tvrdil opak?” namítl Summy s tak ohromnou nestydatostí, že se Ben Raddle sám sebe v duchu ptal, zda v předchozích sporech nesnil.

IV.

CIRCLE CITY

Ben Raddle při svém pátrání zjistil, že i v Klondyku se vypráví legenda o existenci hory, která obsahuje zlato. Možná, že tyto neurčité pověsti přiměly i Francouze Jakuba Leduna putovat na nejzazší sever. I nyní se někteří zlatokopové, chystali hledat štěstí na severu.

Na východě a na západě se rovněž velmi horlivě hledalo. V okolí Circle City byla půda rozdrásána armádou špičáků.

Tam také oba Texasané, Hunter a Malone začali kampaň. Ani oni, ani nikdo z jejich lidí se nestali oběťmi pohromy. Ihned po ní odešli do Circle City, ale neštěstí je nenapravilo. Při své drzé povaze, nerespektovali ničí práva a zaplétali se neustále do neblahých afér.

Nakonec musela zakročit aljašská vláda. Zasáhla policie a pak justice. Celá Hunterova skupina byla zatčena a odsouzena k desetiměsíčnímu žaláři v Circle City.

Tím byla rázem rozřešena otázka ubytování a stravování po dobu zimy pro oba Texasany a jejich kumpány. Vězení poskytlo Hunterovi a Malonovi dostatek času k přemýšlení o budoucnosti. Protože dolování na claimu na Forty Miles Creeku už nebude možné, budou se svými prostředky u konce, nepodaří-li se jim najít nové naleziště.

Mezi vězni si všiml Hunter Indiána, který se jmenoval Krarak a zdálo se, že je Hunterovi obvzlášť nakloněn. Jejich sympatie byly přirozené. Darebové se vždy dovedou ocenit. Oba muži byli jako stvořeni k tomu, aby si rozuměli, a brzy mezi nimi vznikla jistá důvěrnost.

Krarak byl asi čtyřicátník. Byl zavalitý, statný, měl krutý pohled a divokou tvář.

Byl rodem z Aljašky a znal dobře zemi, kterou od mládí putoval. Byl by jistě znamenitým průvodcem, ale jeho vzhled vzbuzoval nedůvěru, která byla zcela oprávněná. Zlatokopové, do jejichž služeb se dal, si na něho vždy naříkali a pro značnou krádež, spáchanou právě v ložiskách na Birch Creeku, byl uvězněn v žaláři v Circle City.

Jednoho dne začal hovořit Indián s Hunterem o svých toulkách neznámou částí Severní Ameriky.

“Na severu a v sousedství oceánu,” tvrdil, “se nachází velké množství zlata.

Zakrátko bude na mořském pobřeží na tisíce zlatokopů.”

“Zbývá jen jediné,” odpověděl Hunter, “předejít je.”

“Ovšem,” řekl Krarak. “A k tomu znát polohu ložisek.”

“A ty ji znáš?” “U několika. Ale ten kraj je neschůdný, lze tam bloudit celé měsíce a míjet claimy, aniž si jich člověk všimne. Zvlášť jeden, a jaký claim! Ach, kdybych byl svobodný!” Hunter se na něho upřeně podíval.

“Co bys dělal, kdybys byl svobodný?” zeptal se.

“Šel bych tam, kam jsem šel, když jsem byl zatčen,” odpověděl Krarak.

“Kam?”

“Tam, kde je možné zlato sbírat hrstmi!” prohlásil Indián. Marně se Hunter vyptával. Krarak víc neřekl. Řekl však dost, aby podnítil žádostivost svého spolubesedníka.

Hunter a jeho lidé měli být již brzy propuštěni na svobodu. U Indiána tomu tak nebylo. Měl pobýt ještě několik let v žaláři v Circle City. Zbývalo uchýlit se k útěku. Nyní bylo potřeba, aby k němu pomohl Hunter. Obchod mezi oběma, dareby byl brzy smluven. Jakmile se octnou na svobodě, pomůže Hunter Krarakovi k útěku a ten se pak dá do jeho služeb a zavede ho k ložiskům na severu Klondyku, která dobře zná. 13. května skončil Hunterovi a jeho bandě trest. Následující noc čekal Krarak u zdi ve vězení. Kolem jedenácté zaslechl, že se pracuje na jeho osvobození. Nemýlil se. Hunter a Malone se dali do práce. Špičákem proráželi průchod pod zdí, aby nemuseli vylámat kameny. Krátce po půl noci byla díra dost široká, aby se do ní vešel muž.

“Pojď,” řekl Hunter.

“Není nikdo venku?” zeptal se Krarak.

“Nikdo.”

O několik okamžiků později byl Indián na svobodě. Domluvili se, že se rozejdou a potom zase sejdou na levém břehu Porcupine Riveru. Než se rozešli opakoval Hunter:

“Je tedy všechno domluveno?”

“Všechno.”

“A povedeš nás…,” řekl Malone.

“Rovnou k ložiskům.” Hunter měl jistou nedůvěru. “Běž tedy,” řekl. “Ale oklameš-li nás, nemysli si, že nám utečeš. Potom se za tebou pustí třicet mužů a ti tě už najdou.”

“Neoklamu vás,” odpověděl Krarak klidně.

Potom pokynul rukou k severu a připojil:

“Bohatství, nesmírné bohatství nás tam všechny očekává. Místo, kam vás povedu,” prohlásil slavnostně, “není ložisko. Je to zlatý důl či spíše zlatá hora.

Naplníte si povozy. Vezměte jich s sebou sto, tisíc a ještě mi budete moci dát můj podíl, aniž byste zmenšili svůj.” Pak se jediným skokem vymrštil Krarak na kru, která byla ihned unášena proudem. Ještě chvíli viděli Hunter a Malone, jak skáče s kry na kru a vzdaluje se k pravému břehu veletoku. Za několik minut zmizel ve tmě.

Texasané se vrátili do hospody a hned následující den začali s přípravami k nové výpravě.

O Indiánově útěku se ve vězení dozvěděli až po východu slunce. Ale policejní šetření bylo bezvýsledné. Hunterův zásah zůstal utajen.

22. května vystupovala Hunterova karavana na severovýchod podél levého břehu Porcupine Riveru. Jestliže se Indián přesně dostaví, setkají se spolu večer.

“Uvidíme!” řekl Malone.

“Bude tam,” odpověděl Hunter. “Lhal-li, drží jej lež, a vlastní prospěch, mluvil-li pravdu.” Indián byl skutečně na svém místě a za jeho vedení pokračovala tlupa v cestě po levém břehu Porcupine Riveru k ledovým pouštím nejzazšího severu.

V.

LEKCE V BOXOVÁNÍ

Bylo tedy psáno v knize osudu, že Summy Skim, když doprovodil Bena Raddlea do Klondyku, doprovodí jej až do nejvýše položených končin Severní Ameriky. Statečně se bránil. Uvedl všechny důvody proti této nové výpravě.

A na konec postačilo několik slov mladé dívky, aby za deset vteřin bylo překonáno jeho neodvolatelné rozhodnutí.

“Ustoupit poprvé,” opakoval si Summy, “to znamená ustupovat vždycky.

Mohu obviňovat jen sám sebe! Ach, Green Walleyi, jak jsi daleko!”

Díky předčasnému příchodu jara se vrátil stopař do Dawson City už v prvních dnech května. Nebyl ani příliš překvapený, když se dozvěděl o plánech Bena Raddlea. Dobře věděl, že vkročit na klondyckou půdu znamená vydat se v nebezpečí, že tam člověk zapustí kořeny. Bill Stell souhlasil, že se nové výpravy s nimi zúčastní. Ben Raddle věděl, že by nenašel lepšího průvodce než je Bill Stell. Neváhal se mu proto svěřit s tajemstvím Francouze Jakuba Leduna, které před každým žárlivě tajil a které doposud znali jen Summy Skim a obě sestřenice Edgertonovy.

Stopař se zprvu zdráhal, aby uvěřil v existenci Zlaté sopky. Slyšel už o této legendě a nepřikládal jí žádnou víru. Ale když mu Ben Raddle vyprávěl historii Jakuba Leduna, když mu ukázal mapu, na které byla vyznačena Zlatá sopka, nebyl už Bill tak skeptický a přesvědčení, které měl inženýr, ovládlo i jeho.

Přípravy na cestu byly rychle vykonány. Stopař zajistil všechen potřebný materiál. Výpravy se měli účastnit oba bratranci, Jane Edgertonová, Neluto se svou dvojkolkou a koněm, Patrik Richardson, devět Kanaďanů, kteří pracovali v claimu 129 a šest ve službách Billa Stella. Včetně stopaře to bylo celkem jedenadvacet osob.

Účel výpravy znal pouze Ben Raddle, Summy Skim, Jane Edgertonová a stopař. Odchod byl stanoven na 6. května.

Ben Raddle se chtěl, dřív než opustí Dawson Gity, ještě naposled přesvědčit o situaci claimů na Forty Miles Creeku. Ale nic se nezměnilo. Těžit z těchto claimů už zřejmě nebude možné.

Odpoledne před odjezdem se odebrali Summy Skim a Ben Racldle do nemocnice, aby se rozloučili s Edith a doktorem.” Následující den vyšla karavana hned v pět hodin ráno a zamířila na severovýchod. Deset dní po odchodu z Dawson City, překročili polární kruh.

Cestou nezažili žádnou nepříjemnou příhodu. Nesetkali se dokonce ani s tlupami Indiánů. Několik kilometrů za polárním kruhem musela karavana přebrodit řeku, směřující na severovýchod, která se vlévá do Porcupine Riveru.

Cesta se zhoršovala a nemohli urazit takový kus cesty, jaký si pro každý den stanovili. Bena Raddlea to rozčilovalo, ale Summy Skim přijímal tyto nesnáze s klidem filozofa. Jeho nevábilo zlato. Ale musel si sám sobě přiznat, že je úplně šťastný.

“Zlatá sopka - pokud existuje,” prohlásil Summy, bude za dva týdny na svém místě právě jako za týden”. Předpokládám, že si po zásluze odpočineme ve Fortu Mac Phersoně.” “Napřed tam dorazme,” přerušil ho Ben Raddle, “a nezdržujme se zbytečným i zastávkami.” Skupina se tedy snažila kráčet rychleji, ale přes pobízení Bena Baddlea potřebovali téměř týden, než se dostali z hornatého území a dospěli k Peel Riveru.

21. května večer postavili stany a chystali večeři. Najednou se objevil jeden z Kanaďanů a křičel:

“Pozor! Pozor!…”

Překotně vyskočili. Jenom Summy Skim chytl rychle karabinu a zeptal se:

“Indiáni?”

“Ne,” odpověděl Bill Stell, “medvědi.” Medvědi se ocitli v táboře dřív, než mohli udělat sebemenší obranná opatření. Těsně u nich stála Jane Edgertonová. Pokusila se utéct, ale bylo zřejmé, že k tomu nebude mít čas. Summy se skokem postavil před dívku, zamířil a dvakrát vystřelil. Nikdy se nechybil cíle. To dokázal i tentokrát. Dva medvědi byli zasaženi do srdce.

Zbýval třetí. Nevšímal si pádu svých druhů a zdálo se, že v okamžiku sevře v kleštích svých strašlivých drápů nešťastného Summya, který už neměl v pušce náboj.

Náhle dravec zavrávoral. Byl napaden z boku a musel čelit novému nepříteli, jímž nebyl nikdo jiný než Patrik Richardson.

Medvěd se prudce otočil a chtěl se vrhnout na Patrika. Právě v okamžiku, kdy ho chtěl sevřít svými chlupatými pažemi, vylétla Irova ruka rychle jako blesk a jeho pěst zasáhla útočníka právě do čenichu.

Rána byla strašná. Medvěd se zapotácel na zadních nohách a těžce padl naznak. Ihned se však zvedl. S čenichem zalitým krví a šílený vztekem se vrhl na nepřítele.

Patrik nepozbyl chladnokrevnosti. Zvolil si příhodný okamžik a udeřil tentokrát oběma pěstmi. Napřed levá zasáhla a rozbila zvířeti jedno oko, pak pravá narazila na čenich s takovou prudkostí, že vytryskla krev a bylo slyšet suchý praskot vyražených zubů.

Tentokrát se medvěd hned nezvedl. Konečně se vztyčil, ale jen proto, aby si těžce sedl. Už se nehýbal a neřval. V rozpacích si mnul prackou rozbité oko, zatímco jeho tlustý jazyk přejížděl po krvácejících dásních.

Patrik čekal s napřaženou pěstí, až se medvěd opět pustí do boje. Ale dosavadní lekce zřejmě medvědovi stačila. Dal se na ústup.

O několik minut později zmizel mezi stromy v lese.

“Díky, Patriku,” řekl vřele Summy Skim a silně stiskl ruku svému zachránci.

“Ano, díky,” opakovala Jane obrovi.

Zdálo se, že Patrik Summya nevnímá. Obrátil se ke své mladé paní, která byla pro něho jedinou obyvatelkou světa.

“Není zač,” řekl skromně. “Vidíte, pane Jane, to zvíře neumí boxovat.”

VI.

DOSPĚJE SE K CÍLI

Fort Mac Pherson byl nejsevernější stanicí, kterou měla společnost Hudsonova zálivu v Severní Americe. Tam se mohli zásobit lovci kožešin a bránit se proti tlupám Indiánů, potloukajících se pláněmi.

Fort Mac Pherson tvoří rozsáhlé skladiště, nad kterým je pokoj hlavního jednatele, místnost pro jeho lidi a síň, ve které se může vyspat asi dvacet lidí.

Dole jsou umístěny konírny, ve kterých jsou koně a mezci.

V době, kdy výprava Bena Raddlea dorazila do Fortu Mac Phersonu, byl hlavní jednatel a jeho lidi pobouřeni.

Před několika dny stráž ohlásila příchod tlupy třiceti až čtyřiceti mužů, mezi nimiž bylo několik Indiánů, a kteří vystupovali po pravém břehu Peel Riveru.

Když cizinci dorazili k bráně, jeden z nich, který byl zřejmě jejich náčelník, žádal o vpuštění. Hlavní jednatel si hosty prohlédl, ale protože se mu celá skupina zdála podezřelá, odpověděl, že nikoho nevpustí.

To, co následovalo, dalo jeho opatrnosti za pravdu. Ihned zazněly nadávky a hrozby. Dobrodruzi nezůstali pouze při slovech. Pokusili se vypáčit bránu. Ta odolala a po salvě mužstva se útočníci vzdálili severozápadním směrem. Proti zřízencům Společnosti použili i karabiny, ale naštěstí nebyl nikdo zasažen.

Protože se od té chvíle obávali jejich návratu, byla posádka Fortu Mac Phersonu ve dne v noci na stráži. O pět dnů později, 30. května, byla ohlášena nová tlupa, která mířila k tvrzi po pravém břehu řeky. Byla to stopařova karavana.

Ozbrojení muži z pevnosti jim poručili, aby se vzdálili. Bylo nutné vyjednávat.

Nakonec ale šťastná náhoda přispěla k tomu, že byli vpuštěni dovnitř. Hlavní jednatel zjistil, že on a Bill Stell jsou staří známí z dob, kdy oba sloužili v kanadské milici.

Potom jim hlavní jednatel vysvětlil, proč je nechtěli pustit dovnitř. Vypravoval, že tlupa Američanů a Indiánů se pokusila před několika dny vniknout do tvrze násilím. Tím odůvodnil svou počáteční nedůvěru.

“Co se stalo s tou tlupou?” zeptal se stopař.

“Když se její záměr nepodařil,” odpověděl hlavní jednatel, “pokračovala ve své cestě.”

“Kterým směrem?”

“Na severozápad.”

“Kdežto my půjdeme na sever,” řekl Ben Raddle. “Je pravděpodobné, že se s ní nepotkáme.”

“Přeji vám to,” prohlásil hlavní jednatel, “protože se mi zdálo, že se skládá z lidí nejhoršího druhu.”

“Kam asi jdou?” zeptal se Summy Skim.

“Bezpochyby hledají nová ložiska, protože měli materiál hledačů zlata.”

“Slyšel jste, že jsou v této části také ložiska?” ptal se Ben Raddle.

“Jistě,” odpověděl hlavní jednatel. “Zbývá je jen najít.” Víc neřekl. Nezmínil se ani o Zlaté sopce, která nemohla být velmi vzdálena od Fortu Mac Phersonu. Ben Raddle poděkoval hlavnímu jednateli za dobré přijetí a za necelou hodinu bylo jeho mužstvo ubytováno a složen materiál.

Za tři dny, když si odpočinuli, se vydali na další cestu. Postupovali podle mapy. Vzdálenost mezi nimi a Zlatou sopkou byla asi dvě stě kilometrů.

8. června při večerní zastávce byli jen sedm nebo osm mil od mořského pobřeží, kam bezpochyby dospějí následující den.

