Joe Alex

Černé koráby 01.

OBĚTUJME BOHŮM JEHO KREV

Blankytný jestřáb opsal nad skalami široký kruh, snesl se splývavým letem tak nízko, že se málem dotkl zčeřených vln, potom opět vzlétl vysoko k nebi, výš a výš, až zmizel na šedomodré obloze, na východě již zcela jasné, ačkoli se slunce ještě nevyhouplo nad vrcholky hor.

Bělovlasý vyprovodil ptáka očima a ohlédl se k severu, kde se za řekou stékající z hor prostíralo na nevelkém pahorku, zpovzdáli od moře, město, zahalené do šedavé, rozplývající se mlhy rozbřesku. Otce už neviděl, zmizel v mělkém úvozu porostlém šípkovými keři. Tímto úvozem, stezkou klikatící se uprostřed přímořských luk, sejde k řece, ponoří se po kolena do jejího bystrého, mihotavého proudu a překročí ji v místech, kde se široce rozlévá ze strmého kamenného koryta. Táž stezka ho zavede na bílou cestu a po té dorazí kolem poledne k městským branám.

Bělovlasý si hluboce povzdychl a přivřel na chvíli oči. Miloval otce jako nikoho na světě a věděl, že by se měl rmoutit, když byl nečekaně na tak dlouhou dobu odvolán. Jenomže on se vůbec nermoutil a byl naopak šťastný. V uších mu dosud zněla otcova slova na rozloučenou: „Ano, smíš.“

Bohové, kteří třímají ve svých nesmrtelných rukou závoj zakrývající budoucnost neodhalili před ním včera v tuto dobu ani nejmenší její cíp. Nocoval v horách na úpatí Idy, v opuštěné pastýřské salaši. Matka ho poslala pro byliny, které se měly trhat o půlnoci při svitu měsíce. Kvetly krátce, pouhých několik dní, a sušené chránily ryby před hnilobou. Procitl záhy, a když svázal byliny do velké otýpky, postál tam ještě chvíli a pozoroval obrovské prostranství rozprostřené kolem hory – břeh vinoucí se točitými zákruty na jih až k hranicím obzoru, nekonečné moře s dalekými ostrovy a severní průsmyk, za nímž, jak mu bylo známo, začínalo nové moře. Dole pak ležela královská Trója, opásaná hradbami s bílými věžičkami, podobající se z tohoto místa mraveništi. Vrátil se domů ještě před setměním. Vstoupil do světnice. Matka stála u ohniště, otec seděl na loži vystlaném kozími kůžemi. Když ho spatřil, zvedl pomalu hlavu:

„Tak jsem zpátky, matko. Přinesl jsem byliny na celý rok,“ řekl Bělovlasý vesele místo pozdravu.

Matka se usmála a pokynula mu hlavou Potom rychle odvrátila posmutnělou tvář. Otec vstal, vzal byliny z chlapcových rukou, chvíli si je prohlížel v mihotavém plápolu ohně a pak je uložil pod stěnou.

„Natrhal jsi je v noci?“ Ačkoli jeho hlas zněl klidně jako vždycky, Bělovlasý vycítil, že se něco stalo. Bezděčně se rozhlédl, než odpověděl, ale nezpozoroval ve světnici žádnou změnu – lože, hrnce, stůl, lavice i hliněná soška Velké matky nad vchodem stály na stejném místě jako vždycky.

„Ano, otče.“

„Odříkal jsi modlitbu?“

„Ano, otče.“

„Při svitu měsíce?“

„Ano, otče. Král jistě přikázal hnát stáda na sever, protože jsem je neviděl v blízkosti města ani včera, ani dnes.“

„Počátkem léta je tráva na severu vyšší,“ přikývl otec a opět usedl na lože. „Trojští koně, kteří jsou nejkrásnější na světě, potřebují nejlepší trávu…“

Nastalo mlčení. Matka postavila hrnec na stůl a pokynula chlapci. Než usedl, prohodil otec klidně:

„Nejkrásnější koně, jak jsem řekl. Byl tu dnes královský herold na bílém hřebci. Mnoho bych dal za takového koně. Kdybych mnoho měl.“

„Královský herold, otče?“

Jenom tolik si dovolil říct, protože se neslušelo přerušovat otce nebo matku, když mluvili. Stál a hleděl na otce; odlesky ohně z ohniště pluly po jeho tváři jako červené ryby.

„Ano. Zítra za úsvitu odjedu do města. Král je chce obehnat novou zdí, pokud jenom nezvýší tu, která tam již byla vztyčena. Neodvažoval jsem se ptát, ale tolik jsem pochopil z jeho slov. Budou potřebovat hodně lidí. Ponechají si mě měsíc, pokud mě nepropustí až před zimou. Zůstaneš s matkou sám.“

„Ano, otče.“ Bělovlasý usedl a pustil se do jídla, protože měl velký hlad.

Když potom odpočíval v hluboké tmě, zaposlouchával se do pravidelného dechu rodičů a přemýšlel. Neměli žádné zásoby na zimu, takže bude muset po otcově odchodu lovit ryby každý den, protože navíc bude třeba připravit mnoho sušených ryb, až si přijedou královské vozy pro daň. Nikdy ještě nevyplul na moře sám. Otec ho dosud nezavedl k starci žijícímu nad strží, kde byla sluj, o níž se říkalo, že vede k podzemnímu jezeru spojenému s mořem. Právě tam pobýval občas Poseidon, plavící se po mořích, a stařec byl jeho knězem. Tam sestupoval každý rybářův syn, tam vkládal ruce do vody, když nastala hodina jeho zasvěcení. Možná že se mu Poseidon zjevoval v takové chvíli, možná že se tam děly ještě jiné věci, ale o tom Bělovlasý nevěděl, protože žádný ze zasvěcených nikdy neprozradil, co prožil v sluji. To, co věděl, mu řekla matka, a ta tam přece nikdy nebyla. Zasvěcen mohl být pouze ten, kdo dokázal, že je skutečným rybářem. Dovolí-li mu tedy otec před odchodem, aby vyplul sám na moře…

Dlouhý sestup z hor i únava mu sklížily víčka dříve, než nabyl jistoty, že ho otec po návratu z města zavede k starci. Probudil ho tichý rozhovor rodičů. Když otevřel oči, matka svazovala bílý plátěný uzlík. Otec seděl na lavici a potíral řemínky sandálů olejem…

A nyní otec zmizel v úvozu. Bělovlasý napjal zrak. Chvíli se mu zdálo, že vidí maličké obrysy vzdálených věží i pásmo hradeb na nízkém pahorku, vystupující z ranního oparu. Bylo velmi teplo, příliš teplo. Pohlédl na čistou, bezmračnou oblohu a opakoval v duchu poslední otcova slova:

„Ano, smíš. Vím, že budeš chtít vyplout ještě dnes. Ale hleď, aby ses příliš nevzdaloval od břehu. Jakmile se začne obloha zatahovat, obrať zobák lodi bez meškání k břehu.“

Otočil se a rozběhl se točitou stezkou mezi balvany. Z dálky, za výstupkem skály, se ozýval tlumený, tak dobře známý zvuk otáčejících se žernovů a tichý matčin zpěv. Určitě je teď velmi ustaraná, i když to na sobě nikdy nedává znát. Dosud nespatřil slzy v jejích očích.

Ohlédl se a vystoupil na veliký balvan. Otec právě procházel loukou. Stádečko koz ho poznalo a rozběhlo se k němu. Otec zůstal stát a pohladil po hlavě malého, nedávno narozeného kozlíčka. Potom šel dál. Jedna koza běžela za ním, ale potom se vrátila. Bělovlasý seskočil z balvanu. Byla to vždy jedna a táž píseň, píseň žernovů, zpola prosebná, zpola pochvalná, oslavující Velkou matku, ochránkyni všeho života na zemi. Vstoupil do domu. Matka zvedla hlavu. Žernovy utichly.

„Dovolil?“ klidně se otázala.

Přistoupil k ní, uchopil tyč žernovu a lehce ji otočil kolem osy. Kámen zadrkotal a umlkl.

„Věděla jsi, že ho o to poprosím?“ usmál se.

„Uplynulo čtrnáct let od chvíle, kdy ti bohové dovolili spatřit světlo světa a mně dali tebe. Tvůj otec vyplul poprvé na moře, když dovršil čtrnáct let. Právě tak jeho otec i můj. Ale věřila jsem, že ti dovolí vyplout teprve po svém návratu, až bude moci zpovzdáli nad tebou bdít. A že tě s příchodem jara zavede k starci, aby z tebe učinil muže. Vím, že jsi rozumný a víš o moři tolik, kolik vědět máš. Ale přesto by mi bylo milejší, kdyby byl otec zde, a nikoli v městě.“

„Král může otce zadržet až do období dešťů, kdy se nevztyčují žádné budovy, bude-li talková jeho vůle. Jenomže období dešťů je obdobím rozbouřených hlubin a severního větru, kdy vytahujeme lodi na břeh a schováváme je pod střechou. Nevypluji-li teď, kdo uloví a nasuší ryby na zimu pro nás a pro krále, až pro ně pošle své služebníky?“

„Je to pravda,“ tiše odvětila matka, „nemohl ti to nedovolit. A stane se tak, jak budou bohové chtít. Vypluješ ještě dnes?“

„Ano, matko.“

„Kéž ti bohové sešlou ryby, aby potěšily tvé srdce.“

Bělovlasý se zachvěl. Kam až sahala jeho paměť, říkala tato slova otci, kdykoli měl vyplout na moře.

Rychle odvrátila hlavu, zahanbeně otřela z tváře slzu a usmála se na něho.

„Vyrostl jsi. Jsi téměř stejně vysoký jako otec, i když se mu zdaleka nevyrovnáš silou. Sama nevím, kdy se to stalo. Jez.“

Zvedla jednu ze dvou placek ležících vedle ohniště, odvinula veliký list, do kterého byla zabalená, a podala mu ji. Zapíjel ji kozím mlékem z hliněného dvouuchého hrnku.

Žádný z nich nepromluvil. Čím je chvíle významnější, tím bedlivěji naslouchají bohové, a žádnému smrtelníkovi není známo, co je může rozhněvat a co potěšit. Matka opět uchopila tyč žernovu a začala ji otáčet s tichým popěvkem. Snědl placku, dopil mléko, vstal a přistoupil k stěně, na které visely harpuny a trojzubce. Ačkoli si matka nepřestala broukat a žernovy stále šuměly, věděl, že ho pozoruje.

Harpuny měli čtyři, silné dubové dřevce zakončené rovnými špičkami buvolích rohů. Buvolí roh je dutý, ale tyto byly vyplněné olovem.

Když vyplouval s otcem, brával s sebou obvykle nejlehčí. Tentokrát ji jen potěžkal v ruce, pověsil zpátky na kolík. Bezděčně se otočil. Matka hleděla na otáčející se kámen a tvářila se, jako by si nevšímala jeho počínání.

Bělovlasý sňal druhou, trochu těžší harpunu a přejel konečky prstů po jejím ostří. Potom ještě napjal lanko protažené otvorem v násadě dřevce, aby se přesvědčil, je-li dost pevné. Hodil harpunu na plachtu menší lodi, složenou v koutě, a dotkl se hrudi, kde měl pod chitónem dlouhý nůž, který nosil vždy u sebe zastrčený do pochvy z kozí kůže. Sňal ještě trojzubec. Byla to rozvětvená zčernalá dubová haluz s třemi přistřiženými větvičkami, opatřenými ostrými úlomky z tučňákovy čelisti. Bělovlasý položil opatrně trojzubec vedle harpuny. Stáhl z těla chitón a ponechal si pouze úzký pruh látky kolem beder. Byl připraven. Zvedl ze země plachtu a zamířil k východu.

„Počkej,“ pravila matka a vsunula mu pod paži druhou placku.

„Vyplouváš poprvé sám a chceš ulovit mnoho ryb. Vím, že se nevrátíš před večerem, nezažene-li tě bouře dřív zpět. Budeš mít hlad.“

Usmál se. Už dávno ji přerostl, ale pohyb ruky, kterým pohladila jeho plavé vlasy, mu připomněl doby, kdy stávali ve stínu skály a pozorovali moře a na něm otcovu loď, odlehlou tečku pod pruhem šedého plátna, plavící se po hranicích blankytného obzoru.

„Jdu, matko.“

Žernovy ‚se zastavily, a když odhrnul ramenem závěs a stanul na prahu, přistoupila k němu.

„Je krásný den, příliš krásný,“ pronesla tiše. „Dívej se na oblohu a pozoruj hory.“

Přikývl.

„Vím, matko. Nemusíš se bát. Kdybych se nestačil vrátit, zakotvím jinde a tam přečkám bouři.“

„To učiň. A nezapomeň promluvit k bohům.“

„Nezapomenu, matko.“

Vyšel z domu. Na nedozírné vodní hladině se již třpytila mihotavá sluneční záře. Vzduch byl téměř nehybný.

Pohlédl na oblohu. Nebylo na ní jediného mráčku. Malé, nezbedné vlnky ubíhaly pomalu k břehu, kde se lomily na balvanech s tichým šelestem.

Bělovlasý sestoupil k lodím, ukrytým mezi skalisky. Byly dvě – (velká a malá, připoutané k provrtaným kůlům, zaraženým hluboko do země. Odvázal menší, obrátil ji špičkou k vodě a začal ji tlačit po písku. Již rok vykonával tuto práci zcela sám. Sám ji dovedl rovněž bez otcovy pomoci vytáhnout na břeh, když skončil lov. Ale na velkou by ještě nestačil, i kdyby se mu nakrásně i podařilo dostrkat ji do moře. Povzdychl si. Menší loď byla vyrobena z vyhloubeného kmene a krásně vyhlazená. Uprostřed, na dně, byla výduť s otvorem, do níž se zastrkoval krátký stožár s malým ráhnem.

Jakmile spustil loď do vody, vztyčil stožár a upevnil jej tenkými provazy, aby ho náhlý závan větru nevytrhl. Provazy matka vždycky připravovala v zimě ze suchých vláken rostliny se žlutými květy, která nerostla na pobřeží, ale na jihu, na opačné straně pohoří, dva dny cesty odtud.

Připevnil plachtu k příčnému ráhnu a uvázal ji. Nakonec zvedl krátké veslo s širokými lopatkami, uložené na dně, napřímil se, vzhlédl k obloze, přitiskl k čelu dřevce harpuny a pronesl nahlas:

„Dovolte, aby odplula ona i já. Dovolte, abychom se ona i já vrátili zpět.“

Postrkoval loď, až měkce sklouzla do vody. Potom se odstrčil veslem od velkého balvanu a začal pravidelně veslovat. Za celou tu dobu se ani jednou neohlédl, aby mu některý ze zlých duchů neuzavřel cestu zpět. Srdce mu prudce tlouklo, ale nebyla to námaha, která je uvedla v (klus. Vyplouval na moře poprvé sám.

Čas pomalu uplýval. Bělovlasý seděl na zádi. Těsně před ním se pohupovala svinutá plachta a tiše klepala o stožár. Veslo brázdilo s tichým šploucháním vodu. Slunce se mu opíralo do zad. Bylo stále tepleji. Zvedl hlavu. Byl tak šťastný, že nemohl myslet na to, proč je na moři. Po levé straně se tyčil temný hřbet mysu. Až tam dopluje, napne plachtu a loď poháněná lehkým severním větrem zamíří k rozlehlým mělčinám, kde i velké ryby plovou těsně pod hladinou. Byl tam již mnohokrát s otcem. Ale dnes bude lovit sám. Teprve nyní si uvědomil, jak důležité bude vše, co se dnešního dne přihodí. První rybolov byl předzvěstí pro celý život.

Vypustil na chvíli veslo, ponořil konečky prstů do vody a tiše zazpíval:

Nehněvejte se, ryby,

nehněvejte se, moře,

ani ty, Poseidone.

Po skončeném lovu

na obětním kameni

složím ti kořist největší.

Teprve teď se ohlédl. Břeh, skály i dům ukrytý mezi nimi byly stále ještě velmi blízko, ale pobřežní čára i místo, kde se vlny rozlévaly na písku, se již začaly ztrácet za nevelkými vodním; hřívami. Chvíli se mu zdálo, že vidí na obrovském balvanu, na němž před Chvílí stál, známou postavu. Sluneční paprsky ho mírně oslnily. Usmál se. Matika by přece nestála na balvanu, ale v stínu skalní rozsedliny, kde byl jejich dům. Otočil hlavu. V dáli, kde končil obzor, se tyčily dva vysoké ostrovy tak odlehlé, jako by nebyly na zemi, ale na nebi.

Žár sílil. S pohledem upřeným na výběžek mysu stejnoměrně vesloval. Konečně spatřil vybíhající břeh třetího ostrova, který byl blíž a výrazně se rýsoval na obloze. Jmenoval se Tenedos.

„Co by teď udělal otec?“ řekl nahlas a vzápětí si odpověděl na tuto otázku. „Kdyby otec spatřil Tenedos, obrátil by loď k mělčině a lovil na jejím okraji. A vrátil by se záhy, před západem, protože strhne-li se bouře, bude vanout vítr od pevniny.“

Ano, byla to pravda. V tomto ročním období často přicházely bouře z hor. I kdyby první náraz nepotopil křehkou kocábku, vichr by ji zahnal na zpěněných vlnách tak daleko, že by třebas už nikdy nespatřil rodný břeh.

Blesklo mu ještě hlavou, že by se měl vrátit dřív, protože bouře by mohla vyplašit kozy, a zatoulá-li se některá v noci do lesa, mohl by ji ukořistit pardál. Ale to se již začal za bílým ostrohem mysu vynořovat ostrov. Viděl výrazně starou dubinu porůstající jeho svahy. Navštívil kdysi s otcem nevelký přístav, ukrytý za úpatím hory. Král Tenedu byl bratrem trojského krále, jemuž náleželo celé pobřeží i krajina kolem něho. Právě zde kotvily černé válečné koráby obou bratří a střežily jak vstup do města, tak i úžinu táhnoucí se na sever k moři. Ačkoli vybudovali mohutné loďstvo, podařilo se červeným fénickým lodím nebo černým achajským pirátským padesátiveslicím proklouznout v některých letech uprostřed noci úžinou mezi ostrovem a pobřežím a pochytat zajatce téměř u městských bran. Člověk byl cenným, vyhledávaným zbožím, za kterým podnikali korsáři nejnebezpečnější výpravy.

Ale ve dne byly trojské vody bezpečné jako rodný dům, rybář na nich mohl volně lovit a nemusel s obavou sledovat blankytný obzor. Žádný pirát na světě by se v sluneční záři nepřiblížil dobrovolně ke královskému městu.

Tu zadul nad lodí větřík a zčeřil vodní hladinu. Bělovlasý vstal, rozvinuj plachtu a připevnil ji. Před sebou měl temnou, zelenou hlubinu. Dál bylo moře téměř bílé. Mělčina. Nezahlédl žádnou jinou loď. Rybáři zřejmě ještě nevypluli, nebo lovili jinde, u ústí řeky, kde jim kynul lepší úlovek, protože ryby rády vyhledávaly tato místa, kde jim voda přinesla lecjakou pochoutku darem z pevniny.

Plachta se prudce zatřepetala, ale potom chytila vítr a vydula se. Loď klouzala teď po vodě daleko rychleji.

Bělovlasý protáhl lanko harpuny otvorem v zobci lodi a pevně je přivázal. Uložil harpunu na dno vedle pravé nohy a zvedl trojzubec. Současně obrátil oči k břehu. Brzy je však přivřel, oslněn slunečními paprsky. Zahlédl v bílém mlžném oparu štíhlý horský štít, čnějící vysoko nad pohořím.

„Ido, horo otců, Velká matko, buď při mně. Zahajuji lov.“

Svraštil obočí. Ne, na nic nezapomněl. Vyřkl všechna slova, která pronáší dospělý rybář, aby si nepopudil bohy. Oddychl sis úlevou, a když se ohlédl, zapomněl ihned na bohy, posvátné hory i domov. Před ním se prostírala mělčina a mořští živočichové, které měl zabít.

Pomaloučku, jako by se bál, že vyplaší neviditelnou rybu, namířil proti hladině trojzubec a znehybněl.

„Udeřím první rybu, která připluje. Bude to věštba. Zasáhnu-li ji, vrátím se s bohatým úlovkem.“

Zdálo se mu, že to trvá nekonečně dlouho, ačkoli čekal pouhých několik chvil. Klečel ve vyhloubené přídi a nehnutě pozoroval vodu, i když mu v tom bránily sluneční paprsky, poskakující po hladině. Vtom se těsně pod jejím povrchem mihlo něco nevelkého, stříbřitého. Bez rozmýšlení udeřil, a když zvedl trojzubec, zatřepetala se na jeho hrotu malá rybka. Stáhl ji patou na dno lodi. Vymrštila se, a tak ji uhodil dřevem po hlavě. Znehybněla. Byla to dobrá věštba.

Zvedl hlavu. Loď již dospěla k okraji mělčiny. Rychle svinul plachtu a vrátil se na příď. Věděl, že ho teď vítr sám pomalu požene k ostrovu.

Pod hladinou se opět mihla rybka a za ní další. Bělovlasý odložil trojzubec a uchopil harpunu. Na okraji mělčiny se vždy proháněla hejna rybí havěti. Kdyby seděl na zádi otec, udeřil by možná ještě jednou, aby mu předvedl svou obratnost. Ale dnes byl sám. Jestliže věštba nelhala, měl by osud zahnat jeho loďku k bohatší kořisti. Svíral tedy těžký dřevec harpuny a čekal.

Slunce pražilo stále prudčeji. Ještě jedna malá stříbřitá rybka a potom nic. Zavanul prudší vítr, zasvištěl v svinuté plachtě a ztichl. Nad nízkými vlnami přeletěl velký bílý pták a přehoupl se na nehybných křídlech. Ale náhle se plynulá přímka jeho letu zlomila, spustil se střemhlav do moře a potopil se, až voda zavířila. Vzápětí se opět vynořil a mávaje těžce křídly vzlétl s mihotající se, zoufale se zmítající rybkou v zobáku. Bylo to i jeho loviště. Chlapec ho vyprovodil očima. Pták letěl přímo k pevnině, asi nesl kořist mláďatům, která ho již očekávala v hnízdě ukrytém někde v štěrbině strmých, nedostupných pobřežních skal.

Klouzal očima po jasně osvětleném hřbetu pohoří a dalekém horském řetězu. Ani jediného mráčku. Splní-li se předpověď, bouře se možná vůbec nepřižene a bude moci zkoušet štěstí na mělčině, dokud slunce nezapadne.

Když pohlédl opět na vodu, stiskl ihned pevněji harpunu. V dálce se vymrštila nevelká ryba, zatřpytila se v slunci a vrhla zpátky do hlubin. Kousek blíž se objevila další. Náhle jako by se kolem něho zahemžily rychlé, mrštné blýskavice. Letěly poslepu velkým hejnem přímo proti lodi, otíraly se o ni a zase uháněly dál mrskajíce sebou v těsném shluku.

Neušlo mu, že jsou vyděšené. Směřovaly k samému středu mělčiny, jako by věděly, že tam jejich pronásledovatel uvízne v písku. Snažil se vypátrat, odkud jich připlouvaly takové tisíce, a zahrnout očima co největší vodní plochu. Stíhají-li velké ryby hejno hluboko pod hladinou, budou muset vyplout daleko výš, protože dno se na okraji mělčiny prudce zvedá.

Ale nikde žádnou nezahlédl. Vtom… Sotva ji uviděl, hned zmizela. Velkou, ostrou ploutev obrovské ryby. Hned potom, kousek vpravo, se vynořily další dvě. Tuňáci!

Velcí, žraví dravci objevili zřejmě před chvílí klidně plující rybí hejno a okamžitě je začali pronásledovat, chytat kořist, hltat ji bleskurychle a hnát se za ní dál.

„Tady jste,“ zašeptal a stiskl rty. Jeho ruce sevřely ještě pevněji harpunu. Co do velikosti se s nimi nemohla měřit žádná ryba ve zdejších vodách vyjma delfínů, ale ti byli posvátnými tvory a žádný rybář by se neopovážil jim ublížit. Kromě toho delfíni svá mláďata kojili, takže vůbec nebyli rybami, ale potomky prastarého lidského plemene odsouzeného za dávno zapomenuté viny k věčnému trestu ve vodních hlubinách.

Tuňáci byli pokládáni za nejcennější kořist, ale ‚kladli tuhý odpor. Největší přesahovali délkou rybářskou loď a pouze nejobratnější lovci se s nimi odvážili utkat. Vyznačovali se obrovskou silou a ten, kdo je nezasáhl rázným úderem harpuny hluboko mezi boční ploutve, aby se její ostří zabodlo přímo do srdce, mohl se navždy rozloučit nejenom s harpunou a s lodí, nýbrž i se životem, protože raněný obr poslepu útočil, tloukl mohutným ocasem, jímž mohl snadno roztříštit a potopit jeho loď.

Opět zahlédl dlouhý, modrý hřeben na tuňákovu hřbetu. Tentokrát byl blíž, potom se přiblížil ještě víc, v příštím okamžiku se vynořil téměř celý, ale vzápětí zmizel, potápěje se stále hlouběji za kořistí. Bělovlasý se rychle rozhlédl. Dospěl se svou bárkou do samého středu mělčiny. Pustí-li se tuňáci dál, poplují těsně pod hladinou. Dno bylo stále blíž. Jak hleděl na vodu, viděl stále jasněji tmavé vodní rostliny a bělostný písek, ‚k němuž pronikaly sluneční paprsky. Koupával se v těchto místech odmalička, kam sahala jeho paměť. Nikdy se neučil plavat, aspoň si nevzpomínal, že by tomu tak bylo. Ve vodě se cítil stejně volný jako na zemi, dokonce volnější, protože na zemi mu hrozilo daleko větší nebezpečí než ve vodě. Klouzal nyní očima po vodní hladině a čas od času pronikal pohledem až ke dnu. Věděl, že hloubka nepřesahuje v těchto místech výšku tří mužů stojících jeden na ramenou druhého. Kdyby se tuňák přiblížil na vzdálenost vrhu harpunou, nemohl by se stáhnout do hlubin, až by dostal smrtelný zásah, ale táhl by loď za sebou až do úplného vyčerpání… Říkal mu to otec, který třikrát zabil tohoto obra v osamělém boji.

Opět zpozoroval zpěněnou vodní brázdu, roztínanou hřbetem tuňákovy ploutve. Tuňáci se sice vzdalovali, ale přitom pořád kroužili kolem jeho bárky. Dospěli do samého středu prchajícího rybího hejna a zpomalili. Každou chvíli se některý vynořil nad hladinou… jeden… dva… tři… čtyři… Tolik jich nakonec napočítal. Nejbližší plul ve vzdálenosti několika hodů harpunou, ale náhle se začali vzdalovat k ostrovu.

Povzdechl si a vyprovodil je teskným pohledem. V hloubi duše nevěřil, že by mu osud seslal hned napoprvé tak bohatou kořist, ale když už se objevili tak blízko… Nebáli se rybářských bárek, takže by se některý z nich mohl snadno k němu přiblížit a potom…

Opět si povzdychl, a když se mu úplně ztratili v mihotavé vodní hladině, pohlédl opět na vodu před zobákem. Právě kolem ní proklouzlo několik menších ploutviček, ale rychle se rozutekly. Pronásledované hejno se určitě rozprchlo nebo mířilo dál k ostrovu a tyto se od nich odtrhly a hledaly nyní své družky. Některé druhy nikdy nepluly osaměle, ale vždycky v houfu. Měly vůdce?

Chtěl odložit harpunu a uchopit trojzubec, aby se nevracel domů s prázdnou. Voda se začala opět hemžit rybami. Pluly teď rychleji a jedním směrem. Vbrzku jich bylo, jako by se s nimi roztrhl měch. Hejno se vracelo!

Také tuňáci se vraceli. Opět zahlédl dlouhou bílou brázdu rozstříknuté vody a ostří temné ploutve, které ji roztínalo s obrovskou rychlostí. A nebyla jedna, ale dvě… tři…

Byli tedy nedaleko. Jeden plul daleko vepředu. Bělovlasý se napřímil a zvedl harpunu nad hlavu. Tuňák plující tak těsně pod hladinou, že zanechával za sebou jasný pruh, se přiblížil k bárce, změnil směr, obeplul ji širokým obloukem a zmizel v slunci. Také druhý a třetí minul zdálky loď a spěchali za ním. Vyprovodil je očima až k hranicím mělčiny.

Teprve teď si uvědomil, že stojí delší chvíli nehybně na zobáku s harpunou vztyčenou nad hlavou. Spustil ruku. Bude muset ulovit co nejvíc rybí droboty a vrátit se domů. Kdoví, nenarazí-li před západem slunce na větší kusy. Že se tuňáci už nevrátí, věděl najisto. Nikdy se nezdržovali delší dobu na jednom místě. Otec říkával, že plují z jednoho konce světa k druhému a jakmile dosáhnou břehu, změní směr. Tito měli za sebou určitě velmi dlouhou cestu. Třebas si budou chtít odpočinout několik dní v pobřežních vodách, když už dospěli k pevnině. Potom je opět potká. Slunce pražilo stále prudčeji. Bylo načase zahájit lov.

Pohlédl netečně na vodu před zobákem lodi. Napadlo ho, že by neškodilo vrhat harpunou do menších ryb, aby se pocvičil.

A tehdy ho spatřil.

Byl obrovský. Zastavil se těsně pod hladinou, trochu vlevo od zobáku, jako by chtěl zjistit, odkud se vzala ta obrovská kláda a kdo je ten podivný tvor, který stojí na její špici a pozoruje ho shora.

Svět odumřel a vše kolem najednou zmizelo. Bělovlasý stál jako socha, jako člověk s ochromenými údy. A náhle, aniž si uvědomil, co činí, zvedl harpunu, rozmáchl se a vší silou udeřil.

Viděl, jak se lanko vine za harpunou, která zmizela ve vodě přesně tam, kde se těsně pod hladinou za půlkruhem žáber stýkal modrý hřbet s bílou čarou podbřišku vedle obrovské postranní ploutve, ostré jako nůž a dlouhé jako lidská paže.

Vtom jako by mu loď utekla pod nohama, rozkymácená mohutným nárazem. Vyhodilo ho to vzhůru a on sletěl do vody na opačném konci lodi. Obloha zmizela a obklopilo ho modrozelené přítmí pohaslých slunečních paprsků. Chvíli klesal omráčený ke dnu, potom udělal bezděčně několik pohybů rukama, které ho vynesly k hladině.

Když se vynořil na stejném místě, kde spadl, zjistil s hrůzou, že loď odplula za tu krátkou chvíli až bůhvíkam. Srdce se mu zatřepetalo strachem. Jak je možné, že tak rychle utekla?

Pustil se tedy zoufale za ní. Vzdalovala se, nebo zpomalovala, potom zas zrychlovala a na chvíli se občas úplně zastavila, unášena obrovskou, neviditelnou silou.

„Lanko to vydrželo…,“ pomyslel si, „zasáhl jsem ho…“ Ale současně si uvědomil, že tuňák dosud žije. Rána nemohla být povrchní a harpuna musela hluboko uvíznout v jeho boku, protože by mu v opačném případě při prudším pohybu vypadla z rány. Ale bude-li mít tuňák dost sil a odtáhne jeho lehkou lodičku až bůhvíkam, tak…

Ani se neohlédl k břehu. Věděl, jak daleko je skalnatý mys. Možná že by tam nakonec doplul. Ale potom by se musel navždy rozloučit se svou bárkou a už by nemohl lovit, pokud by se otec nevrátil před zimou. A to by znamenalo hlad pro celou rodinu a velkou ostudu, že přišel již při prvním rybolovu o loď.

Plaval stále rychleji. Všiml si, že se loď přestala pohybovat. Třebas se tuňák unavil smýkáním dodatečného břemene i ranou, v níž mu utkvěla harpuna, a odpočívá?

Bělovlasý zpomalil a bezděčně se dotkl nože, který se mu houpal na hrudi a poněkud překážel. Vytáhl ho z pouzdra, loď měl nyní na dosah.

Kratičkou obvili zápasil s pokušením chytit se zobáku a odpočinout si. Ale neudělali to.

Nadechl se zhluboka, potopil se a podplaval loď. Vynořil se v jejím stínu na protějším konci. Neuvažoval o tom, co dělá. Byl potomkem nekonečného řetězu lovců, kteří žili a hynuli v boji s mořskými dravci.

Teprve nyní si dovolil uchopit rukou hranu lodi a chvíli odpočívat, aby se vydýchal. V pravé ruce svíral nůž. Potom sklouzl měkce do vody, potopil se a rozhlížeje se široce rozevřenýma očima plaval podél lanka, které běželo od zobce dolů a ztrácelo se mezi vodními rostlinami, porůstajícími dno mělčiny, z nichž některé sahaly téměř k hladině. V dálce se mezi nimi rýsoval obrys něčeho velkého a temného.

Ještě jednou vystrčil hlavu, hluboce se nadechl a opět potopil.

Pohyboval se těsně nad dnem, rozhrnoval rukama chaluhy a snažil se plout tak pomalu a opatrně, jak to jen šlo. Vodítkem mu bylo lanko, které běželo nad jeho hlavou.

Zastavil se. Ryba byla před ním. Ležela na boku mírně prohnutá, takže měla hlavu i konec ocasu o něco níž než trup. Z levého boku jí stékaly červené stružky krve. Vlnily se pomalu ve vodě jako choboty.

Byla obrovská. Téměř dvakrát tak veliká jako on. Harpuna tkvěla v jejím těle tak hluboko, že z něho trčel jenom konec dřevce. Zasáhl ji těsně pod postranní ploutví, kde, jak mu tolikrát říkával otec, je třeba zabodnout harpunu, aby tuňák, král moře, zahynul.

Byl opravdu mrtev? Ležel úplně nehybně, kolébaný vlnami, ale to neznamenalo, že je opravdu po něm.

Docházel mu dech, a tak vyplul na ‚povrch. Nabral vzduch do plic a opět se ponořil. Obeplul tuňáka na samém dně, potom ulehl naznak tváří k daleké obloze, modrající se nad jeho hlavou. Když uviděl nad sebou jeho břich, stiskl v obou rukou nůž a několikrát se prudce odrazil nohama, takže vyplul ihned nahoru. Téměř přilnul k bílému, šupinatému obrovu břichu. Zabodl do něho nůž a vší silou jím trhl. Cítil, jak se měkké maso rozestupuje pod jeho ostřím.

Bleskurychle se skrčil, spustil dolů a ulehl na dno. Ale prudkého smrštění tuňákova těla a mohutného úderu ploutví se už nedočkal. Pohlédl vzhůru.

Obr se bezvládně pohupoval ve vodě a z nové, velké podélné rány vytryskl proud krve.

Zabil jsem ho jednou ranou – pomyslel si Bělovlasý. Zasáhl jsem ho přímo do srdce, proto tak rychle zašel.

Ještě jednou vyplaval na povrch. Pohlédl na daleký břeh, zalitý sluncem. Až jej otec zavede v zimě k starci, složí před slují tuňákovu hlavu a řekne mu, že ho zabil jeho syn.

Byl tak šťastný, že chvíli nehybně ležel. Horké sluneční paprsky se mu opíraly do čela a on jenom měkce pohyboval nohama, aby se udržel na povrchu. Brzy si však uvědomil, co práce ho ještě čeká, a rychle se potopil.

Opět se vrátil k mrtvému obrovi. Přemohl bezděčný strach a otevřel jeho stisknutou tlamu. Vyřízl nožem otvor v dolní čelisti, protáhl jím harpunu s lankem, na němž udělal uzel, aby se dřevce opíralo celým povrchem o hlavu ryby.

Opět vyplul na povrch. Teprve teď si uvědomil, jak je unaven a vyčerpán. Srdce mu tlouklo jako zvon, a proto se vyškrábal na zobák.

Hluboce si oddychl. Hrozně ho to svádělo ulehnout na dně loďky a chvilku si odpočinout. Pokoušel se přitáhnout rybu k lodi, ale bylo to nad jeho síly. Nevěděl, kdo koho táhne, zda on tuňáka, nebo tuňák jeho. Ruce mu umdlévaly. Ale nakonec to dokázal, lanko se mu začalo pomalu vinout u nohou.

Když se naklonil nad hladinou, konečně ho spatřil. Vyplul těsně za lodí a otočil se břichem nahoru. Ocas měl ponořený ve vodě.

Bělovlasý uvázal krátce lanko, pustil je a poklekl, opíraje se zády o stožár. Oči mu zaléval pot, v pažích cítil strašlivou bolest, jako by mu do nich někdo vrážel jehly. Přivřel oči a těžce supěl. Nemohl soustředit myšlenky. Ale jeho pootevřené, rozpukané rty stále opakovaly:

„Musím ho rozřezat na kusy… rozřezat a hodit na loď tolik masa, kolik se do ní vejde… hlavu taky… hlavu taky… Celého bych ho nikdy nedotáhl ke břehu… Matka vloží do jeho hlavy byliny… vysuší ji na slunci… potom ji zaneseme…“

Otevřel oči a vstal. Srdce již nebušilo tak prudce, ale bolest v ramenou nepovolila. Pohlédl k místu, kde se lanko dotýkalo vody. Vlny obrátily tuňáka břichem dolů, takže mu trčela z vody jenom hlava. Jeho mrtvé oči hleděly k obloze a byly téměř stejně modré jako její blankyt. Již nezbarvoval vodu do červena, protože přestal krvácet. Bělovlasý uchopil nůž a skočil do vody.

Nevěděl, kolik času mu zabralo čtvrcení tuňáka. Ani jednou nezvedl zraky k slunci. Se sevřenými rty odřezával velké pláty růžově bílého masa, obrovské kosti a jako kámen tvrdé hrany ploutví, které mu zraňovaly ruce do krve. Konečně byl hotov.

S námahou odřízl hlavu, která se zahoupala na vlnách, stále ještě přivázaná k lanku, protaženému otvorem v dolní čelisti. Odvázal lanko a naposled podplul loď. S vypětím sil zvedl tuňákovu hlavu a hodil ji na velké, krvavé kusy masa, které pokrývaly celé dno lodi. Byly tak těžké, že se loď hluboko ponořila a přestala se téměř úplně houpat.

Tolik bych toho neulovil, ani kdybych vyplul desetkrát na moře, pomyslel si, když se pracně škrábal do lodi.

Byl tak unaven, že chvíli bezvládně odpočíval na chladných, slizkých plátech masa. Potom vstal, zvedl svinutou plachtu a uchopil veslo. Lehký větřík mu foukal přímo do očí. Zamířil k mysu; zdál se neobvykle blízko, blíž než ve skutečnosti. Za mysem byl rodný břeh a matka, která ho už určitě vyhlíží. Uvidí ho z dálky, sejde k vodě, rozdychtěná a zvědavá, kolik toho ulovil. A když uvidí tu strašlivou tlamu…

Ale brzy se vytrhl ze snění. Pohlédl na tuňákovu hlavu, která ležela na plátech masa v rohu. Rychle odložil veslo, naklonil se nad ní a rázným pohybem do ní vrazil harpunu, čímž ji přibil k dnu lodi. Potom ještě protáhl lanko harpuny otvorem v zobci a uvázal je. Teď ho už žádná nezbedná vlna ani sklon nepřipraví o kořist.

Začal stejnoměrně veslovat. Tiše si prozpěvoval do taktu, ale byl příliš unaven, a proto toho po chvíli nechal. Hleděl nedočkavě na ostroh mysu, za nímž se za chvíli vynoří rodný břeh a uprostřed skal ztracený, před zraky cizinců ukrytý kamenný dům. Slunce mu již nesvítilo do očí. Sklouzlo trochu na bok o kus níž. Minulo poledne.

Ó bohové, pomyslel. Ó velcí bohové, první lov! Kdyby otec věděl! Mohl by se za ním vypravit za několik dní do města, ale otec mu to zakázal. Jestliže král tolik spěchal ‚s opevňováním, mohl by i jeho zadržet. Potom by matka zůstala sama… „Ano, vždyť jsem téměř muž!“ řekl nahlas. Žádný rybář by nenazval chlapcem toho, kdo ulovil tuňáka.