Ben Raddle považoval tuto dobu za vhodnou, aby seznámil své druhy s účelem cesty. Vyprávěl jim tedy historii Jakuba Leduna a opakoval vyzvání nešťastného Francouze hloučku hledačů zlata, seskupenému kolem něho.

Následoval výbuch radosti. Všechny pohledy se upjaly k severu v naději, že uvidí kousek Zlaté sopky. Ale nepodařilo se jim to.

Uplynula noc. Ben Raddle se snažil opět uvidět Zlatou sopku, ale byla mlha.

Summy Skim přes svou vrozenou dobrotu, pociťoval jistou zlomyslnou radost nad zlostí tyrana, který ho zavedl tak daleko od Green Valeye.

“Vztekej se, starouši, vztekej se,” žvýkal mezi zuby. “Neexistuje-li Zlatá sopka, nemůžeš ji vidět, to je samozřejmé.” Ale tuto svou poznámku, zcela rozumnou, pronesl Summy neopatrně blízko Jane Edgertonové. Ta po něm vrhla hněvivý pohled, pod nímž nestydatý filosof zrudl až po uši. Summy chtěl svoji vinu napravit.

“Ale protože existuje,” připojil chvatně, “uvidíme ji, jakmile se vyjasní, to je zřejmé.” A zbaběle opakoval:

“To je zřejmé!” Pak, aby zjistil, zda dosáhl milosti, pohlédl úkosem na mladou hledačku zlata. Zahanbeně ale uviděl, že se o něho už nestará.

Karavana se dala opět na cestu. V jedenáct hodin měli k mořskému pobřeží už jen tři míle. Zlatá sopka byla stále neviditelná. Konečně, krátce před polednem, se vyjasnilo. Ve zřídlé mlze se objevil rudý sluneční kotouč.

Najednou se ozval Nelutův výkřik:

“Tam!… Tam!… Dým!” Karavana byla, jak se zdálo, stižena nehybností. Všechny zraky se upíraly k severu.

I Ben Raddle hleděl k severu, zmítán těžkým a neurčitým nepokojem.

“Dým?” zašeptal. “Ale ne! To není možné, protože dle tvrzení Jakuba Leduna Zlatá hora je vyhaslá sopka!” Ale Nelutova poznámka byla správná. Mlha se rozptylovala víc a víc. Slunce brzy zazářilo na volné bleděmodré obloze, zatímco se před hledači zlata objevila zázračná hora, Zlatá sopka, jejíž jícen byl vrouben sirnými parami.

VII.

NENADÁLÁ KOMPLlKACE

Hora vábila karavanu jako obrovský magnet. Nebyly ani tři hodiny, když dorazili k jejímu úpatí, kolem něhož se vinul Rio Rubber na východě a jejíž poslední svahy omýval na severu Ledový oceán.

Byl to kraj úplně pustý. Jakub Ledun byl zřejmě jediný, kdo zašel ve svém pátrání až k ústí Mackenzia a zjistil existenci Zlaté sopky.

Existovalo-li, patřilo ložisko každým způsobem Benu Raddleovi právem prvního držitele. Nikdo před ním se neujal držení Zlaté sopky, protože žádný kůl neomezoval jeho državu.

Za vedení Billa Stella se rychle utábořili. Nikdo nepochyboval, že těžení na Zlaté hoře bude pouze krátké. Vyčerpají poklad, nahromaděný v jícnu a naloží jej na vozy. Nebudou muset použít ani motyky ani špičáky.

“Pane Bene,” zeptal se Bill Stell, “když vám Francouz řekl o existenci Zlaté sopky, nezmínil se o vyhaslé sopce?”

“Skutečně, Bille.”

“Vystoupil tuším, až na vrchol?”

“Ano. A dokonce i navštívil kráter. Ale od té doby měly výbušné síly dost času, aby se probudily.”

“O tom není třeba pochybovat,” řekl stopař. “Mám obavy, zda za těchto okolností bude kráter přístupný.” Ben Raddle už o této možnosti přemýšlel.

“Ale tato nepříjemnost může mít také svou dobrou stránku. Proč by nám výbuch neušetřil práci, když vyhodí ze Zlaté sopky zlato, které tam je? Pak by nám pouze zbývalo, abychom je sesbírali.”

“Víš, na co myslím, Bene?” zeptal se Summy Skim.

“Ne, Summy,” odpověděl Ben Raddle. “Ale budu to vědět, když mi to povíš.”

“Myslím si, že kdyby náš strýc Josiáš udělal podobný objev, byl by se vrátil do vlasti závodit s miliardáři Nového světa, místo aby zemřel v Klondyku, což by nám bylo ušetřilo cestu sem.”

“Osud to nechtěl, Summy, a štěstí se usmálo na jeho synovce…”

“Z nichž alespoň jeden nebyl ani ve snu tak ctižádostivý!” Po půlhodinové přestávce začal Ben Raddle a jeho druzi zkoumat plošinu Zlaté sopky. Všechno nasvědčovalo tomu, že historie Jakuba Leduna je pravděpodobná. Zlatý prach, kterým byla půda posypána potvrzoval Francouzovy údaje. Ale droboučký prášek, promísený hlínou a struskami, mohl poskytnout pouze směšný zisk, vzhledem k závratným hromadám zlatých hrud, pro něž přišli tak daleko.

“Je zřejmé,” řekl Ben Raddle, “že Jakub Ledun nenarazil na překážku; s níž se my setkáváme. Když on sem přišel, sopka úplně dřímala a on mohl bez nebezpečí sestoupit na dno kráteru. Počkáme, až se výbušný pohyb utiší a až se páry rozptýlí, sestoupíme tam i my a nabereme si tam plnýma rukama, jako si nabral i on.

“A nerozptýlí-li se páry,” zeptal se Summy Skim, “bude-li sestup nemožný?”

“Ještě počkáme, Summy.”

“Počkáme… na co?”

“Až výbuch udělá to, co nemůžeme udělat my a vyhodí látky, které jsou obsažené v útrobách Zlaté sopky.” Každý z hledačů zlata se po těchto slovech tvářil jinak.

Bill Stell se usmíval poněkud potměšile pod vousy. Byla to pro něho osudná lekce. Tolik let odolal zlaté horečce! Nyní se jí dal uchvátit a čeho docílil!

Rázem byl uzdravený. Vrátil se ke své obvyklé filozofii a čelil svému neúspěchu klidně. Říkal si, že při zaměstnání hledačů zlata nelze očekávat nic jiného.

Jane Edgertonová se svraštělým čelem zůstala na kraji kráteru. Oči upírala na vířivou spoustu par, které z něho vycházely. Rozčilovala se, že je zadržována přírodními silami, proti nimž je její vůle bezmocná.

Summy Skim byl ze všech nejnešťastnější. Nechtěl strávit další zimu v hlavním klondyckém městě. Nemohl na tuto možnost ani pomyslet. Řekl proto Benovi:

“Souhlasím s tou podmínkou, že dojde k výbuchu. Ale dojde k němu? V tom všechno vězí. Neshledáváš, že sopka je příliš klidná? Není slyšet sebemenší lomoz. Nevyhazuje popel a ani nejmenší oblázek. Dýmá ovšem, ale dýmá tiše a já udělám totéž! Nenutí tě to k přemýšlení?” Ben Raddle udělal vyhýbavý posunek.

“Uvidíme,” řekl.

Jakmile osaměli, zeptal se Summy opět svého bratrance:

“Podívej se, Bene,” řekl, “mluvím s tebou vážně. Co budeme dělat, jestliže se výbuch opozdí a nedojde-li k němu do zimy?” Ben Raddle bez odpovědi odvrátil hlavu a Summy neměl sílu naléhat.

VIII.

BEN RADDLE ZAKROČÍ

Když Ben Raddle podnikl tuto výpravu, nepochyboval o slovech Jakuba Leduna, že postačí nasbírat zlaté hroudy v kráteru Zlaté sopky, naložit je na povozy a nastoupit zpáteční cestu do Dawson City. Asi týden měl postačit na tuto snadnou práci a cesta tam i zpět by byla takto odbyta za necelé tři měsíce. Zcela upřímně tvrdil tedy Summymu Skimovi, že karavana bude zpět v Dawsonu v prvních srpnových dnech, tedy včas, aby dorazila před velkými mrazy do Skagwaye a pak do Vancouveru, odkud je železnice dopraví do Montrealu.

“A jaký vlak bude zapotřebí,” odpověděl žertem Summy, “aby dopravil nás a naše miliony ze Zlaté sopky!… A co to bude zavazadel!…” Byly-li tedy miliony skutečně na místě udaném v kráteru, nebylo je nyní z něho možné dostat.

Tato neočekávaná komplikace nutila, aby si zřídili tábor k několikatýdennímu pobytu. Bude nutné, aby bděli nad postupem výbuchu.

Summy Skim a Neluto využijí tuto dobu k lovu. Ale hned první den jim stopař doporučil, aby se příliš nevzdalovali od tábora. Za letního období je pobřeží polárního oceánu navštěvováno indiánskými kmeny, jimž je lépe se vyhnout.

Pokud se týká ostatních členů karavany, ti se budou věnovat rybolovu. Ryb bylo v bludišti řek dostatek a už v tomto směru mohla být výživa všech zabezpečená, pokud se neutvoří první ledy.

Jane Edgertonová, Ben Raddle a stopař vystupovali téměř denně na sopku, zatímco neúnavný Summy lovil v Nelutově společnosti. Jednou se však přece chtěl připojit k tomuto trojlístku, který se takto změnil v čtyřlístek.

Všichni čtyři, malý kousek od vrcholu, kráčeli spojeni provazem. Slézali kužel sypkého popela, nakupeného starými výbuchy na vnitřních usazeninách sopky, když v tom se provaz přetrhl těsně u kolíku, který Summy právě zarazil. Summy ztratil rovnováhu, spadl a začal se valit po svahu rychlostí, která se stále zvětšovala. Nadarmo se snažil zadržet. Půda, jíž se zachycoval, mu unikala pod zkroucenými prsty.

Ostatní zděšeně vykřikli. Summy nedopadne živý k úpatí hory a strhne sebou i ty, s nimiž jej pojil zbytek přetrženého provazu, Bena Raddlea a před ním Jane Edgertonovou, Ta naštěstí nepozbyla chladnokrevnost. Podařilo se jí zachytit za křoví. Když ji Summy míjel, zachytila ho za oděv a zoufalým napětím síly jej zastavila v letu. Summy byl ihned na nohou, poněkud omámen, ale živý a bez úrazu.

“Nemáš nic zlomené?” zeptal se Ben Raddle. “Nic,” odpověděl Summy. “Možná jen boule, obyčejné odřeniny, které nebudou potřebovat ošetření od doktora Pilkowa.”

“Tedy vzhůru!” zvolal Ben Raddle uspokojeně.

Summy protestoval.

“Popřej mi alespoň čas, abych poděkoval slečně Jane. Vždyť mi zachránila život.” Ale Jane Edgerionová se zatvářila co nejpřísněji.

“To je zbytečné,” řekla. “Jsme vyrovnáni. Ale dovolte mi, abych vám připomenula, že byste měl změnit váš názor a uvědomit si, že i ženy mohou být někdy k něčemu dobré.” Summy vřele souhlasil a pak bylo pokračováno ve vzestupu, který byl ukončen bez jiné příhody.

Dny míjely, aniž se udála nějaká změna. Žádný plamen a žádné sopečná látka nevyšla z jícnu Zlaté sopky.

Jane Edgertonová se ujala vlády nad kuchyní. Pečovala o výživu jedenadvaceti osob.

A přece se přihodilo věrné správkyni, že zanedbala svoji funkci. Toho dne, když ji každodenní vzestup přivedl na temeno Zlaté sopky s Benem Raddlem a stopařem, zvedla se hustá mlha a překážela jim v sestupu. Museli zde zůstat celé hodiny k velkému zármutku Jane, která měla starost o snídani svých druhů.

Kdyby mohla vidět, co se děje v táboře, byla by bývala méně znepokojená.

Našel se zástupce a tímto zástupcem nebyl nikdo jiný, nežli Summy. Táž příčina, která zadržela výletníky na temeni hory, mu bránila v lovu. Proto se ujal povinností nepřítomné správkyně kuchyně. Opásal se zástěrou, pro niž nejednou klopýtl, a mávaje vidličkou a nožem, začal připravovat pokrm, který by byl býval chutný, kdyby kuchař měl tolik talentu jako horlivosti.

Když se mlha konečně rozptýlila, uviděla Jane překvapením, že snídaně je na stole. Nebylo nesnadné uhodnout kuchaře. Summy se neskrýval, ba naopak.

“Ke stolu!” volal vesele. Když všichni usedli, chtěl sám obsloužit svou mladou spolucestovatelku.

“Vezměte si jen, slečno Jane,” řekl Summy, “povíte mi, jaké to je. Chci vám jen připomenout, že muži mohou být také k něčemu dobří!” Jane ochutnala jídlo, které jí bylo nabídnuté.

“Nemyslím,” prohlásila potom chladně.

Snídaně nebyla opravdu moc chutná a Summy když ochutnal, to uznal také.

Byl zahanben. Ale přesto vyhladovělým žaludkům přišlo jídlo vhod. Zuby ani jazyky nezahálely. Potom se opět hovořilo o Zlaté sopce a o pokladech, které přechovává.

Přemýšleli, jak by se k nim dostali a nemuseli čekat, až sopka sama vybuchne.

Ben Raddle přišel na nápad, že by mohli přírodě trochu pomoci tím, kdyby k sopce vyhloubili kanál a tím k ní přivedli vodu. Po dvoutýdenní práci se zdála délka průkopu dostatečná. Náležitý podkop postačí k úplnému proražení průkopu.

Nyní bylo jisté, že záměr Bena Raddlea nenarazí na žádnou nepřekonatelnou překážku. Průplav, kterým by byly odvedeny vody Ria Rubberu, bude proveden bez obtíží v půdě, která se skládala pouze z hlíny a písku. Inženýr počítal, že jej dokončí do deseti dnů.

“Nejobtížnější je hotové,” řekl Bill Stell.

“A nejdelší,” odpověděl Ben Raddla. “Hned zítra začneme prokopávat průplav šest stop od levého břehu Ria Rubberu.”

“Máme-li odpoledne k odpočinku, navrhuji, abychom ho využili,” řekl Summy.

“K lovu,pane Summy?” zeptala se Jane s úsměvem.

“Nikoliv, slečno Jane,” odpověděl, Summy. “K poslednímu vystoupení na Zlatou sopku, abychom viděli, co se děje nahoře.”

“To je dobrá myšlenka, Summy,” prohlásil Ben Raddle, “protože se mi zdá, že sopka zvyšuje svou činnost a bude dobré se o tom přesvědčit na vlastní oči.”

Návrh byl skutečně moudrý a hned se vyrazilo. Bublání v hoře připomínalo bublání kotle o vysokém napětí. Nesporně se chystal výbuch. Ale možná, že uplynou týdny a měsíce, než sopka vrhne do prostoru svůj žhavý obsah. Proto Ben Raddle ani nepomyslel na přerušení započatých prací a naopak se rozhodl, že v nich bude se zvýšenou horlivostí pokračovat.

Než sestoupili dolů, rozhlédli se kolem sebe. Kraj byl pustý. Na pláni ani na moři neviděli nic nezvyklého. V tomto směru mohli být tedy bez starostí.

Summy stál a díval se jedním směrem. Zdálo se, že zapomněl i na ty, kteří byli vedle něho.

“Co se tam tak zajímavého děje?” zeptala se Jane Edgertonová.

Summy se probudil ze snění a odpověděl dušeným hlasem:

“Montreal, slečno Jane. Montreal a Green Valley.”

“Green Valley?” opáčila Jane. “Ten vám leží na srdci, pane Summy!”

“A jak jinak?” vysvětloval Summy a neodvracel se od směru, který jej vábil jako točna vábí magnetickou jehlu. “Což jsem tam nežil? Vždyť jsem se tam narodil. Tam všechny znám a oni znají mě. Miluji Valley, protože Green Valley miluje mne, slečno Jane!”

Summy zmlkl a Jane ho následovala v mlčení. Zdálo se, že je také zamyšlená. Uvědomila si účinkem vyslechnutých slov zvláštnost svého postavení? Říkala si snad, že ona nemá rodinu a že je méně šťastná nežli Summy, protože nemá také takový Green Valley, plný rozevřených náručí a milujících srdcí?

“Podívejte,” zvolal najednou Neluto, který měl ze všech nejlepší zrak, “řeklo by se…”

“Co?” dotíral Ben Raddle.

“Věru nevím,” řekl Indián váhavě, “zdálo se mi… Snad dým.”

“Dým? V kterém směru?” zeptal se inženýr.

“Tam,” vysvětloval Neluto a ukázal na les, který začínal na západě tři míle od sopky v lese?

“Na kraji?”

“Ne.”

“Tedy v nitru? Pod stromy?”

“Ano.”

“V jaké vzdálenosti?”