Mys se zvolna stáčel vpravo a vzdálený břeh se každým úderem vesla odkrýval víc a víc. Chvilku trpělivosti a spatří vrchol pahorku, úvoz, nízký skalnatý svah s velkým balvanem a hned vedle něho…

Opřel se ještě silněji do vesel, potom ještě jednou… a spatřil vzdálený bílý bod. Balvan. Hle, v dálce se už bělá dům.

Vstal, odložil na chvíli vesla a pohlédl na vzdálený štít posvátné hory, která vévodila celé krajině. Otevřel ústa, aby poděkoval bohům, že mu dovolili spatřit rodný dům a vrátit se s bohatým úlovkem.

Ale nevyslovil slova díku. Jako by hora náhle změnila podobu, jako by jí o něco výš, nad vrcholkem, vyrostl druhý vrcholík, o něco nižší a zaoblený.

Mračno! prolétlo mu mozkem a v témž okamžiku spatřil na jeho okraji bílý, ostrý blesk, jejž neuhasila ani sluneční zář.

Znehybněl. Po chvíli k němu dospělo vzdálené, tlumené burácení. Moře utichlo, nastalo úplné bezvětří.

„Matko!“ zašeptal Bělovlasý. Brzy však přemohl hrůzu, která mu sevřela srdce, a uchopil veslo. „Vesluj klidně!“ pronesl nahlas. „Klidně, protože jinak vyčerpáš síly a nikdy nedopluješ!“

Zoufale vesloval s očima upřenýma na černé mračno vyplouvající nad horským řetězem, ale současně si s hrůzou uvědomoval, že jeho přetížená loď plující uprostřed naprosté tišiny, která zavládla na moři i v povětří, se posouvá velmi pomalu.

Mračno nad pevninou zatím mohutnělo a rozrůstalo se. Slunce stále ostře pražilo, žár sílil.

Bělovlasý zvedl na chvíli veslo a holou paží si otřel oči, do kterých mu stékaly z čela potůčky potu. Břeh byl blíž! Viděl výrazně známé obrysy skal i čáru pohoří, na něž vzápětí ulehne temný stín blížící se bouře.

Matka tam určitě stojí a již ho spatřila. Ví, jak se rve s nehybným, klidným mořem, ale neví, jak přetěžká je jeho loď…

Vyhodím-li část masa, Stihnu to, prolétlo mu hlavou. Ale věděl, že to není pravda. Mračno téměř viselo nad pohořím a zakrylo celou východní část oblohy. Odhodí-li veslo a začne vyhazovat maso, ztratí čas, příliš mnoho času.

Vtom zadul nad lodí první slabý větřík.

Mohutné mračno proťal další krvavě se klikatící blesk a nad morem se převalilo první hřmění, mohutné a pronikavé, jako když se pod náhlým úderem rozpukne strom.

Vyskočím z loďky, prolétlo mu mozkem. Sám se dostanu k břehu rychleji a zachráním se. Chvíli se rozmýšlel, ale nepouštěl veslo z rukou, ačkoli téměř omdléval vyčerpáním a vyprahlé rty těžko lapaly dech.

Tehdy ji spatřil. Stála na břehu a mávala na něj rukama, maličká z té vzdálenosti, ale přitom stále bližší, dodávající mu svou přítomností odvahy. Matka!

Ne, neskočí do vody. Rozbouří-li se moře dřív, než dopluje k břehu, utone v prudkém vlnobití. Na lodi mu zbývala přese všechno jiskřička naděje.

Vtom slunce zmizelo a celá obloha se zatáhla. První poryv větru rozhoupal loď. Když první, o něco vyšší vlna, valící se od špice, smýkla lodí, stále ještě viděl matku.

Další hromy a blesky. Horský řetěz pohltila tma.

Příliš pozdě. Nová, vyšší vlna vyhodila loď do vzduchu a on cítil, že jej unesla o kus zpět.

Se strašlivým vypětím se opřel do vesla, vkládaje do tohoto pohybu veškerou sílu. Břeh i celý svět náhle zmizely v temnotách. Ze skučícího šera, které ho obklopilo, se začaly valit proudy deště a sekat ho do tváře s takovou prudkostí, že klesl na dno lodi a zakryl si oči rukama. Loď se zakymácela, poskočila na hřebenu valící se vlny, spadla dolů a smýknuta neviditelnou silou opět se vznesla a nebezpečně překlonila.

Bělovlasý neuslyšel třesk, s jakým vichřice zlomila stožár s cárem plachty, neviděl ani, jak zmizely v tmách.

Poslepu uchopil stočené lanko harpuny, která byla zabodnuta do boku lodi. Aniž si uvědomoval, co činí, ovinul je koleni zápěstí levé ruky a pevně je uchopil oběma rukama.

Cítil, jak se loď stále bezmocněji zmítá na vlnách. První velká lavina se mu převalila přes hlavu a smetla do moře pláty tuňákova masa. Dávil se nedostatkem vzduchu.

S nadlidským úsilím se vzepřel nohama o dno lodi a křečovitě sevřel lano, aby ho zuřící živel nestrhl do hlubin.

Vichřice nepřetržitě běsnila.

Bělovlasý ležel na dně, nabíral do plic co nejvíc vzduchu, než ho další valící se vlna zaleje, a věděl pouze to, že vichřice unáší jeho lodičku na širé moře a tím ho vzdaluje stále více od břehu.

Slunce krvavě zapadalo nad utišujícími se vlnami. Poslední houfy mračen, prosvětlené jeho září, uháněly na západ s ustupující vichřicí.

Ahikar pohlédl na stožár s ulomenou špičkou a cáry purpurové plachty, které z ní volně splývaly a houpaly se v rytmu kolébající se lodi, jejíž vysoký, zakřivený zobec, ozdobený bronzovým poprsím Ašery, paní moří, těžko opadával nebo se pomalu zvedal z hlubokých vodních brázd. Ačkoli vichřice již dohřměla, moře bylo stále ještě rozbouřené a hrozivé.

Ahikar přistoupil vrávoravým krokem k dřevěnému pažení na boku lodi, vyhlédl, potom přešel na protější stranu a učinil totéž. Jeho rty se tiše pohybovaly, když počítal vesla. Nesnášel rozbouřené moře, a kdyby mohl povědět pravdu lidem, kteří byli na lodi spolu s ním, musel by otevřeně přiznat, že moře nesnáší, ani když je klidné. Plavba byla pro něho pásmem neustálé trýzně a nevolnosti, kterou překonával jedině díky bylinám z Gubalu. Jenomže tyto byliny se musely pít horké každých několik hodin a již mnoho hodin uplynulo od chvíle, kdy se musel vzdát veškerého pomyšlení na to, že by se jeho lidem podařilo rozdělat oheň na malém roštu na přídi. Je ovšem pravda, že si celou tu dobu ani nevzpomenul na své potíže, protože na ně prostě zapomněl. Když se špička stěžně zlomila a narychlo svinutá plachta se ve vichru proměnila v cár, mohutná vlna vyrvala z rukou dvou mužů vesla, zlomila je a zabila dřevcem jednoho z nich, zdálo se mu, že se blíží jeho konec. Koráb strašlivě praskal, jako by se měl vzápětí rozpadnout, voda se přes něj vysoko přelévala a on, Ahikar, pán dvaceti lodí a největších skladišť v Gubalu, stál připoután z vlastního rozkazu k stěžni a očekával smrt. Nevěřil ve všemocné bohy a želel toho ve chvílích, kdy všichni veslaři i kapitán přivolávali na pomoc Ašeru, paní moří, slibujíce jí největší oběti, dovolí-li jejich korábu šťastně vyváznout z té větrné smrště.

Nyní se usmíval a hladil si bradu. Třebaže již dosáhl kmetského věku, miloval život stejně jako jiní. Nebál se však smrti, neboť věděl, že je nevyhnutelná. Mohla ho dostihnout na moři, ale neučinila tak. Bouře dohřměla a loď, byť měla strženou plachtu a jenom polovinu vesel, mířila pomaloučku k jihu, do jeho domova.

Ahikar si ještě jednou pohladil bradu. Když pohlédl na ruku, povzdychl si. Zrána byla brada krásně nakadeřená a temně červená. Voda z ní však smyla barvu, takže prosvítala na mnoha místech šedinami. Ale nezavolal sluhu, aby mu přinesli zrcadlo z truhly, uložené na dně lodi. Nezajímalo ho v té chvíli, jak vypadá.

Ještě jednou se usmál. Slyšení u trojského krále splnilo jeho očekávání. Již nebude muset těžit z pomoci zprostředkovatelů, protože jeho vlastní lodi budou vozit stříbro egyptskému faraónovi, aby výměnou poskytly Trojanům to, čím se pyšnila Fénicie, skleněnými nádobami a bohatě zdobenými tkaninami, jimž se nevyrovnaly žádné na světě. Chvíli ještě přemýšlel, má-li použít služeb gubalských řemeslníků, kteří by toto stříbro proměnili v mísy a šperky, nebo zřídit vlastní dílny a zaměstnat v nich svoje lidi, což by ovšem zpočátku přinášelo menší zisk, protože dobrému řemeslu se musí člověk dlouho učit.

Koutkem oka zahlédl kapitána. Stál několik kroků od něho, ale neodvažoval se jej oslovit.

„Co se děje, Tabnite? Vypadáš, jako by ses bál, že se moře opět rozbouří?“

„Nikoli, pane.“ Kapitán k němu přistoupil a sklonil hlavu. „Přežene-li se Baal na svých hřmotných ořích s takovou prudkostí, nespěchá s návratem. Věřím, že moře bude klidné a větry příznivé. Chvála budiž sidonským tesařům za jejich dobrou práci. Nikdy jsem neplul na lepší lodi, ale slušelo by se uctít bohy za to, že se jim nezlíbilo složit naše kosti na mořském dně.“

„Zajisté, zajisté…,“ Ahikar přikývl. „Bohové nám byli nakloněni, proto jim budeme po návratu obětovat kozy na oltáři paní moří, kdežto zde,“ ukázal hlavou na plochý kámen, orámovaný cedrovým dřevem, na přídi hned za poprsím bohyně, „zapálíte vonná koření, jakmile vyschnou, protože voda vše promočila, jak se zdá.“

„Ano, učiníme tak, pane.“

„Co ještě? Jak soudíš, kdy doplujeme?“

„Až se moře utiší, vystoupí tesař na stěžeň a pokusí se připevnit náhradní plachtu a nové ráhno. Dva lidé je právě zkracují. Vesla také opravíme. Budě-li vítr příznivý, poplujeme rychleji.“

„Bude-li taková vůle bohů…,“ dodal Ahikar a usmál se přitom šibalsky, protože věděl, že brada zakryje jeho úsměv.

„Ano, pane. Dovolíš, abych rozpálil oheň a dal připravit vonná koření?“

„Učiň tak co nejrychleji, nemáme-li zde nic jiného, co bychom jim mohli obětovat. A nezapomeň přikázat, aby připravili jídlo pro plavce a pro mne byliny.“

„Ano, pane.“

Kapitán se vzdálil kolébavým krokem po houpající se palubě. Ahikar přistoupil k pažení a chvíli pozoroval moře. Za sebou slyšel vysoký, ostrý kapitánův hlas. Rozlehly se stejnoměrné údery toporem. To tesař jistě spravoval vesla.

Starý muž si povzdychl. Jsem bohatý, pomyslel si, proč projíždím křížem krážem svět, abych rozmnožil svá bohatství, proč nepověřím tímto úkolem některého ze svých synů? Ale hned si odpověděl. Neučiním tak, protože jsou mladí a hloupí. Trojský král by si omotal každého z nich kolem prstu. Postavíš-li před mladíčka džbán dobrého vína v hodovní síni a projevíš-li mu větší náklonnost, než jaká mu přísluší, hned tě má za přítele a klidně nakoupí stříbro, v němž je více olova než ryzího kovu. Opět se usmál. Ale přesto už nikdy nevypluji na moře, nu možná, ještě jednou, tentokrát do Egypta, abych spojil konce toho podnikání…

Hleděl přitom na vlny, mnohem nižší než před hodinou, jejichž hřívy už nezdobila krajkovina mořské pěny. Ahikar je pozoroval v zamyšlení. Náhle zvedl hlavu a otočil se.

„Tabnite!“

Kapitánova hlava se objevila nad dřevěnými schody, které vedly do dolní části lodi, kde seděli veslaři.

„Ano, pane!“

„Přistup ke mně a pohlédni dolů. Můj zrak je zrakem starého člověka a jistě se mýlím, když se domnívám, že tam něco pluje. Nevidíš loďku, kterou vítr postrkuje směrem k nám? Tam, podívej!“ natáhl ruku.

Kapitán přikývl.

„Ano, pane. Vidím ji. Bouře ji sem jistě zahnala.“

„Je prázdná? Zdá se mi totiž, že v ní loží člověk.“

„Je tomu tak, jak jsi pravil, pane.“

„Přesvědčme se, Tabnite, zda žije, nespočívá-li tam jenom mrtvé tělo nějakého rybáře?“

Kapitán rychle přistoupil k schodům a vykřikl hlasitě několik slov. Vesla, ponořená do vody, se zvedla a chvíli visela nehybně ve vzduchu.

„Hammane, přistup ke mně!“ zvolal kapitán. Hned nato se vymrštil tmavovlasý plavec.

„Pane!“ klesl na kolena, ale ihned se zvedl.

„Vidíš tu loď? Skoč do vody a podívej se, co v ní je. Leží v ní člověk. Je-li živ, připluj s ním k nám.“

Osmahlý veslař se beze slova rozběhl k pažení, vší silou se od něho odrazil nohama, přelétl vysokým obloukem nad vesly, vystupujícími nad vodou, a zmizel. Ihned se vynořil a zakrátko k ní doplaval, vyhoupl se na ni a nahlédl dovnitř.

„Je v ní chlapec, pane!“ uslyšeli jeho volání. „Určitě mrtvý, připoutaný lankem ke dnu.“

Kapitán pohlédl tázavě na Ahikara.

„Ať se přesvědčí, je-li ten chlapec opravdu mrtev.“

„Přitiskni ucho k jeho srdci!“ vykřikl kapitán.

Veslař seskočil do lodi, zvedl bezvládné tělo, položil hlavu na jeho hruď a chvíli nad ním klečel. Potom se napřímil.

„Ještě žije!“ zvolal.

„Ať sem připluje s jeho lodí. Chtěl bych si ji prohlédnout,“ pravil tiše Ahikar.

Chlapec jistě pocházel z Tróje. Jako obchodník by měl znát lidi, s nimiž vyměňoval zboží, a vědět, jací jsou.

Kapitán vykřikl pár slov k veslařům, kteří za chvíli vyhodili dolů dlouhé lano. Osmahlý veslař je uchopil v letu.

Když byla nevelká loďka a štíhlé, bezvládné tělo konečně dopraveny na palubu, Ahikar k němu zvědavě přistoupil. Vtom chlapec pohnul hlavou, otevřel oči a opět je zavřel.

„Vlasy má světlé jako lid, který obývá přímořskou krajinu za trojským průsmykem,“ zabručel zpola k sobě, zpola ke kapitánovi, který stál za ním.

„Ano, pane,“ přisvědčil uctivě Tabnit.

Ahikar přistoupil k lodi.

„A co je toto? Hlava tuňáka s proraženou tlamou? Že by jí používali jako ochrany před zlými mocnostmi?“

Kapitán se sklonil a dotkl se jí rukou. S námahou vytáhl harpunu, zabodnutou do boku lodi.

„Ne, pane. Tuto rybu musel ulovit dnes. Nezahynula později než v poledne.“

„On?“ podivil se Ahikar a pohlédl na ležícího. „Byl by určitě dobrým rybářem, když v tak mladém věku dokázal ulovit rybu, která by ho mohla shodit jedním úderem ocasu spolu s tou jeho kocábkou. Jistě lovil s nějakým druhým, dospělým rybářem, kterého vlny strhly do hlubin.“

Chlapec otevřel oči, přivřel je a opět otevřel. Chtěl se nadzvednout na lokti, ale byl příliš sláb. S údivem pozoroval oba bradáče, nakloněné nad ním.

„Ty znáš jejich jazyk, Tabnite. Otaž se ho, jak se dostala tuňákova hlava do jeho lodičky.“

„Ano, pane.“ Kapitán se obrátil k chlapci a vyslovil několik slov, jimž Ahikar nerozuměl. Ale zřejmě jim neporozuměl ani hoch. Usedl a pomalu zvedl ruku k čelu. Potom, jako by si vše připomněl, rozhlédl se, a když spatřil vedle sebe loď, poklekl a dotkl se jejího boku. Bylo vidět, že je ještě velmi sláb. Pohlédl na kapitána, pronesl několik slov a opět klesl na zem.

„Ano, pane, říká, že ho ulovil sám.“

„Potom je dobrým rybářem a prokázal velkou odvahu, ačkoli je ještě jinoch a žádný muž.“ Ahikar zakýval uznale hlavou a pohladil si bradu.

„Pane…,“ pronesl tiše kapitán.

Ahikar mlčel delší chvíli, potom pohlédl na kapitána.

„Mluv, Tabnite.“

„Pane, dovolíš svému služebníkovi, aby řekl, co má na srdci?“

Ahikar beze slova přikývl.

„Když tvé bystré oči spatřily loď na vodní hladině a v ní tohoto chlapce, napadlo mě, ó pane, že nám ho nejmilostivější bohové seslali, abychom se jim odvděčili za svou záchranu.“ Odmlčel se.

„Co míníš těmito slovy, Tabnite?“

„Chci tím říci, když dovolíš, ó pane, že jestliže nám bohové po tak strašlivé ‚bouři na nekonečných vodních prostorách seslali tohoto ztroskotance, pak si zajisté nepřáli, aby se stal potravou dravých ryb, ale aby jim byl obětován zde, na oltáři Ašery, paní moří, v jejíž rukou byl osud jeho i náš.“

Ahikar mlčky pohlédl na ležícího chlapce, který právě usedl a potřásaje hlavou zvedl ruce a napjal je. Světlo zapadajícího slunce zazářilo na jeho krásných hladkých, svalnatých pažích.

„A soudím, dovolíš-li, ó pane, že se nesluší protivit se vůli bohů, když nám seslali takový dar, protože naše plavba dosud neskončila, bouře způsobila lodi mnoho škod a my dosud setrváváme v jejich rukou.“

Starý kupec zvedl hlavu a pohlédl na kapitána klidně a přátelsky.

„Myslím, Tabnite, že soudíš správně, tvrdíš-li, že bychom měli složit díkůvzdání bohům.“ Odmlčel se a opět si pohladil bradu.

„Ano, pane? Díky ti! Obětujeme bohům jeho krev!“

Ahikar zvedl pomalu, téměř nepozorovatelně ruku. Tabnit jeho gesto ihned postřehl a odmlčel se.

„Myslím, že soudíš správně, tvrdíš-li, že bychom měli složit díkůvzdání bohům. Ale pohleď, na krku tohoto chlapce visí nůž v kožené pochvě. I napadlo mě, že mi bohové možná seslali tohoto mladého rybáře, abych uchopil do ruky nůž, který nám seslalo skrze něho moře, a obětoval jim toho, jenž tak směle řídil loď ve chvílích největšího nebezpečí. Abych jim věnoval darem tebe, Tabnite. Co myslíš, která oběť jim bude milejší? Ubohý výrostek, barbar, nebo ty, muž dospělý, zasvěcený moři již v nejútlejším věku?“

Nepozvedl při těch slovech hlas, který zněl stále vlídně a laskavě. Kapitán se vrhl k jeho nohám:

„Ó pane, chceš tak opravdu učinit?“ zvolal úzkostlivě.

„Ne.“ Ahikar potřásl hlavou. „Nechci to učinit, protože jsi statečný a věrný kapitán, a nesoudím, že by Ašera, paní moří, prahla po tvé krvi. Ale nesoudím rovněž, že by prahla po krvi tohoto jinocha. Vstaň.“

Kapitán: se zvedl z kleku a vděčně pohlédl do tváře starého člověka.

„Což nevíš, Tabnite, že jsem největším kupcem v Gubalu? Což jsi zapomněl, že má ‚sestra je matkou ženy králova bratra? Už jsi zapomněl, kým jsi? Což tě neučili v dětském a jinošském věku, abys nevyjadřoval svou vůli, leč by se tě na ni tvůj pán přímo ptal?“

„Pane…,“ zašeptal kapitán zbělelými rty. „Odpusť svému služebníkovi. To bouře jistě pomátla mé smysly… a únava.“

„Jistě je tomu tak, jak pravíš, ale hleď, aby se ti to už nikdy nepřihodilo.“

„Dej, pane, zbičovat mou ničemnou kůži, až by z ní stříkala krev.“

„Neučiním tak, Tabnite, protože tvůj stín dosud nikdy nepadl na cestu mých slov a tvůj otec sloužil mně a tvůj děd mému otci. Ale kdybych já poskytoval rady králi, aniž by mě o to požádal, co myslíš, že by učinil?“

Kapitán opět klesl na kolena a políbil lem Ahikarova roucha.

„Věř, pane, že jsem myslel jedině na bohy a tvé blaho. Jsi-li na palubě ty, náklad, jejž veze, je stonásobně cennější než můj bídný život. Jestliže jsem se něčím provinil, pak přílišnou věrností tobě!“

„Věřím ti,“ odvětil krátce Ahikar. „Vstaň!“

Kapitán se opět zvedl.

„Tohoto jinocha nakrmíš a postaráš se, aby byl zdráv a silný, až naše loď přistane v Gubalu.“

„Jak poroučíš, pane.“

„Jeho loď i hlavu mořské obludy, kterou nám seslalo moře, spálíme v noci na oltáři Ašery, paní moří, spolu s bylinami…,“ pohlédl na oblohu. „Měsíc je dnes v úplňku a tato oběť bude určitě bohyni milá.“

„Ano, pane.“

„A nyní odejdi v pokoji.“

Kapitán chtěl ještě jednou políbit lem jeho roucha, ale Ahikar ho zadržel pohybem ruky.

„Nechci, aby byl bit!“ dodal. „Řekni to plavcům.“

„Ano, pane. Kdo se ho dotkne, zahyne! To jim řeknu.“

„Dobře učiníš a teď jdi a nachystej pro mne byliny, a objevíš-li aspoň kus suché tkaniny v truhlách, dej pro mne připravit lože. 0 půlnoci mě probuď, budeme obětovat.“

„Ano, pane!“

Kapitán nadzvedl chlapce, který se s námahou postavil a opřen o něho zamířil vrávoravým krokem k schůdkům vedoucím k veslařům na zádi.

Starý kupec se pousmál a spokojeně si uhladil bradu.

„Ašero, paní moří!“ zašeptal téměř neslyšně a nepříliš přesvědčivě. Uznával pouze jednoho boha a tím bylo bohatství. Tento mladý, zdravý jinoch s vlasy neobvyklé barvy ještě více rozmnoží jeho bohatství. Egypťané velmi stojí o otroky a za toho mu pro jisté jeho vlastnosti za]) latí víc než za jiné, jak se starý kupec domníval.

Ahikar si povzdychl. Vbrzku ho očekávala další cesta k ústí Nilu v čele deseti bohatě naložených lodí.

Bělovlasý seděl na teplém, suchém pobřežním písku v stínu vysoké lodi a líně pozoroval lidi, jak snášejí z paluby velké štočky purpurové látky, zavinuté do bílého plátna, které naložili přede dvěma týdny v Gubalu.

K ústí Nilu připluli za svítání – deset lodí s vysokými, zaokrouhlenými zobci. Čtyři z nich táhly za sebou vory z hladce otesaných cedrových kmenů, spojených lýkem, obsluhovaných dvojnásobným počtem veslařů, kteří se střídali, aby nezůstali pozadu za ostatními. Nyní stály všechny lodi i vory rovně seřazené na břehu, a dvě, z kterých již otroci začali vykládat zboží, byly vytaženy na písek a podepřeny kůly.

Bělovlasý přenesl pohled na písčitý břeh a palmový háj, který rostl nad řekou. Ahikar ta: m hovořil s jakýmsi dlouhánem v bílém šatu, který byl jistě významným mužem, protože hned za ním stál otrok a držel nad jeho vyholenou hlavou malý plátěný baldachýn, napjatý na dvou tyčích, který ho chránil před slunečními paprsky. Kus dál postával hlouček lidí, kteří s ním nedávno přibyli. Vítr přinášel útržky rozhovoru k místu, kde seděl Bělovlasý, ale ačkoli se za tři měsíce strávené v Ahikarově domě v Gubalu naučil rozumět řeči jeho lidu, tomuto jazyku nerozuměl. Svět byl veliký, a ačkoli by bylo věru lepší, kdyby všichni lidé hovořili jednou řečí, dorozumívali se všelijak.

V jisté chvíli si všiml, že se Ahikar otočil a ukázal na něho rukou; i Egypťan se ohlédl a pozorně na něho pohlédl.

„Jistě mu vypravuje, jak mě vylovil z moře,“ pomyslel si Bělovlasý a přenesl zraky na daleké město, prostírající se vpravo od palmového háje. Vysoko nad ním se tyčil bílý palác, vysoký jako hora, který se třpytil v slunečních paprscích.

Bělovlasý se zvedl a pomalu zamířil k místu, kde otroci skládali zboží. Seděl tam starý muž se zkříženýma nohama a skláněl se nad přenosným stolkem. Bylo na něm prkýnko s malými jamkami vyplněnými nějakou tekutinou, vedle pak ležely dlouhé třtinové tyčinky. Stařec namáčel třtinu do tekutiny, a když otroci snesli z lodi balík látky, udělal znaménko na svitku, jehož oba rohy byly zatěžkány kamínky, aby se nerozvíjel.

Chlapec ho chvíli pozoroval. Potom se vrátil. Nesměl se vzdalovat od lodi, a tak opět usedl a hleděl na daleké město. Onen bílý dům byl jistě chrámem, protože lidé, i kdyby byli králi, by si sotva zvolili za příbytek tak obrovskou budovu. Vzpomínal na Gubal, v němž strávil poslední měsíce. Až do této chvíle byl přesvědčen, že je největším městem světa, proti němuž je jeho rodná Trója pouhou vesničkou. Ale ani v Gubalu nebyl tak nádherný chrám, který by převyšoval všechny stavby široko daleko.

Povzdychl si a vstal. Dlouhá nečinnost se mu již dočista zprotivila. Protože nesměl pracovat, nemohl ani pomáhat plavcům, kteří opatrně odnášeli z lodi nádoby s vínem, jejichž úzká hrdla byla zapečetěna voskem.

Nešlo mu na rozum, proč tomu tak je. V Gubalu nesměl rovněž pracovat ani plavat, ani se na krok vzdalovat z Ahikarova domu. V prvních dnech byl velmi nešťastný. Vzpomínal na matku, která ho určitě dávno oplakala, když se nevrátil z rybolovu po té strašlivé bouři. Spatří ji ještě, vstoupí ještě někdy na rodný břeh? Časem se smířil s osudem. Nebyl první ani poslední, koho zlý osud vyrval ze země otců. Ahikarův dům i celý Gubal se hemžil otroky pocházejícími ze všech končin světa. Vykonávali nejrůznější práce od svítání do noci a jejich život náležel pánovi.

Ale žádného z nich nepotkal tak neuvěřitelný osud jako jeho. Hned první den po příjezdu ho starý kupec svěřil péči nejspolehlivějšího otroka, který se od něho nevzdaloval na krok. Směl jíst, kdykoli chtěl a kolik chtěl, ale měl zakázáno pracovat nebo komukoli pomáhat. Jedinou věcí, kterou si mohl krátit dlouhou chvíli, byla procházka po městě v otrokově doprovodu. Brzy uvykl tomu, že lidé na něho civí. Chlapec s tak bělostnou kůží a světlými vlasy patřil i v Tróji k výjimkám, natož zde, kde byli všichni osmahlí.

V takové líné nečinnosti mu uplýval v Ahikarově domě čas. Každý den mu otrok natíral tělo olejem a prohlížel je, není-li na něm nějaký šrám nebo škrábanec. Když se trochu naučil řeči Féničanů a otázal se ho, proč to dělá, odpověděl; že mu to poručil jeho pán; „Hleď, aby na těle tohoto chlapce nebyl jediný kaz.“

Až tu konečně nastal den, kdy jej Ahikar povolal k sobě a přikázal, aby odložil pásku, kterou měl ovázaná bedra. Bělovlasý učinil, co si kupec přál, jenom se v duchu divil, proč ho chce člověk, jemuž náleží, vidět nahého. Krátká prohlídka dopadla asi dobře, protože se kupec tvářil nadmíru spokojeně. Neřekl však ani slovo, jenom mu pokynul, aby šel.

Nazítří ho starý otrok časně zrána probudil.

„Vstávej! Popluješ do Egypta s naším pánem, kéž mu Baal dopřeje co nejdelšího života!“

Bělovlasý se umyl pod cisternou v zahradě, a když si přehodil přes hlavu provázek s nožem v kožené pochvě, jedinou věc, kterou vlastnil, a jedinou památku na domov, odebral se s otrokem do přístavu, kde již cekaly naložené lodi.

A nyní stál na břehu neznámé země, nazývané Egypt, a netečně pozoroval vinné nádoby a velké štočky tkanin, které Ahikarovi otroci barvili výtažkem z malých mořských měkkýšů do ušlechtilého purpuru.

„Synu moře!“

Rychle se ohlédl. To Ahikar ho takto žertovně nazýval. Ale tentokrát byla tvář starého kupce velmi vážná. Vysoký Egypťan, s nímž právě hovořil, ukázal na něho dlouhou hůlkou se zlacenou rukojetí.

Bělovlasý se zvedl a poklonil se Ahikarovi. Ani se nepohnul, když mu Egypťan rozvázal bederní pásku, která sklouzla z jeho těla a spadla na písek. Ale neušlo mu, že členové Egypťanovy družiny natáhli krky, a někteří dokonce postoupili o krok, aby na něho lépe viděli. Dokonce i písař, sepisující na dlouhém svitku zboží, přerušil práci a zastavil muže s nákladem.

V hlubokém tichu, které náhle zavládlo, obešel Egypťan Bělovlasého a soustředěně si ho prohlížel. Potom ustoupil o krok, otočil se ke svým lidem a řekl několik nesrozumitelných slov. Jeden muž vystoupil z houfu a složil mu hlubokou úklonu. Opět následovalo několik nesrozumitelných slov, potom ho přivolaný muž oslovil:

„Odkud pocházíš? Jak ses octl u Ahikara, kupce z Gubalu, táže se tě můj pán, Het-Ka-Sebek, kněz chrámu boha žijícího uprostřed vod.“

Jeho řeč byla srozumitelná, i když hovořil poněkud jinak než rybáři z pobřeží Troady.

„Můj otec je poddaný trojského krále,“ tiše odpověděl. S údivem naslouchal zvuku svých slov. Tak dávno nemluvil řečí otců, že v odpovědi zadrhával. Ale potom už hovořil daleko plynněji.

„Vyplul jsem na moře, abych ulovil trochu ryb, protože král povolal mého otce do města. Když jsem zápasil s velkým tuňákem, strhla se bouře a Velké matce, paní země a moře, se zalíbilo seslat veliký vítr, který mě zahnal i s lodí na širé moře. Když jsem ležel na dně lodi v hlubokých mdlobách, zahlédl mě ctihodný Ahikar a přikázal svým lidem, aby mě vytáhli. Od té doby jsem pobýval v jeho domě a přijel dnes o východu slunce na jedné z jeho lodí.“

„A co drží vaše Velká paní a matka v rukou, když ji zpodobujete v hlíně nebo kamení?“ rychle se otázal neznámý muž.

„Holubici nebo hady, pane,“ odpověděl bez váhání.

Muž se však tvářil lhostejně, jako by nevnímal obsah jeho slov, a hned se obrátil na vysokého Egypťana, sklonil hluboce hlavu a začal cosi rychle drmolit s rukama zkříženýma na prsou.

Když domluvil, rozhostilo se ticho. Bělovlasý se bezděčně shýbl pro bederní pásku, ale vysoký Egypťan ji odhodil špičkou hole. Potom pohlédl na Ahikara, cosi řekl a ukázal přitom prstem na hochovu hruď. Starý kupec si pohladil bradu a odpověděl. Egypťan přivolal opět pohledem člověka, který hovořil řečí Bělovlasého.

„Je to tvůj nůž?“ otázal se.

„Ano, pane.“ Chlapec se dotkl hrudi, vytáhl nůž z pochvy a opět ho zasunul nazpět.

„Měl jsi ho u sebe, když tě kupec Ahikar vytáhl na palubu své lodi?“

„Ano, pane. Měl jsem ho pověšený na krku, vlny mi ho nevzaly.“

Tlumočník přeložil slova Bělovlasého a ustoupil o krok, ruce stále zkřížené na prsou.

Vysoký Egypťan se opět obrátil na Ahikara. Kdyby byl Bělovlasý s to porozumět jeho slovům, určitě by nestál tak klidně a nepřemýšlel o tom, čí tlama zdobí rukojeť zlaté hůlky. Nespustil z ní ani na chvíli oči, ač měl hlavu spuštěnou. Byla to tlama dlouhá, lehce rozevřená, se spoustou drobných zlatých zubů. Oči malého netvora se třpytily v slunci studenou, modravou září dvou modrých drahokamů, jaké neviděl ani u ženy starého kupce, ani u jeho dcer.

Vysoký Egypťan právě řekl:

„Dobře jsi učinil, Ahikare, žes pamatoval na četné obchodní svazky a poctivé služby, které prokazuje tvůj rod odpradávna kněžím boha vládnoucího u Velkého jezera. Jistě víš, že není pro mého boha většího potěšení než přijmout o svém svátku toho, kdo byl vyloven z vody a jehož tělo nehyzdí jediný kaz.“

„Nezapomněl jsem na tyto svazky, Het-Ka-Sebeku, který střežíš živou podobu duše boha. Jakmile jsem ho spatřil v člunu, zmítaném rozbouřenými vlnami, a jakmile jsem později zjistil, že je to krásný jinoch, jehož tělo nehyzdí jediný šrám a jehož údy jsou rovné, nepoznamenané žádnou chorobou, vzpomněl jsem si na tvého velkého boha, kéž ti dopřává štěstí a zdraví po tisíce let! Moji lidé jej chtěli obětovat paní moře na lodním oltáři, ale vyplísnil jsem je za to, odvezl ho do svého domu a svěřil spolehlivému otrokovi, který nad ním bděl, krmil ho a mazal oleji, aby se tvůj bůh radoval, až ho spatří. Věřil jsem, že potěší i tebe, neboť je to jinoch zvláštní, s kůží světlou jako slonovina a vlasy bílými jako vlasy starce, i když jsou mladé jako on sám. Zabývám se příliš dlouho obchodem, abych neocenil tak vzácné zboží, jež mi bohové seslali, a lehkovážně je poškodil.“

Kněz Het-Ka-Sebek, střežící klid živé podoby duše boha Sebeka, pokynul hlavou:

„Dobře jsi učinil, Ahikare…,“ odmlčel se a chvíli si prohlížel chlapce, který před ním stál nahý a nehybný jako socha. „Co ti může chrám poskytnout odměnou za tvou starostlivost?“

Ahikar si pohladil bradu a tiše zakašlal.

„Mám ti snad připomínat, Het-Ka-Sebeku, který jsi strážcem podoby duše boha, že jsem se cítil povinen uvědomit tě o chlapci, jakmile má loď zakotvila v Gubalu, a poslal ti zprávu první lodí, jaká plula z mé země do Egypta, abych ti oznámil, že ho přivezu s sebou a že ty, sotva jsi mou zprávu obdržel, jsi nasedl bez meškání do bárky a vykonal dlouhou cestu, aby ses se mnou setkal?“

„Ano, je tomu tak, jak jsi pravil.“

„A když ses nyní přesvědčil, že tato zpráva nebyla přehnaná, co myslíš, Het-Ka-Sebeku, mohl by tvůj bůh – kéž tě zahrnuje neustálou péčí! – obdržet o svém svátku jiný, bohatší dar, s nímž by se raději spojil?“

„V okruhu chrámu již dlí jedno děvčátko, velice pěkné, které nemá rovněž jediné poskvrnky na těle… naši služebníci je chytili do sítě, když se koupalo v jezeře. Pochází z Horní země. Její rodiče jásali štěstím, když obdrželi od kapitána bárky, která hledala na řece obětinu, milou Sebekovi, dvě desítky pytlů ječmene.“ Poklonil se a odmlčel.

„Dvě desítky pytlů ječmene!“ pravil Ahikar tónem zdvořilým, ale nesmírně rozhořčeným, jako by se dověděl o nějakém strašném, do nebe volajícím provinění. „Je to možné, Het-Ka-Sebeku, aby bůh, který je tvým bohem, obdržel oběť, koupenou za dvě desítky pytlů ječmene?“

Potom se odmlčel. Vysoký Egypťan zakašlal a pohlédl hněvivě na otroky a písaře, kteří naslouchali zvědavě jejich rozhovoru. Písař rychle udělal znaménko a naklonil se nad svitkem. První z mužů, nesoucích na hlavě štočky purpuru, uložil opatrně náklad na rákosové rohoži, rozprostřené před písařovým stolkem, a odešel. Zástup mužů se pohnul.

„Tázal ses, Het-Ka-Sebeku, který střežíš živou podobu duše boha Sebeka, jakým způsobem Se mi může chrám odvděčit za mou starostlivost? Věz tedy, že tento jinoch, dar moře, oběť bez jediného kazu, je hoden aspoň dvou set padesáti svitků papyrusu, každý v délce třiceti loktů. Ale protože dům mých předků pojí s tvým chrámem dlouholetá obchodní pouta, chci sám obětovat tvému bohu padesát svitků papyrusu, a proto žádám za tohoto jinocha pouze dvě stě svitků.“

Kněz zvedl prudce hlavu.

„Za jednoho mladého otroka! Co to blábolíš, Ahikare!“

„Nikoli, Het-Ka-Sebeku, který střežíš klid živé podoby duše boha Sebeka. Požaduji-li právě takovou a žádnou jinou cenu, činím tak jedině proto, že chci rovněž uctít tvého boha, ač nepocházím z tvého lidu. Kromě toho věz, že nemíním urážet tvůj sluch spletitými a úskočnými řečmi, jak to činí ti, kdo rádi uvádějí cenu přemrštěně vysokou, aby ji potom postupně snižovali, rvali si vlasy z brady s předstíraným zoufalstvím, že musejí tolik slevovat, a potom se doma plácají po břiše samou radostí, že obelstili důvěřivého kupce výřečností. Připouštím, že ti cena, kterou jsem uvedl, připadá přehnaně vysoká, ale přece nebudu požadovat za tuto oběť odměnu, jakou bych vymáhal od malého bůžka nějakého nubijského městečka, když vím, že jde o mohutného boha Sebeka. S malými bůžky nechť kupčí trhovci. Nepřeji si tedy, abys se mnou hovořil, jako hovoří pán s trhovcem nebo chudým rolníkem v době, kdy mu docházejí zásoby v sýpce a on musí prodávat dítě za dvě desítky pytlů zrní.“

Het-Ka-Sebek svraštil obočí a otevřel ústa, jako by ho chtěl příkře odbýt, ale nakonec neřekl ani slovo a ještě jednou pohlédl na nahého chlapce. Potom mlčky maloval v písku malá znaménka, která po chvíli smazal bosou nohou s nehty nalakovanými zlatou barvou.