“Dvě nebo tři míle v lese… snad méně…”

“Anebo víc,” dokončil netrpělivě Ben Raddle.

“Znám už tvůj refrén, Neluto.

Ale já opravdu nic nevidím.”

“Já také už nic nevidím,” řekl Neluto. “A nejsem si ani jistý, že jsem viděl…

Bylo toho tak málo… Mohl jsem se mýlit.” Dým nad stromy by nevěstil nic dobrého. Byl znamením, že nějaký oddíl táboří pod nimi. Nejsou to hledači zlata, pátrající po Zlaté sopce, o jejíž existenci se dozvěděli?

Tato možnost velice zneklidnila Bena Raddlea i jeho druhy. Všichni, kromě Jane, která byla dosud zamyšlená, se vytrvale dívali k západu. Ale nic nezvyklého neviděli. Neluto se zřejmě mýlil.

Ben Raddle dal znamení k odchodu. Jane se otočila k Summyovi.

“Jsem unavená, pane Skime,” řekla žalostným tónem.

Summy užasl. Bylo také proč. Ještě se nikdy nestalo, aby se Jane přiznala k únavě. Asi se s ní stala nějaká změna.

Najednou chápala tu příjemnost být milována a chráněna. Její tělo bylo zmalátnělé skleslostí osamělého srdíčka. Ach, jak byla unavená Jane Edgertonová, pane Skime!

Summy se díval na dívku a všiml si, že je neobyčejně hezká a křehká. Je hrůza, že se nachází zde, v tomto zapadlém kraji, vystavena všem nebezpečím a všemu zlu. Summy byl pohnutý velikou a bratrskou soustrastí.

“Nebojte se, slečno Jane,” řekl s drsným úsměvem, aby zakryl své pohnutí.

“Opřete se o mne.” Jane se jím nechala vést. Kráčela jako ve snách, s očima upřenýma do dálky. Tam za obzorem bylo neproniknutelné tajemství jejího vzrušeného srdce.

IX.

HONBA NA LOSA

9. července brzy ráno se dali do práce. První rány špičákem umožnily zjistit, že prokopání průplavu nebude složité. Půda byla sypká a blízkost cíle zdvojnásobovala pracovní zápal. Všichni věděli o plánu Bena Raddlea. Doufali, že Zlatá sopka bude již brzy chrlit zlato. Hlavně Patrik dělal divy. Pomocí své závratné síly stihl práci deseti mužů.

Uplynul týden a 16. července byl průplav úplně hotový. Zbývalo prokopat několik metrů a voda se potom bude sama valit do nitra sopky.

Na sklonku odpoledne přiběhl Neluto a volal na Summya Skima:

“Ach… pane Skime! Pane Skime!…”

“Co je, Neluto?”

“Losi… stádo… snad půl tuctu… anebo víc… anebo…”

“Méně,” pokračoval Summy. “Vím to hochu předem. Kde jsou losi?”

“Tam.” A Indián ukázal na pláň západně od Zlaté sopky.

“Daleko?”

“Sotva míli… anebo půl míle…”

“Anebo dvě stě kilometrů,” doplnil Summy se smíchem.

Zpráva, kterou Neluto přinesl, povzbudila Summyho lovecké choutky.

“Pojď,” řekl Indiánovi. Když dorazili k ohybu posledního výběžku na jihu, mohl Summy na vlastní oči vidět stádo losů, kteří šli klidně širou plání na severozápad. Bylo příliš pozdě, aby se vydali na lov. Hlavně, že jsou na blízku.

Vrátili se do tábora a Summy se svěřil se svým úmyslem Benu Raddleovi. Protože bylo dost mužů na dokončení průplavu, neviděl ani Ben nic nevhodného v tom, zřekne-li se na den Neluta. Bylo domluveno, že se oba lovci vydají hned v pět hodin ráno po stopě losů.

Summy musel ale Benu Raddleovi slíbit, že se z lovu vrátí nejpozději do šesti hodin večer.

Ben se obával, aby se jeho bratranec, když se octne na lovu, nedal strhnout a nezašel příliš daleko.

Následující den opustil Summy a Neluto tábor. Byli ozbrojeni karabinami a doprovázeni psem, který slyšel na jméno Stop.

O třičtvrtě hodiny později vstoupili Summy Skim a Indián do lesa, asi dva kilometry od místa, kde se pásli losi. Neluto držel za obojek Stopa, který se třásl nedočkavostí.

Bylo po desáté hodině, když oba lovci stanuli asi tři sta stop od místa, na němž se nacházeli losi. Ti neměli tušení o blízkosti lovců. Summy a Neluto se tiše doplížili až k nim. Stop větřil, ale neštěkal. Najednou jeden z losů vztyčil hlavu.

“Palme, Neluto!” řekl Summy.

Ale v tom Stop, kterého Neluto pustil, aby mohl zalícit karabinu, se vrhl doprostřed stáda. Ozval se prudký štěkot. Trvalo to jen okamžik, ale ani hejno křepelek neodlétne tak rychle, jak rychle zmizeli losi.

Summy ani Indián neměli možnost střelit.

“Prokletý pes!” zaklel Summy.

“Měl jsem ho držet za krk!” řekl Indián.

“A zardousit,” přizvukoval Summy Skim, který se nemohl ovládnout.

Stádo mezitím mířilo na sever s rychlostí, která převyšovala psovu rychlost.

“Následuj mne!” řekl Summy. “Pokusíme se, abychom je neztratili z očí!”

Oba lovci běželi za soby, vedeni štěkotem psa. Pronásledovali je asi dvě hodiny. Uběhli kolem deseti kilometrů. Moudrost jim velela, aby se vrátili zpět do tábora. Ale Stop se ještě neobjevil. Marně ho volali.

Několik hodin uplynulo ve zbytečném pronásledování. Slábnoucí štěkot dokazoval, že mu losi unikají. Potom už psa nebylo slyšet.

Summy a Neluto byli u konce se silami a těžce klesli na zem. Byly čtyři hodiny odpoledne.

“Konec!” řekl Summy, jakmile mohl promluvit.

Neluto kývl na znamení souhlasu.

“Musíme se vydat na zpáteční cestu,” ozval se znovu Summy.

“Tedy vzhůru!” přisvědčil Indián a stoupl.

Neudělal ani deset kroků, zastavil se a upřel oči k zemi.

“Podívejte, pane Skime,” řekl.

“Co je?” zeptal se Summy.

“Oheň, pane Skime…”

“Oheň?”

“Ano, alespoň tu byl.”

Summy také uviděl hromádku popela, před nímž zůstal Indián bez hnutí a zamyšlený.

“Jsou tedy v tomto lese lovci?” zeptal se Summy.

“Lovci… anebo někdo jiný,” odpověděl Neluto.

Summy se sehnul. Bedlivě pozoroval podezřelý popel.

“V každém případě není od včerejška,” řekl, když se vzpřímil.

Několik kroků od vyhaslého ohniště objevil Indián v trávě nějaký předmět, který se zatřpytil. Byla to dýka, zasazená do měděného jílce. Prohlédl ji a řekl:

“Tato dýka nebyla ztracena dříve než před deseti dny.” “Ano,” přisvědčil Summy Skim. “Čepel se ještě třpytí a je pokrytá jen lehkou vrstvou rzi.”

Zbraň byla španělským výrobkem. Na rukojeti bylo vyryto písmeno M a na čepeli jméno Austino, hlavního texasského města.

“Před několika dny,” pokračoval Summy,” tábořili na této mýtině cizinci!”

“A nebyli to Indiáni,” poznamenal Neluto, “protože Indiáni nemají zbraně tohoto druhu.” Summy byl znepokojený.

“Kdož ví,” připojil, “nemířili-li ke Zlaté sopce?” Možná, že Benu Raddleovi a jeho druhům hrozí nebezpečí.

“Pojďme,” řekl Summy Skim.

“Ihned,” odpověděl Neluto.

“A náš pes?” zeptal se Summy.

Indián volal na všechny strany, ale Stop se neobjevil.

Nyní už nešlo o honbu na losy. Bylo nutné se vrátit a upozornit druhy v táboře na nebezpečí, které jim možná hrozí.

“Pospěšme a neztrácejme čas!” velel Summy.

Právě v tom okamžiku asi tři sta kroků od mýtiny padl výstřel.

X.

POUŠŤ OŽIVNE VÍC NEŽ JE TŘEBA

Po odchodu Summya a Neluta si Ben Raddle prohlédl znovu práce.

Nenastane-li nějaký průtah, bude průplav do večera hotový.

Den uplynul jako obyčejně a večer byla práce na průplavu opravdu skončená.

Bylo už víc jak pět hodin odpoledne a lovci se ještě nevrátili. Sum my Skim měl ještě hodinu času, aby dodržel slib. Ale ani v šest hodin po nich nebylo stopy. Ben Raddle byl netrpělivý. Rozhodl se, že Summyovi vyčiní.

Když minula sedmá hodina a Summy s Nelutem se neobjevili, změnilo se Benovo rozhořčení v nepokoj, který stále rostl.

Uplynuly dvě hodiny. Ben Raddle už nemohl vydržet na místě a také stopař začal být nervózní.

Krátce po desáté hodině se ubírali Ben s Billem, stále více znepokojeni, podél úpatí hory. Rozhlíželi se po pláni a napínali sluch, ale žádný zvuk k nim nedoléhal. Začínala noc.

“Co o tom soudíte, pane Raddle?” zeptal se stopař. “Hon na losy není nebezpečný a nedostanou-li se pan Skim a Neluto do křížku s medvědy…”

“S medvědy nebo s lupiči, Bille. Ano! Mám předtuchu, že je potkalo neštěstí.” Bill Stell chytl inženýrovu ruku.

“Slyšíte,” zeptal se.

V rostoucí tmě se ozval vzdálený štěkot.

“Stop!” vykřikl Ben Raddle.

“Nejsou daleko,” připojil stopař.

Štěkot byl silnější. Ozýval se v něm nářek, jakoby byl pes raněn.

Ben s Billem běželi vstříc Stopovi, kterého našli po dvou stech krocích.

Pes se vracel sám. Vlekl nohu a měl zkrvavený zadek. Zdálo se, že je se silami u konce.

“Raněn! Raněn! A sám!” zavolal Ben Raddle a srdce mu prudce bušilo.

“Možná, že byl Stop bezděky poraněn svým pánem nebo Nelutem,” řekl Bill Stell.

“Proč nezůstal u Summya? Summy ho mohl ošetřit a přivést s sebou!” namítl Ben Raddle.

“V každém případě vezmeme psa do tábora a obvážeme mu ránu. Je-li lehká, tak nás možná bude moci přivést na stopu svého pána.”

“Ano,” odpověděl inženýr,” a vyjdeme v náležitém počtu a řádně ozbrojeni a nebudeme čekat až do rána.” Stopař vzal zvíře do náruče. Zanesl ho do tábora a prohlédl mu ránu. Nebyla vážná. Kulka, která se podařila vyndat, nezasáhla žádné ústrojí.

Ben Raddle vzal kulku a pozorně si ji prohlédl.

“Nepatří Summyovi,” řekl. “Je větší a nepochází z lovecké karabiny.”

“Máte pravdu,” přisvědčil Bill Stell. “Tato koule pochází z ručnice.”

“Měli co dělat s dobrodruhy, se zločinci!” zvolal inženýr. “Museli se bránit! Při útoku byl Stop zasažen a nezůstal-li u svého pána, byl jeho pán odvlečen anebo padl i s Nelutem! Ach, ubohý Summy, ubohý Summy!” V jedenáct hodin se Ben a stopař vrátili do tábora. Probudili ostatní a řekli jim, že Summyho ani Neluta nenašli. Pověděli jim také o svých obavách.

“Musíme je jít hledat,” řekla chvějícím se hlasem Jane.

Celá karavana se ozbrojila a byla připravena oba lovce najít a pokud budou zajati, tak je osvobodit.

Stop byl pečlivě obvázán. Když se napil a posilnil, jevil za chvíli touhu jít vstříc svému pánovi.

“Vezmeme ho s sebou,” řekla Jane Edgertonová, “a bude-li příliš unavený, poneseme jej. Snad najde stopu pana Skima.” Vyšli. Jane byla v čele. Kterým směrem se mají dát? Pomohl jim Stop. Pes, jakoby chápal, co po něm chtějí, měl čenich u země a hledal na všechny strany. Po několika okamžicích váhání se Stop pustil na severozápad.

“Pojďme za psem,” řekla Jane. “Ví nejlépe, kde máme pátrat.” Hlouček dorazil až na okraj lesa. Najednou Stop udělal skok a zmizel mezi stromy. Prudce zaštěkal. Za chvíli se mezi stromy objevili dva muži. Byl to Summy a Neluto.

“Co se stalo?” zeptal se Ben Raddle.

“Dozvíš se to, odpověděl Summy Skim, “ale až v táboře. Rychle do tábora!” Krátce po jedné hodině dorazili k Riu Rubberu. Ben Raddle, Jane Edgertonová, stopař a Summy se sešli ve stanu.

Summy vypravoval o všem, co se seběhlo mezi šestou hodinou ranní a pátou hodinou večerní. Popisoval pronásledování losů, pak druhou část, když se ozval psův štěkot a konečně zastávku na kraji mýtiny, kde našli popel vyhaslého ohně.

“Ale,” pokračoval Summy, “v okamžiku, kdy jsme se chtěli vrátit ke Zlaté sopce, našel Neluto v trávě tuto zbraň.” Ben Raddle a stopař si dýku prohlédli a jako Neluto, poznali i oni na první pohled, že zbraň je španělské výroby.

“Vzhled této dýky nás přivedl na myšlenku, že byla ztracena před nedávném.

Pokud se týká písmene M, vyrytého na rukojeti”

“To vám nemohlo nic povědět, pane Skime,” řekl Bill Stell.

“Ne, Bille, a přece vím, k jakému jménu patří.”

“K jakému?” zeptal se Ben Raddle.

“Je to jméno Texasana Malona!”

“Malona?”

“Ano, Bene!”

“Byli tu tedy před několika dny?” zeptal se inženýr.

“Ještě tu jsou,” odpověděl Summy Skim.

“Viděli jste je?” zeptala se Jane Edgertonová.

“Vyslechněte mé vypravování až do konce. Všechno se dozvíte.” Sum my vypravoval, jak zaslechli výstřel, který padl ve směru, kterým se měli vrátit do tábora. Skryli se v křoví. Brzy se ozvaly hlasy a blížily se k nim.

Za chvíli se objevila tlupa asi čtyřiceti mužů. Polovinu tvořili Američané a polovinu domorodci. Byli ozbrojeni ručnicemi a revolvery. Usadili se na mýtině.

Asi za, čtvrt hodiny se objevili Hunter a Malone ve společnosti Indiána a dozorce, který řídil těžbu na claimu 131. Ti darebáci jsou tedy na blízku Zlaté sopky a doprovází je celá rota dobrodruhů.”

“Co tu chtějí?” zeptal se stopař.

“Vědí o existenci Zlaté sopky?”

“Kladl jsem si tytéž otázky, Bille,” odpověděl Summy. “Nakonec jsem našel všechny odpovědi.”

Billovi se zdálo, že zaslechl venku nějaké zvuky. Vyšel ze stanu a šel se rozhlédnout do okolí tábora. Jen dunění sopky rušilo noční ticho. Uklidněný se vrátil na své místo. Summy Skim pokračoval:

“Oba Texasané usedli na okraji mýtiny, deset kroků od křoví, za nímž jsme se ukryli. Nejdříve mluvili o nějakém psovi, kterého potkali a nyní vím, že šlo o našeho. Hunter a Malone soudili, že když v lese potkali psa, že jsou blízko i lovci. Ale pak začal Hunter pochybovat, že by se lovec odvážil za svou kořistí tak daleko a přišel na to, že pes patří s největší pravděpodobností hledačům zlata, kteří pátrají po nových ložiskách. Hunter a Malone se smáli, že pokud se jim podaří hledače najít, tak jim nic nezbude. Hunter a Malone tábořili na této mýtině už podruhé. Bloudili krajem nazdařbůh za vedení domorodého vůdce jménem Krarak, který zná pověst o Zlaté sopce, ale nezná přesně její polohu.

Nyní se ale obávám, že ji během několika hodin najdou a my se musíme podle toho zařídit.” Summy Skim skončil.

Ben Raddle, který pozorně poslouchal, zůstal zamyšlený. Stalo se to, čeho se obával Francouz Jakub Legun. Nebyl sám, kdo věděl o existenci Zlaté sopky. Toto tajemství znal i jakýsi Indián a prozradil je Texasanům. Ti brzy zjistí polohu sopky, aniž by k tomu cíli museli prozkoumat celé pobřeží Ledového oceánu.

Jakmile vyjdou z lesa, uvidí dým a plameny, které se vznášejí nad kráterem.

Za hodinu budou u paty a o několik okamžiků později dorazí k táboru svých bývalých sousedů od Forty Miles Creeku. Co se potom stane?