„Dvě stě svitků papyrusu je velmi vysoká cena, Ahikare, ale velký je bůh, jemuž sloužím. Odpluji nyní spolu s ním.“ ukázal hůlkou na Bělovlasého, „a ty, až vyložíš náklad a naložíš moje zboží, přikaž jednomu z ‚kapitánů, aby tu pobyl ještě čtrnáct dní. Patnáctého dne připluje po řece loď a na ní kněz, který mu svitky odevzdá. Pokud se pak stříbra ze severních krajin týče, jak ses o něm již zmiňoval, jakož i nubijské slonoviny, které ti výměnou za toto stříbro poskytne a i později bude poskytovat chrám, aby z toho kynul prospěch nám i tobě, platí, co bylo domluveno. Rada kněží souhlasí s touto výměnou. Kdyby nastaly nějaké nepředvídané okolnosti, zpravíš o nich dům boha dopisem, a kdybys zemřel, potom nechť potvrdí smlouvu ten z tvých synů, jemuž odkážeš svůj majetek. A díky ti za oběť, kterou jsi složil mému pánu a bohu.“

„Tvůj pán je velký bůh,“ odpověděl Ahikar s hlubokou úklonou. „Bude-li mi nakloněn, tak bídnému tvorovi, jakým jsem já před jeho tváří, může se v mém životě vše změnit k lepšímu. Jsem věru šťasten, že jsem mu mohl prokázat službu, i když jsem cizincem. Buď sbohem, Het-Ka-Sebeku, který střežíš klid živé podoby duše boha.“

„Buď sbohem, Ahikare. Kéž příznivé větry a zdatní veslaři dovedou tvou loď do přímořského Gubalu, abys potěšil své staré oči pohledem na syny a vnuky.“

Opět se poklonili jeden druhému. Starý kupec zamířil k lodím, aniž uznal chlapce za hodna pohledu. Kněz zabodl hůlku do písku a zatleskal.

Z hloučku vystoupil jeden muž, položil k Het-Ka-Sebekovým nohám nevelkou skříňku vykládanou různobarevným dřevem, lesklými drahokamy a stříbrem, ustoupil o krok a prohnut v půli těla pozoroval upřeně svého pána, až mu dá znamení. Když se tak stalo, otevřel skříňku, poklekl na jedno koleno a vytáhl z ní zlatou bederní pásku a alabastrový flakón.

Het-Ka-Sebek jej otevřel a přistoupil k Bělovlasému. Odříkával tiše a pomalu nějaká nesrozumitelná slova, potom vylil na dlaň několik kapek husté nazelenalé tekutiny. Dotkl se konečky prstů chlapcova čela a hrudi, zvedl zlatem protkávaný opasek a ovinul jej kolem jeho beder. Po tomto obřadu ustoupil o několik kroků a hluboce se před ním poklonil.

Bělovlasý stál jako zkamenělý. Srdce mu prudce bušilo, nic nechápal a vše, co se kolem něho dělo, ho naplňovalo nevýslovnou hrůzou. Již věděl, že ho Ahikar prodal těmto lidem. Ale co od něho očekávají? Kdyby s ním zacházeli jako s obyčejným otrokem, želel by svého osudu, ale věděl by, co to znamená a jaké jsou meze jeho neštěstí. Ale byl vůbec otrokem? Kdo halí otrokovy boky do zlatohlavu, jaký nosí jen králové, kdo je maže oleji a sklání před nimi čelo? Takové věci se nedějí v žádné zemi a nemohou se dít ani v té, kterou dosud neznal. Žádný lid by to neučinil, protože nikdo nikde neuctívá otroky.

Bezděčně pohlédl na muže, který znal jazyk Trojanů a byl jedinou bytostí, jež mu mohla zodpovědět mučivé otázky. Vysoký kněz vyslovil několik slov, jako by pochopil význam jeho pohledu.

Člověk, jenž ho předtím oslovil, ihned přiběhl, klesl na kolena, dotknuv se dlaněmi země a řekl, setrvávaje stále na kolenou:

„Buď pozdraven, synu Sebekův, který se chceš spojit s otcem svým! Buď pozdraven, který ses vynořil z vod a opět se do nich vrátíš!“

„Proč se mnou takto hovoříš?“ otázal se Bělovlasý, stále ještě vyděšený, ačkoli nevěděl, čeho se tolik leká. „Proč přede mnou klečíš, jako bych byl synem nějakého boha, ačkoli jsem ti před chvíli řekl, že mí rodiče jsou chudí rybáři? Co jsem učinil tobě a vám všem, že na mne hledíte, jako byste mě odedávna znali, ačkoli mě vidíte poprvé?“

„Byl jsi synem chudého rybáře,“ odpověděl muž. Vstal sice, ale stále se před ním hluboce skláněl a neodvažoval se k němu pozvednout zrak na znamení nejvyšší úcty, „avšak bohovy ruce na tobě spočinuly, oči jeho tě spatřily a byl jsi pomazán jako jeho syn. Můj pán Het-Ka-Sebek ti káže sdělit, že tě tvůj otec toužebně očekává a přeje si, aby ses s ním spojil v den jeho svátku.“

Vysoký kněz opět pronesl několik slov.

„Zde je bohova bárka, připravená tě uvítat, a nejctihodnější Het-Ka-Sebek, který střeží klid podoby duše boha, tě pokorně prosí, abys ho milostivě následoval a vstoupil na její palubu, neboť tvůj otec tě chce co nejdříve spatřit a plavba po řece bude zdlouhavá.“

Bělovlasý neodpověděl. Svěsil hlavu. Jeho rty se pohybovaly, ale nikdo neslyšel jeho slova:

„Matko! Matko, která dáváš život a odnímáš jej, která zvedáš mohutné vlny a utišuješ rozbouřené moře, která vládneš slunci a měsíci, aby se plavily den co den po obloze tak, jak jsi to předvěky určila, učiň, abych se vrátil do svého domu…,“ a potom ještě tišeji, „živ.“

Byla to modlitba k Velké matce, paní světa, kterou jeho lid pronášel ve chvílích největšího nebezpečí. Ale nebyla to její tvář, která mu při modlitbě vyvstala před očima. Tvář, k níž se nesla jeho úpěnlivá prosba, mu byla blízká, známější než kterákoli jiná na světě. Měla rysy jeho vlastní matky a jemu náhle bylo, jako by se na něho vlídně usmála.

Zvedl hlavu.

„Je-li taková vůle ctihodného kněze, dejme se tedy na cestu,“ pravil tichým, ale pevným hlasem, jemuž se snažil dodat rozvahu dospělého muže.

Postoupil o krok, potom stanul a pohlédl na vysokého Egypťana. Ten dal rukou znamení.

Z hloučku čekajících vystoupily čtyři černovlasé flétnistky, přitiskly ke rtům rozdvojené nástroje a plavným krokem se ubíraly podél břehu.

Het-Ka-Sebek se chlapci hluboko uklonil, uchopil ho za ruku a vedl jej za hrajícími flétnistkami. Jeho ruka byla chladná a měkká jako ruka ženy.

Bělovlasý se ani jednou neohlédl, ačkoli věděl, že ho lidé na Ahikarových lodích zvědavě sledují.

Kráčeli po teplém, vlhkém pobřežním písku, omývaném vlnami a ostíněném korunami vysokých palem, sklánějících se k vodě.

Slyšel za sebou šelest mnoha kroků. Knězův průvod je určitě následoval. Nikdo nepronesl ani slovo, pouze zpěvavý tón fléten se zvedal a opět mírně klesal před nimi. Bylo úplné bezvětří a Bělovlasý si bezděčně vzpomněl na jedno jitro, jak dávno tomu bylo, kdy vyplul za stejného ticha poprvé v životě sám na moře… Poprvé a snad i naposled.

Když dospěli po delší chvíli k místu, kde se pobřeží svažovalo v měkkém sklonu do nevelké zátočiny, spatřil krásnou, blankytnou loď s bílou plachtou napjatou na dvou mírně prohnutých stožárech. A dříve než flétnistky, kráčející v čele průvodu, stanuly po obou stranách širokého můstku spojujícího bárku s pevninou a pokrytého purpurovým kobercem, věděl, že je to tato loď.

Vstoupil na ni současně s vysokým knězem, který ani na okamžik nevypustil jeho ruku ze své. Het-Ka-Sebek ho zavedl k vyřezávaným křeslům, stojícím na stupínku, a zdvořilým gestem mu ukázal jedno z nich.

Bělovlasý usedl.

Kněz zaujal místo na vedlejším křesle a přivolal rukou člověka, s nímž Bělovlasý předtím hovořil. Muž poslušně usedl u jejich nohou.

Ticho bylo přerušeno příkrými, nesrozumitelnými povely. Osmahlí plavci vytáhli můstek a uložili ho na dně lodi mezi veslaři. Potom uchopili dlouhá, pestře zbarvená vesla, která se na zpěvný kapitánův povel současně opřela do písku. Loď se zachvěla a sklouzla do vody. Bělovlasý cítil, jak se lehce zahoupala, a současně

si všiml, že kněz přitiskl rychle ruce na opěradla křesla. Asi nebyl zvyklý na plavbu ani na houpání vln.

Avšak ‚loď se již více nezachvěla. Vesla klesla a postrčila ji dopředu.

Třebas vyplujeme na širé moře, uvažoval v duchu a hned ho napadlo, že by se mu možná podařilo vyskočit z lodi, až by kněz a jeho lidé usnuli a on spatřil nablízku pevninu nebo ostrov. Ne, to není možné, vždyť člověk, který nyní sedí u jeho nohou, řekl, že je očekává dlouhá plavba po řece. A tato řeka přece pluje zemí boha, jemuž byl zasvěcen. Její lid by ho knězi ihned vydal a ostatně, jak může utíkat, když ani neví, kde je. Byl přesvědčen, že na jih od domova, protože Ahikarova loď plula tehdy rovněž den a noc na jih a potom opět den a noc a ještě čtyři dny a noci a to za velmi příznivého větru a vydatné pomoci vesel. Poslední cesta z Gubalu do Egypta vedla rovněž na jih, i když odbočili poněkud na západ. Jeho domov je tedy na severovýchodě. Ale jak daleko? I kdyby měl loď, musel by se do něho plavit celé týdny.

Potřásl hlavou, jako by chtěl zapudit bláhové sny, které jenom oslabují lidské srdce a nepřinášejí nic než trpký pláč. Rozhlédl se. Sotva se loď vzdálila od břehu, opsala široký oblouk, minula několik menších zátočin, a když chytila do velké plachty silný severní vítr, zamířila k širokému ústí řeky, položenému na jihu.

Vysoký kněz pronesl několik slov.

„Raduj se, neboť sedmého dne spatříš svého otce!“ opakoval po něm vesele tlumočník. „Můj pán ti káže říci, že se spojíš s bohem otcem svým o velkém svátku, kdy voda začíná klesat a nastává čas velkého výlovu ryb v jezeře.“

Bělovlasý již otvíral ústa k otázce, jak se nazývá tato řeka, ale vtom se objevily dvě dívky s nádobami a šálky osvěžujícího nápoje a potom dvě další s pečenými ptáky.

Držel tedy v ruce pečeného ptáka, okusoval ho a pozoroval ubíhající břehy, daleké město s bílým chrámem a zrcadlově hladkou vodní plochu, za níž nebylo až po hranice obzoru vidět žádnou vyvýšeninu. Řeka plula pomalým, široce rozlitým tokem, v jehož středu se kalněla nazelenalá voda, ztrácející se v lese třtin, jež se zvolna rozbíhaly stále dál a dál, až posléze zaplnily celý z paluby viditelný svět.

Otroci nad nimi napjali plátěnou stříšku. Dívky se vrátily s vějíři z velkých, měkce roztřepených per, nasazených na dlouhých lehkých tyčkách. Jedna stanula za zády Bělovlasého a tiše prozpěvujíc, začala ho stejnoměrně ovívat.

Přivřel oči. Pocit tísně ho neopouštěl. Proč to všechno dělají? pomyslel. Proč se mi chtějí tolik zavděčit?

Zachvěl se, protože mu tušení říkalo, že ho uctívají jako oběť tajemného boha. A tím, co bude obětováno, bude zajisté on sám, jeho život.

Otevřel oči a opět je přivřel. I kdyby se mělo stát nevímco, na této lodi, dokud nedorazí k cíli, ho to jistě nepotká. Povzdychl si. Opět mu pod víčky vytanula matčina tvář v mlžném oparu. Vítr dul do široké plachty a šuměl jako moře. Slyšel tichý zpěv, nevěděl, zpívá-li dívka s vějířem, nebo je-li to daleká píseň žernovů… Budou mě chtít upálit na oltáři? pomyslel si ospale a sám se podivil, že ho tato představa neleká. Otázka se rozplynula a zmizela a spolu s ní pohasly všechny ostatní zvuky kolem něho. Usnul.

„Nazývají mě Lauratas, v mé vlasti mě tak nazývali, chtěl jsem říct,“ pravil člověk, který mu po tři dny tlumočil Het-Ka-Sebekova slova. Loď se blížila k velikému městu. Kněz odešel na příď a nikdo nebyl nablízku.

„Jsi rovněž otrokem?“ Bělovlasý se na něho při řeči ani nepodíval. Ačkoli jim nikdo nezakazoval spolu mluvit, nevyměnili ani slovo od chvíle, co loď odrazila od břehu a spěla proti proudu na jih. Muž u jeho nohou se ani nepohnul a stále hleděl netečně na řeku, jejíž břehy porůstal les vysokých třtin, rozestupujících se jenom čas od času před nevelkými pobřežními vesnicemi nebo městy s vysokými chrámy.

„Ano, jsem otrokem,“ pravil polohlasem, aniž se pohnul. „Byl jsem plavcem krále Knóssu, krále Kréty a ostrovů na moři. Naše loď ztroskotala na libyjském pobřeží na západ od místa, kde jsi přistál. Zachránil jsem se jenom já a se mnou ještě jeden plavec. Lidé na pobřeží nás zajali a prodali do Egypta. Již dvacet let sloužím v chrámu boha Sebeka u Velkého jezera. Není mi zle, obsluhuji kormidlo na chrámových lodích. Tentokrát mě vzal Het-Ka-Sebek s sebou, protože věděl, že pocházíš z národů moře, žijících na severu. Tušil, že mluvíme stejnou nebo podobnou řečí.“

„A jaký byl osud tvého přítele, kterého zajali spolu s tebou?“

Muž chvíli mlčel.

„Spojil se s bohem Sebekem,“ odpověděl posléze tichým hlasem.

„Co to znamená?“

„Zanedlouho se to dovíš.“

Odmlčeli se. Bárka klidně plula po zrcadlově hladké řece. Z hloubi se nesl zpěvavý hlas předáka veslařů, opakujícího neustále týž protáhlý povel. Vesla se stejnoměrně zvedala a klesala s tichým pleskáním. Třtiny zmizely a objevila se plochá, rovinatá země s bílými hliněnými domky. Z velkého přístavu, vydlážděného bílými kameny, vybíhala široká alej; vedla k vysokému chrámu, který se třpytil v slunci, jako by ‚byl zkoupán v mihotavé vodě.

„Co je to za město?“

„Nazývají je Per Bast, což znamená dům bohyně Basty, jež je kočkou.“

„Jak to? Oni uctívají kočky?“

„V této zemi, která se prostírá nad řekou a je po obou stranách obklopena mořem bezvodých písčin, uctívají různá zvířata. Tady se klanějí Baště s hlavou kočky, zatímco u nás, u jezera, nepožívají kočky žádné úcty, protože zde vládne všemocný Sebek, ačkoli jsou mnohé chrámy zasvěceny i jiným bohům. V celém Egyptě pak vzdávají čest slunci a bohům podzemí, stejným ve všech částech této země.“

„Jakým bohem je Sebek?“

Muž bezděčně zvedl hlavu, ale kněz stál daleko a hovořil s kapitánem.

„Je to všemocný bůh,“ zašeptal tak tiše, že ho Bělovlasý sotva uslyšel. „Nazývají ho rovněž pánem moře, jak to prozrazuje název jezera Pa-ium, to znamená moře, ačkoli není zdaleka tak velké jako ono.“

„Je rybou?“ otázal se Bělovlasý s předstíranou lhostejností, jako by mu příliš nezáleželo na tom, co uslyší.

Minuli právě dva velké vory s obrovskými kamennými bloky, plující po proudu řeky. Snášel je poněkud na stranu a Het-Ka-Sebekova bárka stočila k břehu, aby se jim vyhnula. Z obou palub se ozvaly hlasité pokřiky.

„Není rybou, ač se živí rybami. Viděl jsi ho včerejšího i předvčerejšího dne. Rád vylehává na břehu.“

„Myslíš ty netvory, které jsme cestou zahlédli?“

„Ano.“

„Hůl tvého pána, kněze Het-Ka-Sebeka, zdobí hlava jednoho z nich?“

„Hádáš správně.“

Bělovlasý otevřel ústa, zaváhal, potom pohlédl na řeku. Oba vory již minuly bárku, ale na jejich místě se objevilo několik korábů a lodí, protože město se prostíralo po obou březích řeky. Bylo daleko větší, než vypadalo z dálky. Kněz stál pořád na přídi, opřen o hůl, a pozoroval řeku. Bárka zamířila opět do středu řeky.

„A já mám být jeho synem?“

„Ano.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že ti budou vzdávány větší pocty než veleknězi chrámu.“

„Dokud se s ním nespojím?“

„Dokud se s ním nespojíš.“

„A kdy se to stane?“

„To uvidíš.“

„Proč mi to nechceš povědět?“

„Protože jsem otrok a vím, že otrok, který příliš mluví, umírá v mukách.“

„Neboj se, Laurate. Rozumím ti, i když jsem jenom chlapec, a vím, jak se spojil tvůj přítel s bohem Sebekem. Obětovali ho tomu netvorovi a ten ho sežral. Týž osud stihne i mne. Proto mě uctívají, ačkoli jsem synem chudého rybáře cizího lidu. Ten, kdo má být obětován bohu, je pro ně sám bohem. Je tomu tak?“

„Mlč, nešťastníku,“ zaúpěl Lauratas, aniž na něho pohlédl nebo pohnul rty. „Mlč, nepřeješ-li si mou smrt.“

Bělovlasý si rovněž všiml, že se Het-Ka-Sebek vrací zpět. Usmíval se a spokojeně usedl v křesle po chlapcově pravici. Pokynul Lauratovi, který ihned vstal, poodešel o několik kroků a klesl na kolena, skláněje k zemi hlavu na znamení úcty.

Kněz pronesl několik slov.

„Můj pán, Het-Ka-Sebek, který je strážcem podoby duše boha, lituje, že se blížíme k cíli poněkud pomaleji, než bylo jeho přáním, protože jsme urazili pouhou třetinu cesty. Ale řekl, aby ses příliš nermoutil, neboť setkání s tvým otcem bude pro tebe po dlouhém čekání dvojnásob radostné.“

Bělovlasý neodpověděl. Mluvil, jenom když byl přímo tázán. Kromě toho se mu nezdálo, že by Het-Ka-Sebek příliš stál o jeho odpověď.

Třtinové háje stále více houstly a domků nápadně ubývalo. Město zůstalo za nimi.

K večeru devátého dne se hustý smokvoňový les za zákrutem řeky znenadání rozestoupil a objevila se nekonečně dlouhá zdiva chrámového města, nejrozlehlejší stavby světa, kterou si dal jeden z někdejších egyptských vládců postavit jako náhrobek.

Stáli na přídi bárky. Het-Ka-Sebek uchopil Bělovlasého za ruku a ukázal na další záhyb řeky, k němuž se blížili.

„Věz, že se tvá cesta chýlí ke konci,“ tlumočil Lauratas. „Raduj se, synu boha, neboť vbrzku spatříš dům svého otce!“

Bělovlasý sklonil hlavu. Kněz pokračoval, a Lauratas, stojící za ním, hbitě chytal jeho slova, aby je mohl přetlumočit, až kněz domluví.

„Můj pán praví, že tě potká největší štěstí; každé tvé přání bude splněno, až se nakonec dočkáš uskutečnění největšího z nich – spojení s bohem.“

Bělovlasý opět sklonil hlavu, ale ihned ji zvedl.

„Otaž se svého pána, zda by mohl již teď splnit jedno z mých přání,“ řekl, překvapen vlastní odvahou.

Het-Ka-Sebek přisvědčil a poklonil se chlapci.

„Mluv a obdržíš vše, čeho si budeš přát.“

„Chtěl bych… chtěl bych, abys byl stále se mnou, protože hovoříš stejnou řečí jako já a já bych se chtěl co nejvíc dovědět o domě svého otce i o něm samém. Otaž se svého pána, smíš-li mě všude provázet?“

Kněz krátce odpověděl a ukázal chlapce Lauratovi. Ten klesl na zem, objal jeho nohy a políbil je.

„Od této chvíle můžeš libovolně nakládat s mým životem, pane můj,“ řekl.

„Vstaň,“ poručil mu Bělovlasý, „protože to, co činíš, uráží tebe i mne. Jsi dospělý muž, kdežto já chlapec.“

Lauratas poklekl a ucouvnul na kolenou o krok. Potom vstal a poklonil se mu téměř k zemi.

Kněz se dotkl chlapcova ramene, – když bárka vyplula ze zákrutu řeky, spatřili hladkou vodní plochu. Bylo to jezero, uprostřed něhož se tyčily dvě velké kamenné pyramidy, jakoby vyrůstaly z jeho dna. Na jejich vrcholku byly trůny s obrovskými lidskými postavami, které vévodily nad krajinou. Vypadaly v červáncích uhasínajícího dne jako zalité krví. Vpravo nad břehem se bělal velký chrám, obklopený zahradami, a za ním město nízkých domů, sestupujících až k břehům jezera.

Slunce zapadlo. Bělovlasý mlčky hleděl na bílou budovu, k níž se blížili. ,,Tvá pouť skončila, synu boha!“ pravil Het-Ka-Sebek. „Toť dům tvého otce!“

Připlouvali v houstnoucím soumraku ke kamennému přístavu, osvětlenému pochodněmi. Plavci svinuli plachtu a bárka spěla po hladké hladině jako šipka, postrkována lehkými údery vesel. V záři pochodní spatřil Bělovlasý dlouhou alej s kamennými sochami lvů s lidskými hlavami. Vedla k bílé bráně.

Bárka lehce ťukla do kamenné obruby přístavu. Plavci vytáhli můstek. Čekalo zde již mnoho lidí. V naprostém tichu uchopil Het-Ka-Sebek Bělovlasého za ruku a vyprovodil ho na můstek. Stanul na jeho horním konci a pronesl zvýšeným hlasem několik slov.

Rozlehly se výkřiky, pochodně se zvedly vzhůru a pokryly kamenitou cestu poskakujícími odlesky. Ozvalo se víření bubnů, vysoký hlas fléten a mnoha jiných nástrojů, hudba rychlá, hlučná a rytmická, jakou Bělovlasý dosud neslyšel.

Vykročili. Ještě dva kroky, ještě jeden… Stanul na zemi. Hudba a křik náhle ztichly.

Ubírali se alejí soch, osvětlených pochodněmi. Před nimi se zablýskla měděná brána, zalitá mihotavou září pochodní, jako by měla vzápětí vzplanout. Šli v naprostém tichu. Bělovlasý slyšel šelest svých bosých nohou na hladkých kamenných dlaždicích. Het-Ka-Sebek nepouštěl jeho ruku.

Měděná brána a černí nazí mužové stojící u obou jejích veřejí s pochodněmi v napřažených rukou byli stále blíž a blíž.

Zastavili se. Kněz zvedl hůl se zlatou rukojetí a udeřil na bránu – poprvé, podruhé, potřetí a počtvrté…

Ticho. Čekali. Postavy v bílých řízách stanuly rovněž.

Obrovská lesklá brána se začala tiše otevírat dovnitř.

Za ní spatřil Bělovlasý velké nádvoří, obklopené mohutnými sloupy, jejichž čela mizela v přítmí. Uprostřed, osvětlen září dvou plamenů šlehajících z vysokých, na zemi postavených nádob, stál starý muž, který třímal v ruce pochodeň.

Zamířili k němu, a když dospěli tak blízko, že Bělovlasý výrazně viděl podivné znaky vyšité na jeho bílém šatu, starý muž zvedl pochodeň. Stanuli a Het-Ka-Sebek se mu hluboce poklonil.

„Kdo jste?“ otázal se starý člověk. Jeho tichý, chraplavý hlas se převaloval hlasitou ozvěnou v šeru neviditelných kleneb, mohutněl a tichl.

„Nejctihodnější veleknězi domu boha,“ pravil slavnostně Het-Ka-Sebek, „jsem ten, kdo střeží klid živé podoby duše boha a přivedl jsem svému pánovi syna jeho, aby se mohli spojit v jednu bytost a panovat světu!“

„Buďte pozdraveni!“ Starý člověk natáhl hubenou, obnaženou paži a podal knězi pochodeň. „Zaveď Sebekova syna na lože a o svítání nechť spatří svého otce, protože doba spojení dosud nenastala!“

„Učiním, jak jsi pravil, otče domu boha!“

Po těch slovech vstoupil s chlapcem do šerého sloupořadí, třímaje v ruce vztyčenou pochodeň.

Lauratas ho probudil o svítání.

„Pane můj, slunce již vstává a ty máš z příkazu kněží spatřit svého otce!“

Bělovlasý otevřel oči a ospalým pohledem přelétl vysoký sál, kamenné, pestrými malbami pokryté stěny, okno úzké jako štěrbina, umístěné vysoko nahoře, stůl a židle s opěradly, vyzdobenými vyřezávanými lvími hlavami.

Usedl na loži, pokrytém měkkou srstí neznámých zvířat, a pohlédl na Laurata, který držel v rukou stříbrné umyvadlo a pestrý lněný ručník.

Vstal, vzal z jeho rukou nádobu, postavil ji na stole, ponořil ruce do studené průzračné vody a postříkal jí obličej, nakonec se utřel do ručníku.

Lauratas zatleskal. Pestrý závěs zakrývající vchod se rozhrnul a do místnosti vstoupili čtyři černí otroci se snídaní. Vzali umyvadlo i ručník a neslyšně zmizeli.

„Už jsi jedl?“ Bělovlasý ukázal na bílé placky a ovoce.

Lauratas zavrtěl hlavou a hluboce se poklonil.

„Nejsem hoden jíst v přítomnosti Sebekova syna. Přeješ si ještě něco?“

Chlapec otevřel ústa, chtěl mu říct, aby s ním takto nemluvil, když jsou sami, ale Lauratas rychle položil prst na rty a ještě jednou se před ním poklonil.

Bělovlasý usedl a začal jíst, rozhlížeje se zvědavě kolem sebe. Začal si pomalu připomínat, jak se dostal do této komnaty. Po chvíli vstal a pohlédl ‚k východu.

„Půjdeme?“

„Ano, můj pane.“

Kráčeli dlouhými, vysokými chodbami, minuli nádvoří, obklopené sloupy, které mu dnes připadaly jiné než předchozího večera, potom několik pustých síní a prošli úzkou kamennou chodbou do chrámových zahrad. Nepotkali v nich člověka, stejně jako v celé budově.

Ubírali se stezkou posypanou sypkým zlatistým pískem, ostíněnou palmami, smokvoněmi a hustými křovinami, jejichž jména neznal. Na paloučcích porostlých vysokými modrými květinami se pásly gazely, zřejmě přivyklé přítomnosti lidí.

„Kde je ten bůh?“ otázal se tiše Bělovlasý. Byla to první slova, která pronesl.

„Právě tě k němu vedu, pane můj.“ Lauratas ukázal na stezku, kterou se ubírali.

„Proč se mnou takto mluvíš, když není nikdo nablízku?“

Kréťan mu odpověděl šeptem:

„Jejich oči a uši sahají všude. A především nesmím říct nic nevhodného v okruhu chrámu, protože vím, že jsou v jeho zdech vyhloubeny chodby, jimiž lze vidět a slyšet vše, co se děje v kterémkoli sále. I zde bychom mohli být slyšeni, kdyby někdo stanul nepozorován za některým keřem a znal naši řeč.“

„Chtěl jsem ti položit několik otázek…“

„Až později,“ řekl tiše Lauratas.

Odbočili vpravo a vyšli na zelenou louku plnou květů, z které se prostíral pohled na jezero. Dvě kamenné pyramidy vystupující z jezera s obrovskými pomníky na vrcholu připadaly dnes Bělovlasému daleko menší než včerejšího dne. Zato jezero bylo tak rozlehlé, že ani neviděl jeho druhý břeh.

Na okraji louky, těsně nad břehem, stál nevelký chrám z lesklého hnědého kamene. Právě k tomu zavedl Bělovlasého Lauratas.

Teprve když se octli na volném prostranství, daleko od keřů, pravil nenucené:

„Brzy nastane doba krmení a potom uvidíš, co dokáže.“

„Kdy mám být obětován?“ otázal se rychle chlapec.

„Neptej se, na takové věci. Chceš, abych zemřel spolu s tebou? K čemu to potřebuješ vědět?“

Bělovlasý stanul.

„Žiji krátce a málo vím…,“ pravil. „Ale Velká matika rozhodne, co se má stát.“

„Modlím se k ní už dvacet let den co den a prosím, aby mi dovolila spatřit rodný břeh, ačkoli vím, že ani ona mi v tom nemůže pomoct…,“ pravil tiše Lauratas. „Odtud není úniku.“

„Vždyť nás nikdo nehlídá.“

„Proč by nás hlídali?! Toto krásné jezero obklopené lesy a poli je výspou k moři písku, kde nenajdeš ani kapku vody, ani stéblo trávy. Jediná cesta, jíž lze použít, je rameno řeky, které vede k hlavnímu toku, tomu, po němž jsme připluli. Ale oni mají všude stráže a ty hlídají okraj pouště a říční břeh. V této zemi, kde je vše, každá věc i každý člověk, zapsáno do knih a známo, a nikdo ani nemůže odejít do jiné vesnice, aby o tom úřady nevěděly, zde bys nemohl žít nepozorován, okamžitě by tě chytili. Už jenom svými světlými vlasy a kůží bys vzbudil v každé vsi nemalou pozornost. Nemysli, že jsem o tom v uplynulých letech nepřemýšlel. Bývaly chvíle, kdy byl stesk po domově silnější než strach a byl bych dávno uprchl, kdybych měl sebemenší naději, že se mi to podaří. Ale ani tu sebemenší naději jsem nedovedl ze sebe vykřesat, když jsem se tím zabýval v myšlenkách. Proto se zde smíš volně pohybovat. Jsi vězněm, aniž o tom víš.“

„A kdy… kdy mám být obětován?“

„Řeka, která živí celý Egypt, se koncem jara rozvodňuje a potom trvá dost dlouho, než začne opět klesat. Stoupající voda proudí odnoží řeky do jezera, které nemá žádný odtok, a tak vsakuje do písku v poušti. Prozatím voda roste, ale vbrzku začne klesat a spolu s ní i jezero. Tehdy začíná velký výlov, ryb je tu nepřeberné množství, stejně jako krokodýlů, kteří se jimi živí. Nu a právě toho dne, kdy začne velký výlov v jezeře, budeš obětován.“

„Jak dlouho to může trvat?“ pravil Bělovlasý co nejlhostejněji, aby na něm nebylo znát, že se bojí.

„Devět nebo deset dní podle mého odhadu.“

„A oni… oběť nejdřív zabijí?“

„Ne. Sám půjdeš do nádrže, v které žije Sebek, sám do ní skočíš, a nejenomže se nebudeš vůbec bát, ale naopak, budeš se cítit neobyčejně šťasten.“

„To přece nemyslíš vážně?“

„Říkám ti pravdu. Den před obětováním obdržíš nápoj, který chutná jako víno. Ten v tobě vyvolá radost, odvahu, nadšení. Až tě povedou v slavnostním průvodu tam…,“ ukázal na chrám, k němuž se blížili, „budeš šťasten, že jsi hrdinou slavnosti, a uděláš vše, co budou od tebe chtít.“

„Matko…,“ zašeptal Bělovlasý a zachvěl se.

„Ale teď mlč,“ dodal rychle Lauratas. „Za chvíli dojdeme k Sebekově příbytku a uvidíš jeho ranní hostinu.“

Před chrámem z hnědého kamene se třpytila v slunci veliká nádrž orámovaná kamennou zídkou. Uprostřed nádrže byl ostrůvek porostlý křovinami, nad kterými se tyčil bílý pomník. Na mramorovém podstavci stál trůn, na němž seděl červený kamenný bůh s lidským tělem, ale krokodýlí pootevřenou tlamou.

Lauratas klesl na kolena, hluboce se poklonil a dotkl se země hlavou, paže vysunuté daleko před sebe.

. „Učiň totéž, co já,“ zašeptal. Bělovlasý následoval jeho příkladu.

„Dívají se na nás…,“ zašeptal Kréťan. „Pozorují nás z oken chrámu.“

Po chvíli se zvedl, a pokloniv se hluboce soše na ostrůvku, zašeptal: „Vidíš ho?“ Nahlas pak vykřikl: „Ó synu Sebekův, hleď, otec tvůj.“

Bělovlasý myslel v prvním okamžiku, že má na mysli sochu s hlavou netvora, ale potom ho spatřil…

Na písčitém břehu, svažujícím se mírně k vodě, se povaloval obrovský netvor s dlouhým ocasem, jehož konec se ztrácel někde mezi křovinami.

Bestie pohnula hlavou, pomalu se zvedla na krátkých nožkách, potom se svalila zpátky na písek. Při každém pohybu se zatřpytily zlaté náramky na jejích nohou i zlaté, drahokamy posázené náušnice, které měla zabodnuté do ušních laloků.

Bělovlasý ji pozoroval jako uhranutý. Srdce se mu prudce rozbušilo. Takhle tedy vypadá Sebek, bůh otec, s nímž se má sjednotit… Ta odporná tlama rozdrtí jeho kosti, bude z ní crčet jeho krev… Do deseti dnů…

Byl tak zamyšlen, že neslyšel ani zpěv, nesoucí se z nevelkého chrámu.

„Už přicházejí!“ zašeptal Lauratas. Couvl zpět a klesl opět na kolena. Bělovlasý se ohlédl.

Z chrámu vyšli čtyři kněží v bílých řízách. Přiváděli kozu, bílou jako mléko, která klidně cupitala, hluchá k jejich zpěvu. Když došli k nádrži, hluboce se poklonili Bělovlasému a znehybněli.

V témž okamžiku se objevil Het-Ka-Sebek. I on sklonil hlavu před Bělovlasým, který mu odpověděl pokynem.

Za nepřetržitého zpěvu vyzdvihli čtyři kněží kozu jako na povel a hodili ji do nádrže. Voda vysoko vystříkla.

Het-Ka-Sebek stanul na obrubě kamenné zídky, rozpřáhl ruce a cosi hlasitě vykřikl. Kněží zmlkli.

Koza začala zoufale hrabat nohama v křišťálově průzračné vodě a pokoušela se vylézt ven. Ale nenašla na kolmých, hladkých stěnách žádný výstupek, kterého by se mohla zachytit, takže pokaždé bezmocně sklouzla.

Bělovlasý přenesl pohled na ostrůvek.

Bestie setrvávala v naprosté nehybnosti. Potom se měkce sesula z břehu a sklouzla do vody. Plula klidně, nespěchala, nevířila vodu. Jenom od jejích vyboulených očí těsně nad tlamou běžely po zrcadlově hladkém vodním povrchu drobné, téměř neviditelné vlnky.

Krokodýl se blížil nezadržitelně k oběti, která vycítila nebezpečí. Vymrštila se s největším vypětím téměř do poloviny těla, ale neudržela se a sklouzla bezmocně do vody.

To už byl krokodýl u ní.

Voda zavířila. Hlava kozy zmizela. Bělovlasý ještě zahlédl, jak krokodýl švihl ocasem a potom se s ní spustil na dno nádrže. Vodní hladina se postupně zbarvovala do červena.

Sluneční paprsky se zamihotaly na zkalené hladině a tím podívaná skončila.

Zpěv byl stále rychlejší a pisklavější. Náhle utichl.

Het-Ka-Sebek spustil paže. Otočil se a odešel se spuštěnou hlavou, ruce zkřížené na hrudi. Kněží ho následovali.

Bělovlasý pohlédl na ostrůvek. Krokodýl na něj vystupoval pozpátku; kořist táhl s sebou. Velký ocas ometal písek, objevily se zadní nohy, trup a nakonec tlama, z které visely zkrvavené cáry masa, které byly ještě před chvílí bílou, půvabnou kozičkou.

Bělovlasý se otočil a přistoupil k Lauratovi, který dosud klečel.

„Vstaň!“ pravil tiše. „Už vím, jak se spojím se svým otcem, velkým bohem Sebekem…,“ pokusil se o úsměv, ale dopadlo to žalostně. Cosi mu svíralo hrdlo. Hryzl si rty, aby nepropukl v pláč.

Vydali se s Kréťanem na louku u jezera.

„Myslíš tedy, že mě už nic nezachrání?“

„Ne, mladý Trojane, vím to. Bohové nedopřávají každému dlouhého života. Budeš žít, dokud nezemřeš, a zemřeš ve chvíli, která ti byla předurčena dříve, než jsi spatřil světlo dne.“

„Chceš tím říct, že mám vlézt pokorně do tlamy té odporné bestie?“

„Co jiného ti zbývá?“

Stáli u břehu jezera, který porůstaly nízké třtiny. Nad ním kroužili ptáci, po jeho hladkém povrchu pluly všemi směry lodičky.

„Tato země je asi velmi úrodná?“ otázal se Bělovlasý rozhlížeje se kolem sebe. „Nikde nevidím písek.“

„Poušť začíná až za hájem, který obklopuje jezero, a právě odtamtud vedou rolníci kanály vodu do polí. Jenže prudké větry jim v zimě zasypávají pole pískem, takže ho musí stále odstraňovat. Takto bojují s pouští od počátků světa. Jezero je živí stejně jako řeka celý Egypt. Voda je zde základem života, bez ní by brzy pomřeli. Kromě toho jim jezero poskytuje dostatek ryb, ale koupel v něm je nebezpečná, protože se hemží krokodýly.“

„A co je na severu?“

„Na severu je řeka, která ústí v moři, ale odbočíš-li kousek na západ, narazíš na poušť. Tam, kde končí pole,“ Lauratas natáhl ruku směrem k viditelnému pravému břehu jezera, „je město mrtvých, kde pochovávají své zemřelé. Ale předtím jejich těla namáčejí do různých roztoků, když z nich vyňali vnitřnosti, aby přečkala století v hrobce a ponechala si stejnou podobu, jakou měla za života. Věří, že člověk žije i po smrti a že jeho duše, pokud byl dobrým člověkem, se vrací každého dne na svět, kdežto noc tráví v království mrtvých, jemuž vládne Usire, bůh podzemí. Čím je kdo bohatší, tím okázaleji si zařizuje místo ‚posledního odpočinku a tím pečlivěji je dává potom hlídat, ukrýt v skalách nebo pod kamennými stavbami, aby nikdo neznesvětil jeho tělo. Věří, že posmrtný život potrvá tak dlouho, dokud se nerozpadne tělesná schránka zemřelého.“

„A co bude se mnou, až mě ten netvor sežere? Mají lidé, jako jsem já, právo na posmrtný život?“

„Věří, že se spojíš se Sebekem v jeho vnitřnostech, až tě sežere. A až jednou pojde, pochovají tě s poctami, Jaké příslušejí panovníkům. Celé chrámové podzemí je vyplněné krokodýlími mumiemi, ukládanými po celá století. Byl jsem tam jednou s jedním starým knězem a mohu ti říct, že jich tam leží nesčetné množství. Krokodýly, kteří obývají tuto nádrž a jsou obrazem boha, ukládají do kamenných sarkofágů, vyzdobených klenoty.“

„Potěšil jsi mě,“ řekl s úsměvem Bělovlasý.

Vraceli se k malému chrámu a nádrži. Bělovlasý se chtěl zprvu projít po zahradě u velkého chrámu, ale potom si to rozmyslel.

„Jistě se ti to bude zdát divné, Laurate, ale rád bych se ještě jednou podíval na Sebeka.“

„Ne, nedivím se ti.“ Kréťan potřásl hlavou. „Stín smrti padl na tvou hlavu a já tě budu oplakávat, jak přikazuje naše víra, a zapálím ti malou hranici, až si budu jist, že mě nikdo nevidí. Budu prosit naše bohy, aby tě přijali na asfodelová pole.“

Prošli kolem chrámu, jehož kamenné průčelí zdobily obrazy a tajemné znaky.

„Víš, 00 znamenají ty znaky?“ otázal se Bělovlasý.