“Kolik jsi říkal, že jich je?” zeptal se Ben Summya.

“Asi čtyřicet ozbrojených mužů.”

“Dva na jednoho!” poznamenal znepokojeně Ben Raddle.

“Co na tom?” zeptala se Jane živě. “Situace je vážná, ale není zoufalá.

Jsou-li ve výhodě, my máme zase lepší postavení a tím se věc vyrovná.” Ben a Summy se spokojeně podívali na mladou bojovnici.

XI.

PŘED BITVOU

“Myslím, že za několik hodin uvidíme bandu směřovat ke Zlaté sopce,” řekl následující den Bill Stell Benu Raddleovi.

“Až k ní dorazí, zastaví se Hunter, aby postavil tábor anebo potáhne raději podél úpatí hory a utáboří se na břehu Mackenzia jako my?”

“Myslím Bille,” odpověděl inženýr, “že Texasané budou chtít napřed vystoupit na temeno Zlaté sopky, aby zjistili, lze-li na jeho vrcholu sbírat zlatonosný křemen a zlaté hroudy. To je samozřejmé.”

“Jistě,” přisvědčil stopař. “Ale jakmile zjistí, že nemohou sestoupit do kráteru, sejdou dolů. Zřejmě neodejdou dříve, pokud nenastane a neskončí výbuch.

V každém případě budou muset počkat v táboře.”

“Leda že by odtáhli, jak přišli,” řekl Summy Skim. “To by od nich bylo nejmoudřejší.”

“Můžeš si být jistý, že neodejdou,” prohlásil Ben Raddle.

“Ostatně,” připojil stopař, “přítomnost psa v lese v nich vzbudilo podezření.

Budou-li se chtít přesvědčit, zda je nepředešli jiní hledači zlata při ústí Mackenzia.”

“V tom případě,” odpověděl Summy Skim, “nás brzy najdou a pokusí se nás zahnat. Následkem toho se octnu tváří v tvář tomu Hunterovi! Kéž by řádný souboj mohl tuto záležitost skoncovat!”

“Ale s tím nemohli počítat. Protože jsou Texasané v přesile, tak se jistě pokusí toho využít, aby se sami stali pány Zlaté sopky. Musí se tedy všechno připravit k obraně!

Ben Raddle dal zbudovat hráz při ústí podzemního průkopu, aby do něj nemohla voda, až bude průplav naplněn z Ria Rubberu. Tak inženýr zabezpečí ochrannou čáru a přece zůstane pánem té chvíle, kdy bude chtít vyvolat výbuch. Zároveň dal provrtat díry do stěny kráteru, kde byly umístěny náboje, které bude nutné pouze zapálit, až nadejde vhodná chvíle.

Když bylo všechno hotovo, byli na stráži. Ben, Summy a stopař několikrát obešli průplav a obhlíželi pláň. Ta byla pustá. Směrem k pobřeží nebyl nikdo.

“Je jisté,” řekl Bill, “že Texasané ještě nevyšli z lesa.”

“Zřejmě nemají naspěch,” doplnil Summy Skim.

Den skončil klidně. Summy Skim usnul a spal jako pařez. Zato Ben Raddle sotva zdříml. Byl znepokojený a rozčilený.

Měl obavu z Hunterovy bandy. Což nebyla podniknuta výprava z jeho vůle?

Nebyl původcem této kampaně, která hrozila špatným koncem? Což nepřinutil Summya Skima, aby strávil druhý rok v zapadlých končinách Kanady?

Hned v pět hodin ráno obešel Ben a stopař tábor. Nespatřili nic znepokojujícího. Zdálo se, že bude pěkné počasí. Tlakoměr se držel nad průměrem.

Svěží vítr, který foukal od širého moře, mírnil teplo, které by jinak bylo dosti značné. Vítr hnal na jih páry z kráteru, které vypadaly jak se inženýrovi a Billu Stelovi zdálo, méně husté a méně sirnaté než včera.

“Což slábne činnost sopky?” zeptal se Ben Raddle.

“Na mou věru,” odpověděl stopař, “kdyby v kráteru vyhaslo, zjednodušilo by nám to práci.”

“A také Hunterovi práci,” namítl inženýr.

Odpoledne se pustil na výzvědy směrem k pláni Neluto. Doprovázel ho Stop, který už téměř necítil své poranění. Kdyby se některý z Hunterových lidí odvážil k úpatí hory, dovedlo by ho toto rozumné zvíře vystopovat.

Kolem třetí hodiny pozorovali Ben, Summy a stopař břeh na blízku místa, kde měl být udělán průlom, když se ozval štěkot Stopa.

“Co se tam děje?” zeptal se Bill.

Neudělali ani sto kroků, když uviděli Neluta, který utíkal, co mu nohy stačily.

“Co je Neluto?” zeptal se Ben Raddle.

“Jsou tu,” odpověděl Indián. “Přicházejí.”

“Všichni,” ptal se Bill Stell.

“Všichni.”

“Jak jsou ještě daleko?” vyptával se inženýr.

“Sotva patnáct set metrů odtud, pane Bene.”

“Neviděli tě?”

“Ne,” odpověděl Neluto. “Ale já jsem je viděl dobře. Jdou v sevřené tlupě, se svými vozy a koňmi.”

“A kam směřují?”

“K řece.”

“Slyšeli psův štěkot?” zeptal se Summy Skim.

“Nemyslím,” odpověděl Neluto. “Byli příliš daleko.”

“Do tábora!” velel Ben Raddle.

Zastaví se Hunter, Malone a jejich banda, až dorazí k patě Zlaté sopky?

Zastaví se na tom místě? Nebo budou pokračovat až k Mackenziu a objeví pod stromy tábor? Uplynulo odpoledne a nikdo se neobjevil.

“Je možné,” řekla Jane Edgertonová, “že Hunter chce vystoupit napřed na horu, než se usadí u její paty.”

“To je skutečně možné,” odpověděl Summy Skim.

Ať tomu bylo jakkoliv, den skončil bez návštěvy Texasanů v táboře.

Obyvatelé tábora hlídali celou noc, ale nic se nestalo. Brzy ráno se rozhodli, že zjistí, kde se pohybuje Hunterova banda. Objevili jedno stanoviště, ze kterého mohli pozorovat okolí, aniž by byli někým viděni.

Na tomto místě bude stát jeden muž na stráži.

“Zůstanu tu hlídat,” řekl Ben, “a vy zatím dohlédněte na to, aby se žádné z našich zvířat nemohlo vzdálit a neupozornilo tak Hunterovu skupinu na naši přítomnost.”

“Dobrá, pane,” odpověděl stopař. “Za dvě hodiny vás vystřídá pan Skim.”

K deváté hodině se vydal Summy Skim za inženýrem. Přes rameno měl zavěšenou pušku, jakoby šlo o pouhou loveckou vycházku.

“Nic nového Bene?” zeptal se Summy.

“Nic Summy.”

“Žádný z těch pitomých Texasanů se neobjevil na skalách?”

“Ne.”

“Jakou radost bych měl, kdybych mohl jednoho nebo dva zastřelit!” pokračoval Summy a ukázal na karabinu, nabitou dvěma kulkami.

“Na tuto vzdálenost, Summy?” poznamenal inženýr.

“Ovšem je to trochu vysoko.”

“Summy jde o to, abychom byli opatrní. Kdybychom odstranili jednoho muže, nestala by se banda méně nebezpečná. Zatím doufám, že pokud nás neobjeví, tak sami odejdou, když uvidí, že se nedá nic dělat.” Ben Raddle vstal, aby se vrátil do tábora.

“Hlídej dobře, Summy,” připojil, “a pokud uvidíš Texasany na vrcholu, přiběhni nám hned říct, ale dávej pozor, “aby tě nespatřili.”

“Dobrá, Bene.”

“Stopař tě přijde za dvě hodiny vystřídat.”

“On a nebo Neluto,” odpověděl Summy Skim. “Můžeme se spolehnout na oba. Pokud se týká Neluta, ten má oči Indiána a tím je vše řečeno.”

Summy Bena zadržel: “Počkej!” řekl.

“Co je?”

“Podívej tam nahoře.” Na okraji hřebenu se objevil muž, pak druhý.

“To jsou oni,” řekl Summy Skim.

“Ano, Hunter a Malone!” odpověděl Ben Raddle a rychle se skryl pod stromy. “Ach,” zašeptal Summy Skim, “dva darebové! Mít tak dvě kulky, které doletí až k nim!” Ben Raddle mlčel. Sledoval oba muže, kteří se bezpochyby budou přít o Zlatou sopku. Objevili už tábor u paty hory? Věděli, že je k ústí Mackenzia předešla karavana?

Najednou se objevili další dva muži. Jeden byl dozorce z claimu 131 a druhý byl Indián.

“To je asi průvodce, který je sem přivedl,” řekl inženýr.

Při pohledu na čtyři dobrodruhy, kteří stáli na okraji plošiny ho napadlo, že kdyby ztratili rovnováhu a spadli dolů, značně by to zjednodušilo situaci. Po smrti vůdců by banda pravděpodobně zanechala svůj záměr.

To se však nestalo. Místo toho spadl velký balvan, který se roztříštil na několik kusů, jež se zřítily mezi stromy, kryjící tábor.

Summy Skim chtěl vykřiknout, ale Ben Raddle mu přitiskl ruku na ústa.

Jsou snad mezi kanadskými hledači zlata po tomto bombardování ranění?

Ben Raddle a Summy Skim to nevěděli. Z tábora se neozval žádný zvuk. Ale pád balvanu poděsil jednoho z koní karavany, ten přetrhal svá pouta a vyřítil se z lesíka.

Hunter a Malone volali své druhy. Několik jich přiběhlo a začali živě hovořit.

Z jejich posuňků bylo snadné pochopit, že nyní již vědí o přítomnosti karavany při ústí Mackenzia. Kůň mohl utéct pouze z tábora a ten tábor byl tu, u jejich nohou.

XII.

OBLEŽENI

Jakmile se oba bratranci vrátili ke karavaně, vysvětlili celou nynější situaci a nikdo nepochyboval, že bude nutné velmi brzy odrazit útok.

“Budeme se bránit,” prohlásil stopař. “Neustoupíme těm americkým banditům!”

“Náš tábor je z jedné strany krytý Zlatou sopkou a z druhé Riem Rubberem, který Hunter a jeho lidé nebudou moci překročit, protože by se vystavili palbě našich karabin”, řekl Ben Raddle.

“Skutečně, pane Raddle,” odpověděl stopař. “Zepředu jsme bohužel chráněni jen průplavem a ten útočníka nezadrží.”

“Pokud je suchý, nikoliv, to připouštím,” namítl inženýr, “ale když bude naplněn až po okraj vodou, bude obtížnější se přes něj dostat.

“Musíme ho zaplavit!” vykřikla Jane Edgertonová. “To je i můj názor,” souhlasil Ben Raddle.

“Dobrá, pane Raddle,” řekl Bill Stell, “to musíme udělat. Máme několik hodin, než banda bude mít kdy sestoupit a objevit se před naším táborem. Pusťme se do práce!” Stopař shromáždil své lidi. V několika minutách po jejich zásahu se voda prudce rozlila až po hráz u vchodu do příkopu. Spojení s plání bylo zrušeno.

Zatímco byla prováděna tato práce, Summy Skim, Jane Edgertonová a Neluto připravovali zbraně, karabiny, pušky, revolvery a také nože pro případ, že by došlo k zápasu muž proti muži.

“Máme pro ty darebáky,” řekl Summy Skim, “tolik ran, kolik zasluhují a nebudeme s nimi šetřit.”

“Myslím,” doplnil Neluto, “že pokud je přivítáme řádnou palbou, odtáhnou, odkud přišli.” Když byly přípravy k obraně skončeny, zbývalo jen hlídat okolí tábora. Celá karavana si byla vědoma, že má výhodné postavení. Prostor, na němž byli utábořeni, neměl jiný přístup, kromě hráze, zbudované při ústí průkopu. Kdyby bylo nutné ustupovat, umožnil by jim tento přechod dostat se na pláň a na levý břeh Ria Rubberu. Kdyby naproti tomu chtěli dát průchod vodě z řeky a vyvolat výbuch, nebylo nic snažšího než zničit hráz pěti nebo šesti náboji, které v ní byly uloženy. Prozatím zatarasili přechod a ponechali v něm jen úzký otvor.

Zatímco několik mužů bylo na stráži, ostatní snídali pod stromy.

“Možná,” řekl Summy Skim, “že nás ti darebáci napadnou raději v noci.”

“Noc trvá sotva dvě hodiny,” odpověděl Ben Raddle. “Nemohou doufat, že nás překvapí.”

“Proč ne, Bene? Nevědí, že se máme na pozoru a že víme o jejich přítomnosti. Nevědí, že jsme je viděli, když stáli na okraji plošiny.”

“To je možné,” uznal stopař, “ale viděli koně, který utekl. Napřed pes v lese, potom kůň na pláni. To stačí, aby měli jistotu, že v těchto místech táboří karavana. Čekejme, že je uvidíme buď odpoledne a nebo v noci.” Kolem jedné hodiny přešel Bill Stell hráz a připojil se k mužům, kteří pozorovali okolí.

Ben Raddle a Summy Skim se vrátili na místo, odkud viděli Huntera a Malona na temeni hory. Z toho místa bylo vidět dým sopky. Prudkost sopečných sil narůstala. Dým prudce vířil a mezi ním šlehaly ohnivé jazyky.

Možná, že sopka brzy vybuchne.

To by byla komplikace, která by velmi uškodila inženýrovým záměrům.

Sopka by totiž vychrlila se svou lávou a struskami i zlato a Texasané by je mohli sesbírat. Jak by se potom mohl Ben Raddle s nimi přít? V táboře měla karavana naději na úspěch. Na širé rovině by nemohla úspěšně zápasit. Kdyby došlo k výbuchu, byl by k prospěchu Huntera a jeho bandy.

Inženýr pociťoval velký nepokoj, protože nemohl nic dělat. Nebezpečí nebylo možné odvrátit. Do tábora se vrátil starostlivější, než když odešel.

Když se vrátili, běžel jim vstříc stopař.

“Jdou!” křičel.

“Jsou ještě daleko?” zeptal se inženýr.

“Asi půl míle,” odpověděl Bill Stell.

Všichni tři překročili průplav a došli rychle k místu, kde bylo několik mužů na stráží. Podél úpatí sopky se blížil hustý zástup. Byla to asi celá banda. Bylo vidět, jak se třpytí hlavně jejich pušek. Neměli s sebou ani koně, ani povozy. Všechen materiál zůstal vzadu.

Hunter, Malone a dozorce šli v čele. Postupovali opatrně.

“Za necelou hodinu budou tu,” řekl Ben Raddle.

“Je zřejmé, že vědí o našem táboře,” odpověděl Summy Skim, pozdravil bych ho výstřelem a zastřelil jako kachnu.”

“Proč?” namítl Ben Raddle. “Ne, vraťme se do tábora a chraňme až do poslední chvíle svá práva.” To bylo nejmoudřejší. Texasanova smrt by nezabránila útoku, který zatím nebyl naprosto jistý. Bylo skutečně lépe počkat do konce, nechat bandu, aby se přiblížila a zakročit teprve, až bude chtít překročit průplav.

O půl hodiny později se objevili Hunter, Malone a jejich druzi v zatáčce hory.

Z poloviny to byli zlatokopové, které Ben Raddle, Summy Skim a Neluto viděli pracovat v claimu 131 na Forty Miles Creeku. Druhou polovinu tvořilo asi dvacet Indiánů, které najal Hunter v Circle City a ve Forty Yukonu.

Banda se zastavila, když dorazila k průplavu. Že hledaný tábor je postaven pod stromy, o tom už nepochybovali. Zklamání jim působil jen průplav, který jim stál v cestě. Na první pohled poznali, že byl vykopán teprve nedávno. Za jakým účelem? To nemohli uhádnout, protože ústí chodby nebylo za spoustou větví vidět. Jak by je také napadlo, že tento průplav měl svést vodu z řeky do nitra Zlaté sopky?

Hunter a Malone přecházeli po břehu. Bezpochyby přemýšleli, jak přejít. Po několika minutách se k nim připojil dozorce a posuňkem ukázal na hráz, která jediná dovolovala překročit průplav suchou nohou.

Všichni tři zamířili tím směrem. Při pohledu na barikádu, která neposkytovala žádný průchod, si jistě pomysleli, že les za průplavem není opuštěný a že na druhé straně barikády je tábor. Ben Raddle a jeho druhové sledovali za stromy všechny pohyby bandy.

Pochopili, že se Hunter pokusí uvolnit průchod tím, že odstraní kameny, složené na hrázi. Bylo třeba zakročit.

“Nevím,” řekl Summy tiše, “co mi brání v tom, abych mu roztříštil hlavu! Mám ho na mušce.”

“Ne, nestřílej, Summy,” varoval Ben Raddle. “Bude-li zabitý náčelník, zůstanou vojáci. Snad bude lépe, když se s nimi dohodneme. Co o tom soudíte, Bille?”

“Pokusme se o to,” odpověděl Bill Stell, “i když si nedělám žádné iluze o výsledku. Rozhodně to neuškodí.”

“V každém případě,” doporučovala Jane Edgertonová, “se neukazujme.

Hunter nás nesmí spočítat.”

“To je správné,” přisvědčil inženýr, “já sám…”

“A já,” připojil Summy Skim, který by nikdy nepřipustil, aby se před Hunterem schovával. Za chvíli se Ben Raddle a Summy Skim objevili na kraji lesa. Jakmile je Hunter uviděl, dal svým lidem znamení, aby ustoupili, a celá banda se postavila k obraně asi deset kroků od břehu průplavu.

“Eh,” zavolal Hunter s přízvukem překvapení, “to jste vy, ať mne čert vezme, pánové ze sto devětadvacítky?”

“My sami,” odpověděl Summy Skim.

“Nenadál jsem se, že vás najdu při ústí Mackenzia,” pokračoval Texasan.

“Právě jako my jsme také nevěděli, že sem přijdete,” řekl Summy Skim.

“To dokazuje, že vaše paměť se nevyrovná mé paměti. Nemáme si spolu vyřídit jistou starou záležitost?”

“Můžeme ji vyřídit tady, právě tak jako v claimech na Forty Miles Creeku!” odsekl Summy Skim. “Jak je vám libo!”

“Hunter zvedl ručnici a Summy udělal totéž. Banda se pohnula. Hunter ji zarazil posuňkem. Než se pustí do boje, rád by věděl, kolik nepřátel je ukryto v lesíku. Ale nadarmo pátral očima mezi stromy, žádný z mužů karavany se neobjevil.

Ben Raddle se rozhodl, že zakročí. Postoupil až na břeh.

“Co chcete?” zeptal se klidným hlasem.

“Chceme vědět, proč jste přišli ke Zlaté sopce,” odpověděl Hunter.

“Jakým právem?”

“Tady je mé právo!” odpověděl brutálně Hunter a udeřil o zem pažbou své ručnice.

“A tu moje!” odsekl Ben Raddle a napodobil ho.

Několik vteřin bylo ticho.

“Ptám se znovu,” pokračoval Texasan, “co chcete u Zlaté sopky?”

“To co vy!” odpověděl Ben Raddle.

“Chcete snad těžit z ložiska?”

“Ano. Z ložiska, které nám patří.”

“Zlatá sopka nikomu nepatří,” protestoval Hunter. “Patří celému světu.”

“Ne,” namítl Ben Raddle. “Patří tomu, kdo ji první obsadil.”

“Nejde o to, kdo ji obsadil první,” vykřikl Hunter.

“Opravdu? O co tedy jde?”

“O to, kdo ji dovede hájit.”

“Jsme připraveni,” prohlásil inženýr klidně.

“Ptám se vás naposledy,” pokračoval Hunter, “postoupíte nám své místo?”

“Pojďte si je vzít,” odpověděl Ben Raddle.

Na Malonovo znamení padly výstřely. Ben Raddle a Summy Skim se schovali do lesíka. Summy Skim ještě dříve, než zmizel mezi stromy, rychle zamířil a střelil po Hunterovi. Texasan uskočil stranou, ale kulka smrtelně zasáhla jednoho z jeho lidí.

Hunter pochopil, že tímto způsobem by mohl přijít o celou bandu, nepodaří-li se mu překročit průplav. Nařídil svým lidem, aby si lehli na zem. Malone a dva muži se proplížili k hrázi. Začali uvolňovat kameny, které tvořily hráz a házeli je do průplavu.

Uvolní-li si banda průchod, dorazí až k lesíku a vnikne do tábora. Potom bude ztracena naděje na odpor a výhoda se přikloní na stranu většiny.

Bill Stell jim v tom chtěl zabránit. Mluvil o zápasu muže s mužem.

Ale Ben Raddle ho zadržel. Bylo by nebezpečné chtít projít nekrytým prostorem, který dělil lesík od průplavu. Toto nebezpečí bude lepší přenechat Hunterovi a jeho lidem, kteří se v něm rovněž vydají, až překročí barikádu a budou se chtít vrhnout na tábor.

Banda obsadila barikádu a začala rozšiřovat otvor. Z lesíku se ozvala střelba.

Jeden Indián padl. Hned ho vystřídal druhý a zastihl ho stejný osud. Kulka, vyslaná Nelutem, zasáhla Malona přímo do prsou.

Texasan padl a jeho pád vyvolal strašný výkřik celé bandy.

“Dobře, dobře,” řekl Summy Nelutovi, který ležel vedle něho. “Byla to znamenitá rána! Ale mně nech Huntera, hochu.”

Ten ale nechtěl dál vystavovat své lidi nebezpečí a dal znamení k ústupu.

Za chvíli banda i se svými raněnými zmizela za ohybem Zlaté sopky.

XIII.

PATRIKŮV ŠTÍT

Tak dopadl první útok. Huntera stál několik raněných a čtyři mrtvé, mezi nimiž byl i Malone. Pro bandu lupičů to byla citelná ztráta.

“V každém případě se ti darebáci dali na ústup,” řekl stopař. “Dnes už znovu nezačnou,”

“Ne…, ale snad v noci,” odpověděl Summy Skim.

“Budeme hlídat,” prohlásil Ben Raddle.

“Nebude dobré opravit barikádu na hrázi?” zeptala se Jane Edgertonová.

“To uděláme,” přisvědčil Bill Stell a zavolal několik svých lidí, aby mu při této práci pomohli.

“Především,” zakročil Summy Skim, “se však podívejme, vrací-li se banda do svého tábora.” Hunter a jeho lidé se vzdalovali pomalu, protože odnášeli své mrtvé a raněné. Téměř hodinu pozorovali Kanaďané jejich ústup. Viděli Huntera obejít úpatí Zlaté sopky a zmizet v místech, kde měl postaven tábor.

V osm hodin večer byla opravena barikáda a dva muži postaveni na stráž.

Ostatní se vrátili do lesíka povečeřet.

Noc uběhla v klidu a rovněž tak i následující den. Marně zašel stopař několikrát za průplav. Neviděl nic podezřelého. Což se Hunter vzdal svých záměrů?

I druhá noc skončila bez příhody. Začalo už svítat, když se ozvaly výstřely směrem k průplavu. Obranu hráze v tu chvíli obstarával stopař a Neluto. Bylo jisté, že se žádnému útočníkovi nepodaří přejít proti jejich vůli.

Na rozkaz Bena Raddlea, který považoval zatím za zbytečné plýtvat zásobou prachu, vyčkávala karavana následujících událostí.

Uplynula hodina. Z protější strany průplavu se střílelo jak vytrvale, tak beze škody. Kulky zmizely v zeleni, aniž způsobily obleženým škodu.

Stopařovi bylo svěřeno velení, pro jeho zkušenosti v drobných válkách.

Rozdělil karavanu na dvě části. První rozestavil podél okraje lesa, druhá část zamířila ke stromům. Ben Raddle, Summy Skim a Jane Edgertonová chránili průplav. Stopař neurazil ani sto metrů na sever, když uviděl asi sedm jezdců, kteří rychle přijížděli, se zřejmým úmyslem zaskočit oddíl Kanaďanů.

Bill Stell rychle pochopil, co se stalo. V těch šestatřiceti hodinách, které Texasané popřáli svým nepřátelům, se jim zřejmě podařilo najít brod přes Rio Rubber. V noci přešli řeku a napadli tábor od severovýchodu, zatímco část jich bojovala na druhé straně.

Hunter měl smůlu. Místo toho, aby vnikl do opuštěného tábora a vrhl se pak znenadání překvapeným nepřátelům do týla, byl on i jeho lidé spatřeni, aniž o tom věděli.

Kanadské ručnice začaly pálit mezi stromy a v několika minutách bylo šest jezdců smrtelně zraněno. To už nebyl nezdar, to byla pro Huntera pohroma.

Podivnou náhodou zůstal pouze on bez zranění. Místo, aby prchal před kulkami, odvážně udeřil na své protivníky, kteří museli ustat v palbě, z obavy, aby se navzájem nepostříleli. Prolétl mezi nimi jako blesk a zmizel v zeleni.

Hunter věděl, že daleko neunikne. Ale najednou se zachvěl nadějí. Dojížděl právě k okraji lesíka. Za jedním stromem spatřil kanadského střelce, který právě nabíjel karabinu. Byl tak zabrán svou prací, že blížícího se Huntera nezaslechl.

Ten potlačil vítězný výkřik, když zjistil, že oním zuřivým střelcem je mladá cestovatelka z Foot Ballu.

Byl těsně za Jane Edgertonoyou a ta ještě neměla tušení o jeho přítomnosti.

Popohnal koně a svezl se na pravou stranu sedla. Rukou se téměř dotýkal země. V letu zachytil dívku a hodil ji přes sedlo. Nyní byl chráněn proti kulkám rukojmím, které unášel.

Jane Edgertonová vykřikla. Palba na obou stranách ustala. Hunter pobídl koně k rychlému trysku a hnal se otevřeným prostorem, jehož se před několika okamžiky tolik obával.

V obou táborech nikdo nechápal, co se děje. Hunter využil všeobecného zmatku a několika skoky se octl na břehu průplavu, který kůň přelétl zoufalým skokem, a pokračoval v šíleném běhu plání.

Jediný, kdo neztratil duchapřítomnost, byl Summy Skim. Uchopil pušku, zamířil a střelil. Což důvěřoval Summy své obratnosti tolik, že se neobával, že zasáhne Jane Edgertonovou?

Ale Summy Skim se nikdy nechybil cíle. Tentokrát podal důkaz své obratnosti, více překvapující nežli předešlé.

Sotva vyšla rána, Hunterův kůň těžce klopýtl. Jane Edgertonová spadla a zůstala bez hnutí ležet. Kůň udělal ještě tři skoky a pak se těžce svalil, zatímco se Hunter kutálel po zemi.

Summy Skim si nebyl jistý výsledkem svého činu. Upřeně se díval k pláni.

Asi padesát metrů za průplavem ležel Hunter. Byl mrtvý nebo živý? A co Jane Edgertonová?

Hunterova banda, když jejich náčelník padl na zem, se vyřítila z úkrytu hory.

Kanaďané opět nabyli chladnokrevnosti. Střelba přinutila bandity ustoupit.

Pláň byla nepřístupná pro obě strany. Také Kanaďané nemohli ani ukázat hlavu nad náspem, aby nebyli přivítáni krupobitím kulek.

Summy Skim byl obzvláště rozčilený. Viděl Jane Edgertonovou ležet jako mrtvou ani ne třicet metrů od sebe a nemohl jí pomoci.

“Což ji necháme umřít? Jsme zbabělci!” křičel beze smyslů.

“Nejsme blázni,” odpověděl přísně Ben Raddle. “Chovej se klidně, Summy, a popřej nám čas, abychom to mohli rozvážit.” Ale marně inženýr namáhal svůj mozek. Nemohl na nic přijít.

“Nakonec to vyřešil Patrik. Přivlekl jednoho ze zabitých koní.

Co zamýšlel s tímto mrtvým koněm? Nikdo nemohl na tuto otázku odpovědět.

Také Texasané si obra všimli. Jeho objevení bylo znamením k divokému pokřiku, provázenému deštěm kulek. Patrik, jak se zdálo, si nevšímal křiku ani střelby. Klidně dovlekl své břemeno až ke hrázi, k níž se dostal nevysvětlitelným štěstím živý a zdravý.

Prorazil dostatečný průchod barikádou. Potom popadl koně za přední nohy, posadil ho na zadek a jediným napětím síly si jej přehodil přes ramena.

Přes vážnost situace vybuchli Irovi kamarádi, nadšeni tímto báječným siláckým kouskem, v potlesk.

“Výborně, Patriku!” vykřikl Summy Skim, který pochopil, co chce Patrik udělat. Vzpřímil se a běžel za obrem ke hrázi.

Patrik s koněm na ramenou, volným a bezpečným krokem překročil hráz a Summy Skim, jím kryt, ji přešel zároveň s ním.

Sotva vyšli na pláň, padly první výstřely. Ale Patrik se k nim obrátil zády a Summya schoval před sebou. Byli klidní a vzdalovali se společně.

Potřebovali jen několik minut, aby dorazili k místu, kde ležela Jane Edgertonová. Patrik se zastavil a Summy se sehnul a zvedl dívku do náručí. Cesta nazpět byla obtížnější, ale vrátili se bez úhony. Tam se teprve Patrik zbavil svého zvláštního štítu, který si vymyslel. Nyní mohli posoudit jeho účinnost. Koně zasáhlo přes dvacet kulek.

Summy zatím pečoval o Jane Edgertonovou. Zdálo se, že není poraněna.

Mdloba byla způsobena prudkým pádem. Pokropení studenou vodou ji přivedlo k vědomí. Summy ji chvatně odnesl do stanu. Potřebuje si odpočinout, aby se vyléčila úplně.

Uplynul den. Postavení obou stran se nezměnilo. Pak začal soumrak a noc.

Tma vrátila bojujícím trochu volnosti. Několik mužů hlídalo průplav a sever lesíka. Ostatní se vrátili do tábora, kde se najedli a mohli si na několik hodin zdřímnout.

Jakmile se rozbřesklo, byli Kanaďané opět na nohou. Využili Texasané tmy, aby pomohli svému vůdci? Nastala v situaci nějaká změna?

Od výběžku Zlaté sopky nedoléhal žádný zvuk. Několik mužů se vypravilo na průzkum, aby si prohlédli celé úpatí sopky. Viděli, že pozice bandy je opuštěna. Nic nerušilo klid pláně. Na pláni ležel pouze mrtvý kůň, kolem něhož poletovali draví ptáci. Hunter zmizel.

XIV.

DO VZDUCHU!

Druhý útok banditů byl odražen s ještě větším úspěchem než první. Útočníci ztratili asi čtvrtinu lidí. Ale vítězství nebylo možné považovat za úplné. Za tři týdny bude karavana muset odcestovat, pokud bude chtít uniknout zimnímu období, jeho vichřicím, sněhům a vánicím.

Bylo 23. července a Ben Raddle s bolestí viděl, jak míjejí dny, aniž by přinesly nějaký výsledek.

Jak poznamenal stopař, za tři týdny bude už příliš pozdě na návrat do Klondyku, pokud tam karavana nedorazí do 15. září.

Ben Raddle se procházel po břehu průplavu. Nebýt přítomnosti Texasanů, pokusil by se ještě dnes o štěstí. Stačilo by, aby zapálil podkopy, jejichž hořák vydrží několik minut, a za půl dne, za dvě hodiny, za hodinu, ba snad za ještě kratší dobu by si nahromaděné páry uvolnily cestu do vzduchu.

Ben Raddle stál a proklínal svou bezmocnost. Naslouchal hluku v kráteru.

Zdálo se mu, že je dunění silnější. Jsou to známky blízkého výbuchu?

Najednou uslyšel volat stopaře:

“Pane Raddle! Pane Raddle!”

“Co je?” zeptal se inženýr.

“Pojďte! Pojďte!” odpověděl Bill Stell.

Ben Raddle si pomyslel, že se banda pokouší o třetí útok a pospíšil zpět k hrázi. Našel tam Summya Skima a Jane Edgertonovou ve společnosti Billa Stella.

“Což nás Texasané znovu napadají?” zeptal se.

“Ano, bídáci,” řekl stopař, “ale ani zepředu ani zezadu. Shora!” Skutečně. Hunter a jeho lidé se zřekli přímého útoku a přijali jiný plán, jehož provedení mělo přimět karavanu, aby opustila tábor.

Texasané házeli dolů na tábor balvany. Ben Raddle a jeho druhové se přitiskli k úbočí hory, aby se vyhnuli tomuto vražednému dešti.

V lesíku nebylo možné zůstat. Tábor mizel pod spoustou sházeného kamení a jeho obyvatelé hledali útočiště na břehu řeky.

Z materiálu zbyly pouze trosky. Dva vozy byly rozbity, stany povaleny a roztrhány, nástroje zničeny. Na zemi leželi tři zabití mezci. Byla to skutečná katastrofa.

Shora zazníval divoký řev a radostné výkřiky bandy, která se tímto zbabělým kouskem obveselovala. “Což nám chtějí svalit na hlavy celou horu?” vykřikl Summy Skim.

“Co budeme dělat?” zeptal se stopař.

“To nevím,” odpověděl Summy Skim, “nejlépe by bylo poslat Hunterovi kulku!”

“To jsou jen slova” řekla Jane Edgertonová vzrušeně. “Zatím z našeho materiálu zbydou jen trosky. Brzy z něho nezbydou ani ty, pokud je nezachráníme. Odvezme své vozy až k řece, kde budou mimo obsah.”