„Vím, protože jsem se naučil jejich písmu, i když to před nimi tajím,“ odpověděl šeptem Lauratas. „Na tomto chrámu jsou zapsána stejná slova jako na svitku, který kladou na prsa zemřelého, aby mohl snáze překonávat překážky na cestě do Usirovy krajiny blaženosti. Chceš vědět, co znamená ten nápis?“

„Budu velmi rád, přečteš-li mi ho.“ Bělovlasý se zastavil. Byli dosti daleko od chrámových zdí, ale znaky byly velké a výrazné.

„Já jsem ten, kdo kraluje obklopen bázní. Já jsem bůh Sebek. A uchvacuji svou kořist jako krvelačná bestie. Já jsem bůh, před nímž se klanějí a padají na tvář v Sekhemu.“

„Toto město se jmenuje Sekhem?“

„Ano.“

U nádrže spatřil Bělovlasý k svému překvapení malé děvčátko doprovázené starým knězem. Děvčátko drželo v rukou kožený míč, házelo jím a smálo se na celé kolo. Neustále se obracelo na kněze, který je vzal za ruku a odtáhl od kamenné obruby nádrže.

Kněz se Bělovlasému hluboce uklonil. Děvčátko se usmálo.

„Tvá sestra,“ řekl tiše Lauratas. „Bude obětováno o Sebekově svátku spolu s tebou.“

Bělovlasý vyprovázel pohledem vzdalující se děvčátko s tenkýma nožkama, které se rychle míhaly vedle dlouhého knězova roucha. Cítil, jak se mu hrdlo opět sevřelo. Byla ještě mladší než on. Sestra v smrti.

Stanul u kamenné obruby.

„On se taky nemůže vyšplhat nahoru a vylézt?“

„Ne, od chvíle, kdy byl po smrti svého předchůdce odnesen do nádrže jako maličký krokodýl, bude až do konce života vězněm tohoto ostrůvku. Ale určitě se mu po svobodě nestýská. Je tlustý a neohrabaný ve srovnání s jinými krokodýly, kteří žijí na břehu jezera a velké řeky. Nemusí bojovat o život ani shánět potravu, proto zlenivěl.“

Bělovlasý hleděl upřeně na netvora, který teď odpočíval a vyhříval se na slunci. Hostina skončila. Z kozy nezůstal ani chlup.

Chlapec se zachvěl.

„Pojďme!“ řekl chraptivým hlasem.

Odbočili k velkému chrámu, jehož střecha a obrovské sloupořadí čněly vysoko nad stromy. Mlčeli. Vtom spatřil Bělovlasý na louce krásné koně, jejichž hřívy a ohony byly zbarveny purpurem.

Lauratas pravil, jako by četl jeho myšlenky:

„Oni nejezdí na koních. Používají jich jedině pouštní hlídky, které střeží hranice pouště, protože divoké libyjské kmeny občas přepadávají pohraniční vesnice. Ale chrám chová koně, a budeš-li chtít, můžeš se zítra projet. Jen řekni, co si přeješ, každé tvé přání bude splněno, jak řekl Het-Ka-Sebek.“

„Ale jenom do desátého dne, kdy jezero začne klesat a nastane den Sebekova svátku,“ řekl tiše Bělovlasý.

„Jenom do desátého dne, kdy jezero začne klesat a nastane den Sebekova svátku,“ opakoval Kréťan jako ozvěna.

Bělovlasý stáhl uzdu koni a zvedl luk. Střela ostře zasvištěla vzduchem. Obrovská volavka vzlétla z třtinového porostu, vzkřikla ostře krre, krre! a klesla pomalu do vody.

„Ani jednou ses neminul cíle…,“ pravil Lauratas, který vedl koně za uzdu. Bělovlasý zastrčil luk mezi kožené popruhy, jímž byl připevněn toulec ke koňovým bokům.

„Často jsem střílel do králíků, když jsem byl malý,“ řekl a s láskou vzpomněl na rodnou pobřežní pahorkatinu, kde tak šťastně žil. „Matka je potom pekla. Byli jsme chudí a vše, co jsme chtěli sníst, jsme si museli sami opatřit.“

Pohlédl na hustý třtinový porost, kde zmizela zastřelená volavka.

„Vraťme se,“ pravil co nejveseleji. „Lov se vydařil a to je dobrá věštba.“

Lauratas rovněž skočil na koně. Projeli loukou nad bahnitým jezerním břehem.

„Bude mi smutno, až odejdeš,“ řekl náhle Kréťan. „Jsi ještě jinoch, ale buď tě blízká smrt učinila dospělým, nebo jsi byl rozumný odmalička. Sám se tomu divím, že s tebou mohu rozmlouvat jako rovný s rovným. A jsem rád, že mohu mluvit řečí otců.“

Bělovlasý neodpověděl. Natáhl ruku, utrhl konec vysoké třtiny, vytáhl z pochvy nůž a ořezával ji řídě koně koleny. Co na to říci? Že v noci plakal, že si hryzl rty, aby nahlas nepřivolával matku? Svěsil hlavu.

„Jezero stále stoupá,“ řekl rychle Lauratas. „Možná že to letos potrvá déle. Stává se to v některých letech, i když málokdy.“

„Potom budu žít o den nebo o dva dny déle, než sleze z toho svého ostrůvku, aby mě sežral. To jsi měl na mysli?“

Kréťan neodpověděl, jenom lehce pobídl koně.

Vpravo od jezera, zčeřeného lehkým vánkem, mezi velkým a malým chrámem se táhly zahrady, ‚potom les a za ním krabaté horské hřebeny, úplně holé. Právě tam byly, jak vyprávěl Lauratas, úvozy, rozsedliny a soutěsky, kde Egypťané pochovávali ve vyhloubených skalách zemřelé. Dál byla nekonečná zvlněná poušť, jejíž žluť, o něco tmavší než v jeho domově, se ostře odrážela od bezmračné modré oblohy.

Jeli mlčky. V dálce viděli rolníky, jak trhají vinné hrozny z nízkých keřů, jejichž větve byly podepřeny kůly. Koně přeskakovali úzké příkopy, jimiž proudila s tichým šumem voda do polí.

U chrámových zahrad odbočil Bělovlasý k Sebekově nádrži. Od chvíle, co ho poprvé spatřil, nezadržitelně ho to k němu táhlo. Když byl blízko, musel se na něho podívat, když byl daleko, vyhledával záminku, jen aby ho mohl opět spatřit.

Malé děvčátko a starý kněz se tam také přišli podívat. Děvčátko si hrálo u nádrže. Bělovlasý seskočil z koně a nechal ho na louce neuvázaného, aby se mohl pást. Lauratas následoval jeho příkladu.

Bělovlasý přistoupil nenucené k holčičce a natáhl ruce. Ačkoli neznal její řeč, byla mu nejbližší ze všech dětí na světě. Sestra.

Pochopila jeho pohyb a hodila mu míč. Chytil ho a vrátil. Holčička zatleskala. Natáhla ručky, ale míč jí proletěl mezi nohama. Rychle se otočila a rozběhla se pro něj k nádrži. Zvedla míč vysoko nad hlavu, aby mu jej mohla s rozmachem vrátit.

Míč jí vypadl z rukou a sletěl do nádrže. Zapotácela se, dopadla zády na zídku a vykřikla.

Krátký zlomek vteřiny, který se zdál Bělovlasému nekonečně dlouhý, se její útlé tělíčko překlánělo dozadu. A překlonilo se.

Zmizela. Slyšel šplouchnutí vody v nádrži.

Rozběhl se za ní dřív, než tam dopadla. Nevěděl, co dělá, neslyšel křik Laurata a starého kněze, kteří zkameněli úlekem.

Doběhl k nádrži, prudce se odrazil a skočil do vody. Viděl, že krokodýl slézá pomaloučku do vody. Dítě se vynořilo a natáhlo ručky k hladké zídce. Marně však hledalo výstupek, stěna byla hladká jako leštěný kov.

Bělovlasý se ponořil a vytrhl z pochvy nůž. Široce rozevřenýma očima vyhlížel pod vodou bestii. Krokodýl asi nebyl zvyklý dvakrát denně hodovat, protože se zastavil a nehnuté pozoroval zmítající se dětské tílko. Až po chvíli vyplul jeho směrem.

Ale to už byl Bělovlasý u něho.

Všechno se odehrálo s takovou rychlostí, že později sám nemohl uvěřit, jak to dokázal. Neudeřil bestii do boku, chráněného mohutným šupinatým krunýřem, ani do hřbetu. Objal ji zespodu a přilnuv k jejímu břichu tak těsně, že se málem dotýkal hlavou její

tlamy, začal ji rychle bodat do bílého podbřišku, sekat poslepu, krčit se, když ho chtěla odrazit nohou a přiblížit k tlamě, která se vztekle otevírala a zavírala.

Krokodýl se zmítal, mával zběsile ocasem, kopal nohama. Bělovlasý cítil, že mu dochází síla i dech.

Ale strašlivá, náhle uvolněná nenávist k bestii, která měla být jeho hrobem, jej samého proměnila v dravce. Cítil, jak se krokodýlovo tělo poddává a jak se rozestupuje pod jeho nožem. Trhl jím ještě jednou, zabodl ho co nejhlouběji a děsivý tanec náhle ustal… Krokodýl znehybněl.

Myslel, že mu hruď praskne, jak se dusil. Zoufale se spustil na dno, odrazil nohama a vyplul na povrch. Hluboce se nadechl, čekal, že se mu netvorovy zuby vzápětí zakousnou do nohy, ale nic takového se nestalo.

Místo toho spatřil vedle sebe bílý, zkrvavený břich a natažené nohy. Bestie ležela naznak. Nehybná, mrtvá.

Teprve teď uslyšel pískot děvčátka. Připlul k němu a vyzdvihl je k okraji zídky; dítě se jí zachytilo oběma rukama, mrštně vyskočilo a pádilo pryč.

Zastrčil do pochvy nůž, skulil se a vymrštil s napjatýma rukama. Dotkl se prsty hrany nádrže, už myslel, že spadne, ale prsty ho udržely, přitáhl se s vypětím všech sil a padl hrudí na kamennou obrubu.

Holčička byla pryč. Lauratas klečel, tvář zakrytou bílou rouškou, starý kněz stál s široce rozevřenými ústy a hleděl na něho s výrazem tak obrovského zděšení, jako by byl bohem, vystupujícím z nádrže.

Bělovlasý přistoupil ke Kréťanovi a strhl mu roušku z obličeje.

„Zabil jsem ho,“ řekl zadýchaným hlasem.

Lauratas se konečně vzpamatoval.

„Žiješ?“

„Žiji, ale on je mrtev.“ Chlapec ukázal na nádrž. „Utečme, Laurate, je lepší zemřít v boji a při útěku, než se dát dobrovolně umučit. Pojď! Tebe také zabijí, když uteču!“

Vtom se starý kněz vzpamatoval a přiskočil se strašlivým křikem k Bělovlasému. Lauratas rychle vstal.

Odstrčil kněze, který se zapotácel a padl na kameny.

Rozběhli se ke koňům, pasoucím se klidně opodál.

Bělovlasý se při útěku ještě jednou ohlédl.

Z chrámu se vyhrnuly bílé postavy a spěchaly k nádrži.

NASTÁVÁ TEMNÁ NOC

„Chtěl bych, abyste je přivezli živé. Proč tak pozdě přicházíš, veliteli pouštní stráže?“ řekl tiše Het-Ka-Sebek ke klečícímu muži.

Muž, který před chvílí seskočil ze zpěněného koně, zvedl hlavu.

„Nezmeškali jsme ani jedinou chvíli. Byl jsem se svými lidmi daleko na samém okraji pouště, jak přikázal písař.

Rolníci nám vzkázali, že osamělý lev přepadává dobytek na pastvinách. Za východu slunce jsme ho ulovili uprostřed skal v hloubi pouště. A také jeho družku a dvě malá lvíčata. Vraceli jsme se do města, když k nám přispěchal tvůj posel, ó pane. Vydal jsem se k tobě sám a stráže jsem poslal do stájí, aby vyměnili zesláblé koně. Za chvíli sem přibudou a přivedou pro mne nového klusáka, protože tento by dnes už nikoho nedostihl.“

„Mají před vámi velký náskok. Již dvě hodiny nás dělí od okamžiku, kdy se odtud vzdálili,“ řekl starostlivě kněz.

„I kdyby uplynuly od jejich útěku dva dny, přivedu ti je živé, jak jsi přikázal. Nezabije-li je poušť nebo divoké šelmy, vbrzku je doženeme.“

„Vstaň!“ pravil Het-Ka-Sebek. „Kněží, kteří byli svědky jejich útěku, říkají, že pádili na západ a jistě se vydali podél jezera na sever, aby se vyhnuli lidským příbytkům. Již jsem poručil uvědomit naše stráže u řeky o jejich útěku, ale na koních by nepřebrodili bažiny, a kromě toho prchali opačným směrem. Jsem přesvědčen, že míří k moři. Jeden z nich zná dobře tuto krajinu.“

„Na koních se daleko nedostanou. A ‚příliš velký náskok před námi nemají, protože od jejich útěku minula teprve krátká doba.“

„Jeden z nich se vyznačuje velkou obratností ve vrhání šípů a boji s nožem, ač je spíš dítě než muž, vlasy má bílé a kůži má světlou jako lid na severu. Poznáš ho ihned, jakmile ho spatříš. Ani druhý není Egypťan, pochází z národů moře.“

„Rozumím, pane můj.“ Náčelník pouštní stráže, zvané Nu-u, protože se skládala z potomků kočovných, nyní již usazených pohraničních kmenů, se ohlédl. Zdálky se blížil koňský dusot. Nejdřív se mezi stromy objevili psi. Byla jich početná smečka. Srst měli bílou, nohy dlouhé, protáhlé čumáky a opadávající ušiska. Hned za nimi přiklusali jezdci na statných koních. Psi se hnali k veliteli pouštní stráže, stojícímu před Het-Ka-Sebekem, ale krátké, ostré hvízdnutí je zadrželo na místě. Tiše zaskučeli a poslušně odtáhli.

„Pronásleduj je,“ pravil klidně kněz. „A až je chytneš, pamatuj, že milost chrámu dovede být stejně veliká jako milost boha. Hleď, ať jim nespadne z hlavy ani vlas, i kdyby tě to mělo stát život!“

Velitel klesl k jeho nohám, potom se ihned zvedl. Beze slova se rozběhl k svému oddílu. Jeden z mužů už přiváděl koně za uzdu. Velitel na něj vyskočil a okamžitě vyrazil s tichým výkřikem. Celý oddíl se otočil na místě a cválal za ním směrem k jezeru. Po chvíli zmizeli za stromovím. Dusot kopyt utichl.

Het-Ka-Sebek, který je chvíli provázel pohledem, zachytil ještě odlesk slunečního paprsku na kopí kteréhosi jezdce. Potom nastalo ticho. Svraštil obočí a potřásl hlavou. Za celá dlouhá tisíciletí, od chvíle, co se bohu zalíbilo usadit se v chrámové nádrži, nestala se tak neslýchaná věc. A spáchal ji jinoch, téměř dítě. Třebas nebyl obyčejným jinochem, ale zlou nadpřirozenou bytostí seslanou neznámými, nepřátelskými mocnostmi? Co když ho poslaly do cesty kupci Ahikarovi, když se plavil po moři? Jestliže tomu tak skutečně bylo, lze to pokládat za neblahou věštbu pro Sebekův chrám?

Vtom zaharašily na stezce drobné kamínky. Het-Ka-Sebek rychle zvedl hlavu, vzápětí ji vsak schýlil v hluboké úkloně.

Stařec, který právě vyšel z velkého chrámu, zvedli ruku k pozdravu.

„Již se mi donesla ta strašlivá zvěst,“ pravil suchým třaslavým hlasem. „Jak se to stalo?“

„Onen jinoch skočil do nádrže, nožem rozřízl bohu břicho a zabil ho, chrámový otče.“

„Nebyl do nádrže vhozen?“

„Ne. Hu-Tepa, který střežil svěřené děvče, praví, že spadlo do nádrže a že se onen chlapec pro ni vrhl.“

„Taková byla vůle boha,“ zašeptal velekněz. „Taková byla jeho vůle,“ opakoval téměř neslyšně a zamířil k nádrži. Het-Ka-Sebek ho následoval. Stanuli u kamenné obruby a hleděli dolů do vody, v níž se rychle proháněl tam a nazpět malý, téměř smaragdový krokodýl.

Oba se hluboce poklonili s předpaženýma rukama.

„Nesmrtelný je Sebek,“ pronesl hlasitěji velekněz a obrátiv se k Het-Ka-Sebekovi, otázal se: „Přibyl onen mladý bůh z jezera?“

„Je synem zemřelého boha a narodil se přede dvěma měsíci. Žil dosud v královské nádrži se svou matkou. Dal jsem ho ihned přenést, aby posvátná voda a ostrov nezůstaly ani na chvíli prázdné.“

„Správně jsi učinil…,“ velekněz chvíli pozoroval malého, mrštného krokodýla, který ničím nepřipomínal obrovského netvora, v něhož se časem promění. „Je příliš malý, aby mohl přijmout živou lidskou oběť. Přikaž, aby odeslali děvčátko zpátky k rodičům s hojnými dary, neboť bylo po jistý čas oblíbenkyní boha.“

„Stane se, jak jsi přikázal.“

„Ale svátek boha se kvapem blíží. Čím ho uctíme o tak slavném dni?“ smutně pokyvoval hlavou velekněz. „Vždyť nepozře ani nemluvně. Kromě toho děvčátka, které se již ponořilo v posvátné nádrži, a živé ji opustilo a nemůže být podruhé obětováno, ani kdyby je mladý bůh dokázal rozdrásat a spojit se s ním, není v chrámu nikoho, kdo vyšel z vod a jehož tělo je bez poskvrny.“

„Uvažoval jsem o tom, chrámový otče, a myslím, že bůh bude důstojně uctěn.“

„Co tím míníš?“

„Přikázal jsem pouštním strážcům, aby je přivedli živé stůj co stůj, a až budou vráceni zpět, vyhledám muže, který nakrmí boha malými kousíčky jejich těl tak, aby žili do poslední chvíle, zná totiž způsob, jak udržet tělo co nejdéle při životě, i kdyby bylo rozčtvrceno.“

Starý muž chvíli přemýšlel.

„Myslím, že tvé rozhodnutí je správné,“ pravil posléze, „ačkoli i chlapec opustil nádrž živý. Ale způsobil bohu utrpení, a proto musí být potrestán. Nechť se tedy spojí se svým otcem, který sám rozhodne, zda ho pozře. Muž, který jinocha provází, budiž zabit podobným způsobem, ale jeho tělo nechť je hozeno rybám napospas, neboť se nesluší obětovat otroka o tak velkém svátku.“

„Stane se, jak jsi pravil, chrámový otče.“

Zamířili pomalým krokem k velkému chrámu. Zadul lehký vítr a zašelestil korunami stromů; hned po něm následoval druhý závan, tentokrát silnější. Velekněz se zastavil a pohlédl na krajinu na druhém břehu jezera.

„Vidíš, Het-Ka-Sebeku?“

„Vidím, chrámový otče.“

Obloha nad jejich hlavami byla tmavomodrá, ale na západě přecházela téměř do temné hnědi. Třetí, silnější nápor větru zacloumal rouchem Het-Ka-Sebeka. Zamířili již rychleji k velkému chrámu, jehož vysoká střecha vévodila celé krajině.

Vyřítili se z lesa a dlouho cválali podél břehu jezera, hluboce skloněni, aniž se kterýkoli z nich ohlédl. Až za hodnou chvíli se Bělovlasý otočil. Střechy chrámů, špičatící se vysoko nad stromy, zůstaly daleko za nimi. V letu zvolal na Laurata:

„Nikdo nás nepronásleduje! Kterým směrem se obrátíme?“

Kréťan se rovněž ohlédl. Teprve tehdy uviděl Bělovlasý jeho křečovitě staženou tvář.

„Cos to učinil, nešťastníku?! Zabil jsi mne i sebe! Najdou nás, i kdybychom se ukryli pod zemí, a až se tak stane, smrt v krokodýlí tlamě budeš pokládat za největší blaho, jaké ti mohlo být dopřáno.“

Bělovlasý stiskl koleny slabiny koně a dohnal ho. Jeli teď vedle sebe. Chlapec se naklonil a zvolal nahlas, aby přehlušil dusot kopyt po kamenitém jezerním břehu:

„Proč jsi mě tedy nechytil a nezadržel?“

Lauratas se naklonil ještě níž v sedle. Chvíli pádili v naprostém tichu.

„Nemohl jsem,“ řekl. „Nenávidím je! Mluvíš stejnou řečí a ctíš stejné bohy jako já. Nedokázal bych to! Za to zaplatím životem.“

Bělovlasý se ještě jednou ohlédl. Zkoumal pohledem dlouhý pobřežní pruh až k dalekým stromům chrámových zahrad. Ale pořád nikoho nespatřil.

„Nepronásledují nás!“

„Neboj se, za chvíli se rozjedou!“

Vjeli do hustého třtinového porostu, který protínala pobřežní stezka. Po levé straně měli jezero, po pravé pole a před sebou dalekou, lomenou čáru holých pahorků, za nimiž se prostírala písečná poušť.

„Stůj!“ vykřikl Bělovlasý a zastavil koně, který chvíli přešlapoval, než se uklidnil.

Lauratas pádil vpřed, nakloněný nad koňskou hřívou, ale potom i on stáhl koni opratě a otočil se. Stáli teď za vysokými palicemi rákosí, ukryti ze všech stran.

„Jsme ztraceni!“ sípal hlasitě. „Jsme ztraceni, nic nás už nemůže zachránit!“

Bělovlasý pokrčil rameny. „Máme luky a toulce plné šípů. A já mám nůž… Budeme utíkat, a až se strážci objeví, budeme se bránit. Potom se stane to, co bude chtít velká paní světa!“ Napřímil se a dotkl se čela hřbetem ruky, svinuté v pěst, což bylo největším projevem úcty v jeho domově. Lauratas učinil totéž.

„Chtěl bych být tak mladý a důvěřivý jako ty,“ povzdychl si.

„Ale já je znám. Celé toto území střeží pouštní stráž. Slouží Egyptu, ačkoli nejsou Egypťany, pocházejí z divokých pouštních plemen, která se kdysi usadila v místech, kde končí poušť. Znají ji jako ty svůj rodný dům. Mají koně, stejně dobré, jako jsou naše, nebo i lepší, protože přivykli útrapám i dlouhému pobývání na vyprahlých písčinách. Kromě toho mají ještě psy!“

„Psy?“

„Ano, celé smečky honících psů, kteří jim pomáhají při pronásledování uprchlých otroků nebo divé zvěře. Jakmile vyčenichají naši stopu, poběží za námi, dokud nás nedostihnou. Nezapomeň, že kněží již uvědomili všechny stráže konající službu u jezera i podél řeky. Po řece se nikam nedostaneme, protože ji budou střežit ve dne v noci a kromě toho jsou její břehy bažinaté, takže ji ani nelze přebrodit. Co bychom z toho také měli, kdybychom se prodrali k hlavnímu korytu Nilu? Zpráva o našem útěku tam dospěje dlouho před naším příchodem a my budeme v první vísce zajati. Kdokoli tě spatří v této zemi, vtiskne si navždy do paměti tvou podobu, a já, ač jsem osmahlejší než ty, nebudu moci vylézt z úkrytu. Kromě toho psi brzy vyslídí naši stopu. Kněží už určitě zburcovali pouštní stráž. Co nevidět se za námi rozjedou!“

„V této chvíli jsme ještě volní,“ opakoval Bělovlasý tvrdošíjně. „Volní a vyzbrojení, kdežto psi a strážci jsou daleko. Naše vlast je na severu, za mořem. Co jiného nám zbývá než pokusit se proniknout k jeho břehu?“

„Po řece se tam nikdy nedostaneme a cesta pouští by trvala čtrnáct nebo i dvacet dní. Neslyšel jsem, že by se o to kdokoli pokusil, ačkoli vím, že je poušť obydlena loupežnými kmeny. Ty by nás zajaly a prodaly co nejrychleji zpátky Egypťanům. Nepochybuješ, doufám, že by chrám boha Sebeka zaplatil za tebe velmi vysoké výkupné.“

„Vím,“ zakýval Bělovlasý hlavou. „Ale vím také to, Laurate, že musíme utíkat, nechceme-li zahynout už dnes. I když náš život nemá velkou cenu, nesmíme se vzdávat, dokud zůstal stín naděje. Proto jsem zastavil‚ koně, abychom neutíkali poslepu. Co máme činit, abychom je zmátli?“

„Je nezmateme,“ Kréťan zavrtěl hlavou. „Ty to nemůžeš vědět tak dobře jako já, protože jsem viděl už mnoho pochytaných, kteří se bohatě zásobili vodou i potravinami a měsíce připravovali útěk. Ale jestliže máme utíkat, utíkejme na západ, kde hory klesají k jezeru, a potom se obrátíme na sever! Rolníci na polích nás uvidí a řeknou jim, že jsme se vydali na sever. Strážci si budou myslet, že chceme obejít jezero, zatímco my se odebereme, ukryti za pohořím, na východ, k řece, od jejíhož hlavního koryta nás bude dělit několik dní cesty. Ale nevěřím, že tam dojdeme, protože jejich psy se nám oklamat nepodaří.“

Bělovlasý se otočil a vyjel z třtinového houští. Chvíli se rozhlížel. Kolem chrámu vládl dosud klid. Pole byla rovněž pustá, jenom tu a tam se na nich objevila ojedinělá lidská postava nebo osel, obtěžkaný nákladem.

„Učiníme, jak jsi rozhodl,“ zvolal Bělovlasý a pobídl koně. Ujížděli k odlehlým místům, kde se ostrá hrana skalnatého pohoří svažovala dolů mírným obloukem, jako by běžela v ústrety jezeru.

Dlouho jeli mlčky. Blížili se stále víc k pohoří a k obdělaným polím.

„Vidíš toho člověka?“ zvolal Lauratas. „Nejlíp bychom učinili, kdybychom ho zabili, aby nikomu neřekl, že nás viděl!“

„Jiní nás taky z dálky vidí,“ odpověděl Bělovlasý, jenž jel za ním. „Zeptej se ho, která cesta vede na východ. Ať si myslí, že jedeme tímto směrem.“

Přiblížili se k polonahému starému muži, který stanul na okraji cesty. Držel v ruce dva prázdné měchy z kozí kůže.

„Jak daleko je do vesnice Qua Rum, rolníku?“ otázal se Lauratas zastaviv koně.

„Dojedete tam, dříve než slunce zapadne, ó pane můj, nebo i rychleji, nejsou-li vaši koně příliš schvácení,“ pravil muž. Vtom spatřil zlatou bederní pásku na bocích Bělovlasého. „Buď pozdraven, synu boha!“ zvolal a padl na kolena.

„Jsou to měchy na vodu?“ otázal se Kréťana Bělovlasý.

„Ano.“

„Přikaž mu, aby je ihned naplnil vodou, protože velmi spěcháme, a že mu chrám za ně poskytne bohatou odměnu.“

Kréťan opakoval panovačným hlasem jeho slova a muž se bez váhání rozběhl k řece.

„Napojíme teď koně?“ otázal se tiše Bělovlasý, ačkoli byl stařec daleko a navíc by ani nemohl porozumět jeho slovům, i kdyby byl nablízku.

„Ne!“ Lauratas se bezděčně ohlédl. „Ztratili jsme příliš mnoho času. Nakrmíme je a napojíme, až opustíme rovinu. Jinak padnou.“

Vyrvali starci z ruky naplněné měchy a cválali k pohoří. Za hodinu uviděl Bělovlasý na svazích výrazné stíny balvanů. Na cestě za nimi se dosud nikdo neobjevil, ale chrám jim už zcela zmizel z dohledu.

Lauratas zpomalil, dotkl se rukou zpěněné koňské šíje a pokynul Bělovlasému, aby stáhl uzdu.

„Dopřejme jim trochu odpočinku, jinak klesnou. Pohleď, pahorky!“ Odbočil k vodě, seskočil a odvedl koně k břehu jezera.

Mlčky se dívali, jak pijí.

„Vzdálíme se od jezera a odbočíme z cesty hned za úpatím pahorků. Potom překročíme skalními sout eskami pohoří a pojedeme na východ. Až mineme město mrtvých, bude nás od řeky dělit vyprahlá poušť. Pět dní cesty! Bez vody a bez potravy, jejichž nedostatkem budeme strádat my i koně. Dostihnou-li nás, zkrátí naše utrpení. Smrt žízní není nejhorší z těch, které nám hrozí. Zabiješ mě, až nás doženou strážci pouště? Bojím se, že k tomu nebudu mít dost odvahy.“

„Zabiju tě,“ odpověděl vážně Bělovlasý. „Potom sebe. Živi se tam nevrátíme, Laurate. Ale smrt, jak jsi pravil dnešního rána, je člověku předurčena dříve, než se narodí. Jestliže je nám souzena v této poušti, zemřeme. Ale jestli bohové určili, že zahyneme na jiném místě, stane se, jak budou chtít, i kdyby nás sto psů a sto pouštních strážců vyslídilo. Jeďme!“

Odvedli koně a skočili na ně. Lány obdělaných polí skončily a dál, až k úpatí horského řetězu rostly jenom trsy ostrých vysokých travin.

„Nenechali jsme koně pást!“ křikl Lauratas na Bělovlasého, který jel za ním. „Pronásledování už určitě začalo! Nakrmíme je za pahorkem, na jehož okraji bude trochu trávy?“

„Jak dlouho mohou ještě běžet?“

„Do noci, déle ne.“

„Nebudeme je teď pást. Jestliže v horách nenajdou žádnou trávu, stejně padnou a potom na tom nezáleží, přijdeme-li o ně už teď, nebo po půlnoci.“

Lauratas se ani neohlédl, jenom mávl odevzdaně rukou, jako by chtěl dát mlčky na srozuměnou, že to na jejich osudu stejně nic nezmění.

Projeli úpatím až k místu, kde se cesta stáčela mírně a odváděla je od města zemřelých. Lauratas zastavil koně.

„Sejdeme z cesty a pustíme se na západ, kde se ukryjeme v soutěskách mezi horami. Až slunce zapadne, budeme uvažovat, co činit dál, pokud nás dřív nechytnou.“

Vjeli do úzkého kamenitého úvozu s načervenalými, zvrásněnými skalami. Půda zde byla hlinitá, takže dusot koňských kopyt utichl docela.

Lauratas zpomalil a vyrovnal krok se svým druhem.

„Nedaleko odtud začíná síť úvozů a údolíček, kde pochovávají mrtvé. Jsou to místa jako stvořená pro uprchlíky, tam nás zdálky nikdo neuvidí. Nebýt psů…“

„A potom?“

„Potom zemřeme.“ Lauratas se pokusil o úsměv. „Není pro nás záchrany. Víš přece, že se vracíme k městu, které je za pahorky?“

„Vím to, Laurate. Ale copak kněze napadne, že se odvážíme pobývat v blízkosti chrámu, kde jsme zabili boha Sebeka, místo abychom prchali nejkratší přímou cestou přes poušť?“

„Nevím, co je napadne nebo nenapadne, ale pouštní stráže a psi se neřídí nápady Het-Ka-Sebeka, když někoho stíhají. Jestli vím cokoli o této zemi, tak to, že nás objeví ještě před slunce západem.“

Bělovlasý neodpověděl. Sáhl po luku, pověšeném přes rameno, a přesvědčil se, dají-li se šípy snadno vytáhnout z toulce. Koně začali stoupat po nevelké planině na vrchol pahorku.

Lauratas ukázal mlčky na úvoz po levé straně. Na jedné skalní stěně, vyhlazené lidskou rukou, spatřili velké znaky a kresby.

„Zde začíná město zemřelých. Raději je objedeme. Mohli bychom tam potkat lidi, kteří buď pochovávají nebožtíka, nebo hloubí hrob ve skále. Teď objedeme místa zasvěcená bohům podsvětí. Zpátky se vrátíme o něco později a pojedeme tak dlouho, dokud nedospějeme do pouště. Potom ať nás mají bohové ve své ochraně, protože tam nebude nic než žhavé sluneční paprsky, a cesta k řece potrvá pět šest dní.“

Když se koně vyšplhali na vrchol pohoří, ucítili první závan větru.

„Co je to?“ zeptal se tiše Lauratas a pobídl koně. Po chvíli dospěli k místu, z něhož se prostíral pohled na písečnou pláň. Vtom je ofoukl druhý, silnější poryv a zvířil mračno prachu.

„Bohové!“ vykřikl Kréťan. „Jsme ztraceni! Přichází velký vítr!“

Bělovlasý hleděl s úžasem na oblohu, která náhle změnila barvu. Jako by se poušť zvedla k nebi. Z dalekého severozápadu se hnala strašlivá, rudá stěna prachu. Byla ještě daleko, ale vtom se zvedl vítr a písek začal šíleně vířit.

„Prchejme! Dolů, mezi skály!“ vykřikl Kréťan.

Nový, mohutný závan je úplně oslepil. Koně se začali vzpínat a tančit na místě. Bělovlasý seskočil, aby je přidržel za uzdu, ale kůň se mu vytrhl a hnal se o překot pryč se svěšenou hřívou. Mračno písku udeřilo chlapce do tváře a zalepilo mu oči. Koutkem oka viděl, jak Lauratas vyletěl ze sedla a spadl na zem. Přiskočil k němu, ale sám také upadl. Viděl jeho široce rozevřená ústa. Kréťan něco volal, ale skučící vichr přehlušil jeho hlas.

Bělovlasý cítil v houstnoucí tmě šlehy písku na tvářích. Zacloumal Lauratem, který se posléze vzchopil a rozběhl se po svahu dolů, zakrývaje si obličej rukama.

Vichr se jim opíral do zad, a tak letěli, jako by je nadnášel na křídlech. Ačkoli písečná smršť sílila každým okamžikem, podařilo se jim přeběhnout v úzkém úvozu kolem skalisek, kde se křečovitě chytali balvanů a zoufale hledali nějaký kout, úžlabinku, kam by se mohli ukrýt.

Při dalším zaburácení vichru Bělovlasý pochopil, že to, co dosud pokládal za písečnou bouři, teprve začíná. Šero zhoustlo. Mračna písku ženoucí se úvozem ho povalila. Vymrštil se, ale hned byl opět na zemi. Lauratas, který běžel před ním, zmizel. Anebo ho prostě neviděl, protože měl oči zalepené žhavým pískem. Opět klesl, opět se zvedl a udělal několik vrávoravých kroků.

Náhle se z běsnícího šera vynořila lidská ruka, uchopila ho a vší silou ho táhla k sobě. Strašlivý nápor vichru náhle ustal. Ale ruka nepouštěla jeho paži a přitahovala k sobě do naprosté tmy.

„Bohům chvála za to, že jsem tě zahlédl!“ ozval se chraplavý, přiškrcený Lauratův hlas.

Stisk ruky povolil. Bělovlasý ‚se zapotácel a opřel o kamennou stěnu, neviditelnou v hluboké tmě.

„Kde jsme?“ tiše se otázal a prudce se rozkašlal, jak se dusil pískem, který měl v ústech a krku.

„Nevím. Nejspíš v chodbě, která vede do nějaké dosud nedokončené hrobky.“

Bělovlasý si přejel rukou po očích a pohlédl k východu., položenému trochu výš od jejich místa. Chodba klesala zřejmě do nitra skály. Ozýval se odtamtud stejnoměrný, hluchý rachot, jako by se úvozem valilo rozbouřené moře. Kdykoli vnikaly poryvy rozpáleného větru, unášející s sebou zvířený písek, do chodby, dusili se nedostatkem vzduchu a srdce jim prudce tlouklo jako po namáhavém běhu.

Chytili se za ruce a mlčky sestupovali příkře klesající chodbou, která se po chvíli stočila vpravo. Stanuli. Skučení vichru utichlo a dospívalo sem jako vzdálený šum a tlumené hvízdání.

Teprve nyní se Lauratas rozkašlal, že se div nezalkl.

„Bohové!“ zašeptal posléze sípavým hlasem. „Ó bohové! Víš, co by s námi bylo, kdybychom neobjevili tuto skrýš?“

Bělovlasý chvíli naslouchal vzdálenému vytí vichřice.

„Jak dlouho se může člověk udržet při životě v takové bouři?“ otázal se Laurata.

„Krátce. Padne-li, písek ho zasype v několika chvílích. A bude-li se plazit, vítr s pískem ho brzy udusí. Po letech odvane jiná vichřice vysoký násyp písku nad ním a odhalí jeho zbělené kosti. Viděl jsem jich už dost a nejenom v poušti, ale téměř na okraji města. Člověk oslepený pískem a náhlou tmou může zahynout i krok od svého domu za bílého dne, pokud mu nikdo nepodá ruku.“

„Tys mi ji podal.“

„Byla to vůle bohů. Chytal jsem se skal s posledním zbytkem sil, až jsem se dopotácel sem. Znám tato místa a hned mě napadlo, že to může být chodba nějaké hrobky nebo hluboká jeskyně, kde se budeme moci schovat. Ohlédl jsem se, nejsi-li nablízku, a tys šel přímo proti mně!“

„Bohové nám asi přejí,“ pravil Bělovlasý. „Tvrdil jsi, že nás chytí dřív, než slunce zapadne. Vidíš, slunce se překlonilo k západu a nezdá se mi, že by nás někdo pronásledoval.“

„S takovým větrem nemůže bojovat člověk ani žádný jiný tvor. Dokud bouře neutichne, nic nám od lidí nehrozí.“

„A zavane i naše stopy?“

„Určitě. Teď nás nevyslídí ani psi, ani pouštní stráž. Ale zato jsme přišli o koně a vodu, protože vaky odnesli s sebou. Máme luky, ale nemáme šípy, neboť i toulce jsou pryč.“

„Mám nůž,“ řekl nejistě Bělovlasý.

„A já krabičku s kůrou a ostří na křesání ohně… Bude-li třeba, rozpálíme oheň, pokud najdeme něco, z čeho by se dal rozpálit.“ Z Lauratova hlasu znělo zoufalství.

„Tak co uděláme?“

„Plápol ohně ti poskytne dostatek světla, abys nožem bezpečně probodl mne a potom sebe, jak jsem již říkal. Máš žízeň?“

„Velikou,“ tiše přiznal Bělovlasý. „Krk mám rozpálený, plný písku. Ale raději na to nemysleme, když není co pít. A s tou smrtí počkej, Laurate, a nepřivolávej ji. Přijde sama, až bude chtít. Dnešního dne jsi byl otrokem a mně hrozila smrt v tlamě netvora. Nyní jsi poprvé po mnoha letech svobodný a netvora jsem zabil já. Počkejme tedy, co přinese čas.“

„Slova, která jsi právě pronesl, nezní jako slova jinocha, ale dospělého muže, dospělejšího, než jsem já.“

„Nikoli, Laurate. Jsem jenom chlapec a bojím se smrti a pronásledování víc než ty. Ale chci žít a spatřit jednou svůj domov a rodiče. A vím, že to nedokážu, když nebudu stokrát vyspělejší, než ve skutečnosti jsem.“

„Kdybys byl tisíckrát chytřejší, než jsi, odtud neutečeš. Ale máš pravdu. Dokud člověku zbývá jiskřička naděje, musí doufat, že ji bohové rozdmýchají. Pojď, podíváme se, jak vypadá místo, do kterého nás zavedli.“

Uchopil chlapce za ruku a postupoval s ním vrávoravým krokem, tápaje rukou po drsné, chladné skále. Po chvíli zůstali stát.

„Uuu… uuu!“ řekl Lauratas hlasitě. Odpověděla mu dutá ozvěna. „Zůstaňme raději tady, protože v některých hrobech bývají pasti na lupiče, takže bychom ještě mohli do něčeho sletět. Pokusím se rozpálit troud, který jsem měl u sebe, pokud jsem ho cestou neztratil.“

Sáhl za bederní pásku. Po chvíli uslyšel Bělovlasý křesání kamínků, z kterých vzápětí vyšlehla první, útlá jiskřička. Po ní se vzňala druhá a za chvíli vzplanulo v Lauratových rukou nevelké, mihotavé světélko.