“Ano,” souhlasil stopař. “A potom?…”

“Potom?” opáčila Jane Edgertonová. “Půjdeme do tábora těchto banditů a počkáme tam na ně. Postřílíme je, když budou sestupovat, a jejich vozy nám nahradí ty, které jsme ztratili!”

Summmy Skim na ni s obdivem pohlédl. Její plán byl smělý, ale mohl se podařit.

“Zavolejme své lidi a přejděme hráz,” řekl Summy. “Za půl hodiny budeme nazpět, zatímco ti darebáci potřebují k sestupu alespoň dvě hodiny.” I když se Ben Raddle nemísil do sporu, dobře Jane Edgertonovou poslouchal.

“Můžeme dělat něco lepšího”, řekl.

“Co?” zeptal se Summy Skim.

“Máme přece pohotově strašlivou zbraň.”

“Zbraň?” zeptal se stopař. “Sopku. Vyvolejme výbuch a zničme je do posledního.” Inženýr po krátkém mlčení pokračoval:

“Shromážděte naše lidi podél úpatí hory a u kraje moře. Já zatím zapálím podkopy a pak vás rychle dohoním.”

“Zůstanu s tebou, Bene!” řekl Summy a stiskl mu ruku.

“To je zbytečné,” prohlásil inženýr pevným tónem. “Nevydávám se v nebezpečí. Hořák je, jak víš, připraven.”

Nebylo možné odporovat. Summy Skim, Jane Edgertonová a stopař odešli, aby se přidali k ostatním, shromážděným na břehu Ria Rubberu. Ben Raddle zmizel v otvoru, který byl přikryt větvemi, zapálil hořák, spěšně se vrátil a rozběhl se také směrem k moři.

O čtvrt hodiny později podkopy vybuchly. Zdálo se, že se hora zachvěla v základech. Roztříštěná hráz se rozlétla na tisíc kousků a voda se prudce vyvalila do příkopu. Zároveň se ozval temný lomoz.

Uplynulo půl hodiny, hodina. Voda se stále valila plným korytem do chodby, tlačila páry nazpět a mizela s rachotem v hoře.

Skupina Kanaďanů tiše a úzkostlivě vyčkávala.

Najednou se země zachvěla, celá pláň se zavlnila a zvedl se neprůhledný prach, který zatemnil i slunce. I Kanaďané byli zachváceni hrůzou. Všichni pocítili strach. Ale potom mrak prachu spadl a znovu se objevilo slunce. Uplynula další čtvrthodina a náhle, aniž jej bylo možné tušit, se ozval strašlivý výbuch.

Kus hory se utrhl a spadl do moře. Z kráteru vybuchly kameny, kusy ztvrdlé lávy, strusky, popel, plameny a vířivý dým. Následoval výbuch za výbuchem.

Sopka, zmítaná vztekem, chrlila k obloze tisíce žhavých střel. Některé padaly nazpět do jejího jícnu, který je drtil. Jiné zapadly se sykotem do vln Arktického oceánu.

“Ale… Bůh mi odpusť,” koktal Summy Skim, “naše zlaté hroudy padají do moře!”

Ben Raddle a Bill Stell nebyli schopni pronést jediné slovo. Byli omráčeni překvapením či spíše zoufalstvím.

Podniknout takovou cestu, zápasit s přírodou, vynaložit veškeré úsilí, aby se tohoto dočkali! Ben Raddle se nemýlil. Když svedl vody do kráteru sopky, vyvolal výbuch.

Ale tomuto výbuchu nemohl dát směr. Výprava skončila pohromou. Netvor, kterého uvolnil, od nynějška unikal jeho vůli. Nic už nemohlo řádící výbuch utišit. Půda se chvěla, jakoby se chtěla roztrhnout. Některé balvany, které vylétávaly do vzduchu, vybuchovaly jako pumy a měnily se ve zlatý prach…

“Naše zlaté hroudy praskají!” vzdychal Summy Skim.

Všichni zděšeně pozorovali toto hrozné divadlo. Na Texasany si ani nevzpomněli. Ostatně nebylo třeba se jich obávat. Ti neměli bezpochyby čas se uchýlit do bezpečí.

Ben Raddle první nabyl chladnokrevnost.

“Pojďte! Pojďte!” zavolal.

Za dvacet minut dorazili do tábora Texasanů. Pět nebo šest mužů, kteří zůstali na stráži, uprchlo do lesa. Kanaďané obsadili tábor a pozorovali horu.

Výbuch, který nahoře zuřil, vykonal zhoubné dílo. Z bandy lupičů zůstalo jen několik pozůstalých, kteří zachváceni zděšením, se řítili po svazích Zlaté sopky, bez ohledu na to, že si mohou zlámat ruce i nohy.

Mezi nimi bylo vidět i Huntera, který těžce raněný se vlekl asi sto metrů nad plání. V tom vylétl obrovský balvan z řvoucího kráteru. Zasáhl Huntera do hlavy a ten se otočil kolem vlastní osy. Potom spadl se skály a roztříštil se u paty hory.

Balvan se zatím valil dál po svahu. Pak se jeho rychlost zmírnila a jako ochotný sluha se zastavil těsně u nohou Bena Raddlea.

Ten se sklonil. V rýhách, způsobených nárazy, se třpytila žlutá látka kovovým leskem. Se srdcem sevřeným zvláštním pohnutím, inženýr zjistil, že trestající kámen je z ryzího zlata.

XV.

JANE EDGERTONOVÁ, SUMMY SKIM A BEN RADDLE UŽ NIC NECHÁPOU

Ano, toto zlato, za nímž se Hunter tak dychtivě hnal, mu dal nelítostný osud až po smrti. Co zločinů napáchal a co jich ještě chtěl udělat, aby ho alespoň drobek získal! A ironickou hrou osudu právě zlato roztříštilo jeho mozek!

Ben Raddle změřil mechanicky pohledem překvapující střelu, která ho právě zbavila nepřítele, a odhadl její cenu na nejméně sto tisíc franků. Tento balvan, který se stal, jeho majetkem, postačí k tomu, aby uhradil výlohy výpravy, a poskytne skromný zisk každému z odvážných, ale nešťastných výzkumníků.

Z nepřeberných pokladů sopky si budou moci odnést pouze tuto ukázku!

Zlatá sopka zatím chrlila celé své ostatní bohatství do moře.

“Všechno neštěstí spočívá v tom,” soudil stopař, “že kráter sopky byl nepřístupný, když jsme sem dorazili.”

“Skutečně,” přisvědčil Summy Skim. “Jakub Ledun se domníval, že sopka je vyhaslá, zatímco byla jen nečinná. Probudila se o několik týdnů předčasně!” Neblahý osud připravil Bena Raddlea o všechen zisk z jeho výpravy. Ať si říká kdo chce, co chce, nikdy se mu nepodaří, aby se potěšil.

“Podívej, Bene,” těšil ho Summy Skim, “jen trochu odvahy a filozofie! Zřekni se svých snů a spokoj se s tím, že budeš šťastný v naší drahé vlasti, od níž jsme už osmnáct měsíců vzdáleni!” Ben Raddle stiskl bratrancovu ruku a energicky zapudil smutek. Bylo nutné i znovu vybudovat tábor a umístili jej mimo dosah sopky. Tábor bude postaven jen na chvíli, protože už není důvod, aby setrvávali déle v těchto severních končinách. Nežli skončil den, byl nový tábor postaven. Noc byla pokojná. Hlídali jen z opatrnosti, kdyby je chtěl napadnout pozůstatek rozprášené bandy. Klid byl rušen jen velikým lomozem sopky.

Zlatý prach, rozžhavený do běla a vrhaný strašlivou silou, se kupil nad kráterem v klenbu. Nad tuto ohnivou klenbu vystupovaly plameny až k mračnům a osvětlovaly příšernou září celý kraj až po nejzazší obzor.

“Kdo ví, řekl ráno stopař Summyu Skimovi, “zda se nakonec sopka neuhasí?”

“To je možné, Bille, ale pro smilování Boží neříkejte to před Benem! Byl by schopný zde počkat! A v kráteru už přece není co sklízet!” Summy Skim se zbytečně znepokojoval. Ben Raddle už udělal pevné rozhodnutí. Sklonil se před silou osudu. Zaplavení claimu 129 a vyprázdnění Zlaté sopky do moře, to byly dvě věci, proti nimž už nemohl nic dělat. Tyto dvě zklamání už pro něho patřily minulosti, a proto se odhodlaně obrátil k budoucnosti.

Nejbližší budoucností je Dawson City. A ví Bůh, proč toto město, k němuž se inženýr v myšlenkách vracel, mu splývalo v nemocniční pokoj, ve kterém byla Plavá dívka. Ještě dříve, než bylo dáno znamení k odchodu, Ben Raddle a Bill ještě jednou prohledali úpatí sopky. Nenajdou-li nějaké úlomky zlatonosného křemene? Ne. Balvan, který zabil Huntera a spadl k nohám inženýra, zůstane jedinou památkou, kterou si odtud přinesou.

Výbuch nezměnil směr. Všechny látky: kameny, struska, láva, popel, vrhané na sever, padaly do moře.

Mezitím přišla za Summym Skimem Jane Edgertonová.

“Musíte mi prominout, pane Skime,” řekla rozpačitě, “nepoděkovala jsem vám, jak se slušelo, ale teprve dnes ráno jsem se dozvěděla, komu vděčím za svoji záchranu.”

“Kdo tlachal?” začal popuzeně Summy. “Patrik mi všechno řekl,” přerušila ho Jane mírně. “Vím, že jste mi zachránil život díky své obratnosti, chladnokrevnosti a odvaze. Kdysi,” připojila s tajeným a dojemným úsměvem, “jsem měla odvahu vám říct, že jsme vyrovnáni.

Dnes poznávám, že se mi to nikdy nepodaří.”

“Patrik vám popletl hlavu, slečno Jane?” odpověděl nepřímo Summy. “Je skromný, protože ve skutečnosti udělal všechno on.”

“Ne, pane Skime,” dotírala Jane vřeleji. “Vím, jakou úlohu hrál Patrik a zachovám mu ve svém srdci místo, na které má právo. Ale vím také, jaká byla vaše úloha.”

“Moje?” divil se Summy. “Hrál jsem pouze úlohu lovce, to je všechno. Lovec něco vidí, co před ním utíká… střelí. To je prosté.” Summy se náhle zarazil a předstíraje prudký hněv, řekl:

“A pak už dost! Nechci, aby se o této záležitosti mluvilo!”

“Budiž,” souhlasila Jane Edgertonová, “nebude se už mluvit. Ale já na to budu stále myslet.” Karavana se k osmé hodině vydala na cestu. Počasí bylo nejisté, neboť letní doba už velmi pokročila. Ale bylo možné doufat, že do hlavního města Klondyku dorazí dřív než nastanou mrazy. Když se karavana zastavila, aby posnídala, bylo ještě na obzoru vidět Zlatou sopku. Ben Raddle nemohl odvrátit oči od kotoučů dýmu, které vystupovaly z jejího temene.

“Podívej, Bene,” řekl mu Sumy Skim, “zlato se rozplývá v dým jako tolik věcí na světě. Už na to nemysli. Nesmíme se dívat zpět, ale tam.” A Summyova ruka ukázala k jihovýchodu, kde přibližně ležel Montreal.

Stopař se dohodl s Benem, že pro návrat zvolí jinou cestu. Místo, aby šli na východ a minuli Fort Mac Pherson, půjdou přímo na jih. Cesta se tím značně zkrátí. Ke konci prvního dne pochodu pozorovali řidiči potahů v půdě četné trhliny.

Bylo nutné dělat ustavičné okliky, které značně prodlužovaly cestu.

Naštěstí po několika kilometrech byla situaci příznivější. Šedesát kilometrů od Zlaté sopky zbývala už jen jediná, ale tak rozsáhlá, že jí spíše slušel název rokle. Zdálo se, že tato trhlina směřuje od severu k jihu. Obrovský příkop se táhl kam až oko dohlédlo, bezvadně rovně. Na jeho svazích nerostla tráva a bylo vidět, že vznikl teprve nedávno. Jaká síla vykonala tak náhle toto obrovské dílo?

“Zlatá sopka,” řekl Ben Summyovi, když se ho na to zeptal.

“Před vlastním výbuchem jsme cítili prudký otřes a celý jižní obzor byl po nějakou dobu zastřen prachem. Nyní znáš původ toho prachu.” Polární kruh byl překročen teprve 12. srpna. Kratší cesta byla také špatnější a tak stopař nakonec litoval, že se pustil tímto směrem.

3. září se konečně objevily výšiny, vroubící hlavní klondycké město. Několik okamžiků po poledni dorazila karavana před bránu hotelu Norther. Tam se rozešli. Patrik a Neluto zamířili k domu na předměstí, kde doufali, že najdou svého přítele Loriqua. Stopař zavedl své lidi do skladiště v Dawsonu. Bývalí hledači zlata z claimu 129 se rozešli po městě a obstarávali si byt.

Zatím Jane Edgertonová, Summy Skim a Ben Raddle se oddávali důkladné hygieně. Přes nesmírné dawsonské ceny si všechno dopřáli: lázně, krejčího, kadeřníka, švadlenu.

Ke třetí hodině se sešli všichni tři odpočinutí, osvěžení a přeměnění v hotelovém salonu.

Potom Jane, která se chtěla konečně obejmout se svou sestřenicí, spěchala do nemocnice a Ben se Summym zamířili do písárny Anglo-Amerícan Transportation and Trading Company, kde před odchodem uložili zbytky svých kapitálů. Museli myslet na peníze. I když cena zlatého balvanu ze Zlaté sopky byla veliká, pro tuto chvíli byli úplně bez peněz.

Summy podal do okénka šek, který úředník přijal s lhostejnou tváří. Ale ta se rázem změnila ve tvář zděšenou, jakmile se podíval na jména, na která byl šek vydán. Okénko se ihned suše zavřelo, ale pak se za mříží ozval ruch, který oba bratrance velmi zajímal.

Mezitím co čekali, až budou vyřízeny formality pro výplatu šeku, odebrali se Ben a Summy k druhému okénku, kde odevzdali zlatý balvan. Úředník, který hroudu zlata přijal, nejevil stejnou lhostejnost jako jeho kolega od běžných účtů. Naopak dal najevo překvapení, které v něm vzbudila tato krásná ukázka pokladů ložisek. Kámen byl skutečně nádherný. Po očištění se třpytil a odrážel světlo tisícerými plochami.

Když zástupce Trading Company dostatečně vyjádřil svůj obdiv, přikročil k odvážení, po němž následoval rychlý výpočet. “Dvacet tisíc šest set dvaatřicet dolarů padesát centů,” řekl.

Ben Raddle přikývl.

“Na účet pánů…?” zeptal se úředník.

“Summya Skima a Bena Raddlea,” doplnil inženýr.

Stejně jako předtím se i nyní zavřelo okénko a za mříží nastal stejný ruch, který oba bratrance už dříve zajímal.

Uplynulo několik minut. Ben Raddle byl už netrpělivý, když se objevil vyšší úředník a požádal oba bratrance, aby ho laskavě následovali, protože si s nimi přeje mluvit pan William Broll.

Ti, i když bylo jejich překvapení veliké, poslechli zdvořilé pozvání a za několik okamžiků se octli před ředitelovým náměstkem.

“Prosím, abyste mi prominuli pánové, že vás obtěžuji,” řekl. “Ale dal jsem rozkaz, aby mne uvědomili, jakmile se některý z vás dostaví do naší písárny.

Jsem rád, že vás vidím oba dva.”

Summy Skim a Ben Raddle pozdravili, aniž by projevili překvapení nad ctí, které se jim dostalo.

“Nemohl jsem, pochopíte jistě,” pokračoval ředitelův náměstek, “nechat odejít, aniž bych je požádal, aby přijali naši poklonu, největší klienti naší firmy.” Oba bratranci se na svého společníka udiveně podívali. Zmocnilo se snad pana Williama Brolla náhlé šílenství? Nebo upadla Anglo American Company do takové bídy, že jejich prostřední úvěr má v jejich knihách takový význam?

“Ach,” pokračoval zatím ředitelův náměstek, “jistě se nám asi často vysmíváte a musíme přiznat, že k tomu máte právo. Pořádně jsme prohloupili!

Pomyslím-li si, že jsme se dali zdržet malichernou otázkou hranic! Pomyslím-li si, že jsme ocenili pěti tisíci dolary - ano, pěti tisíci dolary, váš majetek! Ale nemusíme se obávat, že byste nám vytýkali naši zaslepenost, protože jste šťastnými majiteli stodevětadvacítky.”

“Stodevětadvacítky?” zeptal se Summy Skim a Ben Raddle současně.

“Podivuhodné, neobyčejné, zázračné stodevětadvacítky!”

“Pardon, ale…” začal Summy Skim rozpačitě.

Ale Ben Raddle ho přerušil:

“Co chcete, pane náměstku, při obchodech vládne jen štěstí a smůla,” řekl a předstíral nejpřirozenější tón. “Najdete jinou příležitost.”