Bělovlasý napjal zrak a bezděčně ucouvl. Dotkl se hrudi a vytáhl nůž.

„Někdo tam stojí!“ zašeptal bázlivě.

Lauratas zvedl tlící troud.

„Ne, to je jenom náhrobní socha,“ řekl chlácholivě. „Dávají je občas do hrobů buď jako stráže potravin a nápojů, ponechaných u zemřelého, nebo jako jeho podobu. Kde to jenom jsme? Zde nebývá zvykem ponechávat hrob otevřený.“

Zvedl svítící tyčinku, postoupil zjasněným přítmím o jeden krok a shýbl se k zemi.

„Olejová lampa!“ vykřikl a přitiskl troud k hrdlu nízké kulaté nádoby. Vyšlehl z ní vysoký plamen, pohasl na kratičký okamžik a potom se opět rozhořel krátkým žlutým plamenem. „Vidíš, chlapče?“ zvolal Kréťan. „Jsme v hrobě člověka, kterého pozůstalí buď ještě nestačili pochovat, nebo se rozprchli, když se strhla bouře, a nestačili zazdít vchod.“

Bělovlasý se mlčky rozhlížel. Byli v nevelké síni, vykované ve skále, vyzdobené barevnými kresbami, které zobrazovaly lidi a různé tvory s hlavami zvířat a ptáků. U stěn stály různé předměty, stůl, dvě bohatě vyřezávaná křesla, pár truhel, četné džbány a ještě něco, co uvedlo chlapce do stavu vytržení – několik oštěpů, krásně vyřezávané luky, šípy a nože. Uprostřed, proti vchodu a chodbě, stál nevelký kamenný oltář, zakrývající tmavý otvor na protější straně.

„Já… Usire Nerau-Ta, písař chrámu jeho svátosti, se zde modlím k vám, velicí shromáždění bohové, ve chvíli, kdy mé srdce bylo uloženo na váhách. Srdce mé, matko má! Srdce mé, matko má! Kéž se nic nepostaví do cesty spravedlivému soudu!

Neopouštěj mě před tváří toho, kdo třímá váhy…,“ četl Lauratas s očima upřenýma na barevné kresby na stěně. „Je to hrob písaře Nerau-Taa, který zemřel před dvěma měsíci a měl být pochován před velkým svátkem jezera. Dosáhl velmi významného postavení a jistě by se mi doneslo, kdyby už byl pochován…,“ řekl téměř šeptem, jako by hovořil sám k sobě. Zvedl olejovou lampu a rychle zamířil k tmavému otvoru. Bělovlasý ho následoval.

V hloubi byla druhá, o něco menší síň, uprostřed níž stál prostý sarkofág z lesklého červeného kamene. O jeho hranu se opíralo velké víko, podepřené z druhé strany dřevěným kůlem, umístěným mezi ním a stěnou tak, aby neupadlo a nerozbilo se. Nahlédli dovnitř. Sarkofág byl prázdný.

„Ano, nepochovali ho dosud, ačkoli to jistě hodlali učinit dnes nebo zítra, protože zde shromáždili předměty, které mu mají sloužit na druhém světě. Ale kde je strážce? Asi zůstal někde venku a byl překvapen vichřicí.“

Zvedl lampu. Světlo odhalilo dva nevelké otvory ve stěně posmrtného příbytku. Přistoupil k prvnímu a vlezl dovnitř s hlavou hluboko skloněnou.

Bělovlasý tam nahlédl rovněž. Místnost byla úzká, na vysokém podstavci stála nevelká socha muže s tváří upřenou k oknu namalovanému na stěně. V druhé síňce byla umístěna podobná socha.

„Věří, že duše zemřelého může setrvávat v takové kamenné podobě,“ pravil Lauratas. Rozhlédl se po síňce a vrátil se zpátky. Bělovlasý spatřil u stěny několik džbánů. Zvedl jeden a přiblížil ho k rtům.

„Voda, Laurate!“ zvolal, upil několik hltů a podal džbán druhovi.

Zatímco Kréťan pil, přistoupil k velké míse, na které ležely tvrdé kulaté placky. Dotkl se jich a vzal si jednu. Nebyla čerstvá, ale chlapec měl dobré zuby a s chutí se do ní zakousl. Až teď si uvědomil, jak se mu žaludek svírá hlady. S plnými ústy přistoupil k složeným zbraním. Zvedl lehký oštěp, potěžkal ho a uložil zpátky.

Lauratas postavil opatrně džbán na zem.

„Voda!“ řekl nahlas. „Tato voda mi vrátila život a zjasnila mysl,“ dodal tišeji. „To bohové nás vyrvali z moci velkého větru a obrátili naše kroky sem, protože nám asi nepřejí dobrodiní rychlé smrti, ale dlouhé umírání z rukou kněží Sebekova chrámu.“

„Proč by měli naši bohové držet s jejich bohem?“

„Kráčíme po jeho zemi a tys zabil jeho živou podobu.“

„Ty si opravdu myslíš, Laurate, že by mohl takový tlustý líný krokodýl zpodobovat nějakého boha? Cožpak by se dal podřezat jako jehně, kdyby byl bohem? Ne, není tomu tak, jak říkáš,“ odpověděl Bělovlasý a po chvíli dodal: „Co budeme dělat?“

„Dokud zuří vichřice, nemusíme se ničeho bát. Až se utiší, pokusíme se projít k bažinám. Bez koní se už nemůžeme vydat do pouště, ale jestliže nám zbyl stín naděje, tak jej vidím jedině v cestě na sever po okraji písčin. Půjdeme tak dlouho, dokud nás nechytnou nebo dokud nedospějeme k moři.“

„Věříš tedy, že k němu jednou dojdeme?“

„Nevěřím, ale co jiného nám zbývá?“ Lauratas pokrčil odevzdaně rameny. Třebaže se stále ještě vyjadřoval o možnostech záchrany velmi pochybovačně, zdálo se Bělovlasému, že v jeho hlasu již nezní tak zoufalá beznaděj jako předtím.

„Podívejme se, duje-li vichr pořád s takovou silou…“ pravil posléze Lauratas. „Jestliže se dosud neutišil, potom učiníme nejlépe, když se pokusíme usnout. Člověk, který si nedopřál spánku, určitě neunikne pronásledovatelům, ale sám se nakonec odevzdá do, jejich rukou. Chvíle, kdy jsme uvězněni v hrobce, nám poskytne nejlepší příležitost k spánku. Nic jiného nemůžeme dělat. Kéž nás mají bohové ve své ochraně, zastihne-li nás zde strážce hrobky.“

Zamířili k východu. V ohybu chodby uslyšeli tichý šum, který sílil každým krokem. Mlčky hleděli do temného otvoru, kterým se valily skučící záplavy písku a horký vzduch.

„Vichr se dosud neutišil,“ zabručel Lauratas. „Dlouho potrvá, než se vybouří. Ale my si ukrátíme tuto dobu spánkem.“

Vrátili se. V předsíni postavil Kréťan džbán na původní místo a zhasl olejovou lampu.

„Kdyby bouře trochu polevila a někdo sem náhodou zabloudil, bude lepší, dovíme-li se my dřív o něm, než kdyby tomu mělo být opačně. Máš svůj nůž?“

„Mám.“

„Já jsem vzal rovněž jeden z hromady. Ulehněme a pokusme se usnout. Čím dříve tak učiníme, tím lépe pro nás.“

Ulehli na holé, chladné skále. Bělovlasý si podložil ruku pod hlavu a přivřel oči. Chvíli přemýšlel, co učiní, až opustí hrobku. Jediná myšlenka honila druhou, potom se začaly splétat a mást, až ho nakonec zavedly na skalnaté pobřeží, z něhož bylo vidět nevelkou rybářskou loď a v ní muže, jehož postava byla jeho oku tak známá a milá. Přimhouřil oči a snažil se rozpoznat otcovy rysy. Ale co to? Místo známé osmahlé tváře spatřil odpornou krokodýlí hlavu, která se blížila s hrůzným úsměvem víc a víc a… zakousla se mu do paže ostrými zuby.

Zachvěl se a prudce vyskočil.

„Co to děláš?“ uslyšel ve tmě Lauratův hlas. Až teď si uvědomil, že to byl on, kdo jím zalomcoval. „Procitni přece!“

Usedl a přejel rukou po očích. Krátký okamžik se rozpomínal, kde je, ale Lauratova slova ho vrátila skutečnosti.

„Půjdeme k východu. Myslím, že jsme spali příliš dlouho. Vstávej!“

Vykročili opatrně chodbou. Když došli k místu, kde se stáčela, srdce se mu rozbušilo úlekem. Dlouhý kamenný tunel, ústící na dně úvozu, zalévala lahodná zář. Venku vládlo hluboké ticho a úplné bezvětří.

„Bohové! Už je bílý den!“ zašeptal Lauratas. Zrychlil krok, ale když došel k východu, padl na kolena a začal se plazit. Chlapec následoval jeho příkladu.

Nejdřív spatřili modrou oblohu časného rána a protější stěnu úvozu i temeno pahorku. Probouzel se krásný, klidný den. Prospali kamenným spánkem celou noc. Opatrně vystrčili hlavy z chodby, ale hned rychle ucouvli.

Úvozem se ubíral velký průvod. V jeho čele kráčeli kněží v bílých řízách, za nimi několik strakatých volů s rozložitými rohy, táhnoucích dlouhé saně. Na saních, ostíněných baldachýnem, spočívala mumie písaře Nerau-Taa, spějícího k místu věčného odpočinku. Za saněmi šla žena zemřelého, která hlasitě štkala a drásala si obnažená, zakrvácená prsa, za ní plačky, kněží a přátelé. Dále postupovali sluhové s dary a vojáci s dlouhými kopími v rukou.

Konec průvodu už Bělovlasý nezahlédl. Stáhli se zmateně zpátky do chodby a bezradně hleděli jeden na druhého.

„Oni jdou sem?“ zeptal se chlapec šeptem, ačkoli smuteční průvod byl příliš daleko, aby mohl být slyšen.

„Nevím, ale nejspíš sem, protože je to pohřeb významného muže a nikdo významný kromě Nerau-Taa v poslední době nezemřel.“

„Utečme tedy!“ Bělovlasý udělal krok směrem k východu. „Třebas proklouzneme!“

„Nešťastníku, copak nevidíš vojáky? Pěšky chceš utíkat po pahorcích před očima tolika ozbrojenců, když nevíš o žádném úkrytu ani místě, kde by ses jim mohl ztratit z očí?“

„Tak co uděláme? Vstoupí-li sem, jsme ztraceni!“ Chlapcův hlas se chvěl’napětím.

V téže chvíli k nim dospělo kvílení plaček. Bělovlasý zůstal bezradně stát. To jediné, nač v této chvíli myslel, byla lítost, že propásli svou chvíli a že na útěk už není ani pomyšlení.

Když ho Kréťan uchopil za ruku a táhl do hloubi chodby, nebránil se a dal se klidně odvést k místu, kde otevřený sarkofág očekával svého majitele.

„Potkali jsme rolníka, který nám pravil, že se starší z dvou jezdců tázal na vesnici položenou na západ od jezera. Ale protože mu potom vzali vaky na vodu, usuzuji, že nás chtěli obelstít a po překročení pahorků zamířit pouští k řece, pane můj…“ Velitel stráže se lehce pousmál, ale hned opět zvážněl. „Byli bychom je určitě dohonili před setměním, ale strhla se velká bouře, a když ta zuří, není v moci člověka kohokoli pronásledovat. Proto jsme se museli uchýlit do úkrytu. Jakmile vichřice doburácela, pokračovali jsme v pronásledování a mé srdce se svíralo lítostí, že mi bohové nedovolí splnit nejsvětější příkaz. Žádný zběh ani žádný jiný tvor však neunikne smrti v poušti, když ho zastihne větrná smršť a on nenajde bezpečný úkryt ani přístřeší, kam by se mohl uchýlit. Protože se však bouře strhla náhle a v takovém ročním období, kdy zřídka přichází, nabyl jsem jistoty, že ji nemohli včas předvídat a že touha vzdálit se co nejvíce od jezera je zavedla do odlehlých, vylidněných končin. Tak se také stalo, pane můj. Odebrali jsme se na západ a obloukem obešli obdělaná pole za horským pásmem, kde se táhne město zemřelých. Tam vyslídili naši psi nejdřív jednoho koně, potom druhého. Na místě, kde leželi, vyrostly nové kopce písku. Ale koně neleželi naštěstí příliš hluboko.“

„A lidé?“ pobízel ho netrpělivě Het-Ka-Sebek. „Co lidé, mluv!“

„Jistě spočívají tak hluboko pod některým z nových písečných pahorků, že tam zůstanou do konce světa, pane můj. Museli být zasypáni velmi vysokou vrstvou písku, protože psi by v opačném případě vyčenichali jejich těla.“

„Co když se někde ukryli?“

„Ne, pane můj. Prohledali jsme celé okolí široko daleko. Pěšky nemohli daleko utéci, protože ztratili koně, kteří je určitě shodili za písečné bouře. Vichřice se přihnala tak náhle, že zaskočila i strážce hrobu ctihodného písaře Nerau-Taa, Který tehdy určitě vyšel z hrobky, aby se nadýchal čerstvého vzduchu nebo aby neposkvrnil nečistotou posvátné místo, protože se zřítil do propasti a zahynul. Našli jsme jej mrtvého, zasypaného pískem. Prohledali jsme celé území a věř mi, že nemohli prchnout, pane můj. Kdyby se uchýlili mezi balvany, našli by je psi, kteří spolu s námi prohledali celé horské pásmo. Leží určitě pod vysokým příkrovem písku.“

Kněz ho chvíli probodával ostřížím pohledem. Věděl, že má před sebou velkého lovce lidí, jehož oddíl zná každý kámen a štěrbinu v sousedství města. Věděl rovněž, že hovoří-li velitel stráže s takovou jistotou, ví, co říká. Z toho plynulo, že jinocha a otroka, který s ním uprchl, nikdo již živé v chrámu nespatří. Nejstrašnější ze všech zločinů zůstane nepomstěn. Smrt v písečné bouři nepokládal Het-Ka-Sebek za dostatečný trest za tak těžké provinění. Byla spíš dobrodiním pro svatokrádce. Proč tak bůh učinil? Neprobádané jsou labyrinty božského úradku.

„Můžeš jít…,“ pravil tichým, unaveným hlasem, a když velitel klesl na tvář, potom rychle vstal a couval pozpátku, sekaje poklony, Het-Ka-Sebek, Strážce živé podoby boha, si hluboce povzdychl, otočil se a pomalým krokem zamířil k levému křídlu velkého chrámu, v němž dlel v této chvíli velekněz. Ať rozhodne, co je třeba učinit, když svatokrádci zahynuli z vůle nejvyšších, pohřbeni na věky v písku.

Het-Ka-Sebek, kráčející v hlubokém‘ zamyšlení, nepředpokládal, že o světlovlasém chlapci zasvěceném bohu ještě uslyší. Stalo se tak dřív, než mohl tušit.

Za knězem v bílé říze a (knězem v levhartí kůži kráčeli dva strakatí voli. Táhli vysoké, baldachýnem chráněné sáně, na nichž spočívala mumie zemřelého Nerau-Taa. Vdova, jdoucí za saněmi, hlasitě štkala, rvala si vlasy z hlavy a drásala tělo nehty, jak kázal obyčej i úcta příslušející nebožtíkovi. Za ní šly plačky, děti a vnuci, přátelé, ozbrojená stráž a otroci se smutečními obětinami. V průvodu byli voděni i dva býci, jeden černý, nazývaný býkem severu, a druhý bílý, nazývaný býkem jihu.

Smuteční průvod dospěl k tmavému otvoru hrobky a zůstal stát.

Kněz Kher-Heb, oděný do levhartí kůže, zvedl ruku. Uprostřed ticha, přerušovaného pouze hlasitým dusotem kopyt, vrážejících do kamenů, byli přivedeni dva býci.

Když kněz, zvaný ‚Sam, zabil býka jihu a býka severu, a když otrok přinesl vysoký alabastrový džbán s pramenitou vodou a vylil mu ji na ruce, aby si je umyl, hluboce se poklonil před vchodem do hrobky na znamení úcty k bohům podzemí. Kněz Kher-Heb pak zapálili kadidlo a přátelé mrtvého spolu se syny vyzdvihli mumii a postavili ji tak, aby Nerau-Ta mohl naposledy stanout vzpřímený a obzírat svět živých.

Zatímco kněz Sem po čtyřikrát opakoval modlitby, zapsané na svitku, vykonal‚ kněz Kher-Heb obřad otevření úst zemřelého chrámového písaře jeho svátosti, aby mohl požívat pokrmy a obhájit svou pravdu před soudem bohů, kteří žijí v podsvětí.

Potom oba kněží sklonili hlavy a vstoupili do vyhloubené hrobky následováni otroky, kteří nesli mumii. Smuteční hosté propukli opět v pláč, kvílečky zalkaly ještě hlasitěji, až vyplnily nářkem kamennou chodbu. Žena zesnulého klesla na zem a po kolenou se plazila za knězi, sypajíc si na hlavu prach, který sbírala ze země zakrvácenýma rukama.

Když došli do rozlehlé předsíně, stanul kněz Kher-Heb před nízkým kamenným oltářem a zvedl vysoko ruce. Úpění plaček naráz utichlo.

„Ó Usíre, přijmiž na sebe vše, co bylo nedůstojné v Nerau-Taovi,“ pravil hlasitě kněz Kher-Heb. Kněz Sem ponořil současně prsty do stříbrné nádoby a postříkal vodou z Nilu tělo, uzavřené v truhle lidské podoby s tváří Nerau-Taa, namalovanou na víku.

„Ó Éseto a Nebtheto, sestry nejmocnější, i ty, Thovte, který zapisuješ lidské skutky do svitků soudu, přijměte zemřelého Nerau-Taa mezi bohy, aby žil mezi vámi obklopen takovým štěstím a blažeností, jaké je přáno vám, a plavil se spolu s vámi po nebi a pod zemí na lodi miliónů a miliónů let…“ Knězův hlas zpěvavě stoupal a klesal, mnoho vět opakoval čtyřikrát, zatímco Sem zapaloval kadidla, Stříkal na oltář vodu, víno a olej, zvedal ze země a postupně ukládali podle stanoveného pořadí džbány s mlékem, pivem, červeným a bílým vínem, jakož i mističky s mědí, antimonem a železem. Posléze odebral z rukou nejstaršího Nerau-Taova syna bílé roucho a košík cibule a opatrně je uložil k nohám zemřelého.

V naprostém tichu, osvětlen mihotavým plápolem pochodní, mezi nímž se vznášel houstnoucí dým kadidel, zakončil pobožnost slovy:

„Usíre, Nerau-Ta vítězný praví: Sláva ti, ó pane můj, který spěješ věčností a jehož život je nekonečný. Sláva ti, pane pánů, králi králů, bože nad bohy, kteří setrvávají po tvém boku. Přibyl jsem k tobě. Postup mi místo, abych byl spolu s těmi, kdož žijí v podsvětí a uctívají obraz tvé duše, jakož i s těmi, kteří přečkají milióny miliónů let… Dovol, abych já, Usíre, Nerau-Ta, mohl vstoupit do temného království a opouštět je, kdykoli budu chtít. Učiň rovněž, aby mě nikdo nemohl odehnat od jeho bran.“

Knězovy ruce znehybněly. Dlouho stál s hlavou nakloněnou, strnulý a bedlivě naslouchající, neboť duše zesnulého Nerau-Taa, písaře chrámu jeho svátosti, která se právě ubírala do království zemřelých, měla být vzápětí uchopena za ruku strašlivým Anubisem, bohem s hlavou šakala, a uvedena do soudní síně, kde ji již očekávalo velké shromáždění bohů, aby se přesvědčilo, zda se pírko pravdy nepřekloní na misce posledních vah.

Po hodné chvíli spustil ruku. Vdova vstala a položila na rakev kytici polních květin, natrhaných u jezera, po jehož břehu se zesnulý tak rád procházel. V naprostém tichu bylo slyšet pouze sykot vonných tyčinek, dohořívajících v hliněných kadidelnicích.

Tu zvedl kněz Sem ruku. Máry se zakolébaly. Rakev byla odnesena do posmrtné komnaty a s největší opatrností uložena do kamenného sarkofágu, který otroci uzavřeli těžkým kamenným víkem. Kněží pak uložili u stěny čtyři urny obsahující plíce, žaludek, střeva a játra zemřelého.

Potom mlčky ustoupili a čekali, až nebožtíkovi přátelé složí na kamenné podlaze předsíňky všechno to, čeho mu bude zapotřebí v podzemní říši, jakož i sošky vešebt, jež za něho budou sít, orat a vykonávat veškeré těžké práce.

Průvod se vracel v hlubokém tichu k východu. V posmrtné síni setrval jedině kněz Sem s několika otroky, a když truchlící vykročili klikatou stezkou dolů do údolí, pokynul otrokům, aby přivedli voly, zapražené do vozu s obrovskými, hladce otesanými balvany. Odnesli je do chodby, postavili z nich zeď a ještě před ni naházeli veliké kameny, které ležely před vchodem do jeskyně. Když byli hotovi, kněz jim opět pokynul.

Několik otroků vylezlo na strmou skálu, která se tyčila nad vchodem. V ruce drželi okované tyče. V rytmu tichého zpěvu,

prozpěvovaného předákem, vráželi je tiše do hlubokých, předem připravených štěrbin a potom jimi začali klátit sem a tam.

Kněz Sem ustoupil o krok a s přivřenýma očima pozoroval trhlinu ve skále. Po chvíli vydal povel. Kývavý pohyb tyčí ustal. Kněz křikl ještě jednou.

Předák otroků se opřel zády o skálu a přidržován dvěma muži, udeřil do ní kamenným kladivem. Muži ucouvli a přitiskli se ke skále. Velký balvan se zachvěl. Tehdy do něho předák udeřil podruhé.

Údolím se převalil rachot, jako by se srdce skály rozpuklo. Chvíli se zdálo, že se nepohnula z místa, ale potom se obrovský balvan sesul a dopadl hluše na zem. Vchod do hrobky byl zavalen. Zvedlo se vysoké mračno prachu.

Když kleslo na zem, ‚kněz Sem zakýval spokojeně hlavou a dal znamení otrokům. Vchod do Nerau-Taovy hrobky se na věky uzavřel a žádné lidské síle se nikdy nepodaří rušit klid zemřelého.

Kněz Sem beze slova narovnal sponu na bílém rouchu, které mu splývalo přes prsa z pravého ramene, a pomalu sestupoval do údolí, aniž se ohlédl. V uctivé vzdálenosti jej následoval chrámový sluha dohlížející na práce a za ním v neméně uctivé vzdálenosti hlouček otroků.

Čekali mlčky se zatajeným dechem, ukryti v temných výklencích za sochami, které zpodobovaly zesnulého. Čas pomalu ubíhal, kouř se jim zabodával do očí a Bělovlasý přestal v jisté chvíli doufat, že se zachrání.

Neviděl sice ze svého místa, co se odehrává v předsíni, ale hlasy a zvuky, jež se odtamtud ozývaly, nasvědčovaly tomu, že se tam shromáždil velmi početný dav. Až vstoupí za chvíli sem, aby uložili mumii do hrobu, určitě se někdo přiblíží k výklenkům a objeví je.

Smuteční hosté zaplnili síň, uložili tělo chrámového písaře do sarkofágu, přikryli je deskou z červeného kamene, ale nikdo nepozvedl oči k výklenku, kde se ukrývali zběhové. Potom slyšeli, jak se tiše vzdalují, až po chvíli dozněly kroky posledního z nich.

Dlouho trvalo, než se pohnuli. Kdo jim mohl zaručit, že někdo nezůstal v předsíňce, aby se pomodlil nebo složil poslední úlitbu bohům?

Ale tu k nim dospěl vzdálený rachot balvanu, dunění valících se kamenů a tlumené lidské hlasy.

Choulili se ve svých skrýších, oslepeni dýmem kadidel, a netroufali si vylézt, ačkoli je strnulé údy ukrutně bolely. Bělovlasý zaťal zuby, bál se, že mu nohy vypovědí v nejbližším okamžiku poslušnost a že se skácí na zem. Vtom spatřil v mihotavém světle olejových lamp, které stále svítily v předsíňce, Laurata, jak se tiše odlepuje od stěny a krade k východu. Kréťanova ruka, vyzbrojená nožem, se výstražně zvedla, ale chlapec neuposlechl jeho výzvy, udělal krok napřed, vystoupil z výklenku a začal natahovat a ohýbat nohy, aby v nich rozproudil krev. Celou dobu hluboce dýchal, jako by chtěl nabrat co nejvíc vzduchu do plic. Visel očima na Lauratovi, který se pomalu kradl podél stěny k východu, naslouchaje vzdálenému hukotu doléhajícímu z hloubi chodby. Vyhlédl.

Po chvíli přivolal chlapce rukou. Neslyšně se k němu přiblížil.

„Musíme zhasnout kadidla, nebo se udusíme dřív, než je nám souzeno,“ zašeptal Lauratas. „V hrobě už nikdo není. Odešli a právě zasypávají otvor balvany.“

Chlapec přešel po špičkách do předsíně, zvedl džbán a vylil několik kapek vína na kouřící tyčinky, které hluše zasyčely a zhasly. Postavil džbán na zem a ohlédl se. Lauratas prošel síňkou a stanul u vchodu.

„Nemůžeme tomu zabránit? Jak se odtud dostaneme, když zasypou vchod?“ zeptal se Bělovlasý tichým, zoufalým hlasem.

„Kdybychom se na ně vrhli, spatřili bychom možná denní světlo, ale daleko bychom neutekli. Chytili by nás dřív, než myslíš, protože široko daleko není jediný strom, keř ani skrýš, kam bychom se mohli uchýlit. Je-li nám souzeno zemřít, tak je mi milejší smrt hladem a žízní než ta, jakou by nám připravili kněží.“

„Zde nás taky čeká smrt,“ Bělovlasý zvedl bezděčně hlas.

Kréťan mu okamžitě položil ruku na rty.

„Tady nás nebude nikdo hledat,“ šeptal mu téměř do ucha. „Máme trochu vody a jídla, neumřeme hned a budeme ušetřeni muk. Ale…,“ zarazil se. Rachot kamenů na chvíli utichl.

Vzal chlapce za ruku a opatrně ho vedl chodbou. Za celou dobu neporušil ticho žádný zvuk.

Kréťan se přitiskl ke skále a opatrně vystrčil hlavu do chodby. Ani jediný paprsek nepronikl zasypaným vchodem.

Bělovlasý vyhlédl rovněž.

„Jsou to jedině balvany, které se dají odstranit, až odejdou… A až opustíme v noci hrob, uložíme je zpátky, jak byly, aby nikdo nepoznal, že s nimi někdo hnul.“

Vtom se převalil chodbou mohutný rachot. Přicházel zvenčí.

„Co je to?“ Chlapec bázlivě ucouvl.

Lauratas neodpověděl. Vzali ho za ruku a odtáhl zpátky do předsíně, kde dohořívaly olejové lampy, zanechané smutečními hosty. Mlčky zhasil všechny až na jednu a řekl:

„Sfoukl jsem je, aby nám vystačily na delší dobu.“

„Co to bylo?“ opakoval Bělovlasý ohlížeje se‚ k východu.

Kréťan mlčky zakýval hlavou a rozhlédl se.

„S jídlem a pitím vystačíme několik dní a budeme-li jíst střídmě, tak i delší dobu,“ pronesl tiše. „Oleje je také dostatek. Poděkujme bohům, že zemřelý Nerau-Ta byl zámožný muž a pamatoval na svůj posmrtný život. Co mu řekneme, až nás potká v zemi stínů? Co když nás obžaluje před‚ svými bohy, že jsme mu ukradli dary, které obdržel?“ Pokusil se o úsměv, ale ten mu brzy ztuhl na rtech. Otočil se a pohlédl na chodbu, která vedla k východu. „Ptal ses, co to bylo? Věz tedy, že je zde zvykem zasypávat hroby, aby se do nich žádný zloděj nedostal. Vidíš ty zlaté šperky a nádoby? Ubožák, pro kterého mají cenu života, rád podstoupí každé nebezpečí, aby je uloupil. A protože si všichni chtějí uchovat po smrti to, co vlastnili za života, nešetří námahou, aby je o jejich bohatství nikdo nepřipravil. Proto hloubí hrobky v podzemí… Když naházeli do chodby tak velké balvany, myslel jsem, že hrob zazdí až za několik dní. Jenomže oni odloupli kus Skály a ta ho zavalila, takže se sem už nikdo nikdy nedostane. Jestliže mě nezmýlil sluch, uzavřeli hrobku obrovským úlomkem Skály. Musely by sem přijít stovky otroků s nářadím a tažnými zvířaty, aby nás odtud uvolnily.“

Bělovlasý vstal z kamenné podlahy před oltářem, přistoupil ke Kréťanovi a tiše řekl:

„Chceš říct, že jsme za živa pohřbeni?“

Lauratas mlčky přikývl, potom pokrčil rameny.

„Už jsem ti řekl, že je mi milejší tato smrt než ta, jakou pro nás přichystal Het-Ka-Sebek. Ať se stane cokoli, hněv chrámu jezerního boha nás nestihne.“

„A to tu chceš sedět se založenýma rukama a čekat, až sníme veškeré jídlo a vypálíme veškerý olej v lampách, abychom se potom nemuseli dívat na vlastní smrt?“

„Ne. Budu bojovat až do konce stejně jako ty. Musíme chvíli počkat. Co když otroci ještě pracují venku, aby nikdo neobjevil vchod do hrobky. Za nějaký čas se vypravíme k východu a zjistíme, jaká překážka nám zahradila cestu do světa živých. I kdyby byla sebevětší, pokusíme se ji odstranit. Teď, když nemáme nic jiného na práci, rozhlédneme se, co nám tu nechali a co z toho budeme moct použít.“

Proházeli oběma síněmi, zvedali jednotlivé předměty a opět je odkládali na místo. Potraviny a nápoje odnášeli do jednoho kouta, aby věděli, kolik jich je.

Lauratas se naklonil nad vysokou hliněnou kádí, strčil do ní prst, vytáhl ho a olízl jej špičkou jazyka.

„Máme velkou zásobu Oleje. Můžeme ho vysvítit v lampách nebo se jím i živit. Čeho se nám nedostává, je voda a víno, ale naštěstí tu není horko. Kdybych nechtěl urazit bohy přílišnou troufalostí, řekl bych, že zde můžeme klidně přečkat dvacet dní, pokud budeme mít dostatek vzduchu. Kdoví, třebas se nám podaří vykopat malinkou škvírku mezi balvany.“

„Vykopeme-li škvíru, budeme ji moci ještě rozšířit,“ rozváděl jeho myšlenku Bělovlasý. „Jděme se podívat, Laurate, jak to vypadá na konci chodby a jak důkladně zahradili vchod. Jinak se nedovíme, co je nám souzeno.“

Kréťan uchopili do levé ruky nejmenší olejovou lampu, do pravé těžký oštěp, který objevili před oltářem.

„Vyber si nůž, co možná krátký, s širokým osiřím,“ ukázal na hromadu zbraní. „Pokusíme se nadzvednout kameny, snad se nám je podaří odstranit.“

Bělovlasý uposlechl. Kréťan vzal lampu, jejíž útlý, kmitavý plamínek jim svítil na cestu k východu.

Tentokrát jim připadala chodba daleko kratší. Hroužila se v neproniknutelné tmě, protože dovnitř nepronikal jediný sluneční paprsek. Východ z hrobky byl zatarasen stěnou z velkých kamenných bloků.

Váhavě se k ní přiblížili a zůstali stát. Lauratas zvedl lampu co nejvýše, aby osvětlil celou stěnu. Kamenné kvádry byly uloženy pečlivě jeden vedle druhého a přiléhaly k sobě tak těsně, že tvořily neprostupnou zeď. Jenom v horní vrstvě, na kterou už zřejmě nevybyly kameny s rovnými hranami, byly škvíry ucpány drobnými kamínky.

„Měli naspěch,“ zabručel Lauratas. „V tom je naše jediná spása. Nejsou tak velké, aby se nedaly postupně odvalit. Naštěstí je nespojili maltou ani hlínou. Překvapuje mě to, protože obyčejně zavírají hroby velmi pečlivě, což by si byl tak zámožný muž jako Nerau-Ta zasloužil dvojnásob. Tato stěna nebude určitě hlavní překážkou, kterou budeme muset zdolat, ale to, co je za ní.“

„Podívejme se tedy, co je za ní, Laurate.“

Kréťan neodpověděl. Přistoupil k stěně, pustil na ni proud světla a pozorně si prohlížel balvany.

„Kdoví, třebas za tou stěnou už není nic,“ pravil chlapec nejisté, „takže nestojí za to lopotit se jejím rozebíráním. Kdybychom odstranili několik kamenů, abych se mohl protlačit otvorem, hned bychom věděli, jak na tom jsme.“

„Podle toho, co jsem slyšel, naházeli tam velké množství kamenů. Jejich rachot k nám doléhal velmi tlumeně, ale podle toho, jak dlouho to trvalo, usuzuji, že jich tam bude pořádná hromada. Myslím, že zabezpečili východ nějakým jiným způsobem.

Podaří-li se nám odstranit některý kámen v rohu, uvidíme, zda mám pravdu či ne.“

Bělovlasý vsunul nůž do štěrbiny mezi dvěma otesanými skalními bloky a lehce ho nadzvedl. Kámen se pohnul.

Lauratas postavil lampu na zem. Opatrně strčil hrot oštěpu do štěrbiny a začal jej pomalu otáčet. Blok se odděloval od ostatních. Když se vysunula jeho hrana, odhodil Bělovlasý nůž a uchopil kámen oběma rukama. Táhl pomalu, ale kámen nekladl příliš velký odpor a otáčel se poměrně lehce kolem osy. Lauratas ho nadzdvihl zespodu a po chvíli kámen spojenými silami vytáhli a uložili u stěny.

Z tmavého otvoru se vysypala skalní drolina. Lauratas zvedl rychle lampu. Se zatajeným dechem vyhlédli na druhou stranu.

„Udělali přesně to, co jsem tušil. Přehradili chodbu stěnou a potom ji zasypali sutí. Musíme to všechno odklidit. Bude s tím hodně práce, protože kamenů měli po ruce spoustu a nemuseli je odnikud vozit.“

„Jedna věc mě zaráží, Laurate. Myslíš, že je to všechno? Tuhle překážku by dokázalo pár lidí raz dva odklidit a vniknout dovnitř. Vzpomínáš na ten rachot, po kterém se celá hrobka zachvěla? Tyhle balvany ho nemohly způsobit. Sám jsi před chvílí řekl, že nevěříš, že by uzavřeli vchod tak ledabyle. Musíme stěnu rozebrat a odklidit všechnu drť z chodby. Teprve potom budeme vědět, máme-li nějakou naději, nebo ne. Přinesu druhou lampu.“

Pustili se mlčky do práce. Nepromluvili ani slova a snažili se působit co nejméně hluku. Co kdyby některého z příbuzných zemřelého napadlo vrátit se do těchto jindy tak vylidněných míst a pomodlit se před hrobkou? Odstranili zával z volně uložených skalních bloků a potom, aniž si dopřáli oddechu, začali vyhazovat drť.

Blížili se stále víc k východu. Nevěděli, kolik času uplynulo od Chvíle, kdy pohnuli prvním kamenem. Ani si nevšimli, kdy zhasla první olejová lampa. Jejich zrak, uvyklý tmě, rychle rozpoznával obrysy předmětů. Ale když světlo z druhé lampy vyšlehlo vysokým plamenem, zabliklo a zhaslo a celá chodba se pohroužila v hluboké tmě, Lauratas se opřel zády o stěnu, hluboce si oddychl a řekl unaveným hlasem:

„Byla to veliká lampa. Naplněna svítí celou noc, nebo i déle. Je možné, že jsme tak dlouho pracovali?“

„Mám hlad…“ Bělovlasý si otřel oči, zalepené prachem. Pocítil náhle strašlivou únavu. „Sníme něco, Laurate, a opět se sem vrátíme…,“ řekl tiše. Krčil a narovnával zdřevěnělé prsty.

Po hmatu vyhledali obě lampy a vrátili se s nimi do předsíňky. Tam Lauratas opět rozžehl světlo.

„Nemyslíš, že ponechávat koše s cibulí v hrobech je chvályhodný zvyk?“ zeptal se téměř vesele. Vysypal je a pozorně prohlédl. „Vybrali vskutku nejlepší, nevyschnou tak brzy, ani neshnijí. Jez!“ Položil před chlapce několik cibulí a velkou placku. „Hleď, abys nepil víc vody, než kolik musíš, protože bez ní zemřeme!“

Chvíli mlčky jedli, potom, když utišili hlad, osvěžili se několika doušky vody z džbánu, Bělovlasý usedl a pohlédl na Kréťana.

„Co myslíš, Laurate, jak dlouho tu už jsme?“

„To vědí bohové. Ale chceš-li se jich stůj co stůj ptát, otaž se raději, jak dlouho tu ještě budeme, protože odpověď na tuto otázku je podle mého mínění daleko závažnější.“

„Jestliže budeme odpočívat, nic se nedovíme.“ Bělovlasý s námahou vstal a zvedl lampu.

„Máš pravdu.“ Kréťan zazíval a přejel rukou po unavených očích. „Musíme se dovědět, co nám brání v návratu do světa živých.“

Pracovali mlčky dál, ale dech se jim stále více krátil. Kameny, které jim nedávno připadaly lehké, najednou nesmírně ztěžkly.

Ale to už objevili na vrcholku závalu černý otvor.

Lauratas si otřel pot z očí, postavil se na špičky, přičemž málem vrazili hlavou do stropu.

„Dál je tma…,“ zašeptal. „Ale kameny tam určitě nejsou.“

S bušícím srdcem vyprostili dalších několik kamenů a odhodili je za sebe, aby zvětšili otvor. Nakonec odtáhli velký balvan, který jim bránil ve výhledu, stoupli si na něj a zvedli lampy.

Za kamenným valem spatřili kratší úsek stoupající chodby a za ním…

„Bohové!“ zašeptal Bělovlasý. „Hora se nad námi uzavřela!“

Místo otvoru ze skalní sluje spatřili hladkou, téměř jednolitou stěnu.

Lauratas stál hodnou chvíli jako zkamenělý. Světlo lampy, kterou držel ve vztyčené ruce, dopadalo jasným proudem na tu hrozivou překážku. Potom pronesl klidně:

„Tušil jsem to. Ale bohům budiž chvála za to, že je zde čistší vzduch než dole v hrobce. Aspoň se neudusíme. A jestliže se nám podaří prokopat se na druhou stranu, nic nás už nebude dělit od údolí zemřelých.“

Chlapec přistoupil ke stěně, dotkl se jí bezradně a potom se do ní opřel zoufale rameny.

„Nech toho a neplýtvej zbytečně silami. S tou nepohneme, ani kdyby nás bylo sto. Neporazíme ji ani neodsuneme…“

„Tak co si počneme?“

„Chceme-li se odtud dostat, musíme se pod ni podkopat. Jiné cesty není, jak si aspoň myslím. Vidíš snad nějaké jiné východisko?“

„Pusťme se tedy do práce, Laurate…“ Chlapec se naklonil zkoumavě nad zemí.

„Zachovej rozvahu, synu. Když si neodpočineme, nebudeme mít dost sil vykopat pod skálou otvor, který by nás vyvedl ven.“

Bělovlasý hleděl chvíli nerozhodně na temnou, hladkou stěnu. Potom zašeptal:

„Máš pravdu, Laurate.“

Když se probudil, nevěděl, kde je. Obklopovala ho neprodyšná tma, která pohltila prchající sen. Zdálo se mu, že se plaví po nekonečném, klidném, blankytném moři. Loď byla prázdná, bez veslařů. Vítr mírně dul do napjaté purpurové plachty, pokryté podivnými znaky a postavami, které se navlas podobaly kresbám zdobícím stěny Nerau-Taovy hrobky.

Potřásl hlavou. Tma se nerozplývala, ale pořád ševelila tichým, stejnoměrným zvukem. Vedle něho spal člověk.

Bělovlasý přivřel oči. Přepadla ho nová vlna nevolnosti. S námahou Otevřel oči. Přivykl tmě. Lampu používali nyní jedině k práci. Nevěděli, jak dlouho pobývají v hrobce. Čas jim uplýval v práci a spánku. Zbyl jenom jeden džbán vody a druhý s vínem, které hasilo žízeň, ale bralo sílu.

Přemohl bolest, která ochromovala ruce i nohy, nadzvedl se na lokti a usedl, opřen zády o suchou, chladivou stěnu předsíňky, v níž jedli a spali, jako by jim bylo nemilé sdílet jednu místnost se zemřelým, klidně odpočívajícím v kamenném sarkofágu.

Zvedl levou ruku a přiložil ji k rtům. Rány na prstech pálily, ale bolesti již přivykl. Otevíraly se pokaždé, kdykoli se prokopávali pod skálou. Kameny jim sloužily za kladiva. Tloukli jimi do rukojetí otupených nožů, odlupovali skálu po malých úlomcích a vytrvale ji hloubili. Ačkoli si nedopřávali oddechu, střídali se, když jim umdlévaly ruce, že už nebyli s to udržet nůž, pokračovala práce velmi pomalu. Otvor se však zvětšoval víc a víc, až se dokopali pod skálu, která zatarasila vchod. Jak byla široká, nevěděli. Když se od ní naposledy vzdálili, aby si odpočinuli, byl otvor velmi hluboký a ústil přímo pod ní. Jenomže se v něm pracovalo stále hůř, protože v něm nebylo místo.

„Laurate!“ zvolal Bělovlasý polohlasem.

Pravidelný Lauratův dech na chvíli utichl. Ozvali se lehký povzdech a hned potom zcela již procitlý Lauratův hlas:

„Zdálo se mi, že jsme vyšli ven a uviděli nebe nad pahorky. Měsíc nesvítil, jenom hvězdy, tolik hvězd, jako by je bohové po našem odchodu neustále rozsypávali po, obloze.“

„Kéž se tvůj sen ještě dnes splní!“

Uslyšel tiché křesání; po chvíli vzplanulo světlo, které zalilo malou kamennou místnůstku i malby na stěnách. Znal je tak dokonale, jako by mezi nimi pobýval od narození.

Vstali. Lauratas si přejel rukou po obličeji a napřímil se. Zapadlé oči zasvítily v zaprášené, umorousané tváři. Nemyli se, protože šetřili každou kapkou vody.

„Jestliže se nakonec prokopeme k těm hvězdám,“ bručel ubíraje se chodbou, „tak nás možná potká stejný osud jako onoho nešťastníka, co přeřízl oprátku zavěšenou kolem krku a zřítil se vzápětí do propasti, která byla pod ním.“

„Jsme zde již tak dlouho, že nás určitě pokládají za mrtvé,“ chlácholil ho chlapec. „Byli by hloupí, kdyby nevěřili, že jsme zahynuli za velkého větru. Co myslíš, jak dlouho tu už jsme?“

„Nevím, možná že deset dní.“ Lauratas pokrčil rameny. „Nebo i dvacet. Dlouho.“

Stanul před skalní stěnou, podíval se na chlapce a pokusil se o úsměv.

„Co myslíš, bude noc nebo den, až konečně uvidíme svět?“

„Den. Chtěl bych ještě jednou spatřit slunce. Noci už bylo příliš mnoho. Ale na to nemyslím.“

„Nač tedy myslíš, chlapče?“

„Na to, že už minula doba stoupání vody v jezeru. Kdybych nezabil netvora, dávno by mě rozsápal a sežral a já bych tu nebyl. Ať se stane cokoli, všechno bude lepší než to, co mě čekalo.“ Pohlédl na přítele, který poklekl, umístil lampu na okraji otvoru a chystal se vklouznout dovnitř. „Zato ty bys žil klidně v Sebekově chrámu, Laurate, a nikdo by tě nepronásledoval jako divou zvěř, ani bys nebyl uvězněn v hrobě zavaleném skalní stěnou.“

„Na takové věci raději nemyslím…“ Lauratas zavrtět s nesouhlasem hlavou. „Člověk nerozhoduje o svém osudu, ale činí to, co chtějí bohové. Možná že tě seslali do této země, abys mě z ní vyvedl a já mohl spatřit před smrtí své nejbližší. Sám bych k tomu nenašel dostatek odvahy a nikdy bych neutekl. Copak to není rozdíl, žít v otroctví tři, nebo třicet let? Zemřel bych v cizí zemi a mé tělo by bylo vhozeno do jámy vykopané jiným otrokem. Nikdo nezná svou budoucnost. Když jsi zabil krokodýla, zdálo se, že nás pochytají dříve, než se slunce překloní k západu. Sám jsem byl o tom přesvědčen. Nu a vidíš, uplynulo několik dní a nocí a my žijeme. Jsme uvězněni v této hrobce, ale zato nám nerozkazuje žádný pán. Mnoho let jsem nebyl tak svobodný, jako jsem zde. Podej mi nůž.“

Strčil hlavu do otvoru a za chvíli v něm zmizel až po ramena. Soukal se stále hloub a hloub. Ačkoli Bělovlasý držel lampu téměř nad zemí, aby mu svítila, věděl, že pracuje poslepu. Uslyšel ťukání kamene do rukojeti nože a potom tlumený hlas:

„Skála teď odpovídá jinou ozvěnou…“

Chvíle ticha. Opět několik úderů a opět ticho.

Bělovlasý čekal se zatajeným dechem. Plamen lampy, kterou držel co nejblíže otvoru, se lehce chvěl. V skále, odloupnuté ze 9vahu, byly naštěstí neviditelné trhliny a hrbolky.

Několik lehkých úderů a… ticho.

„Jak to tam vypadá, Laurate?“ zašeptal zvědavě.

Kréťan neodpověděl. Po chvíli se objevila v otvoru nahá chodidla, potom nohy, trup a nakonec celý Lauratas. Usedl vyčerpán, a když viděl, že chlapec otvírá ústa k otázce, položil prst na rty. Potom beze slova přikývl. Bělovlasý postavil lampu na zem a Ukázal na vyhloubenou díru. Lauratas přitakal podruhé. Vstal, naklonil se k chlapcovu uchu a tiše pravil:

„Prokopali jsme se… Viděl jsem hvězdy, i když jenom jedním okem, protože otvor je dosud velmi malý,“ zhluboka se nadechl a otřel pot, který se mu perlil v hustých krůpějích na čele, ačkoli pracoval docela krátce…Sám se podívej, chceš-li.“

Chlapec vlezl mlčky dovnitř. Zpočátku neviděl docela nic, tma v prokopané dutině se mu zdála stejně hustá jako v hrobce. Horečně šmátral prsty po skále, hledal štěrbinu. Objevil ji, přitiskl k ní rozpálenou tvář a ucítil dotyk chladivého kamene. „Vidím…,“ řekl posléze. „Vidím protější vrchol pahorku a nad ním hvězdy… jednu… druhou… třetí… Laurate! Je to pravda! Vidím jich spoustu. Podej mi nůž!“

Couvl zpátky a natáhl ruku, aniž se otočil.

„Počkej!“ řekl Kréťan. „Vylez ven!“

Uposlechl, ač nerad. Srdce mu bušilo jako kladivo.

„Proč mě zdržuješ? Musíme se prokopat! Je noc, měli bychom odtud vyjít, než se rozední.“

„Zajisté, ale nejdřív si připravíme věci, které budeme potřebovat. Vezmeme zbraně a potraviny a přeneseme je sem, abychom se pro ně potom nemuseli vracet.“

Stáhli se do první předsíně a zažehli všechny lampy. Oslněni přemírou světla začali prudce mžikat víčky.

Bělovlasý přistoupil k hromadě zbraní.

„Vezmeme s sebou oštěpy?“

„Jenom by nám překážely, protože nemáme koně a sami poneseme vše, co je nezbytné k životu. Myslím, že lukem spíš zabijeme nějakou zvěř nebo nepřítele, který by se nám postavil do cesty.“

Nožů mnoho nezbylo. Bělovlasý si vybral jeden, dosti dlouhý, s rukojetí vykládanou zlatem a drahokamy. Bezděčně se dotkl hrudi. Jeho vlastní nůž, jediný předmět, který ho spojoval s domovem, stále vězel v pochvě z kozí kůže.

Zasunul druhý nůž do toulce plného střel, vyhledal krátký luk z tmavého dřeva, vykládaného pro změnu stříbrem, které tvořilo jakýsi podivný nápis, a nerozhodně se rozhlédl.

„Zbylo ještě pár cibulí a trochu zrní v mísách, Laurate. Chceš je vzít s sebou?“

„Cibuli vezmeme, protože to asi chvíli potrvá, než najdeme něco k snědku. Jestliže nám bohové dovolí opustit údolí zemřelých, obejdeme pohoří a pokusíme se dospět k třtinám a křovinám u řeky. Až se jimi prodereme, pokusíme se najít nějakou opuštěnou loď a poplujeme v noci k moři. Ve dne se budeme ukrývat v bažinách, kde žijí jen ptáci a krokodýlové. Břehy veliké řeky jsou až k jejímu ústí hustě obydlené. Marně bys vyhlížel místo, kde nežijí lidé. A těm se musíme vyhýbat, protože by nás ihned udali. Ale řeka se před svým ústím široce rozlévá. Podaří-li se nám, až sedne na krajinu tma, obeplout veliká města, věřím, že šťastně dospějeme k mořskému břehu, jestliže nám budou bohové i nadále přát.“

„A potom?“

„Potom budeme vědět, že nás od domova dělí jenom moře. Tys nad ním spatřil světlo světa a tvůj lid z něho čerpá potravu jako jiné národy z půdy nebo řemesla, jak jsi mi vyprávěl. Já pocházím z ostrova, jehož loďstvo vládne na moři, a nebojím se modrých vln ani Poseidonova hněvu. Ostatně, jak opakuji od první chvíle, kdy jsi zabil tu odpornou bestii – každá smrt je lepší než ta, jakou by nám připravili kněží Sebekova chrámu.“ Zmlkl a položili chlapci ruku na rameno. „Pamatuj, že nás nesmějí dostat živé, protože nic horšího nás nemůže potkat než to.“

Bělovlasý mlčky přikývl, shýbl se, roztrhl jedno obětní roucho, vzal zbylé cibule a svázal je do uzlíku.

„Jsem připraven, Laurate.“

Kréťan, vyzbrojený rovněž lukem a dlouhým nožem, zvedl ze země poslední džbán, naplněný z poloviny vodou, chvíli přemýšlel, potom jej postavil zpátky na zem a přistoupil k oltáři, kde ležely dary, jež obdržel na poslední cestu Nerau-Ta. Chvíli je probíral, dokud nenašel to, co hledal.

„Vezmi si tyto dva zlaté řetězy, je to mistrovská práce. Pověs si je na krk, nebo je hoď do uzlíku. A tady je prsten s jejich posvátným skarabeem z modrého kamene. Cení tyto prsteny velmi vysoko, za jeden můžeš koupit i několik mladých, zdravých otroků.“

„K čemu je nám zlato? Nebudeme přece kupovat otroky.“

„Ber! Neuškodí, bude-li mít každý z nás nějakou cetku. Zlato ti proklestí cestu všude, kam se obrátíš, přesvědčuje účinněji než nejvýmluvnější slova a vysvobodí tě z největších nesnází. Žádný z nás neví, co ho může potkat během dlouhé cesty, na kterou se zanedlouho vydáme.“

Bělovlasý rozvázal uzlíček a lhostejně do něho vysypal šperky. Prsten si navlékl na prst.

„Učinil jsem, co mi kázala tvá zkušenost, Laurate, ale teď už pojďme, protože nevíme, jak pokročila noc od chvíle, kdy ses prokopal, a nebylo by dobré vydávat se na útěk za bílého dne.

Nejsou tu žádné stromy ani křoviny a každý, kdo by náhodou procházel údolím, by nás snadno, našel.“

Když došli k vchodu, položil Kréťan výstražně prst na rty.

„Je noc a ozvěna našich úderů se bude rozléhat celým údolím. Ale nemáme na vybranou…,“ pokrčil rameny. „Ovinu kámen i rukojeť nože kouskem plátna… Doufejme, že ztlumí hlomoz. Dávej pozor!“

Vklouzl do otvoru, z něhož se po chvíli ozval tichý ťukot. Pracoval rychle, bez oddechu. Po, chvíli vystrčil hlavu a začal vyhazovat malé skalní úlomky. Potom hrábl hlouběji a vítězoslavně ukázal velký kus balvanu, který právě odloupl.

„Skála se při úderu určitě trochu rozdrolila a ten se odtrhl sám. Bojím se jenom, aby některý nespadl na svah a neskutálel se dolů, protože potom by se rachot převalil celým údolím… Třebaže byl unaven a těžce dýchal, měl na tváři radostný úsměv. „Měsíc nesvítí, noc je temná, ačkoli na oblohu vzešly tisíce hvězd. Otvor je dostatečně široký. Už z něho vytáhnu obě ruce.“

„Pusť mě tam, Laurate… Sedím tu nečinně…“

„Ne!“ Kréťan potřásl rázně hlavou. „Jsi mladý a netrpělivý. Mohl bys při své nerozvážnosti nadělat zbytečný hluk. Klidně seď a čekej.“

Opět zmizel v otvoru. Bělovlasý vzal džbán a vypil několik doušků vody. Byla tak ztuchlá, že se otřásl odporem. Bedlivě naslouchal tichému ťukání a škrábání nože v hloubi otvoru.

Lauratas zakrátko opět vylezl.

„Už se mi podařilo prostrčit hlavu otvorem!“ sděloval mu polohlasem. „Ale celý bych se jím neprotlačil. Tobě se to spíše povede. Vylezeš a já ti podám všechny věci. Ulož je tiše pod skálou. Potom si lehni a poslouchej, nehrozí-li nám nějaké nebezpečí. Pouštní hlídky slídí občas v noci po vykládačích hrobů. Kdyby byly nablízku a uslyšely nás, potom by bylo pro nás lepší, kdybychom se nikdy neprokopali na denní světlo.“

„Máš pravdu, Laurate.“

Vlezl do otvoru. Byl úzký, ale nakonec se z něho vysoukal.

Chvíli ležel úplně nehybně. Z plných plic vdechoval svěží, čistý noční vzduch a dychtivě pozoroval oblohu, posetou tisíci hvězdami. Cítil, jak mu dojetí svírá hrdlo. Do očí tlačily se mu slzy. Z chodby se ozval tlumený šepot.

„Vezmi to.“

Lauratas prostrčil otvorem ruku a podával mu věci, které chtěli vzít s sebou. Bělovlasý je uložil pod skálou několik kroků od východu. Přes rameno si přehodil jeden luk a toulec s šípy. Potom se opět vrátil k otvoru. Teprve teď uviděl, jak obrovským kusem skály byl zatarasen vchod do jejich skrýše. Skála se pod nárazy nožů na několika místech rozpukla. Nad místem, kde Lauratas vyhloubil otvor, zahlédl úzkou, hlubokou, klikatící se štěrbinu. Kdybychom o té věděli, dávno jsme mohli být na svobodě, napadlo ho bezděčně.

Poodešel, usedl a naslouchal. Ale jak údolí, tak i holé, kamenné pahorky tonuly v naprostém tichu.

„Slyšíš něco?“ zašeptal Lauratas.

„Ne…“ Bělovlasý přistoupil k otvoru. „Je tma a na východě se ještě neprobouzí den. Noc zapadla krátce předtím, než jsi vyhloubil otvor ve skále.“

„Tím líp,“ zněla tichá odpověď. Lauratas se pohnul. Zřejmě odhadoval, kolik skalních úlomků bude muset ještě odstranit.

„Pokusím se prokopat tady…,“ naznačil prstem zaoblenou hranu otvoru. „Vidím tu menší štěrbinu, takže se od ní kámen spíše odloupne.“

Chlapec ustoupil o několik kroků, aby se podíval, jak vysoko sahá puklina v skále. V témž okamžiku udeřil Kréťan vší silou do hrany otvoru.

Chlapci se zdálo, že skála zasténala. Chtěl vykřiknout, přiskočit, ale jako by mu nohy vrostly do země. Viděl jedině Lauratovu ruku, vysunutou z otvoru v zoufalém, křečovitém gestu. Současně se obrovský, odloupnutý skalní blok nepatrně sesul a dopadl téměř neslyšně na zem.

V prvním okamžiku nemohl Bělovlasý pochopit, co se stalo. Potom dovrávoral k stěně. Celý se třásl. Otvor zmizel. Zavřel jej velký, uvolněný kus skály. Svah vypadal téměř stejně jak ve chvíli, kdy opustil hrobku.

Avšak chlapec se nedíval na skálu. Jeho oči, rozšířené hrůzou, hleděly na to, co z ní vyčuhovalo.

Byly to lidské prsty, přimáčknuté obrovským balvanem.

„Laurate… Laurate…,“ pronesl tiše.

Udělal ještě krok. Nemohl od nich odtrhnout zrak. Hlavou se mu honily zoufalé myšlenky, chtěl se mu vrhnout na pomoc, něco udělat…

Ale věděl, že je to zbytečné a marné. Lauratas už nikdy nespatří rodiny břeh. Byl zavalen obrovským skalním blokem a zemřel, aniž věděl, že umírá, podobný mravenci zašlápnutému lidskou nohou. Ve chvíli, kdy měl svobodu na dosah. Hrob, který měl konečně opustit, bude i jeho hrobem.

Chlapec se shýbl, nabral do hrsti kamínky a s pláčem je opatrně složil na prstech zemřelého. Potom na ně nasypal kopeček kaménků, který zatěžkal několika většími kusy, aby se k nim nedostala hyena nebo dravý pták, kteří se živí mršinami.

Napřímil se a utřel si rukou slzy. Byl sám v údolí mrtvých, obklopen hlubokou nocí.

…Musím tě opustit, Laurate,“ zašeptal.

Stanul před skalní zdí, která pohřbila drahého mu člověka a přítele, a přitiskl svinutou pěst k čelu na znamení úcty.

„Musím jít, ale octnu-li se někdy v tvé domovině, zapálím hranici, aby tvá duše nalezla klid v zemi stínů. Sbohem, příteli.“ Hryzl si rty, aby hlasitě nezaplakal, a zamířil k předmětům uloženým pod strží. S očima plnýma slz vložil Lauratovy šípy do svého toulce, ponechávaje pod Skaliskem jeho luk, přendal přítelovu cibuli do uzlíku a odhodil zlaté náušnice, jež chtěl vzít s sebou.

Pohlédl ještě jednou na Skálu a hluboce si povzdychl. Potom pozvedl zrak k horským hřebenům. Den se ještě nerodil. Stále byla noc.

Již chtěl vyrazit, ale vtom zůstal překvapeně stát a pomalu, měkce přilehl celým tělem ke skále. Opatrně složil na zem uzlík, sňal z ramene luk, vytáhl šíp a napjal tětivu. V údolí zaharašil kámen.

Teď opět. Přivřeli oči a zabodl je do tmy, aby zjistil, kdo ho rozhýbal.

Čekal. V údolí opět zavládlo ticho. Netrvalo dlouho, a zašramotil další kutálející se kamínek. Tentokrát o něco blíž.

Už věděl, kdo to způsobil. V měsíčním svitu se vynořil osamělý jezdec na koni.

Blížil se točitou, kamenitou stezkou, která stoupala vzhůru. Pouštní hlídka pravděpodobně projíždí údolím mrtvých, aby vystrašila zloděje. Je-li úvaha správná, musejí být jeho druhové nablízku. Sám by se přece nepouštěl mezi pahorky, daleko od města a lidských obydlí.

Blížil se pomalu, ale vytrvale. Vůbec se nesnažil tajit svou přítomnost, asi byl přesvědčen, že je sám. Kdoví, třeba strávil celou noc v této pustině a nyní se vrací do svého domova.

Cestou nemohl minout skálu, v níž byla Nerau-Taova hrobka.

Bělovlasý se rychle rozhlédl. Nad sebou měl skalní štít, pod sebou holý, klesající kamenitý svah, na němž byl i v měsíčním svitu viditelný jako na dlani. Neměl kam utíkat. Jestliže se nemůže setkání vyhnout, jeden z nich za ně zaplatí životem.

Kůň! – blesklo mu hlavou. Odlišoval již docela výrazně nárazy kopyt o kameny. Jezdec přestal stoupat, dospěl točitou stezkou do výše Nerau-Taovy hrobky. Byl docela blízko.

Bělovlasý se přitiskl k skále, aby byl co nejméně viditelný, zvedl luk a čekal.

Obrys jezdce a jeho koně se jasně rýsoval na pozadí oblohy. V jedné ruce držel krátké kopí, druhou asi přidržoval opratě.

Teď dopřeje odpočinku koni, aby se vydýchal po dlouhém výstupu, potom ho popožene – pomyslel.

Byl již velmi blízko. Náhle kůň zaprskal a pohodil hřívou. Asi vycítil přítomnost cizího člověka v úžlabině. Jezdec se zastavil. Ticho. Bělovlasý si všiml, že hrot jezdcova kopí najednou zmizel, jako když ho vymaže. Asi je spustil, aby mohl odrazit případného útočníka.

Bělovlasý nevěděl, kdy jeho prsty vypustily šíp. Jenom ho slyšel hvízdnout. Vrhl se kupředu.

Kůň se vzepjal. Jezdec se svalil na zem, kameny zaduněly a kutálely se po svahu dolů.

Bělovlasý stáhl koni opratě a pověsil se na ně, aby ho přinutil Spustit hlavu. Zvíře chvíli zoufale couvalo, potom stanulo a hlasitě zafrkalo.

Chlapec chytil koně za měděnou uzdu a zavedl jej k uzlíku, který zvedl levou rukou. Vyskočil na jeho hřbet.

Následoval krátký tanec nad strží. Bělovlasý svíral co nejpevněji uzdu, aby přinutil zvíře sklonit hlavu. Potom ji náhle pustil a přilnul celým tělem k jeho hřbetu. Kůň se rozběhl úzkou stezkou nad strží. Mířil k mělkému průsmyku mezi horskými štíty. Bělovlasý si uvědomil, že ho unáší přesně tam, kde je překvapila písečná bouře. Vzpomněl, jak pádil dolů oslepený pískem. Nebýt přátelské Lauratovy ruky, která ho vtáhla do Nerau-Taova hrobu, určitě by zahynul v údolí.

Zachvěl se při té vzpomínce. Ta přátelská ruka čouhala nyní ze skály, mrtvá a nehybná. Dojel k průsmyku. Kůň se zastavil.

Obloha na východě šedla. Chlapec se chvíli rozhlížel. V duchu si ještě jednou vybavoval slova zemřelého – obejít pásmo, potom zamířit k třtinám a křovinám nad řekou, na řece vyhledat opuštěnou, malou loďku a v noci se po ní plavit k moři.

„Udělám, co jsi mi poradil, Laurate.“

Pleskl koně do boku a pustil se vpravo, kde velká řeka, neviditelná v ranním šeru, valila své kalné, bahnité vody k dalekému moři.

Het-Ka-Sebek seděl na nosítkách, chráněných lehkým baldachýnem, a pozoroval otroky, jak připevňují lana k špičce skály, která zavalila vchod do hrobky Nerau-Taa, písaře chrámu jeho svátosti. Pracovali rychle, poledne právě minulo a slunce, stojící nad údolím, rozžhavilo kameny tak, že se po nich pohybovali jako po rozpáleném železe.

Het-Ka-Sebek pohlédl ještě jednou na šíp, jehož jasný hrot ze zlacené mosazi byl potřísněn zaschlou lidskou krví. Tělo zabitého pouštního strážce spočívalo pod skálou, daleko od zraků kněze držícího v ruce šíp.

Nerau-Ta – přečetl ještě jednou a potřásl hlavou. Jak manželka, tak i synové zemřelého trvali tvrdošíjně na tom, že tyto střely byly spolu s mnoha jinými dary uloženy v hrobce. Tam zanechali i luk, označený rovněž jménem zemřelého. Luk našli stráže před hrobkou. Ale proč lidé, kteří se vloupali do hrobky, ponechali na místě zlaté špendlíky a náušnice, jako by pro ně neměly žádné ceny? Možná že byli vyplašeni hlídkou a odhodili část lupu. Potom ho potmě nenašli nebo zanechali hledání v obavě, aby je nepřistihli druhové zemřelého strážce a jejich psi.

Zvedl závěs na pravé straně nosítek. Dva černí polonazí jezdci hlídali stádo koní dole v údolí. Ostatní vzali psy a pěšky obcházeli svah. Podle bílého šátku rozpoznal mezi nimi velitele pouštní stráže. Pohlédl na skálu, která uzavírala vchod do hrobky. Zavrtěl hlavou. Nevěděl, co ho sem přivedlo za největšího úpalu, kdy lidé jenom v krajní nutnosti opouštějí stinné příbytky. Na dně duše ho hnětla vzpomínka na nepomstěného boha. Rozum mu pravil, že zběhové zahynuli. Vždyť od jejich útěku uplynulo téměř dvacet dní a žádný živý tvor by nepřečkal tak dlouhou dobu uprostřed holých pahorků, které obklopovaly město. Že by mohl svatokrádcům někdo pomoci, nepokládal Het-Ka-Sebek za možné ani pravděpodobné.

Pokynul služebníkovi, který držel vějíř, a vystoupil z nosítek. Nohu postavil na záda černocha, který se vrhl na zem, aby po něm mohl sestoupit.

Kněz, který řídil práci otroků, hlasitě vykřikl. Zatáhli za lano ještě jedinou a podruhé. Bylo jich mnoho, přes sto. Het-Ka-Sebek pozoroval napjaté svaly na jejich zádech a čekal. Skála se zachvěla, následoval další ostrý povel, muži zatáhli současně za lano a potom je pustili.

Skála stála chvíli nehnutě, jako by nevěděla, na kterou stranu se překlonit. Potom se odtrhla od svahu a pomalu se sesula. Rozlehl se hlasitý rachot a veliké balvany se začaly valit do údolí. Červený prach se vznesl vysoko vzhůru.

Het-Ka-Sebek stál nehnutě, neodvrátil se ani nezachvěl, když se skála rozpukla, ačkoli všichni ustoupili o krok dozadu.

Kouř zvolna klesal. Kněz zamířil klidným, stejnoměrným krokem k hrobce.

Chvíli pozoroval temný otvor. Potom přivolal rukou kněze, kteří se neodvážili přistoupit nezváni.

„Co je to?“ ukázal na mrtvé tělo. „Mrtvý člověk?“

„Ano, nejctihodnější. Skála ho rozdrtila, takže jej nemůžeme rozpoznat.“

Het-Ka-Sebek si hryzl rty. Byla to odporná podívaná. Přesto přistoupil k mrtvému a nahlédl do temného jícnu chodby. Dlouho stál nad mrtvým v hlubokém zamyšlení. Potom přivolal kněze, kteří ukládali tělo zemřelého písaře do hrobky.

„Kdo z vás, bratři moji, byl přítomen uzavírání hrobu?“

„Já, Het-Ka-Sebeku, jenž střežíš klid podoby duše boha!“ odpověděl kněz Sem, vystoupil vpřed a hluboce se mu poklonil.

„Nezanechal jsi nějakého mrtvého otroka u vchodu? Nezavalila některého z nich skála?“

„Ne. Všichni se vrátili.“ Knězovy oči sklouzly k strašlivě zohavené mrtvole.

„A dohlédl jsi, aby byla Chodba, která vede do hrobky, uzavřena a zasypána balvany?“

„Ano, nejctihodnější.“

Het-Ka-Sebek už nekladl další otázky a vstoupil do hrobky. Kněz jej na jeho pokyn následoval. Obešli haldu skalní droliny i zbořenou stěnu z kamenných kvádrů.

„Světlo!“ zvolal Het-Ka-Sebek.

Jakmile otroci přinesli pochodně, vstoupil do hrobky. Hlouček kněží zůstal venku a mlčky pozoroval temný otvor hrobu i zkrvavené tělo před ním. Uplynula dlouhá chvíle, než se Het-Ka-Sebek opět objevil a za ním kněz Sem. Na jejich tvářích se zračilo velké rozhořčení.

„Kdo z vás pamatuje, jaké vlasy měl otrok pocházející z národů moře, který utekl s chlapcem, jenž se dopustil svatokrádeže?“

Několik lidí vystoupilo z řady.

„Podívejte se tedy na něho a snažte se trochu povzbudit svou paměť.“

„Tyto vlasy se nápadně podobají vlasům muže, který se zval Lauratas!“ pravil jeden kněz a po něm druhý.

„Taky si to myslím… Zavolejte velitele pouštní stráže.“

Když osmahlý muž ostře řezaných rysů přeběhl svah a padl na kolena, dotýkaje se hlavou zlatých knězových sandálů, pravil Het-Ka-Sebek:

„Ujišťoval jsi mě, že oba uprchlíci zahynuli za velkého větru. Řekl jsi, že tvoji lidé i tvoji psi prohledali křížem krážem celou poušť i okolí města. Ručil jsi mi za to, že neutekli a že se nikde nemohli ukrýt, že byli zasypáni pískem. Ale lhal jsi, uprchlíci tě nejenom obelstili, ale strávili mnoho dní v blízkosti chrámu, který tak strašlivě zneuctili. A když už mohli opustit hrob, do kterého se uchýlili, zabili jednoho z tvých bojovníků. Nikde jsem však nespatřil mrtvolu onoho bělovlasého jinocha. Nikdo jiný jej nemohl zabít než on. Neobjevili jsme rovněž koně. On to ledy byl, kdo utekl na jednom z tvých koní! Ten druhý by rovněž utekl, kdyby jej bohové nepotrestali a nezavalili skálou, když opouštěli hrob. Ale ty nemáš na jeho smrti žádnou zásluhu. Co mi odpovíš ty, který jsi mě oklamal a připustil, aby svatokrádce uprchl na jednom z tvých koní?“

Velitel stráže svěsil hlavu a mlčel.

„Mluv!“ řekl Het-Ka-Sebek klidným hlasem. „Mluv, než rozhodnu, jakou smrtí máš zemřít.“

„Pane, co ti mám odpovědět? Jedině to, že jsem ti nechtěl lhát. Zemřu, jak rozhodneš.“

Het-Ka-Sebek chvíli mlčel. Přivřel oči. Když je otevřel, velitel stráže stále nehybně klečel u jeho nohou s rukama vystrčenýma dopředu a hlavou v prachu, jako by pokorně očekával ránu.

„V hájích jsou velká mraveniště, některá pod velmi vysokými palmami, jak jistě víš,“ pravil tiše kněz. „Jsou to města, věčně hladová po potravě. Kdybych tě dal uvázat na vysokou větev nad mraveništěm a otroci ti předtím nařízli kůži, aby pach tvé krve přilákal malé, pracovité mravenečky, tisíce by se jich šplhaly k tobě nahoru… A každý by se vrátil do svého města s malým kousíčkem tvého masa. Někdy to trvá den, někdy o něco déle nebo kratčeji… Zpravidla se nejdříve vrhají na dolní končetiny. Stává se, že člověk, z jehož nohou zbyly jenom do běla ohlodané kosti, ještě žije a cítí… Viděl jsi někdy takového člověka?“

Velitel neodpověděl, ani se nepohnul.

„Ale já jsem trpělivý…, příliš trpělivý a mírný,“ pokračoval Het-Ka-Sebek s ledovým klidem. „Tento hoch utekl. Již víme, že žije, protože jenom živý člověk může zabít druhého člověka a zmizet s jeho koněm. Tento hoch musí někde být… Je pryč… Tentokrát nám utekl dál než tehdy, když jsi Ztratil jeho stopu… Slyš tedy má slova, veliteli pouštní stráže. Když ho najdeš a přivedeš živého, zapomenu, čím ses provinil. Nenajdeš-tli ho však, dám tě sežrat mravencům, kteří tě naučí svému řemeslu. Najdou tě, i kdybys byl přivázán k nejvyšší větvi. Svolej všechny své lidi a pamatuj, že je to váš jediný úkol, ostatní odložte na pozdější dobu, dokud onoho bělovlasého chlapce nechytíte.“

„Díky, pane můj,“ zašeptal velitel stráže a políbil mu nohu.

„Odejdi,“ řekl Het-Ka-Sebek a odkopl jeho hlavu zlatým sandálem.

Otočil se a nasedl do nosítek.

Mnoho mladých kněží Sebekova chrámu bylo toho večera zaměstnáno psaním dopisů. Krátké svitky papyrusu obsahovaly pouze jednu zprávu. Poslové jim je brali ihned z rukou a rychlé lodi je odvážely do různých končin Egypta.

Na místě, kde velká řeka zužuje svůj široký tok a proplouvá mezi vysokými, nahými skalami úvozu, protínajícího pásmo nízké pahorkatiny, leží město Sem-Her. Bylo kdysi rybářskou vesničkou, jejíž obyvatelé se živili rybolovem, protože řeka se v těchto místech nikdy nerozvodňovala a nezúrodňovala půdu. Vesnička se rozrostla v město, důležité překladiště zboží, dopravovaného z Horní země k jejímu ústí. Z jediné strany bylo obklopené nekonečným mořem písku, táhnoucím se na západ, z druhé holými, kamenitými pahorky, směřujícími k moři, nad nimiž se prostírá daleko na jihu země Punt. Město Sem-Her s četnými chrámy a palácem náměstka jeho svátosti faraóna, rozkládající se na obou březích řeky, bylo výspou zeleně uprostřed mrtvé, sluncem sežehlé pahorkatiny. Ze střechy chrámu bylo sice možno spatřit v modravém oparu zelená horská pásma nad řekou, ale zde byla příroda mrtvá, nepřátelská člověkovi. U řeky nerostly třtiny a jen vzácně se tam objevoval krokodýl, který nemá rád bystře proudící vodu ani strmé, kamenité břehy.

„Bratři, kteří střeží chrám boha Sebeka u Velkého jezera, tě pozdravují, ó nejctihodnější, a spolu s pozdravy ti posílají tento svitek, abys ráčil na něj pohlédnout a rozhodnout, učiníš-li to, co ti káže přátelství, které spojuje již celá staletí vaše chrámy,“ pravil mladý kněz. Hovořil k starému muži, sedícímu v zlaceném křesle, který měl na sobě pouze zlatou bederní pásku a zlaté sandály, opřené v této chvíli o podnožku, připomínající tvarem tlustého klečícího hrocha s širokým, vypouklým hřbetem.

„Čti,“ pravil tiše starý muž.

„Učiním tak, ó nejctihodnější.“ Mladý kněz rozvinul svitek a pročítal jej, přesouvaje ho mezi prsty.

„Sluhové chrámu boha Sebeka pozdravují velekněze chrámu Ptaha, boha a otce mocných bohů.“ Sklonil hluboce hlavu, odmlčel se na chvíli, aby tímto způsobem projevil veleknězi patřičnou úctu, a pokračoval po kratší přestávce.

„Zajisté již k tobě dospěla zpráva o neslýchané svatokrádeži spáchané v sousedství našeho chrámu. Domnívali jsme se, že bohové sami potrestali viníky a pohřbili je v písku za velké písečné bouře. Ukázalo se však, že jeden z nich vyvázl živ a ubírá se možná na sever, aby unikli trestu. Nemá na vybranou žádnou jinou cestu a bude zajisté chtít proplout v noci lodí tak, aby nemusel přistát v městě Sem-Her. Avšak ty, nejvyšší sluho velkého boha, můžeš, budeš-li chtít, přikázat, aby řeku hlídaly bystré oči tvých četných služebníků a objevily ho, neboť v blízkosti tvého města nejsou žádné háje, křoviny ani rákosí, jež by obrůstaly říční břeh. Prosíme tě tedy ve jménu přátelství a úcty, jakou chováme k Tobě a bohu, jemuž sloužíš spolu s bratry knězi svého vznešeného chrámu, abys lapeného zločince

ráčil odeslat živého v doprovodu spolehlivých služebníků do domu boha Sebeka u Velikého jezera…“

Mladý kněz složil papyrus a hluboce se knězi poklonil.

„Nejctihodnější Het-Ka-Sebek mi přikázal, abych ti řekl, že projeví svou vděčnost služebníkům velkého boha Ptaha o nejbližším svátku, kdy osobně spolu s jinými bratřími přibude sem, aby ti poděkoval za službu, jakou mu prokážeš chycením onoho ničemníka. Prosil rovněž, ó nejvznešenější, abych dodal, že je to mladý jinoch s bílými vlasy a kůží tak světlou, jakou dosud nikdo u nikoho neviděl u Velkého jezera.“

Starý člověk chvíli mlčel. Potom pokynul hlavou, natáhl ruku, uchopil malou stříbrnou paličku a udeřil jí do bronzového gongu, který stál na stolku vedle křesla.

Dveře komnaty se otevřely a na prahu stanuli dva kněží.

Vyšlete stráže k řece a do pouště. Pokusí-li se obejít město mladý poutník, nebo bude-li chtít plout řekou, nezabíjejte ho, ale chyťte jej a přiveďte sem. Jeho kůže je bílá a vlasy světlé. Jde o věc nesmírného významu a žádají nás o to bratři ze Sebekova chrámu u Velkého jezera.“

V poledne, kdy slunce stálo nad řekou a sálalo tak, že celý svět ztichl a odumřel, usedl vedle loďky ukryté v hustém třtinovém porostu velký nazelenalý pták s dlouhým zobákem. Bělovlasý ho chvíli pozoroval, potom zvedl pomalu luk. Od ptáka ho dělil malý vodní palouk a několik křovin, lehce nakloněných ve směru líně tekoucí vody.

Vystřelil. Pták zatřepetal křídly, tiše spadl do vody a znehybněl. Chlapec lehce pohnul veslem a doplul k němu. Vytáhl šíp, opláchl jeho zakrvácený hrot, rychle ptáka oškubal, rozřízl a vyhodil vnitřnosti. Potom mu usekl hlavu spolu s krtkem a chtivě se zakousl do teplého čerstvého masa. Bylo však tak nechutné, že ani ukrutný hlad nebyl s to potlačit jeho mdlou chuť.

Vyhodil kosti do vody, ulehl na dně loďky a tiše vesloval, aby způsobil co nejmenší hluk. Plul po proudu na sever. Vpravo šuměl obrovský, kalný veletok, ale zde bylo ticho a jenom úzké praménky, prodírající se houštím třtin, prozrazovaly, kudy spěje proud. Plul již tři dny od okamžiku, kdy spatřil v úsvitu bledého rána širokou, šedou řeku, obklopenou háji a velkými pásmy pobřežního rostlinstva. Tehdy seskočil z koně, pleskl ho vší silou do boku, a když vyplašené zvíře odklusalo do pouště, sestoupil dolů.

Pobřežní osady dosud spaly; netrvalo dlouho a objevil loď, v níž našel ke své radosti silné veslo a několik kožených měchů na vodu. Plul na sever točitými uličkami mezi orobinci a křovinami tak vysokými, že mohly zakrýt nejenom loďku, ale i stojícího člověka.

Vesloval bez oddechu celý den a celou noc, potom opět celý den, až posléze usnul v nejhustších křovinách. Nikoho nepotkal, nespatřil žádného živého tvora. Pouze jednou, ‚když vyplul na větší vodní plochu lemovanou třtinami, zahlédl dva krokodýly, kteří se však rychle vzdálili a ponořili do vody.

Když se probudil, byla noc; vesloval tedy dál, pořád na sever. Cibule z uzlíku byla dávno snědena. Chlapec vůčihledě slábl, ale nepřestával věřit, že se potrava najde sama. Prvního ptáka Však ulovil teprve teď. Plul vleže velmi opatrně a pomalu, protože třtiny řidly a stále větší plocha nezakryté vody se třpytila před ním.

V jisté chvíli se loďka zastavila před vysokým papyrusem, jehož skloněné lodyhy, podobné rozevřeným lidským dlaním, se spojovaly nad úzkým říčním korytem v tunel.

Zvedl poněkud hlavu a vesloval neslyšně rukama. Loďka se pohybovala téměř nepozorovatelně jako kláda unášená líným proudem.