“Nikdy takovou jako tuto,” tvrdil energicky William Broll. “V Klondyku ani jinde není ložisko, které by bylo možné přirovnat k vašemu. Připouštím, že jste o tom dlouho pochybovali. Po celý rok jste museli tápat, zápasit všemi způsoby a spolu jsme měli k naší veliké lítosti, jen velmi řídké styky. Ale nyní jste za svou námahu královsky odměněni, jak dokazují zásilky, které nám už měsíc den co den posíláte.”

“Každodenně?” vykoktal Summy Skim.

“Anebo téměř každodenně.”

“Už měsíc myslíte?” vyzvídal Ben Raddle jistějším hlasem.

Ředitelův náměstek pátral ve své paměti.

“Ano,” řekl, “je tomu téměř měsíc, co jsme obdrželi vaši první zásilku.”

“Opravdu!” ozval se Ben Raddle dobráckým tónem. “Ostatně,” připojil pan Broll, “chcete-li vědět přesné datum první zásilky, najdeme je ve svých knihách.” Stiskl knoflík. Jakýsi úředník se ihned objevil.

“Ukažte mi,” řekl mu, “běžný účet pánů Summya Skima a Bena Raddlea, majitelů claimu 129.”

Úředník zmizel. Za chvíli se objevil i s rejstříkem. Ředitelův náměstek jej otevřel.

“Podívejte se sami, pánové,” řekl. “Nezmýlil jsem se. Dnes máme 3. září a vaše první zásilka pochází z 5. srpna.”

“5. srpna!” pomyslil si Summy Skim. “Zrovna rok po zaplavení claimu 129!”

“Pokud se týká vašeho účtu…” pokračoval pan Broll, “podívejte! Zaznamenejte si!” Ben Raddle chytil tužku a napsal, co mu ředitelův náměstek nadiktoval:

“Tři milióny tři sta osm tisíc čtyři sta třicet jeden dolar devadesát centů.” Inženýr pečlivě zapsal závratné číslice. Summy Skim si umínil, že přestane myslet. William Broll pokračoval:

“V tom není započítán váš dnešní vklad. Ale ten je nejpodivuhodnější ze všech! Ne sice co do obnosu, nýbrž dle neobyčejné krásy vzorku! Nádherná zlatá hrouda! Považuji ji opravdu za jedinou na světě a jenom stodevětadvacítka ji mohla poskytnout!” I Ben Raddle přemýšlel. Nebylo pochyb o tom, že ředitelův náměstek je nebezpečný blázen. Chtěl se o tom přesvědčit proto řekl:

“Chtěli jsme si s bratrancem vyzvednout tisíc dolarů, ale protože se v Dawsonu jen zastavujeme, myslím, že uděláme lépe, když si vyzvedneme větší obnos.”

“K službám, pánové,” opakoval pan Broll. “Jaký obnos si představujete?”

“Sto tisíc dolarů,” řekl Ben Raddle chladně. Uvidí se. Je-li ředitelův náměstek blázen, není možné, aby jimi byli zároveň všichni úředníci.

“K službám, pánové,” opakoval pan Broll. “Dám napočítat těch sto tisíc dolarů. Přinesou vám je do hotelu zároveň se stvrzenkou.”

“Můžeme na ně dlouho čekat,” řekl si Ben Raddle, když se loučil s ředitelovým náměstkem. Ten doprovodil oba návštěvníky až ke dveřím a roztomile se usmíval. Summy Skim se zvedl zároveň s bratrancem a následoval ho s ochotou děcka.

“Co o tom soudíš, Bene?” blábolil, jakmile se ocitli na ulici.

“Nic,” odpověděl Ben Raddle a tvářil se rozpačitě.

Mlčky došli až do hotelu. Tam je netrpělivě očekávala Jane Edgertonová.

Byla uplakaná. Při pohledu na ni zapomněl Summy Skim na fantastickou rozmluvu s panem Williamem Brollem. Pospíšil k Jane a vzal ji něžně za ruku.

“Co je vám slečno Jane?” zeptal se. “Co se děje?”

“Moje sestřenka zmizela,” odpověděla Jane a marně se snažila potlačit vzlykot. Nyní se vzrušil i Ben Raddle.

“Slečna Edith zmizela?” řekl rozčileným hlasem. “To není možné!”

“A přece je to pravda,” tvrdila Jane Edgertonová. “Když jsem se s vámi rozešla, šla jsem do nemocnice. Tam jsem se od doktora Pilkowa dozvěděla tuto zprávu.”

“A doktor Pilkow neřekl nic podrobnějšího?”

“Řekl, že Edith opustila nemocnici 25. července brzy zrána, aniž mu o tom předem pověděla.”

“Aniž řekla příčinu svého odchodu?”

“Ano.”

“Aniž řekla, kam jde?”

“Řekla jen, že počítá, že se vrátí, než začne zima.”

“A doktor neví, kam šla?”

“Neví.”

Inženýr byl rozčilený.

V tom do sálu vešel sluha a oznámil, že jakýsi návštěvník si přeje mluvit s pány Summyem Skimem a Benem Raddlem.

“Ať vstoupí,” odpověděl mechanicky inženýr.

Příchozí měl v ruce dost objemný vak.

“Bylo mi uloženo,” řekl, “naším náměstkem, panem Williamem Brollem, abych doručil sto tisíc dolarů pánům Sumyovi Skimovi a Benu Raddleovi, o něž požádali. Prosím, abyste mi potvrdili příjem peněz.” S těmi slovy vyndal zřízenec Transportation and Trading Company z vaku svazky bankovek a rozložil je po stole.

“Přesvědčte se, pánové,” vybízel.

Ben Raddle, který se snažil ovládnout svůj zmatek, bankovky přepočítal. “Souhlasí,” řekl.

“Potvrdíte mi příjem?”

Ben Raddle se podepsal. Pokud se týká Summya, tomu musel ukázat místo a téměř vést ruku. Summy byl jako ve snu a nic nechápal.

Ben Raddle doprovodil zřízence ke dveřím. Potom se vrátil k Jane Edgertonová a k bratranci:

Seděli proti sobě a hleděli na bankovky, které pokrývaly stůl. Summy se tvářil nechápavě a Jane plakala.

Ben Raddle byl unavený. Nevěděl, jak si má celou situaci vysvětlit. Sedl si do křesla a přemýšlel.

XVI.

OŽIVENÍ CLAIMU

V okamžiku, kdy nastal soumrak a v ulicích se rozsvítila elektrická světla, ohlásil sluha podruhé, že si s panem Summyem Skimem přeje mluvit nějaký cizinec.

Návštěvníkem byl Neluto. Přišel oznámit panu Skimovi, že on a Patrik se nemohou ubytovat v domku na předměstí, protože je zavřený a pan Lorique v něm už měsíc nebydlí.

“Neluto,” ozval se Ben Raddle, který se náhle k něčemu rozhodl.

“Ano, pane Raddle?” “Neluto, zítra odejdeme na claim 129.”

“Na claim 129?” opakoval užasle Indián.

“Ano. Zavření domku na předměstí nemá pro tebe žádný význam, protože se tuto noc stejně musíš zříct spánku.”

Ben Raddle vzal se stolu hrst bankovek.

“Tu je dva tisíce dolarů,” řekl. “Dám ti tolik, kolik budeš potřebovat.”

“Zítra ráno?” podivil se. Neluto. “Ale vždyť je noc, pane Raddle!”

“Naléhej, pros a sypej dolary plnýma rukama. To je nejlepší prostředek.

Ostatně, zařiď to jak chceš, jen ať je vůz připravený,” skončil inženýr.

Neluto vzdychl. “Pokusím se pane Raddle,” řekl a zmizel. Sotva odešel Indián, přišel doktor Pilkow, který se o jejich pobytu dozvěděl od Jane. Jako lékař se nejprve ptal po zdraví. Pak se jich zeptal, jaká byla cesta.

“Jsme spokojeni, že jsme se vrátili,” řekl Summy.

Potom doktora Pilkowe dopodrobna seznámili s osudem výpravy. Ještě dříve, než se s nimi doktor rozloučil se ho Ben Raddle zeptal na Edith Edgertonovou.

Ale nedozvěděl se nic víc, než prve Jane.

Druhý den ráno stál přede dveřmi pohodlný vůz, tažený dvěma koňmi.

Vydali se na cestu, aby byli co nejdříve na claimu 129. Po celé cestě a hlavně ve Fortu Cudahy mluvili domácí lidé o claimech, ležících na horním toku Forty Milesu. Dle jejich tvrzení tam byla najednou nesmírně bohatá ložiska.

Marně vřel Ben Raddle netrpělivostí. Teprve 6. září dorazili blízko k hranicím.

Kraj byl k nepoznání. Pahorek, který kdysi dělil majetek obou bratranců od majetku Jane Edgertonové, už nepřekážel proudu. Na jeho místě se valila řeka.

Povoz jel dolů po klikaté cestě. Ti, kteří v něm seděli, pozorovali s úžasem neobyčejnou podívanou, která se jim, naskytovala. Byl to tedy claim 129? Jak je možné, že je výtěžek claimu ukládán na účet Summya Skima a Bena Raddlea? Kdo najal a řídí tuto spoustu dělníků?

Na claimu bylo zaměstnáno asi dvě stě padesát mužů, kteří, jak se zdálo, si příchozích nevšímali.

Jeden z nich ale opustil svoji práci a zeptal se návštěvníků, co si přejí.

“Mluvit s vaším pánem,” odpověděl Ben Raddle za všechny.

“Pojďte laskavě za mnou,” řekl dělník.

Summy Skim, Ben Raddle a Jane Edgertonová sestoupili z vozu a šli za průvodcem.

Po pěti stech krocích zastavili před domkem. Dělník zabušil na dveře.

Ty se ihned otevřely. Na prahu se objevila mladá žena.

“Edith!” vykřikla Jane, když ji poznala. Sestřenice se objaly. Edith Edgertonová zabloudila pohledem až k Benu Raddleovi.

“Slečna Edith,” zavolal také inženýr na vrcholu překvapení.

“Pan Radle,” řekla, Edith a zarděla se.

“Slečno Edith, vysvětlíte nám…” řekl Ben Raddle.

“Hned,” přerušila ho Edith. “Ale napřed račte vstoupit dovnitř. Myslím, že najdu dost židlí, abych vás slušně přijala.”

Vešli do domku, který byl velmi skromně zařízen. Ale všechno se v něm lesklo čistotou.

“Moje vysvětlení bude velmi prosté,” řekla Edith, když se posadili. “Večer 24. července se Lorique náhodou dozvěděl, že horní Forty Miles Creek se stal jevištěm ještě většího převratu než loňského roku. Říkalo se, že většina zaplavených claimů, se znovu objevila.”

“Co Lorique udělal?” zeptal se Ben Raddle.

“Ještě ten večer přišel a vyprávěl mi o tom. Ihned jsem se rozhodla. Protože nebyli přítomní pánové Raddle a Skim, bylo třeba je nahradit a udělat to, co by udělali oni, kdyby tu byli. Mohla jsem to udělat tím spíše, že v létě není v nemocnici mnoho nemocných. Druhý den ráno jsme se s Loriquem vydali na cestu, ale z opatrnosti jsme všem účel výpravy zatajili.”

“A od té doby jste tady?”

“Ano, od 27. července. Veřejný hlas říkal pravdu, ale poněkud ji pozměnil.

Bývalé claimy se nevynořily. Naopak, byly zaplaveny ještě víc novým zvednutím půdy. Dnes pracujeme v řečišti Forty Miles Creeku, který teče tam, kde se nacházely bývalé claimy.”

“V tom případě,” poznamenal Ben Raddle, “si vysvětluji čím dál tím méně…”

“Počkejte,” pokračovala Edith, “ihned všechno pochopíte. Když jsme sem přišli, nikdo tu před námi nebyl. Jak víte, koncese pro poříční claim obsahuje také oprávnění, těžit v toku řeky. Zasadili jsme kůly, které obsáhly část, související s částmi bývalých claimů 127 b a 129 a ty, které souvisely na východě s claimem 127 a na západě, na druhé straně hranice, s claimem 131.

Potom jsme udělali několik pokusů na tomto území, které nebylo dosud tknuté jakoukoliv těžbou.”

“Znám výsledek těchto pokusů,” přerušil ji Ben Raddle.

“Povím vám podrobnosti,” pokračovala Edith Edgertonová “Hned jsme poznali, že celý povrch, ještě včera pokrytý vodami Forty Miles Creeku, obsahuje neobyčejné bohatství. Byli jsme doslova omráčeni prvními pokusy.

Co se na tomto místě stalo? Nevím dost, abych to mohla říci. Jisté je, že jsme na tomto místě našli hromadu téměř ryzího zlatého prachu.” Posluchači poslouchali tomuto báječnému vypravování jako ve snách.

Podobalo se spíše románu nežli skutečnosti. Nebyli by mohli říct, co jim připadalo víc divné, zda tento rozmar přírody anebo prozíravost a energie Edith, která si tu tak dobře vedla. Ale překvapení ještě nebyl konec.

“Protože se jednalo o takový objev,” pokračovala Edith, “neztratila jsem ani hodinu, abych si zabezpečila těžební právo. Jeden claim byl zapsán na jméno pana Raddlea, druhý na pana Skima, jiné na jméno mé sestřenky, Loriquovo a moje. Že jsem se musela, abych získala koncese, většinou na jména nepřítomných, dopustit jistých nepatřičností, bych se neodvážila popírat. Ale při těchto věcech je hlavní mít úspěch!”

“Zajisté,” přisvědčil Ben Raddle.

“Bylo by zbytečné podotýkat, že jsem ani na okamžik nezapomněla na skutečnou situaci. Těžba v claimech mohla být podniknuta pouze z peněz pánů Summya Skima a Bena Raddlea. Jim tedy patří. Považovala jsem se vždy jen za vykonavatelku vaší vůle a podle toho jsem také jednala. Dnes je všechno v pořádku. Pokud se týká claimu, který leží na americké půdě, dostala jsem poslední, náležitě ověřenou listinu.”

Při těch slovech přistoupila Edith ke kufru v rohu místnosti. Vyndala z něj svazek listin.

“Tu jsou kupní smlouvy a prohlášení Loriquovo a moje, zaručující vám pravé vlastnictví proti všem našim nárokům. Chybí jen Janina záruka, ale myslím, že ji neodepře.” Místo odpovědi Jane svou sestřenku políbila.

Ben Raddle byl ohromen.

“Zázračné! Zázračné!” opakoval. “Chcete-li,” řekla Edith, “můžete se podívat na svůj majetek. Budu vám dělat průvodce a při té příležitosti budete moci pozdravit Loriqua.” Vyšli z domku a prošli křížem krážem pozemek. Všichni na něm pilně, pracovali. Na obou koncích zlatonosného území byly dvě těžební věže, hnané malou parní pumpou, postavenou poblíž nové řeky, téměř naproti střední části.

Část dělníků pracovala s mísami a řešety.

“Tato pumpa mne nic nestála,” vysvětlovala Edith. “Našla jsem ji po odlivu vod ve starém korytě řeky. Nebyla poškozená. Stačilo ji jen vyčistit a postavit.” Ben Raddle se nemohl udržet.

“Ale konečně,” vykřikl, “řekněte mi, kdo to všechno řídil, organizoval práci a uvedl do chodu?”

“Já, pane Raddle, s pomocí Loriquovou,” odpověděla Edith prostě.

“Vy?” divil se inženýr.

Edith pokračovala ve svém vypravování. Potom zavedla druhy až k poslední koncesi na území Aljašky, zapsané na Loriquovo jméno. Zde také dozorce zastihli. Ten byl velmi dojatý, když se ocitl tváří v tvář Benu Reddleovi.

Ve společnosti dozorce se vrátili ke středisku těžby. “Tu je nejbohatší část,” vysvětlovala Edith. “Zde vytěžíme z mísy průměrně tisíc dolarů!” Potom se návštěvníci vraceli zpět do domku. Ben Raddle se najednou zamyslel a zastavil se.

“Neřekla jste mi,” zeptal se Edith, “že jste opustila Dawson 25. července?”

“Skutečně,” odpověděla.

“A kdy se zvedl Forty Miles Creek?”

“23. července.”

“Tím jsem si byl jistý!” řekl Ben Raddle. “Své sopce vděčíme za toto bohatství!”

“Jaké sopce?” zeptala se Edith.

Ben Raddle jí vypravoval celou příhodu výpravy, která se vydala ke Zlaté sopce. Když skončil, nikdo nepochyboval, že výbuch, který vyvolali, byl první příčinou převratu, jehož jevištěm se stala tato část Klondyku.

Jane Edgertonová byla obzvlášť nadšena tímto závěrem, který se shodoval s jejím názorem na život. Ne, činnost není nikdy zbytečná. Tato cesta toho byla novým důkazem.

Edith uklidnila nadšení své sestřenky a poznamenala, že ještě zbývá přezkoumat účty těžby.