Třtiny řídly. Poprvé od okamžiku, kdy začal plout, spatřil načervenalé pahorky a potom daleké město nad břehem.

Řeka před ním se náhle zúžila, stísněna vysokým, kamenným břehem. Viděl, jak se sluneční paprsky lomí na vysokých, rychlých vlnách.

Začal couvat zpět, až dospěl do hustého třtinového porostu, odkud mohl nepozorovaně obzírat celou krajinu.

Čekal. Po chvíli zahlédl na řece loď. Pohupovala se na vlnách, jako by se nehodlala pustit po proudu ani proti němu. Asi vyplula z města a jezdila od jednoho břehu k druhému, otáčela plachtu vlevo nebo vpravo a zvedala postupně vesla na obou bocích. Zdálo se mu, že zde na někoho čeká.

Bělovlasý vzhlédl k pahorkům. Byly holé a pusté. Po chvíli uviděl na jednom vrcholku dva lidi. Stáli nehybně, opřeni o dlouhá kopí.

Našli zabitého strážce, blesklo mu hlavou. Tato myšlenka ho úporně pronásledovala po tři dny. – Našli ho a pochopili, že jsme nezahynuli… Nevědí, že chudák Lauratas zůstal v hrobce, ale asi je napadlo, že jsme se ukrývali mezi pahorky v údolí zemřelých a že prcháme… Vědí, že není jiné cesty než po řece… Proto zde na nás číhají… Zabil jsem jejich boha… Bezděčně vytáhl ruku z vody. Co kdyby nějaký krokodýl neslyšně připluli, chňapl po ní a stáhl ho do kalné, nažloutlé řeky. Byla by to Sebekova pomsta…

Nepřestával pozorovat řeku. Loď pořád plula od jednoho břehu k druhému a muži na pahorcích pořád chodili tam a zpět. Pastýři to určitě nebyli, protože kolem nich neviděl žádná zvířata. Čím by se ostatně živila v té vyprahlé, sežehnuté pustině?

Slunce se sklánělo k západu, ale žár nepovolil. Bělovlasý nabral do hrsti vodu a napil se.

Potom, ukryt v stínu síťoví, rozhlížel se ostražitě kolem dokola. Z kalné vody se vynořila velká ryba a zmizela v hlubinách. Nad ním, na bezmračné obloze se mihlo několik červených ptáků, kolébajících se na široce rozprostřených křídlech. Přeletěli nad lodí, snížili let a zmizeli mu z dohledu.

V místech, kde se řeka zužovala a voda proudila daleko rychleji, čekala jejich loď. Dál, blíže města, bylo vidět lodě s bílými špičatými plachtami. Ty patřily buď rybářům, nebo převozníkům.

Proklouznu tudy v noci? Zeptal se sám sebe. Loď se opět otočila a zamířila k protějšímu břehu. Jestliže nepřestane hlídkovat na řece a nevrátí se po západu slunce do města, dál se nedostane. Příliš dlouho by byl viditelný z dálky jako na dlani. Noc může být temná, ale nikdy ne natolik, aby ho bystré oči strážců nezahlédly v měsíčním svitu. Copak by mohl plout podél břehu, když měl jenom jedno veslo a proti sobě mohutný proud?

Nebylo by lepší vrátit se kus zpět, vyskočit z loďky a pokusit se obejít v noci město a pahorky? Věděl, že se musí ubírat stále na sever. Tam bylo moře a daleko za mořem Trója králů. Ale co když mu Het-Ka-Sebek zahradil cestu nejenom po řece, ale i na pahorcích a rozestavil všude hlídky, co když projíždějí hroziví jezdci na rychlých koních křížem krážem krajinu se smečkami psů? Vzdálil se již hodně od Velkého jezera, to je pravda. Ale nikoli tak daleko, aby ho moc velekněze Sebeka nedostihla až sem. Neznal sice obyčeje této země, ale věděl, že se tito lidé umějí mezi sebou snadno dorozumívat i na dálku a že zpráva o jeho útěku mohla dospět do těchto míst dřív než on.

Povzdychl si. Couvnout znamenalo vzdálit se od moře, ale neviděl jiného východiska. Otočil lehkým pohybem vesla lodičku a ukryl se v spásném stínu hustých třtin. Nastala noc. Ponořil do vody jeden z kožených vaků, potom druhý a trpělivě pozoroval vzduchové bubliny, jak se Stříbřitě lesknou v bledém svitu tenoučkého měsíčního srpu.

Potom je vytáhl, svázal jejich konce řemínkem a přehodil si je přes rameno. Luk pověsil na druhé, uchopil do ruky nůž a vyskočil na kluzký břeh.

Zpočátku kráčel uprostřed vysokých třtin. Šel co nejpomaleji a bedlivě rozostřoval očima tmu. Nevěděl, čeho se má více bát, zda lidí nebo divokých šelem, které mu mohly zkřížit cestu. Ale vůkol byl klid a ticho časné, vlahé noci nečeřil jediný zvuk.

Třtiny skončily. Došel k nevysokému pahorku, na němž nerostla tráva ani žádný keř. Dlouho se váhavě rozhlížel, než se přesvědčil, že se na rozhraní jeho obrysů a temné oblohy nerýsuje žádná postava. Rychle vyšel z třtin a hluboce skloněný vystoupil na holý svah. Schovával se za balvany a potom se šplhal po čtyřech, aby jeho hlava nebyla viditelná na pozadí oblohy. Na vrcholku se přitiskl k zemi a rozhlédl se.

Za ním se klikatila s tichým šumem široká, stříbřitá řeka uprostřed temného pruhu třtin, před ním se vlnila až k hranicím obzoru pahorkatina, osvětlená měkkým měsíčním svitem. Vpravo, kde mizela řeka, se prostíralo město, k němuž doplul ve dne. Musí obejít město širokým obloukem, potom bude pokračovat v cestě na sever.

Pohlédl na oblohu a snažil se vtisknout si do paměti polohu hvězd. Od chvíle, kdy začal vnímat obklopující jej svět, věděl, že se v noci vydávají všechny na pochod krom jedné, která určovala rybářům směr, když se vraceli v noci k rodnému břehu. Vyhledal ji a ještě jednou se pokusil obsáhnout pohledem pohoří.

Potom sestupoval dolů. Celou dobu šel hluboce skloněný, svíraje v ruce nůž. Pochodovali celou noc, a když na východě vytryskla zář dosud neviditelného slunce, vyhledal v skalách skulinu a ulehl v ní. Noc byla chladná, ale teď se začalo oteplovat. Skrčený, ztracený mezi balvany, vrhajícími ostrý stín, usnul.

Probouzel se několikrát z těžkého spánku, plného různých vidin, v němž se dětství splétalo s přítomností i nedávnou minulostí, jako by vzpomínky byly prasklými nádobami, jejichž úlomky nezapadaly do sebe, ale poskakovaly před jeho zavřenými víčky a tvořily hrůzostrašné, strašidelné obrazce. Opět usínal, a když se konečně probudil vyspalý a odpočinutý, slunce už vystoupilo k hraně načervenalých pahorků na obzoru. Vzdálil se takový kus cesty od řeky, že ani neviděl údolí, jímž plula. Byl obklopen zvlněným mořem písku a nahými, skalnatými hřbety poboří. Pozoroval duny, rozbíhající se daleko k obzoru. Neuviděl nic, na čem by mohl spočinout pohledem. Ani jediného živého tvora, strom, trs trávy nebo křoví. Usedl, otevřel kožený vak a vypil zbytek vody, která byla tak teplá a mdlá, že mu stěží procházela hrdlem.

Stmívalo se. Bělovlasý si chtěl vyhrabat dolík v zemi a ukrýt do něho již zbytečný vak, ale po úvaze si ho přehodil přes rameno spolu s druhým, dosud plným. Prohlédl si luk a vydal se na cestu.

Hvězdy se již třpytily na obloze. Pohled na ně ho přesvědčil, že nesešel z cesty. Jen kdyby řeka neplula tak těžko přístupným skalnatým korytem. Neměl již loď ani sousto jídla, ale pevně věřil, že najde v blízkosti řeky jedno i druhé.

Rozhodl se, že půl noci půjde po hřebenech po proudu řeky a potom sleze dolů a bude hledat místo, kde by se mohl ukrýt. Tak či onak, bez vody v poušti dlouho nevydrží.

Pozorně se rozhlížel kolem dokola, obcházel rozlehlé vyvýšeniny, měsíčním světlem ozářené úžlabiny a hřbety, z kterých bylo sice daleko vidět, ale z kterých mohl být i on snadno zpozorován.

Před půlnocí se pustil k řece; vypočítal si, že by k ní měl před úsvitem dojít, pokud neodbočuje za městem na východ. Procházel hlubokým skalnatým úvozem, jehož dno bylo zavalené balvany. Celá krajina se hroužila do naprostého ticha. Vstoupil bez obav na cestu. Šel tak rychle, že si nevšiml dvou temných postav, které se odtrhly od skal a tiše ho obstoupily zezadu.

Teprve když přes něho přehodili těžkou plachtu a uchopili ho surově za ruce, pochopil, že je ztracen. Pokoušel se uvolnit pravici a vytáhnout z pochvy nůž, ale dva páry silných rukou mu to znemožnily a rychle ho spoutaly. Po krátkém zoufalém zápasu ho jeden z mužů srazil silným úderem do hlavy na zem. Omdlel.

Probudil se pod napjatou koženou střechou stanu. Chvíli mu trvalo, než se rozpomněl, jak se sem dostal. Pokusil se usednout. V zátylku cítil tak prudkou bolest, že se musel kousat do rtů, aby nekřičel. Klesl zpátky na písek. Pohnul rukama. Nebyly spoutané. Opatrně zajel rukou k hrudi a dotkl se pochvy nože. Byla na svém místě, ale nůž v ní nenašel. V dáli uslyšel čísi hlas a teprve tehdy si uvědomil, kde je. Nenápadně se rozhlédl. V stanu bylo ještě několik lidí: dvě ženy a pět mužů. Podle prostého bílého šatu a krátce přistřižených vlasů poznal, že jsou rolníky, jaké vídal na polích v sousedství Sebekova chrámu. Seděli u kůlu, podepírajícího střechu stanu, hlavy měli spuštěné jako lidé zdrcení náhlým neštěstím. Na tváři jednoho muže zahlédl dlouhý, krvavý šrám, pocházející zřejmě z nedávné doby.

Cíp koženého stanu byl na jedné straně nadzdvižen. Bělovlasý zahlédl u vchodu ozbrojeného muže. Seděl v písku se zkříženýma nohama, v ruce držel krátký oštěp. Měl dlouhé, černé, kadeřavé vlasy a v uchu velkou měděnou náušnici. Výraz tváře divoký, kolem boků jenom krátkou suknici. Uviděl i část tábora – několik stanů, koně a hlouček mužů, kteří vypadali podobně jako jejich strážce. Stříleli z luku do neviditelného terče. Když se na něj Bělovlasý pozorněji zadíval, zjistil, že je to jeho luk.

Jedna z žen sedících v stanu řekla cosi polohlasem druhé ženě, která jí tiše odpověděla. Strážce se ohlédl a příkře je okřikl. Ačkoli Bělovlasý nerozuměl jejich řeči, pochopil, že divoce vyhlížející muž zakazuje ženě mluvit. Schoulila hlavu a spustila ji ještě níž. Opět se rozhostilo ticho.

Byl tedy zajatcem. Nemohl pochopit, proč ho neženou k Het-Ka-Sebekovi, který ho jistě touží spatřit. Asi jsou jejich koně příliš unavení a potřebují si odpočinout, než se vydají na dalekou cestu pouští. Ženy a muži, uvěznění v stanu spolu s ním, byli asi rovněž zběhy… Chtělo se mu pít. Vak s vodou ležel nedotčený vedle něho, rozvázal ho tedy a uhasil žízeň. Šum v hlavě poněkud polevil. Zajatci na něho pohlédli a opět upadli do tupé strnulosti.

Venku se ozval panovačný hlas. Strážce se vymrštil a cosi vykřikl na lidi v stanu. Rychle vstali. Bělovlasý se zvedl rovněž. Přejel si rukou po krku, a když na ní nezahlédl stopy krve, zaradoval se v duchu; byl přesvědčen, že má na něm otevřenou ránu. Určité ho jenom omráčili nějakým klackem. Het-Ka-Sebek ho chce mít živého a zdravého, než…

Zachvěl se. Dva muži vytrhli stanový kolík, plachta spadla a Všichni zamířili k východu.

Až teď si Bělovlasý všiml, že tábor není veliký. Asi deset jezdců sedlalo koně a připevňovalo na jejich hřbety stany. Z vrcholu duny sjížděl pomalu další a ostrým hlasem je pobízel k spěchu. Jakmile byly stany přivázány k hřbetům neosedlaných koní vykřikl jezdec, který byl patrně náčelníkem, několik slov a zajatí Egypťané se vyhrabali na koně, jichž bylo deset, spojených volně lany. Strážci usedli na prvního a posledního, zajatci jeli uprostřed.

Bělovlasý se chvíli nerozhodně rozhlížel.

Začnu-li utíkat, vrhne po mně některý oštěpem a zabije mě, pomyslel si. Aspoň neskončím v nádrži, kde mě očekává Sebek. Krátký okamžik váhal, ale potom si to rozmyslel. Již jednou se mu podařilo uniknout, žije a všelicos se ještě může stát, protože život lidí je v rukou bohů, kteří se posmívají jejich pýše a zoufalství, jak mu kdysi pravil Lauratas.

V hlavě stále ještě cítil tupé údery kladiv. Nejistým krokem přistoupil k jednomu koni, vyskočil na něj a chytil se oběma rukama jeho černé, dlouhé hřívy.

Padl další povel. Karavana se rozjela.

Třebaže slunce teprve vstalo, žár rychle sílil. Bělovlasý si těžce povzdychl. Žaludek se mu svíral hlady. Ale dobře věděl, že mu nikdo nedá najíst. Stiskl rty a přivřel na chvíli oči.

Teplé sluneční paprsky se mu opíraly do pravé tváře. Něco ho zarazilo. Zachvěl se. Něco není tak, jak by mělo být. Rozbolavělou hlavou se mu honily zmatené myšlenky, mezi nimiž nenalézal souvislost.

Jel delší dobu s narůstajícím vědomím, že se stalo něco neobvyklého, s čím vůbec nepočítal. Cítil, že odpověď na mučivé otázky je blízko, blizoučko, že za chvilku pochopí, v čem to je.

Ano, konečně mu to došlo. Karavana nesměřovala na jih, ale vzdalovala se od Velkého jezera a chrámu, v němž ho očekával vysoký kněz se zlatou hůlkou, jejíž rukojeť zdobila zářící Sebekova tlama.

Karavana se ubírala na sever.

Delší chvíli se pohupoval v rytmu rychlého cvalu a snažil se pochopit, proč tomu tak je.

Odpověď byla pouze jedna – tito lidé nebyli Het-Ka-Sebekovými služebníky a neměli nic společného s pouštní stráží.

Ale jací lidé to jsou?

V téže chvíli se odloučil od čela karavany jezdec a zvolna se vracel dozadu. Když dojel k Bělovlasému, otočil se a vyrovnal s ním krok.

Bělovlasý zvedl hlavu. Jezdec cosi pronesl ostrým, hrdelným hlasem.

Chlapec rozložil ruce a odpověděl.

„Nerozumím tvé řeči, bojovníku.“

Z jezdcových očí vyšlehl blesk, zvedl ruku, jako by ho chtěl udeřit, ale potom zřejmě změnil úmysl a hlasitě cosi zvolal. Od čela průvodu se odpojil druhý jezdec. Vyměnili spolu několik rychlých slov.

„Patříš k národům moře?“ otázal se druhý muž, který sice komolil jeho rodnou řeč, ale mluvil natolik srozumitelně, že mu Bělovlasý porozuměl.

„Ano, pane. Jsem Trojan, syn rybáře.“

„Trójan?“ Bojovník mu zřejmě nerozuměl. „Táži se, zda pocházíš z národů moře?“

„Ano, pane.“

Jezdci spolu vyměnili několik slov.

„Jak ses sem dostal a jak jsi přišel k tomu krásnému luku a zlatým šperkům? Je tvůj otec král, který nám za tebe nabídne bohaté výkupné?“

„Můj otec není král a tyto šperky pocházejí stejně jako luk z hrobu jednoho zámožného muže této země.“

Bělovlasý mluvil pomalu a dával si velmi záležet, aby mu bojovník dobře porozuměl. Současně se snažil získat čas a soustředit myšlenky. Bude mluvit pravdu, ale zatají to, co by mu mohlo uškodit. Kdyby věděli, jak bohaté výkupné by jim za něho zaplatil Het-Ka-Sebek, hned by ho vydali. Již věděl, kdo jsou jeho únosci. Byli kočovníky, přepadávali pohraniční osady a unášeli lidi, které potom prodávali do otroctví.

„Jak ses sem dostal?“ opakoval bojovník otázku.

„Bouře mě zahnala na širé moře, když jsem chytal ryby. Našel mě jeden kupec, který plul do Egypta. Prodal mě do jednoho chrámu, z kterého jsem uprchl, abych se mohl vrátit ke svým rodičům. Při útěku jste mě zajali.“

Jezdci spolu opět vyměnili několik slov.

„Opravdu nejsi synem boháče?“

„Kdybych jím byl, netoužil bych po ničem jiném, než aby mě otec vykoupil a abych se mohl vrátit do svého domova.“

Poslední slova je zřejmě přesvědčila. Vrátili se do čela karavany, aniž ho uznali za hodna pohledu.

Bělovlasý vypil zbytek vody z vaku, potom vylil pár posledních kapek na ruku a slízal je jazykem. Slunce stoupalo výš a žár rostl. Přehodil si přes hlavu prázdný vak, aby ji chránil před nemilosrdnými paprsky. Koně šli stejnoměrným krokem, tu stoupali na nevysoké duny, tu z nich opět sestupovali, aby vylezli na další. Obklopoval je nekonečný svět horkého písku, pustý, strašlivý a nepřátelský každé živé bytosti. Ale ačkoli Bělovlasý věděl, že upadl do rukou ukrutných pouštních bojovníků, že ho čeká úděl otroka, nebyl zdrcen. Tito lidé se obávali strážců pouště, svých odvěkých nepřátel, stejně jako on. V této cizí, nehostinné zemi byli jedinými spojenci, kteří mu mohli pomoci v jeho zoufalém zápasu o život.

A kromě toho… koňské hřívy byly stále obráceny k severu a každý krok jejich štíhlých nohou ho přibližoval k moři.

Čtvrtého dne zamířili na severovýchod a desátého, po východu slunce, spatřil Bělovlasý za písčitou pahorkatinou obrovskou rovinatou pláň, která byla tak temná, že téměř přecházela v čerň. Ale když se k ní karavana k poledni přiblížila, ukázalo se, že je tmavomodrá.

Tehdy Bělovlasý stiskl pevněji boky koně, přiložil pěst k čelu a druhou ruku natáhl před sebe. Nikdo se na něho nedíval, nikdo ho neposlouchal. Vzpřímený, s očima upřenýma na čistou, nebeskou modř, pronesl polohlasem:

Ó moře, temné jako víno,

matko černých korábů,

bud pozdravena, když neseš

mne, syna, na prsou svých.

Vesnice, do které dorazili odpoledne, neležela přímo u moře, ale opodál u sladkovodního pramene, obklopeného palmami a loukou, na níž se páslo početné stádo koní.

Byla domovem kmene, z něhož pocházeli únosci egyptských otroků. Koně nechali na louce, alby se pásli, zajatce zahnali do stanu. Ihned jim přinesli čerstvou vodu a jídlo. To znamenalo, že je chtějí prodat. Kdyby nebyli zbožím, nedbali by o ně. Nikdo je také nebil. Divocí pouštní bojovníci se k nim chovali lhostejně jako k zvířatům vedeným na jatka.

K večeru k nim přišel starý muž, patrně náčelník kmene, prohledí si je a odešel. Na noc byli zahnáni na prostranství pod holou oblohou, kde se setkali s dalšími zajatci.

Tak strávili několik dní. Pak se objevil v stanu bojovník, který znal řeč národů more, a kývl na Bělovlasého:

„Pojď se mnou.“

Vedl ho k bílým hliněným domkům, stojícím u pramene. Když vstoupili do jednoho z nich, chlapec se chvíli rozkoukával, taková tam byla tma.

„Poklekni!“ vyzval ho bojovník, stojící za ním. Bělovlasý splnil kvapně jeho příkaz, ale tím ho zřejmě neuspokojil, protože ho srazil kopancem k nohám starého muže, kterého Bělovlasý spatřil prvního večera.

Stařec pronesl několik slov, bojovník se sklonil, uchopil chlapce za rameno a opět jej zvedl.

Když oči Bělovlasého poněkud uvykly přítmí, uviděl nízký plochý kámen, sloužící zřejmě za stůl, a na něm předměty, které mu byly po únosu odebrány.

„Johuga, který je pánem tvého života, se táže, zda je pravdou, žes synem rybáře z daleké země?“

„Je to pravda, pane. Jsem jím.“

Stařec ho chvíli zkoumavě pozoroval. Nyní promluvil sám. Hovořil daleko lépe jazykem národů moře než muž, který předtím tlumočil jeho slova.

„Pověz mi, z kterého hrobu pocházejí tyto zlaté předměty a jak ses jich zmocnil?“

„Když jsem prchal se svým druhem městem mrtvých, které leží v blízkosti města živých, kde jsem předtím žil jako vězeň, strhl se velký vítr pouště. Uchýlili jsme se do otevřené hrobky a tam se ukryli. Vyčkali jsme konce bouře a potom vzali některé předměty s sebou, protože nám mohly být nápomocné při útěku.“

„A kde je tvůj druh?“

„Zahynul, zavalil ho úlomek skály.“

Rozhostilo se ticho.

„Bylo v té hrobce ještě mnoho zlatých předmětů podobných tomuto?“

„Ano, pane. Rovněž mnoho nádherných zbraní a všelikého bohatství.“

„Dovedl bys najít toto místo podruhé?“

„Nikoli, pane. Vím pouze, že údolí mrtvých je nedaleko Velkého jezera. Připlul jsem k němu po řece z pobřeží a loďka, která mě vezla, byla mnoho dní na cestě. Později jsem prchal oklikou, ale přitom jsem se neustále vracel k řece. Pak jsem se od ní vzdálil a vydal se do pouště, abych se vyhnul obydleným místům. Tehdy mě chytili tvoji bojovníci.“

Stařec mlčky hladil luk, spočívající na kameni. Mezi předměty, které ležely vedle něho, zahlédl Bělovlasý svůj nůž. Starcova ruka se po něm současně natáhla.

„Proč je jeden nůž tak ubohý a druhý tak krásný?“

„Tento patří mně, pane, měl jsem jej v lodi, když mě vytáhli z moře. Druhý nůž pochází z hrobky.“

Stařec zakýval hlavou.

„Tvá slova znějí věrohodně… Ale mohou být smyšlená, i když je vyslovil spíš chlapec než muž. Obchoduji mnoho let s lidmi, kteří hovoří stejnou řečí jako ty. Jsou to úskoční a lstiví kupci, a když vidí, že víc získají vraždou než koupí, vraždí. Slova pro ně nemají žádné ceny a nedbají jich stejně jako přísah, i kdyby v nich stokrát přivolávali za svědky vlastní bohy. Dám-li tě zmrskat, vzpomeneš si asi, kde je ona hrobka. Ale moji bojovníci jsou již unaveni. Mají za sebou daleké výpravy a vrátili se z různých míst, odkud přivezli otroky, které prodáme na ostrovy. Možná že mluvíš pravdu, možná že lžeš. Vbrzku sem připlují kupci na rychlých korábech. Jsou piráty a hovoří tvou řečí. Jsi mladý a zdravý. Dobře mi za tebe zaplatí. Vím, že potřebují otroky do stříbrných dolů. Kdo do nich jednou vkročí, živ z nich nevyjde.“ Zmlkl na chvíli. „Nyní odejdi. Je-li pravda to, cos řekl, prodám tě kupcům. Jestliže jsi však něco zatajil, co by nám mohlo přinést zisk, donutím tě, abys mluvil a zavedl nás do míst, kde jsou zakopány tak krásné předměty jako tyto…,“ ukázal rukou na kamenný stůl, „a potom ti možná prokážu milost, pokud ovšem bude jejich cena mnohonásobně vyšší než tvá… Nyní odejdi.“

Ukázal rukou na šperky. Jeden z bojovníků je shrnul do kousku plátna a uložil v rohu světnice.

Když se Bělovlasý opět octl na okraji vesnice, usedl v trávě a chvíli uvažoval o tom, co právě vyslechl. Mnoho dní cesty ho dělilo od chrámové nádrže, kde mu hrozila smrt v chřtánu jiného, ale stejně strašlivého krokodýla jako ten, kterého zabil.

I kdyby byl stříbrný důl místem velice zlým, nehrozí mu v něm úděl bílé kozy… Zachvěl se. Zvedl hlavu. Z pouště přijížděli tři jezdci. Dva drželi v rukou krátká kopí a luky, třetí, který jel mezi nimi, měl ruce spoutané na zádech. Přesto se držel zpříma a zvědavě se rozhlížel kolem sebe. Zmizeli mezi stromy a zamířili k bílým domkům.

Bělovlasý utrhl stvol ‚trávy a povzdychl si. Již se rozhodl. Neřekne ani slovo o Nerau-Taově hrobce. Beztak by se jim nepodařilo odvalit skálu, která na věky pohřbila nebohého Laurata.

Opět se zachvěl a ulehl v trávě. Hleděl na oblohu a rozpomínal se na svůj domov, myslel i na to, kdo ho koupí od kočovníků z pouště a kam jej zaveze černý kupecký koráb…

V téže chvíli stanuli tři jezdci před obydlím náčelníka vesnice. Jeden seskočil z koně a vstoupil dovnitř. Hluboce se poklonil starci, který dosud seděl u kamenného stolu, a pravil:

„Chytili jsme jednoho muže.“

Stařec odložil hrnec s vodou, který právě nesl k rtům.

„Mluv.“

„Je to jeden ze strážců pouště.“

Stařec znehybněl.

„Dalekou cestu urazil,“ zabručel téměř neslyšně. „Byl sám?“

„Ano, pane. Když jsme projížděli pouští, asi půl dne cesty od vesnice, vynořil se mezi pahorky a klusal k nám. Odhodil zbraň a řekl, že chce mluvit s pánem této země. Zprvu jsme ho chtěli zabít, ale potom jsme si pomysleli, že tak můžeme učinit později z tvého rozkazu, až s ním promluvíš.“

„Dobře jste učinili. Přiveďte ho.“

Bojovník se po chvíli vrátil: se svým druhem a zajatcem, který se ihned vrhl na kolena, udeřil čelem o podlahu, vstal a pravil:

„Udatný Haugha, který je pánem bojovníků střežících Velké jezero v srdci země božského faraóna, kéž žije tisíce let, tě pozdravuje, ačkoli jsi jeho nepřítelem, stejně jako všichni lidé v této poušti, jak jistě víš.“

„To je pravda,“ odvětil stařec. „Jsme nepřáteli tvého pána i faraóna, jemuž sloužíte. Ale my jsme mu ještě většími nepřáteli než on nám, neboť pohrdáme jeho pánem víc než psem. Jak to, že tě poslal pro jistou smrt, kterou zahyneš v rukou mých bojovníků? Což neví, že každý, kdo překročí hranice Egypta, musí zemřít?“

„Ví o tom, pane můj, stejně jako já, jehož k tobě vydal s poselstvím, i moji druhové vyslaní k jiným náčelníkům pouštních kmenů, kteří ohrožují hranice Egypta.“

„Tvůj velitel Haugha je jistě sluhou chrámu krokodýla, když střeží Velké jezero? Je tomu tak?“

„Je tomu tak, jak jsi pravil, pane.“

„Chceš být svobodným mužem, únoscem mnoha otroků? Chceš přejít k nám, abys nebyl psem ve službách pána, ale svobodným lvem, který kráčí písčitou pouští, kam jeho duše zaprahne, a útočí na každého, koho si jeho hrdé oko zvolí, jako to činíme my?“

„Nikoli, pane, Uposlechl bych tě, možná, protože mi hrozí krutá smrt. Ale máme tam ženy a děti, náš lid slouží chrámu mnoho let a všichni by zemřeli z rukou kněží, kdyby můj velitel zradil. S celým kmenem by tak snadno nepřeběhl. Vydalo by se za ním mohutné vojsko, naše rodiny by byly vyvražděny a spolu s nimi i my…“

„Jaké nebezpečí tedy hrozí tvému pánovi?“

„Nepožádal mě sice, abych li o tom řekl, ale raději ti odhalím pravdu, ačkoli vím, že jste našimi nepřáteli a že tvoji bojovníci zabodnou kopí do mého srdce, jakmile jim to přikážeš. V chrámu byla spáchána svatokrádež, jejíž obětí se stal bůh krokodýl. Svatokrádeže se dopustil jinoch, který měl být obětován o svátku boha. Uprchl a naše stráže jej nechytily, ačkoli nezná naši zemi, protože pochází z národů moře a liší se tak dalece od lidu Egypta, že ho může každý snadno poznat.“

„Jak vypadá tento jinoch?“ zeptal se lhostejně kmet.

„Jeho vlasy jsou bílé a kůže světlá jako peří ptáka goala. Ani mezi příslušníky národů moře jsme takového dosud neviděli.“

„Pokračuj, řekl jsi, že onen jinoch zabil netvora, kterého uctíváte, a že ho pouštní stráže nedostihly?“

„Je tomu tak, jak jsi pravil, pane. Ale to není zdaleka vše. Ačkoli se onen jinoch ukrýval s druhým zběhem téměř po dvacet dní v zazděné hrobce nedaleko chrámu, naši lidé a psi jej nenašli. Poté zabil jednoho strážce a uprchl na jeho koni. Jeho vina padá na mého pána, udatného Haughu, jemuž hrozí smrt v mraveništi, nebude-li zběh dopaden. Ani stráže na řece, ani naši druhové neobjevili jeho úkryt. Podle stop, jež jsme našli v poušti, soudím, že byl unesen, protože jsme objevili vystřelený šíp z hrobky, kde se ukrýval, stopy boje i místo, kde stáli koně, kteří později utekli. Objevili jsme je příliš pozdě, bohužel, protože v opačném případě by udatný Haugha jistě dohonil tvé bojovníky, pobil je a zajatce jim odebral. Víme rovněž, že bylo uneseno několik lidí ze sousedních vesnic… Stopy karavany vedly k moři a potom na východ. Ale naši lidé se museli vrátit, aby nezahynuli žízní. Udatný Haugha dobře ví, že by nemohl projet nepozorovaně pouští a udeřit na vás, protože vaše stráže jsou ostražité a znají tuto písčitou krajinu stejně dokonale jako my. Kromě toho by nás lidé z vašich spojených vesnic porazili, kdybychom se s nimi utkali v boji. Nechce se uchylovat k úskokům, a proto mě požádal, abych ti vyřídil jeho vzkaz. Chce ti dát za tohoto zběha, je-li v tvých rukou živ a zdráv, dvacet mladých a zdravých lidí, kteří budou uneseni, aby se o tom nikdo nedověděl, a potom k tobě odesláni, abys je prodal nebo s nimi naložil podle své vůle. Kdybys pak požádal o něco jiného, a nikoli o lidi, řekni, a on učiní vše, co bude v jeho moci, aby tvé přání splnil.“

Starý muž chvíli mlčel.

„Kdyby byl onen jinoch v mých rukou, určitě bych ho prodal vašemu chrámu,“ odpověděl tiše. „Učinil bych tak, protože znám kněze a vím, že mi za svatokrádež zaplatí víc než vy, kteří nejste žádnými boháči. Co je mi do vašeho velitele Haughy? Ať si ho snědí mravenci. Je špatným velitelem a hloupým strážcem pouště, když se dal obelstít takovým mladíčkem, cizincem navíc. Moudře bych učinil, kdybych přikázal svému bojovníkovi, aby vrazil oštěp do tvých zad. Sám bych mohl vyslat své bojovníky s poselstvím do chrámu. Vím, že by jim nebylo ublíženo, třebaže je Egypt naším nepřítelem. Naopak, pohostili by je a milostivě vyslechli… A štědře odměnili za onoho jinocha.“

Stařec spustil mlčky hlavu.

„Leč tvůj velitel mi přesto může zaplatit víc než chrám,“ pokračoval. „Cesta na jih vede kolem jezera a moji bojovníci ji musejí objíždět, kdykoli se vydávají za otroky do země černokožců, kteří jsou dobrým zbožím, velmi hledaným kupci z ostrovů. Již dávno jsme se vzdali této cesty a dalších výprav. Odejdi v pokoji a pověz svému pánovi, že mu tento jinoch bude vydán živ a zdráv, zaváže-li se, že vaše oči budou tři měsíce slepé a uši hluché. Já svolám mezitím bojovníky z četných kmenů svého lidu, udeříme společně na lesnatou krajinu na jihu, a až se vrátíme domů s bohatým lupem, bude jinoch opět váš. Jestliže udatný Haugha ke mně přijde sám a zaručí se přísahou, že smlouva bude dodržena, odevzdám vám ho hned. Potom si ponecháme vašeho velitele jako rukojmí do konce výpravy a kněží budou mít svého zběha dřív.“

„Chrám to nikdy nedovolí a náměstek božského faraóna už teprv ne, pane můj.“

„Egyptské vojsko nemá ve východní poušti jiné oči a uši kromě vás. A moji lidé, jakmile obejdou nepozorováni jezero, se ztratí v poušti spolu s kořistí, takže se nikdo nedoví o jejich výpravě. Jsou jako duchové, jako vítr…“

„Budu mu opakovat tvá slova, pane.“

„Počkám na jeho odpověď do příštího úplňku. Naposledy dorostl měsíc před sedmi dny. Času máte tedy dost. Nepřijede-li do tohoto dne, sám vyšlu posla ke kněžím krokodýla a udatný Haugha bude sněden udatnými, byť malými mravenci. Odejdi! Propusťte jej a zásobte jídlem a vodou, aby cestou nepadl,“ přikázal bojovníkovi. „A ukažte mu jinocha, aby jím potěšil své oči a pověděl o něm svému pánovi.“

Bojovník padl na tvář a vycouval ze světnice. Stařec osaměl. Vzal džbán, vypil hlt vody, potom vstal. Rozhrnul bosým chodidlem uzlík, který ležel v koutě, a dotkl se prsty zlatých náušnic. S námahou se shýbl, zvedl nůž Bělovlasého a usmál se.

„Tímto nožem jistě zabil onoho netvora,“ zabručel. „Je to statečný bojovník, ač je tak mlád. Kéž ho mají bohové v ochraně, až ho dostanou kněží do svých spárů…“ Zamířil k východu, zakrytému závěsem z koňské kůže. Slunce stálo vysoko na obloze. Blížilo se poledne.

Starý náčelník pozoroval pásma písčité pahorkatiny a jeho rty se opět rozestoupily v letmém úsměvu. Přemýšlel o velkém tažení proti černému lidu v horských lesnatých krajinách. Cestu kolem jezera střežily dosud bdělé pouštní hlídky. Několika jezdcům se občas podařilo proklouznout, zajmout pár lidí a prchnout s nimi, ale každá větší výprava byla předem odsouzena k neúspěchu, protože strážci Sebekova chrámu by jistě ihned přivolali faraónova vojska, a ta by jim zatarasila cestu na jih a vybila je do posledního. Nyní se však naskytla nečekaná možnost zavřít tyto neúnavně bdící oči na jistý čas… Až se tak stane, spojí se ihned s náčelníky sousedních vesnic a spolu s nimi udeří. Taková výprava slibovala velmi bohatou kořist, tisíce zajatců, mladých a zdravých mužů a žen, za něž jim kupci zaplatí solí, železem, zlatem a všemi dary země, jež již neurodila rodná poušť, kde spatřil světlo světa a kde prožil celý život.

Sedmého dne seběhl bojovník hlídkující na pahorku do vesnice a hlasitě volal, že zahlédl dva koráby.

Stanuly nedaleko břehu a čekaly.

Čekaly tak dlouho, dokud se neobjevil náčelník vesnice s bojovníky. Tehdy se jeden z korábů přiblížil na vzdálenost hlasu, na příď vystoupil muž v košili, pobité bronzovými kroužky, a mohutné přilbě, zdobené chocholem z červených per, a zvolal zvedaje vysoko štít:

„Připluli jsme pro otroky, které chceme od vás koupit. Jste připraveni nám je prodat?“

„Jsme připraveni, zaplatíte-li za ně slušnou cenu!“ zazněla obvyklá odpověď. „Přicházíte-li s mírovými úmysly, budete přijati jako přátelé.“

Obě lodi se přiblížily k břehu. Jakmile se jejich zobce dotkly písku, uchopili veslaři kopí a štíty. Dva kapitáni vyskočili na pevninu a odhodili zbraně na znamení, že jich nechtějí použít. Hned potom vykročili k místu, kde je očekával náčelník vesnice.

„Přicházíme v pokoji, náčelníku! Buď pozdraven a kéž tě ochraňují tvoji bohové.“

„A vaši bohové vás, šlechetní kupci!“

Stanuli před nimi a vztyčili ruce k pozdravu. Stařec pokynul hlavou.

„Jste jistě utrmáceni. Přijměte od nás vaky se sladkou vodou, které vám přinášíme darem.“

„Díky, náčelníku. Zde je náhrdelník pro tvou ženu nebo dceru, aby jím vyzdobila svou šíji s tvým svolením.“ Kapitán podal bojovníkovi, stojícímu po náčelníkově boku, barevné korálky z měňavého skla. „Tak krásné šperky vyrábějí naši řemeslníci pro naše ženy a ženy našich přátel, aby se jim zavděčili svým tajemným uměním.“

Bojovník podal náhrdelník náčelníkovi, ten na něj rychle pohlédl a odevzdal dalšímu bojovníkovi.

„Vstupte, velitelé lodí, do domu mého, abyste se v něm posilnili a prohlédli si lidi, které hodláte koupit.“

Zvolna kráčeli po písečném náspu.

„Potřebujeme mladé a silné muže, náčelníku…,“ pravil kapitán, „a také děvčata dobře rostlá a obratná, aby nám mohla sloužit. Pokud jsi zajal rovněž starce nebo děti, můžeš je zabít, aby ti nebyli břemenem, protože je nekoupíme a nesoudíme ani, že by o ně kdokoli stál.“

„Moji bojovníci neprojíždějí zbůhdarma poušť, ani neplýtvají silami. Až si prohlédnete otroky, sami přiznáte, že statnější nenajdete na žádném z vašich ostrovů.“

Došli k vesnici, kde se shromáždili téměř všichni bojovníci, ženy a děti, alby spatřili cizince a přivítali je.

Býval to obvykle den velkého svátku, darů ženám, nových zbraní pro muže a všelikého bohatství, jež mohl svět nabídnout vísce, ztracené mezi mořem vody a mořem písku.

Když se kupci posilnili, náčelník vstal a zavedl je na okraj vesnice, kde už čekali zajatci. Všichni se rychle zvedli a s neklidem pohlíželi na ty, kteří se měli stát pány jejich života.

Oba kapitáni odhadovali pozorně očima toto živé zboží. Zajatci stáli úplně nazí, aby mohli lépe ocenit sílu jejich svalů a ztepilost.

Náhle kapitáni stanuli. Došli k nahému chlapci se světlými vlasy a kůží.

„Ten jistě není synem vaší země!“ pravil jeden z nich. „Kdo jsi?“

„Jsem synem rybáře, kterého zahnal zlý osud do této země a uvrhl do zajetí.“

„Odkud pocházíš?“

„Jsem poddaným trojského krále.“

„Slyšel jsem o tomto městě. Leží daleko na severu.“

„Ano, pane.“

„Ztratil jsem jednoho plavce, zemřel horečkou během plavby. Umíš veslovat?“

„Můj otec byl rybářem, pane.“

„Ještě jsi nevyspěl v muže, ale vypadáš na silného mladíka,“ řekl dotýkaje se jeho paže.

„Díky ti, pane!“ Bělovlasý se mu poklonil. Srdce se mu div nerozskočilo radostí.