Když vešli do domku, rozložila své knihy a vysvětlovala je tak, že Ben Raddle údivem ani nedýchal. Pro zaznamenávání příjmů a vydání, pro kontrolu dobývaného a odesílaného zlata, pro zabezpečení se proti krádeži vynalezla velmi prostý, ale přísně přesný postup, který nepřipouštěl ani omyl ani podvod.

“Dnes ráno jsem svoji práci skončila,” řekla nakonec. “Kdybyste nebyli přišli, chtěla jsem odcestovat do Dawsonu a vzít s sebou duplikát knih. Lorique, který tu zůstane, povede těžbu až do zimy. Jak vidíte, mohla bych na ni dohlížet i z dálky.” Po těch slovech Ben Raddle opustil domek. Dusil se. Tato dívka mu udělila pernou lekci. Nenechala mu nic na práci. Všechno bylo v takovém pořádku, že by lepšího nedocílil ani on.

Znepokojený Summy Skim vyšel za bratrancem. Proč Ben Raddle tak náhle odešel? Udělalo se mu špatně?

Ne, Ben Raddle neonemocněl. S očima upřenýma na obzor, vdechoval plnými plícemi vzduch, jako člověk, který se probírá z prudkého otřesu.

“Nuže, Bene,” řekl Summy a přistoupil k němu. “Dosáhl jsi svého cíle a myslím, že jsi spokojený. Pokud nebudeš mít dost těch milionů, postoupím ti moje, protože mi na nich nezáleží…”

Ben Raddle chytl bratrance pod paží.

“Co soudíš o slečně Edith, Summy?” zeptal se důvěrně.

“Ale že je rozkošná, velmi rozkošná,” odpověděl Summy vřele.

“Ale to není všechno, Summy. Tato mladá dívka je zázrak, skutečný zázrak!” řekl Ben Raddle a zasnil se.

XVII.

VYROVNÁNÍ ÚČTŮ

Po krátkém pobytu na novém claimu 129 se oba bratranci a obě sestřenice vrátili do Dawson City. Lorique bude řídit těžbu na claimu až do jeho vyčerpání.

Každý týden bude posílat účty do Montrealu, kam Summy Skim a Sen Raddle odjedou. Dozorce bude mít na docíleném zisku podíl a až budou ložiska na Forty Miles Creeku vyčerpána, bude bohatý i on.

Cestou do Dawsonu chtěli oba bratranci zjistit, co budou obě dívky po návratu dělat. Dozvěděli se, že Jane chce dál pátrat po zlatě, zatímco její sestřenka se vrátí ke svým nemocným.

Večer se shromáždili v saloně. Inženýr se ihned dotkl jádra otázky, kterou chtěl vyřešit. “Nejdříve musíme vyrovnat naše účty,” řekl, když se posadili.

Summy zívl.

“To bude zajímavé!…” poznamenal. “Ostatně, řekl jsem ti už, nenasytný Bene, k mému jménu napiš nulu a všechno si nechej!”

“Začneme-li s žerty tohoto druhu,” odpověděl Ben Raddle přísně, “nebudeme nikdy hotoví. Buď vážný, Summy, prosím tě.”

“Buďme tedy vážní!” schválil Summy s povzdechem. “Ale mohli bychom mnohem lépe využít čas!”

Ben Raddle pokračoval:

“Prvním bodem je těžba na Forty Miles Creeku a její následek, objev Zlaté sopky.”

“Souhlasíme!” řekli jeho tři spolubesedníci.

“Vzhledem k tomu zůstává v platnosti i závazek, který se týká matky Jakuba Leduna. Máte nějaký návrh, kolik bychom jí měli dát?”

“Snad čtvrtinu?” navrhla Jane Edgertonová.

“Zdá se mi,” řekla Edith svým klidným hlasem, “že důchod by byl lepší.”

“Slečna Edith má jako vždy pravdu,” řekl inženýr. “Přijmeme tedy důchod, který bude v každém případě štědrý.” Všichni souhlasili.

“Kromě toho,” pokračoval Ben Raddle, “bude nutné odměnit Loriqua, stopaře a lidi, kteří s námi šli ke Zlaté sopce.”

“To je samozřejmé,” řekli obě sestřenice zároveň.

“Co potom zůstane, bude dle naší dohody se slečnou Jane rozděleno na dvě stejné části. Slečna Jane se rozdělí se svou sestřenkou a já, i přes jeho nechuť, se Summyem.”

“Váš výpočet není správný,” namítla Jane. “Chcete-li se s námi rozdělit, aniž jste k tomu nuceni, zachovejme alespoň naši dohodu. Zapomínáte, že dřívější smlouva vám dává právo na deset procent z mého zisku v Klondyku.”

“To je pravda,” odpověděl Ben Raddle s vážnou tváří.

Vzal tužku a papír.

“Počítejme nyní,” řekl. “Řekněme tedy, že mám právo na desetinu z vaší polovice, tedy na dvacetinu z celku, což dělá celkem jedenáct dvacetin pro mne a devět dvacetin pro vás.”

“Počítám-li dobře,” zakročil Summy Skim s nejvážnější tváří na světě, “vyplývá z mých výpočtů, že část slečny Edith bude obnášet sedm pětin ze tří čtvrtin osmatřiceti devětasosmdesátin. Pokud se týká mé části, najdeme ji, když vydělíme výšku Zlaté sopky poloměrem polárního kruhu a vynásobíme stopařovým věkem. Tak dostaneme exponenční rovnici, jejíž kořen odvodíme…”

“Tyto žerty jsou nechutné,” prohlásil Ben Raddle suše, zatímco se obě sestřenky hlučně smály.

“Vždyť je to zbytečné!” vzdychl Summy Skim a šel si sednout do nejodlehlejšího kouta.

Ben Raddle se na něho mrzutě podívala pokračoval:

“Nuže, protože náš účet u Transportation and Trading Company činí…,” Jane Edgertonová ho přerušila:

“Ostatně, pane Raddle,” řekla s nejpřirozenějším výrazem, “nač všechny tyto účty?”

“Nicméně…”

“Na co? Vždyť se zřejmě provdáme.” Summy Skim, až do této chvíle lhostejný, vyskočil a vykřikl:

“Za koho?”

Chvěl se po celém těle, tvář měl křečovitě staženou, pěsti zaťaty a podobal se dravci, připravenému ke skoku. Jeho přátelé, kteří nemohli odolat prudké komičnosti této podívané, smíchem vybuchli.

Summy se nesmál. Právě prozradil vlastní srdce a byl tím doslova ohromen.

On, starý zatvrzelý mládenec, miloval. Miloval ke zbláznění, už dávno, stále, od té doby, co se mu poprvé na palubě Foot Ballu zjevila tato dívka, která se mu nyní smála. Pro ni tak lehce snášel těžké vyhnanství v těchto hrozných končinách. Protože ji nemohl přimět, aby opustila Klondyke, odsoudil se žít tam s ní, aby mohl u ní zůstat. A nyní ona pokojně mluví o vdavkách! Bezpochyby si vybrala Bena Raddlea, který je mladší a svůdnější než on. Jistě, je-li tomu tak, nebude jim Summy Skim bránit, ale bude to pro něho veliká bolest!

“Za koho?” opakoval hlasem plným slz, že se Jane přestala smát.

“Ale za vás, pane Skime,” řekla. “To se samo sebou rozumí. Proč…” Neměla čas svou větu dokončit.

Summy se na ni vrhl. Zvedl ji jako pírko a točil se s ní v divokém tanci.

Marně se Jane zmítala a bránila. Summy byl štěstím omámen. Pustil ji teprve, až ztratil dech a musel klesnout do křesla.

“Veliký blázne!” volala Jane zpola udušená. Smála se a upravovala si účes, který byl vážně poškozený.

Aniž se zdálo, že by se starala o Bena Raddlea, který mlčky pozoroval Edith a o svoji sestřenku, které měla oči vytrvale sklopené, pokračovala Jane ve větě, přerušené Summyovým záchvatem.

“Proč se ptát na to, co se předem ví? Je právě tak jasné, že se provdám za vás, pane Skime, jako že se pan Raddle ožení s mojí sestřenkou.”

“Potvrdíte, slečno Edith to, co právě řekla vaše sestřenice?” zeptal se Ben Raddle chvějícím se hlasem.

Místo odpovědi mu dívka podala ruku.

Nadšení Summya Skima neznalo mezí.

“Co tu děláme?” řekl. “Jsme-li dohodnuti, nemařme drahocenný čas.

Jednejme!” Marně mu domlouvali, že sňatky nemohou být vykonány v noci. Konečně se jim podařilo jej uklidnit, když slíbili, že omezí nutnou lhůtu na co nejkratší dobu.

Skutečně si pospíšili a za několik dní byl uzavřen tento dvojí sňatek v dawsonském chrámě. Byl to krásný obřad. Podmanivá krása Janina, hrdý půvab Edithin, energický vzhled Bena Raddlea a nádherná statnost Summya Skima byly obdivovány četným obecenstvem. Byli tu všichni druhové bídy i vítězství. Lorique, stopař a všechno mužstvo výpravy ke Zlaté sopce. Edith vedl doktor Pilkow, veselejší a kulatější, než kdykoliv jindy, a Jane byla k oltáři vedena obrovským Patrikem, který zářil jako slunce ve slávě nového obleku. Ir byl hrdý, že mu jeho mladá paní prokázala takovou čest. Ale dál ji tvrdošíjně nazýval “panem Janem”, přes její bílou róbu a kytici z květů oranžovníku.

“Podej mi rámě, Patriku.”

“Ano, pane Jene.”

“Dej přece pozor, Patriku. Šlapeš mi po vlečce.”

“Ano, pane Jene.” Nemohl si to odvyknout a Jane se upřímně smála.

Novomanželé večer po svatbě opustili Dawson na jednom z parníků, plující dolů po Yukonu. Lorique a stopař se s nimi na břehu rozloučili.

Dozorce se hned zítra vydá na cestu a vrátí se do svých claimů.

S novomanžely cestovaly ještě dvě osoby: Neluto a Patrik. Neluto se rozhodl, že neopustí tak vášnivého lovce, jakým je Summy Skim. Pokud se týká Patrika, jenom smrt ho bude moci odloučit od “pana Jana.” Bylo krásně. Summy Skim přinesl na záď lodi čtyři křesla a cestující využívali půvab této chvíle.

Ale Ben Raddle brzy přerušil toto šťastné mlčení. Nemohl zastavit činnost svého mozku a už kul plány. Se svým ohromným jměním mohl všechno podniknout. Proto se oddával snům, které říkal nahlas. Proměnit hromadu zlata v rozsáhlé podniky, které se opět změní v zlato, které bude kolovat v ještě rozsáhlejších a početnějších podnicích. A tak dále pořád!

Jane dychtivě poslouchala. Potom se přiblížila jejich sedadla k sobě. Pak, majíce dost nehybnosti, se oba zvedli a šli se opřít o loď. Jeden zapomněl na svou ženu a druhá na svého muže.

Summy vzdychl.

“Oba odešli,” řekl Edithě, která s ním zůstala.

“Musíme je brát,” řekla Edith rozumně, “takové, jací jsou, a milovat je, jací jsou.”

“Máte pravdu, Edith,” uznal Summy nepřesvědčivě. Byl zarmoucený.

“Ano,” řekl opět, “odešli. Kam až takto půjdou?” Edith pokrčila rameny.

“Znám Bena,” pokračoval Summy. “Nebude v Montrealu ani týden a opět zatouží po dobrodružstvích. Bude chtít cestovat. Obávám se, že strhne i vaši sestřenku, která se také neumí dívat na život rozumně.”

“Odjedou-li,” odpověděla Edith, “vrátí se. Počkáme na ně.”

“Tohle není veselé, Edith.”

“Ale užitečné, Summy. Zatímco se budou toulat po světě, my budeme hlídat jejich dům.” Summy si povzdechl.

“A vychovávat jejich děti,” řekl, aniž si uvědomil, co komického a zároveň nemožného je v odpovědi.

XVIII.

V PŮVABNÉM GREEN VALLEYI

Je léto a na obloze není ani mráček. Polední slunce volně dopadá na rozžhavenou zem.

Summy Skim, oblečen do kůže, se právě vrátil s Nelutem z lovu. Nyní klidně kouří svou dýmku ve stínu velikých stromů před domem v Green Valleyi.

Několik metrů od něho, téměř u jeho nohou, si hrají tři děti - tříleté, pětileté a šestileté - pod dozorem chůvy, která slyší na jméno Patrik Richardson.

I když Patrik zestárl, zůstala mu závratná síla. Tuto sílu už nevynakládá na boxování s medvědy, ale je nyní výhradním vlastnictvím Janiných a Summyových synů. Obra bez jeho tří děťátek není vidět. Mohou po něm lézt jako po hoře, šlapat po něm, tahat ho za vousy a za vlasy anebo jej píchat prsty do očí. Patrik jim všechno dovolí. Je pro děti znamenitou hračkou.

Odbíjí dvanáctá, když tryskem přijíždí na koni mladá žena. Summy vstane a běží jí pomoci. Je to Jane. Je stále tak malá, křehká a hezká.

“Ke stolu!” volá Summy veselým hlasem.

Ihned útočí všechny tři děti na Patrika. Nejstarší se mu usadí na rameni, mladší na ruce a nejmenší v kapse.

“Byli hodní, Patriku?” ptá se Jane. “Velmi hodní, pane Jane,” tvrdí Ir.

Když chtějí vstoupit do domu, objeví se na prahu druhá žena. Je to Edith Raddleová.

“Ben nepřišel?” zeptala se Jane.

“Ne,” říká Edith. “Nepřijde před třetí hodinou.” Vejdou. Posadí se ke stolu. Dům je prostorný. Ke staré budově bylo přistavěno křídlo na ubytování nových obyvatel. Štěstí se vznáší nad tímto domem.

Uplynula léta od dobrodružství na Zlaté sopce a od návratu do Montrealu, aniž se zmenšila láska, která vznikla pod chladným klondyckým nebem. Jane, Summy, Edith a Ben tvoří jedinou bytost.

Summyovy obavy se neuskutečnily. Za pomoci Edith byl dost diplomatický, “aby uvedl potřeby své ženy pravým směrem. Pevnost svazku posílilo narození dětí.

Protože u něho byla peněžní otázka vedlejší, použil peníze k rozšíření svých pozemků. Nyní je králem v celém kraji. Jane tam také objevila mnoho předmětů pro svou činnost. Našla zálibu v zemědělství a její kůlny jsou plné zdokonalených strojů, jež její vynalézavý mozek ustavičně zlepšuje.

Edith je společným správcem. Vede účty, zkoumá, posuzuje a rozhoduje jako poslední instance. Dá-li se Jane svést svojí fantazií a hrozí-li, že se vydá na nějakou odvážnou cestu, je tu její sestřenka, aby zavolala:

“Stůj!” a přivedla věci do rovnováhy.

Jenom Summy ruší její pořádek. Ten ošklivý velkostatkář pod záminkou, že je příliš bohatý, brání se ukládat větší část nájemného, které mu odvádějí jeho nájemníci. I kdyby se sebevíc přičinil, nedovede Summy vydělat peníze tak rychle, jak rychle je vydělává Ben Raddle.

Claimy na Forty Miles Creeku vynesly dvacateronásobek první sklizně. Z toho zlata neuložil Ben Raddle ani kousek. Rozptýlil je do všech koutů světa, odkud se mu vrací zdesateronásobeno, aby se znovu a znovu vydávalo na cestu. Inženýr uskutečnil svůj sen. Brzy se stane miliardářem. Všechno se mu daří. Obchodoval se stejným štěstím s bavlnou, vlnou, cukrem a kůžemi.

Vydělané peníze nechal opět pracovat v různých podnicích. Dnes má doly na měď a uhlí, železné dráhy v Jižní Americe a na Balkáně, petrolejové studny v Texasu a Rumunsku, ústřední elektrické stanice a ještě mnoho jiných věcí.

Včera založil trust na cín. Zítra založí trust na nikl.

V mnoha záležitostech by se Ben Raddle nevyznal, kdyby neměl Edith, která mu v jeho práci pomáhá. Nemusí se o nic starat a může bez starostí tvořit.

Ben Raddle je šťastný člověk.

Ale tento šťastný člověk se jen objeví a hned zase zmizí jako blesk. Něžně políbí svou ženu, která ho s úsměvem vítá a bez námitek nechá odejít. Edith se svým obvyklým klidem čeká i narození dítěte. Tato chvíle se blíží.

Summy Skim, který není tak trpělivý, se neostýchá zahrnovat Bena Raddlea nejostřejšími výčitkami. Ten si nejprve dá říct, potom se rozčílí a po anglicku zmizí.

Když se však Ben vydá na novou cestu, omlouvá ho Summy první.

“Nesmíte se zlobit na Bena,” říká Edith, “že se tak snadno rozčílí. Má už ve zvyku dělat výbuchy. Ovšem, měli-li jsme v životě sopku, vždy z ní něco zbyde!”