Ale tu k nim přistoupil náčelník vesnice, který kupce provázel.

„Prodám vám všechny otroky kromě toho jediného.“

„Jak myslíš, náčelníku. Cestou mi zemřel jeden veslař a tento by se mi velmi hodil, protože hovoří naším jazykem. Ale jestliže si ho ceníš tak vysoko, že ho nechceš prodat, vzdám se ho.“

Postoupili o několik kroků a opět stanuli. Kapitán otevřel ústa děvčeti, které stálo vedle Bělovlasého, a prohlédl si jeho chrup.

Příštího dne byl obchod uzavřen a otroci přešli na koráb, kde měli strávit mnoho dní.

Dvě rozvinuté plachty se vznesly na stožár, vesla pleskla o vodní hladinu a oba černé koráby se vzdalovaly stále rychleji od břehu.

Život ve vesnici se vrátil do obvyklých kolejí. Bělovlasý byl na náčelníkův rozkaz odveden do pusté chýše bez oken. Vchod hlídal bojovník s kopím; patrně neznal řeč národů moře, protože ani jednou neoslovil vězně, který dlouho chodil po světničce sem a tam, dokud neklesl únavou na kožešiny.

Oba koráby zatím obepluly širokým obloukem ves a stanuly na hranicích obzoru. Nastal soumrak, doba, kdy se lidé moře zpravidla vracívají na pevninu, aby na ní strávili noc. Avšak koráby nezamířily do žádného přístavu, ale stály pořád na místě, dokud se daleko na západě neobjevilo šest plachet. Plavci opět ponořili vesla do vody a koráby vypluly blížícím se lodím vstříc.

Přiblížily se k nim tak těsně, aby se dalo přejít z jedné paluby na druhou. Brzy potom se setkalo osm velitelů na jedné lodi a začalo tlumenými hlasy hovořit.

„Cos tam uviděl, synu?“ otázal se šedovlasý muž v tmavém brnění, které bylo matné a nesvítilo, jako by si jeho majitel nepřál být spatřen ve tmě.

„Měl jsi pravdu, otče, je to velká osada, plná žen, mužů i dětí, které by možná přečkaly plavbu. Náčelník mi ukázal krásné zlaté šperky, které mi chtěl prodat, ale vymluvil jsem se, že nemám dostatek zboží, abych mu je za ně poskytl výměnou. Jestliže je přepadneme nepřipravené, útok se s největší pravděpodobností podaří. Zajmeme otroky, přivlastníme si zlato uschované v náčelníkově domě, a utečeme na lodě před návratem ostatních bojovníků z pouště, kde jich velká část pobývá. Vezmeme jim také to, co jsme jim dali za otroky.“

„Odkud chceš na ně udeřit?“

„Od moře. Připlujeme k břehu v hluboké tmě na jednom korábu, vysadíme několik nejzkušenějších bojovníků a až zabijeme ve vší tichosti strážce, kteří určitě hlídkují na mořském břehu, zaútočíme. Podaří-li se je překvapit, kořist bude veliká.“

„A když se to nepodaří?“

„Potom se naši bojovníci stáhnou rychle na loď, a ihned odplují. Ostatní lodi, které budou čekat zpovzdálí, se nepřiblíží k břehu a také co nejrychleji odplují.“

„Velmi moudře jsi to promyslel, synu.“

Koráby se od sebe opět vzdálily a kroužily tam a zpátky po moři, na němž uhasínaly poslední sluneční paprsky ‚barvy rudého vína.

Bělovlasý procitl v té době ze spánku, usedl a přejel rukou po očích. Závěsem, zakrývajícím vchod, nepronikalo žádné světlo. Podle toho poznal, že zapadla noc.

Vzal džbán vody, který mu přinesl večer strážce spolu s pšeničnými plackami. Přivřel oči. Proč ho stařec nechtěl prodat lidem z černých korábů? Tušil, že mu Sebekův chrám za něho zaplatí nesrovnatelně víc, než kolik by mu dali zámořští kupci? Je-li tomu tak, nic ho už nezachrání. Čeká ho opět dlouhá cesta pouští nebo po velké řece a na jejím konci Velké jezero s dvěma chrámy, mezi nimiž má svůj příbytek bůh krokodýl.

Usedl a dotkl se rukou očí. Potlačoval pláč. Teď, když byl sám a nemohl nic udělat, protože doba útěku a boje minula, cítil se úplně ztracený.

„Matko, matko…,“ vzlykal tiše a hryzl si rty, aby ho strážce neuslyšel, nevstoupil dovnitř a nezastihl v tak žalostném stavu.

Potom se pomalu uklidnil. Myšlenky se přestaly honit rozpálenou hlavou, i když se mu stále budoucnost rýsovala v nejčernějším světle. Jestliže je taková vůle bohů, zahyne. Ztropili si z něho krutý šprým, když ho zavedli k moři, které tolik toužil spatřit. Dovolili dokonce dvěma velitelům lodí, hovořícím jazykem jeho lidu, aby připluli a chtěli ho odvézt. To vše jedině proto, aby ho jedno slovo starého náčelníka uvrhlo opět do krokodýlí nádrže…

Opět usnul.

V spánku uslyšel pronikavý křik. Probudil se a usedl. Hned potom se ozvaly další hlasy a dusot mnoha ‚kroků kolem jeho chatrče, pořád kdosi křičel a hlasitě bědoval.

Vrhl se k východu. Odhrnul závěs. Strážce právě namířil kopí proti muži v přilbě s vlajícím chocholem.

Aniž uvažoval o tom, co činí, udeřil strážce vší silou do zátylku.

Ruka s kopím ustrnula na krátký okamžik ve vzduchu. Muž s přilbou, který si teprve teď uvědomil, jakému nebezpečí unikl, vrazil do strážcových prsou krátký, široký meč. Ten klesl na kolena a pomalu se svalil na zem.

Bělovlasý vyrval kopí z jeho chladnoucí ruky a rozběhl se za útočníky v šupinatých košilích, dobře viditelnými v záři vysoko šlehajících plamenů hořících chatrčí.

Rychle uskočil do tmy a začal se rozhlížet? Kde je moře? Kterým směrem se rozběhnout? Střela mu zasvištěla kolem ucha a letěla dál. Padl na zem, svíraje kopí pevně v ruce.

Odlesky ohně osvětlily muže v přilbách, táhnoucí k břehu vřeštící ženy a děti. Byli to tedy kupci z černých korábů, kteří přepadli vesnici.

Běžel k moři, ale přitom kličkoval, aby se vyhnul světelným kruhům vrhaným planoucími chýšemi, jež útočníci postupně podpalovali.

Vtom vyskočil z přítmí polonahý, snědý muž s hustými kadeřavými vlasy. Jeho oči byly rozšířené hrůzou. Hnal se proti Bělovlasému s nožem v ruce. Útok byl tak rychlý a neočekávaný, že chlapec jen taktak stačil uskočit a zabodnout kopí do nepřítelovy hrudi. Chtěl je potom vyrvat, ale uvízlo příliš hluboko a zlomilo se, když jím prudčeji trhl. Muž klesl a tiše zachroptěl.

Bělovlasý se nad ním sklonil a vytrhl mu z ruky nůž. V poslední chvíli uskočil, neboť zahlédl dalšího bojovníka, mávajícího krátkým mečem.

Přitiskl se ke kmeni vysoké palmy a bedlivě se rozhlížel.

Proti sobě měl náčelníkovu chatrč. V tom se určitě nemýlil, protože vzápětí spatřil dva muže v přilbách s chocholy, tedy bojovníky národů moře, jak táhnou ze dveří starého náčelníka. Jeden zvedl meč a probodl starce, druhý se opět vrhl do domu, z jehož střechy vyšlehly vysoké plameny, a vrátil se zpět s plátěným uzlíkem.

„Na loď!“ Hlasitý křik se rozlehl tmou a zaburácel ještě několikrát, opakován neviditelnými rty. Muži s chocholy se rozběhli jeho směrem. Bělovlasý pádil za nimi, vyhýbaje se kruhům světla.

Ale obhájci vesnice se mezitím vzchopili, bojovníci, kteří se rozprchli v prvním úleku do pouště, se začali vracet.

Na útočníky, stahující se kvapně na koráb, dopadala sprška střel.

V obavě, aby nepadl z rukou těch, s nimiž chtěl uprchnout, držel se v stínu, ale když minul poslední stromy, věděl, že nemůže zůstat déle nepozorován.

S křikem ,,Počkejte! Vezměte mě s sebou!“ pustil se za nimi, klopýtaje o písečné valy. Vtom vyletěly od posledních stromů dva šípy. Potom ještě dva. Svištění pátého neslyšel.

Pocítil prudkou bolest v noze, upadl, ale hned se opět zvedl. Šíp mu uvízl hluboko ve stehně. Vytrhl jej s kouskem živého masa, zavrávoral, ale běžel dál.

Plavci již spouštěli koráb na vodu. Piráti do něho vlekli poslední zajatce. Hned potom skočili na palubu a chopili se vesel.

Bělovlasý se vrhl do moře. Plaval, jak nejrychleji dovedl, pranic se neohlížel na bolest v pravé noze, která mu stále více překážela v pohybu, a zoufale doháněl temný koráb, vzdalující se stále rychleji od břehu.

„Počkejte!“ křičel, ačkoli věděl, že na něho nikdo nebude čekat, protože na břehu se již začaly hemžit temné postavy a vypouštět šípy.

S krajním vypětím se dral za nimi.

Loď již byla blízko. Natahoval bezmocně ruce, ale plavci veslovali stále rychleji.

Vtom spatřil dvě temné postavy. Dva páry silných rukou ho uchopily. Nadzvedl se, přidržel druhou rukou okraje lodi a přehoupl se dolů k nohám zajatců, stlačených na palubě.

Velká plachta, spuštěná z ráhna, se prudce rozvinula a tiše zazpívala, jakmile chytla vítr, který v noci vždy duje z pevniny.

ABYS NEBLOUDIL V CIZÍCH TMÁCH

Probudil se a chvíli ležel s přivřenýma očima. Vnímal mírné pohupování lodi. Hluboký mužský hlas, který opakoval zpěvavě „Pluj po vlnách, pluj po vlnách,“ hovořil jeho rodnou řečí. Když nakrátko zmlkl, proběhlo lodí lehké chvění, jako by ji někdo postrčil zezadu. To se veslaři současně vzepřeli do vesel. Vysoko nad ním se zatřepetalo plátno. I vítr poháněl jejich loď.

Otevřel oči. Ještě se nerozednilo, ale obloha po pravé straně byla o něco jasnější. Ihned si toho všiml a srdce se mu živěji rozbušilo. Pluli na sever! Rozhlédl se. Na holých prknech paluby spala spousta lidí, mužů, žen, chlapců, stejných jako on, a děvčat. Podle barvy kůže i oblečení poznal, že jsou příslušníky kmene, jehož byl zajatcem. Pod stožárem, na němž se vzdouvala černá plachta s velkýma, široce rozevřenýma bílýma očima, seděli na složených kožešinách tři bojovníci, kteří drželi na zkřížených kolenou krátké, bronzové meče, vytažené z pochev. Vedle nich ležela hromada štítů a kopí, jejichž ostří se lehce třpytilo v bledém světle časného rána. Na lavicích, běžících prostředkem korábu, seděly dvě řady veslařů. Za nimi, zakryt plachtou, stál muž, který jim vydával ospalým, stejnoměrným hlasem povely.

Bělovlasý protáhl ztuhlá ramena a pokusil se ‚narovnat nohy. Sykl bolestí a dotkl se prsty stehna. Až teď si vzpomněl, že byl při útěku raněn šípem. Zastřešil oči dlaní a prohlédl si ránu. Již nekrvácela, ale byla velmi hluboká.

Pohnul opatrně nohou. Naštěstí v ní neztratil cit ani sílu, i když velmi bolela. Opatrně usedl, aby se nedotkl poraněným stehnem prken, a pohlédl na moře. Vpravo pluly po nízkých, hravých vlnách další koráby s napjatými plachtami. Napočítal jich pět. Jeden byl tak blízko, že se kormidelníkův hlas nesl docela výrazně nad vodou.

Klesl zpátky na prkna a skrčil poraněnou nohu. Potom si všiml, že jeden z tří bojovníků, sedících pod stožárem, vstává. Ačkoli neměl na hlavě přílbu s červeným chocholem, poznal ho. Byl to mladý velitel, který ho chtěl koupit od starého náčelníka kmene.

Právě vstal, odstrčil nohou spící ženu a přistoupil k němu.

„Můžeš hýbat nohou, Trojane?“

„Ano, pane.“

„Ukaž!“ Nadzvedl ho a otočil na břicho. Ačkoli s ním pohnul pevně a rázně, nezabolelo to. Chvíli si prohlížel zraněné stehno. „Prohni nohu!“ přikázal.

Chlapec stiskl zuby a zvedl nohu, potom ji pomalu spustil, dokud se nedotkl prsty paluby.

„Krvácel jsi tak silně, že tě moji druhové chtěli vyhodit do moře, abys nebyl pro veslaře zbytečnou přítěží a nezemřel. Bojí se totiž, že by jim stín zemřelého mohl protnout cestu a znemožnit návrat,“ dodal se smíchem. „Ale nedovolil jsem to a poručil, aby ti vytáhli zlomený hrot z nohy. Asi o tom nevíš, protože jsi omdlel bolestí. Nedovolil jsem ani zavázat ránu, aby vytekla zlá krev, protože střela mohla být otrávená…“ Opět se naklonil nad chlapcem. „Ale nebyla, protože okraj rány je čistý a už začíná zasychat.“

„Díky ti, pane,“ řekl tiše Bělovlasý, obrácený stále tváří k prknům.

„Splnil jsem jedině sivou povinnost,“ zabručel kapitán. „Když jsem šel do chatrče starého náčelníka pro zlato, které mi předtím ukázal, přepadl mě jeden bojovník s kopím. Nebyl jsem na útok připraven, a když jsem viděl zbraň, namířenou na svou hruď, už jsem se v duchu loučil s životem. Vtom jsi vyskočil z náčelníkovy chaty a udeřil ho do hlavy. Upustil kopí, takže jsem jej mohl srazit a běžet dál. Potom ti bohové dovolili připlout k mé lodi, když odrazila od břehu. Pochopil jsem, že mi tím dávají znamení, a slíbil si, že nedovolím, aby tě moji druhové zabili, i kdybys ochroml. Ale teď vidím, že se zranění hojí přímo zázračně. A protože jsi tolik prožil, ačkoli máš ještě mléko na bradě, je vidět, že si tě bohové mimořádně oblíbili. Jak ti říkají?“

„Nemám dosud jméno, pane.“ Bělovlasý se nadzvedl a opatrně usedl. „V mé vlasti dávají jinochům jméno až po zasvěcení v Poseidonově sluji, kde z nich stařec činí dospělé muže. Má matka a otec mě nazývali Bělovlasým.“

„Zasloužíš si toto jméno, protože jsem dosud neviděl mladého člověka, který by měl tak bílé vlasy jako ty!“ Mladý kapitán se rozesmál. „Mne zase nazývají Terteem. Jsem pirát. Můj otec je králem na ostrově Sytnos. Je to nevelký ostrůvek, tak skalnatý, že každý, kdo nezná vstup do přístaviště, ztroskotá,“ opět se rozesmál. „Sám se o tom přesvědčíš, až tam s pomocí bohů doplujeme za dvanáct nebo i méně dní, pokud nám bude vítr stejně nakloněn jako teď…,“ zvážněl. „Přikážu, aby ti dávali hodně jíst, protože jsi ztratil velmi mnoho krve. A nebudeš otrokem, jak jsem již řekl.“

„Děkuji ti, pane. Necítím hlad.“

„Neříkej mi pane, protože to přísluší jedině otrokům.“

„Děkuji ti tedy, Tertee…,“ pravil tiše Bělovlasý a ulehl na palubu, protože se mu náhle zatmělo před očima a v hlavě pocítil šum.

V duchu pak dodal: Děkuji ti, Velká matko, která jsi ode mne neodvrátila svou tvář, ačkoli jsem si myslel, že sis ze mne ztropila krutý šprým. Ačkoli modlitba byla určená bohyni, opět mu vytanula pod přivřenými víčky klidná, usměvavá tvář jeho matky.

S námahou otevřel oči.

„Tertee,“ pronesl tise.

„Cos chtěl?“ mladý kapitán se nad ním sklonil.

„Odnesl jsi ty zlaté předměty z náčelníkovy chatrče?“

„Proč to chceš vědět?“ Terteus svraštil obočí.

„Pocházejí z jedné hrobky v Egyptě…, byl mezi nimi můj nůž… obyčejný nůž…, nosil jsem ho v této pochvě…,“ zvedl ruku a dotkl se provázku na hrudi.

„Prohlédl jsem si šperky jenom letmo,“ odpověděl Terteus.

„Leží pod stožárem, zahalené do kousku plátna, jak jsem je našel. Ale počkej chvíli.“

Otočil se a zamířil k stožáru. Po chvíli se vrátil. Bělovlasý procitl z krátké mdloby a otevřel zvědavě oči.

„Měl jsi na mysli tento nůž?“

„Ano, pane… ano, Tertee,“ natáhl ruku, a když v ní ucítil svůj drahý nůž, zvedl ho ke rtům a zbožně políbil.

„Co na něm vidíš cenného? Přináší ti štěstí?“

Chlapec pohlédl ‚na Tertea a usmál se.

„Když ti řeknu, že jsem jím zabil rybu velkou jako člun, a egyptského boha, který je netvorem, nazveš mě bídným lhářem a dáš mě vyhodit do moře rybám napospas…“

„Neučiním to, protože vím, že blouzníš po těžkém včerejším zranění. Znal jsem starší jinochy, než jsi ty, a ti také blábolili, když jimi lomcovala horečka. Spi, a až se probudíš, přikážu, aby tě nakrmili a napojili.“

Udatný Haugha, velitel pouštní stráže, zastavil koně a zastínil dlaní oči. Pozoroval delší chvíli daleké moře, sahající k hranicím obzoru, a bližší, zvlněné kopce načervenalého písku, svažující se v mírném sklonu k vodě.

„Je to tam, veliteli,“ pravil druhý bojovník, který ho teprve teď dohonil.

„Určitě nás již spatřili,“ pravil Haugha a rozjel se pomalým klusem dolů k vesnici. Čtyři černé body, které před chvílí zahlédl, se postupně zvětšovaly, až vyrostly v čtyři jezdce. Když se přiblížili, odhodili Haugha i jeho průvodce kopí i luky, stanuli a zvedli pravé ruce na znamení, že přicházejí s mírovými úmysly a nechtějí bojovat.

Čtyři jezdci se přiblížili. V rukou drželi napjaté luky.

„Kdo jste?“

„Jsem velitel stráže, která obzírá území kolem Velkého jezera. Zvou mě Haugha. Přibyl jsem na přání náčelníka této vesnice a jsem ochoten učinit vše, co ode mne žádá.“

Jezdci neodpovídali. Až za hodnou chvíli se ozval jeden z nich:

„Jeďme! A nepokoušejte se o útěk, sic vás prošijí naše střely.“

Haugha mlčky přikývl a lehce se dotkl slechů koně, který začal poslušně sestupovat z písečného pahorku. Jezdci je obklopili z obou stran.

Když dospěli k prvním chatrčím, velitel pouštní stráže podezíravě vtáhl vzduch. Ne, nemýlil se. Páchlo to zde nedávným požárem. Zahlédl několik mužů, jak stavějí novou chatrč vedle ohořelých pahýlů její předchůdkyně. Kam oko pohlédlo, všude spáleniště. Některé příbytky byly od sebe dosti vzdálené, takže to nemohl být obvyklý požár, který přeskakuje ze střechy na střechu, dokud nezachvátí celou ves.

Posléze došli k větším, zcela novým chatrčím, jejichž stěny byly spletené z palmových listů a nahozené hlínou.

„Sestupte z koní!“ vyzval je jeden bojovník, sám také seskočil a vstoupil dovnitř. Ostatní stáli nehybně s luky namířenými proti cizincům.

Už se začali kolem nich sbíhat lidé. Haugha si všiml, že muži jsou v drtivé většině, ženy a děti by se daly na prstech spočítat. Stál nehybně s očima upřenýma na závěs zakrývající vchod do chýše. Již věděl, co se zde přihodilo.

Bojovník se vrátil a pokynul mu hlavou.

„Vstup dovnitř, Haugho, veliteli pouštní stráže!“ pravil a naznačil rukou jeho druhovi, aby setrval na místě.

Haugha uposlechl. Chvíli trvalo, než si jeho oči, přivyklé otevřenému prostranství, osvojily přítmí. Teprve potom spatřil mladého muže, sedícího na loži z kožešin.

„Buď pozdraven ty i tvůj dům,“ pravil Haugha a bezděčně se rozhlédl.

„Usedni, veliteli pouštní Stráže.“ Mladý člověk dal znamení bojovníkovi, který stál ve dveřích.

„Přikaž, ať přinesou jídlo a vodu pro ctihodného velitele. Postarej se rovněž o jeho druha, aby si odpočinul a posilnil se, protože je jistě stejně utrmácen jako velitel.“

Bojovník se vzdálil. Haugha usedl na loži z kožešin, které mu ukázal mladý muž. Zvedl hlavu, pohlédl mu do očí, ale nepromluvil. Jeho hostitel setrvával rovněž v mlčení.

Po chvíli přinesl bojovník džbán čerstvé vody, placky a sušené fíky. Mladý muž se nadzvedl, vzal placku a nabídl ji hostu. Haugha ji přijal, rozlomil a podělil se jí s mladým mužem. Počínal si při tom klidně a rozvážně, ačkoli věděl, že nebude-li nabídnutá placka přijata, smrt ho nemine.

Avšak mladý muž přijal bez váhání nabídnutý kus a pustil se do jídla. Nikdo nepromluvil.

Teprve když vypili vodu a odložili hrnce, hostitel řekl.

„Nebyl jsem tu tehdy. Můj otec si přál, abych si vybojoval ženu, protože předchozí, která mi ještě nestačila porodit syna, zemřela po uštknutí škorpiónem.“

Zmlkl. Haugha stále nehnutě čekal.

„Odjel jsem tedy sám z vesnice, jak káže obyčej, a vybojoval si ženu…“ Opět se zarazil a zakýval hlavou. „Když jsem se vrátil, uplynuly již tri dny od chvíle, kdy se to stalo.“

„Připluli po moři?“ zeptal se posléze Haugha.

„Uhodl jsi, veliteli. Připluli a odpluli uprostřed hluboké noci na černých korábech. Probodli strážce, kteří hlídali břehy a přepadli spící vesnici. Odvlekli mnoho našich žen a dospívajících dětí, zabili mnoho našich bojovníků, než se vzpamatovali z úleku a byli schopni obrany.“

„Člověk přepadený uprostřed spánku je bezmocný jako žena, dítě a holubice,“ odpověděl Haugha. „Tak praví přísloví mého lidu.“

„Je to moudré a pravdivé přísloví, veliteli. Pochoval jsem svého otce a nyní stavím nové chatrče.“

„Přijel jsem do tvé vesnice, neboť takové bylo přání tvého otce,“ odpověděl Haugha.

„Vím o tom. V opačném případě bych využil toho, žes přijel sám a dal bych tě zabít, protože jste našimi nepřáteli. Ale vůle mého otce byla jiná a já jí musím být poslušen. Odejdeš živ. Bylo mi řečeno, že ti tvůj posel měl vyřídit otcův vzkaz, podle něhož jsi měl obdržet bílého chlapce a záměnou dovolit našim bojovníkům obejít Velké jezero a zaútočit na jižní lesní krajinu.“

„Vyřídil mi slova tvého otce.“

„Věz tedy, že nemohu splnit jeho slib, i kdybych chtěl, protože onen jinoch již není v naší vesnici.“

„Zahynul?“

„Nezahynul, protože jeho tělo nebylo po přepadení nalezeno a každý by ho musel poznat. Piráti ho jistě unesli. Byl ostatně jedním z nich.“

„Není tu tedy…,“ pravil klidně Haugha. Zvedl hlavu. „Chceš-li mi prokázat službu, mladý náčelníku, vyveď mě ze svého domu a vraz mi kopí do srdce, aby to viděl můj bojovník.

Potom jej milostivě propusť, aby o tom zpravil kněze v městě u Velikého jezera.“

„Neučiním tak, protože jsi měl z vůle mého otce opustit můj dům živ.“

„Nevíš, z jakého lidu pocházeli oni piráti?“

„Z lidu moře. Sídlí na severních ostrovech a ty jsou dle vyprávění starých lidí nebo těch, co znají jejich řeč, vzdáleny sedm, deset a některé i dvacet dní plavby od nás, pokud ovšem vane příznivý vítr. Je jich nesčetné množství, tolik, co na nebi hvězd. Aspoň to říkají starci. Nejsme lidmi moře, ale vyprahlé pouště, a neznáme je.“

„Ano,“ pravil tiše Haugha. „Jsme lidé pouště a nedovedeme hledat stopy na moři… Tvůj otec tedy zůstane nepomstěn a já již bílého jinocha nenajdu.“

„Je tomu tak, jak jsi pravil, veliteli,“ přisvědčil mladý náčelník.

„Dovol mi tedy odejít. Díky za pohostinství, které jsi mi poskytl.“

Haugha vstal.

„Odejdi v pokoji,“ pravil mladý muž, zatleskal a přikázal bojovníkům, aby zásobili hosty vodou a jídlem, nezbytným při dlouhé zpáteční cestě.

Ale udatný Haugha, velitel pouštní stráže, nepřekročil moře písku. Když spatřil po šesti dnech břeh Velkého jezera, zastavil koně a pravil:

„Usekni mi hlavu a zanes ji ctihodnému Het-Ka-Sebekovi, aby věděl, že jsem zaplatil za svou nedbalost, a nestíhal můj rod krutými tresty.

Pověz mu také, že byl bělovlasý vrah boha unesen, že ho odvezli na černých korábech piráti lidu moře. Říká se, že ruce kněží jsou dlouhé jako svět a že všude dosáhnou. Nechť tedy Het-Ka-Sebek vytáhne ruce na konec světa a přivede jinocha zpět. Nyní učiň, co jsem ti přikázal!“

Věrný bojovník splnil jeho rozkaz a usekl mu hlavu. Když potom stanul před tváří strážce podoby duše boha Sebeka a složil ji k jeho nohám, vylíčil mu po pravdě, co se stalo s uprchlíkem a jak zemřel statečný Haugha, velitel pouštní stráže.

Het-Ka-Sebek hleděl chvíli na lidskou hlavu povalující se v prachu u jeho nohou, potom pokynul bojovníkovi, aby ji opět zabalil.

„Lid more,“ tiše opakoval a po chvíli dodal: „Jdi a oznam bratřím a rodině zemřelého velitele stráže, že smyl smrtí svou vinu. A ačkoli nekonal řádně svou povinnost, byl věrným sluhou chrámu velkého boha. Ať pochovají jeho tělo, jak káže zvyk.“

Bojovník klesl k jeho nohám, potom se rychle zvedl a s velitelovou hlavou, přitisknutou k hrudi, vycouval pozadu z nádvoří, kde s ním kněz hovořil. Het-Ka-Sebek zamířil zpět pod stinné sloupořadí a odebral se do kamenné cely, kde seděl velekněz chrámu nad svitky starých papyrusů hluboce zadumán.

Hovořili tlumenými, vážnými hlasy až do západu slunce, a když nastala noc, ohlásil stříbřitý zvuk velkého gongu všem členům posvátného Sebekova sboru, aby sešli do podzemní sněmovní síně.

Když šestého dne poprvé vstal, přešel k stožáru a vrátil se zpět k přídi, cítil ještě v noze bolest. Osmého dne se již mohl pohybovat bez nejmenších potíží. Stále dul jižní vítr a lodi se rychle vzdalovaly od horké egyptské země. Před západem vzal Bělovlasý poprvé do rukou veslo a ponořil je do vody. Bylo těžké, ale protože věděl, že ho plavci zvědavě pozorují, vesloval statečně, ačkoli se po zranění dosud cítil poněkud sláb. Radost, kterou ho tato práce naplňovala, dala zapomenout námaze. Byl stejně jako oni člověkem moře, rozuměl jeho velikosti, měnivé barvě i náladám, podobně jako rolník rozumí zemi a pastevec pozná podle chování stáda změnu počasí nebo hrozící nebezpečí, třebaže se tomu nikdy neučil. I smrt, kdyby ho potkala na moři, by se mu zdála milosrdnější, méně strašlivá než ta, která na něj číhala uprostřed horké písčité krajiny, jež nyní utíkala stále na jih a zdála se každou chvíli neskutečnější jako strašidelný sen, když nás od něho dělí delší časová prodleva.

Když Terteus stanul desátého dne na přídi, chvíli pozoroval mihotavé vodní prostory, potom pravil Bělovlasému:

„Vbrzku spatříme můj rodný břeh, jestliže… jestliže je nepotkáme, protože pořád krouží kolem těchto míst.“

„Kdo?“

„Kréťané. Plavci nesmrtelného Mínóa. Tudy vedou jejich obchodní cesty do Egypta a fénických měst, i do Gubalu, o němž jsi mi vyprávěl. Vybudovali na všech dobytých ostrovech přístavy a skladiště a jsou největší námořní mocností světa. Právě proto tolik nenávidějí nás, piráty, i naše statečné řemeslo. Překážíme jim v hromadění bohatství, ačkoli se o nich říká, že mají na svém ostrově nepřeberné poklady a že jejich panovníci oplývají větším přepychem než božský faraón. Nebylo by na škodu spojit naše nevelká loďstva a udeřit společně na Krétu. Jsme statečnější než oni, ale roztříštěni na malé státečky… Oni obvykle vyplouvají na moře s velikým loďstvem a potom běda každému, kdo zkříží dráhu jejich lodím…“

„Proto tedy pluje jeden koráb daleko v čele?“ Bělovlasý ukázal na černou plachtu, která chvílemi mizela, chvílemi se opět vynořovala v dalekém oparu, zvedala se na vlnách nebo opět klesala do vodních brázd.

„Ano. Jestliže zahlédne v dálce krétské lodi, vrátí se a my budeme tak dlouho čekat, dokud nás před nimi neukryje noc.

Jsou to lodi velké, dobře viditelné zdálky, takže je snadno zahlédnou, bude-li obloha bezmračná, jako je dnes.“

Třebaže Terteus hovořil téměř bezstarostně, setrvával neustále na přídi a nepřestával pozorovat moře.

Dalších pět korábů plulo v tak těsné blízkosti, že se plavci mohli navzájem dorozumívat. Mladý kapitán otočil hlavu k nejbližšímu, potom se náhle napřímil a zastínil si oči.

„Kréťané!“ vykřikl a naznačil rukou směr. Bělovlasý je zahlédl téměř současně.

Nepluli proti osamělému korábu, který měl upozornit ostatní na jejich přítomnost, ale zprava, od východu.

Lodí bylo patnáct, velkých, pestře zbarvených, s bílými plachtami ve tvaru trojúhelníku, s daleko vyššími boky než štíhlé pirátské lodi. Chlapec zahlédl v sluneční záři jasný šik vesel, zvedajících se a klesajících na boku nejbližší lodi, která k nim mířila neuvěřitelnou rychlostí.

Terteus prudce rozhrnul hlouček vyděšených zajatců a letěl k stožáru. Nasadil si přilbu a uchopil vysoký štít i kopí. Muži obsluhující vesla již měli zbraně u ruky.

Bělovlasý stál jako zkamenělý. Nemohl odtrhnout zraky od plachet. Jako by mu rostly před očima. Spěchaly k nim ráznými pohyby vesel, aby jim proťaly cestu.

Uslyšel za zády výkřiky a povely. Loď se náhle zahoupala a prudce změnila směr. Pirátské lodi se rozprchly, aby se i pronásledovatelé museli rozdělit. Kormidelníkovy povely přešly ze zpěvavého tónu v uspěchané, přerývané výkřiky. Voda pleskala pod nárazy vesel stále hlasitěji. Loď nabírala rychlost.

V okamžiku, kdy odbočili v ostrém zákrutu, zakryla ji na chvíli plachta, ale když se Bělovlasý vyklonil, zahlédl docela výrazně velkou modrou loď, jež se opět značně přiblížila. Uprostřed bílé, vzduté plachty se černala hlava býka s rovnými purpurovými rohy. Zdálo se mu, jako by tato hlava za nimi letěla po vlnách.

Na chvíli podlehl zrakovému klamu a myslel, že vzdálenost mezi loďmi roste. Kormidelníkův hlas zněl stále chraptivěji a uspěchaněji. To nebyly povely, ale šílený tlukot vyděšeného srdce. Pluj po vlnách! Pluj po vlnách!

Jenomže vesla krétské lodi se rovněž zvedala a klesala šíleně rychle a obrovská plachta, postrkovaná příznivým větrem, hnala modrý koráb po vodních brázdách, jež po sobě zanechávali prchající.

Viděl i ostatní pirátské koráby, jak se rozbíhají všemi směry. Potom obrátil pohled k přídi a zhrozil se.

Daleko na obzoru se vynořily tři bílé plachty, dosud malé, ale zvětšující se každým okamžikem. Mířily přímo proti nim.

Rozběhl se k zádi lodi, kde stál nehnutě Terteus, a zvolal:

„Tam! Podívej se!“

Mladý kapitán si zastínil rukou oči a vykřikl:

„Zpomalit! Až se přiblíží, otočíme se zpět! Jestliže do nás nevrazí přídí, proklouzneme vedle ní! Tam vpředu čekají tři další lodi!“

Plavci ani nezvedli hlavy od vesel. Loď plula o něco pomaleji.

Terteus pozoroval s napětím příď nejbližšího nepřátelského korábu. Rostla v očích, zvětšovala se každým záběrem vesel a Bělovlasý, sledující její let s narůstající hrůzou, spatřil na jejím zobci vyřezávanou ženskou hlavu. Usmívala se a byla téměř na dosah…

Terteus, zakrývající hruď štítem, zvedl ruku a chvíli ji držel vztyčenou. Náhle ji spustil.

„Levé veslo dozadu!“ Pravé dopředu!“ vykřikl kormidelník a opřel se celým tělem do řídícího vesla.

Koráb se prudce naklonil, otočil téměř kolem své osy a opsal malý kruh v těsné blízkosti připlouvající krétské plachetnice.

„Haaaa…ii!“

Plavci se opřeli do vesel s největším vypětím a štíhlý trup lodi se vznesl téměř do vzduchu, vyzdvižen zoufalou silou paží.

Proklouzli těsně kolem útočníků. V témž okamžiku se na ně začaly sypat střely. Bělovlasý se krčil za Terteovým štítem. Uslyšel pronikavý vřískot nějaké ženy a hlasité úpění. Plavec sedící nejblíž něho se nadzvedl a klesl na veslo. Z krku zasaženého střelou vytryskla krev.

V příštím okamžiku se lodi od sebe oddálily. Bělovlasý se rozběhl k veslařské lavici, odstrčil mrtvého plavce, který sklouzl na prkna, a chopili se vesla.

Téměř nevnímal kormidelníkův hlas. Viděl jenom řadu naklánějících se a zvedajících zad a stržen jejich usilovnou prací, nakláněl se a napřimoval ve stejném rytmu jako druhové. Ze svého místa viděl jenom moře po levé straně.

Ale náhle se všichni vymrštili a uchopili štíty i kopí. Zvedl hlavu. Loď se pohupovala na vlnách.

Vtom spatřil vlevo dvě krétské lodi, které jim zahradily cestu. Byli obklíčeni. Popadl štít zabitého veslaře, jeho přilbu i kopí a stanul po boku svých druhů přitisknuv svůj štít k okraji sousedova.

Nemám meč, blesklo mu náhle hlavou. Sám se podivil, že dovede tak klidně uvažovat. Vzápětí jej mohutný náraz povalil na kolena.

Vrazili přídí do krétské lodi. Když se zvedl, spatřil tváře nepřátel pod vysokými bronzovými přilbami. Ústa měli otevřená, ale neslyšel žádný křik. Něco udeřilo do jeho štítu, ale sklouzlo po něm, aniž jej probilo. Zapotácel se, napřímil a rozmáchl.

Viděl výrazně své kopí, jak se vznáší a letí šikmo ke krétské palubě. Zahlédl i muže, zakrytého od brady k patám velkým štítem. Pootočil se a přitom jím pohnul. Kopí vklouzlo do této mezery, zastavilo se, uhodilo ho do boku a pomalu spadlo spolu s oním mužem, který se zřítil do moře hlavou dolů… Zmizel.

Bělovlasý se ohlédl. Druhá krétská loď je už dohnala. Schoulil se za štítem před krupobitím střel, které jim tentokráte padaly do zad.

Koutkem oka uviděl ještě Tertea, jak mává zuřivě mečem proti útočníkům z druhé lodi.

Tehdy se však stalo něco, s čím Bělovlasý nepočítal. Kréťané zvedli dlouhou síť a hodili ji na piráty, stlačené v těsném houfu.

Cítil, jak ho omotávají provazy a jak se mu zařezávají do těla. Zahlédl červený Chochol Terteovy přilby, zapletený do sítě, a upadl. V témž okamžiku začali nepřátelé seskakovat na jejich koráb s meči v ruce.

Slunce vycházelo. Už podruhé od chvíle, kdy upadli do rukou nepřátel. Bělovlasý, nakloněný nad veslem, zahlédl koutkem oka nevelkou okřídlenou rybu; vznesla se nad krátkými vlnami, proťala vzduch jako tmavomodrý šíp a zmizela v zelené, mihotavé vodní hlubině.

Olízl jazykem slané rty, přivřel oči a opřel se hrudí i rameny do vesla. Bylo ještě potřísněné krví zabitého plavce, jehož místo zaujal. Před sebou měl mnoho zad, naklánějících se a napřimujících, kdykoli kapitánův hlas dokončoval zpěvavým tónem stále se opakující, neutichající povel. Kapitán byl teď vpředu. Přecházel pomalu kolem lavic, postával, přesvědčoval se, zda plavci, nyní již otroci, vkládají veškerou sílu do vesel. Bělovlasý slyšel za sebou svištění a ostré šlehy bičem. Kousl se do rtu. Před ním se ohýbala a napřimovala Terteova záda, proťatá krvavým šrámem. Kapitán ho před hodinou pro nic za nic zbičoval, ačkoli vesloval pilně jako ostatní, nebo i lépe, protože byl mladý, velmi silný a přivyklý této práci od dětských let. Kréťané však věděli, že velel potopené pirátské lodi, takže ho čekala jistá smrt. Pokud ho nyní šetřili, tak jenom proto, aby spolu s dalšími nahradil krétské veslaře, zabité nebo raněné během bitvy.

Opět pohlédl na moře. Z ranní mlhy vystupoval v dáli vysoký, osamělý horský štít a za ním další. Obeplouvali je z jižní strany a zamířili na severozápad. Byl daleko, asi půl dne plavby nebo o něco méně. Ale Kréta to nemohla být, protože pevnina ustoupila dozadu a před nimi se opět rozprostřelo nekonečné moře, stále jasnější ve světle rozbřesku.

Pořád museli překonávat protivítr. Včera v poledne svinuli velkou plachtu na vysokém stožáru. Zlatistá hlava býka s prázdnými očními důlky zmizela, ale spolu s ní i naděje, že veslaři, mající nohy připoutané k příčným trámům lavic, budou moci vstát, ulehnout a trochu si odpočinout. V noci popřál kapitán jedné polovině plavců odpočinku, potom druhé. Černí vojáci jim přinesli suché placky a vodu v hliněných hrncích. Potom položil hlavu na tyč vytaženého vesla a usnul. Probudila ho rána do zad. Černý voják procházel rychle kolem nich a burcoval je šťouchanci, lhostejný, jako by tloukl do dřevěných panáků. Rána pěstí byla tak prudká, že chlapci vyrazila dech. Dlouho kašlal opíraje se o veslo. Tehdy k němu přišel kapitán a chvíli si ho pozorně prohlížel. Ale neuhodil ho. Potom zaujal své místo na přídi, odkud se po chvíli opět ozýval jeho zpěvavý, zvučný hlas. Bělovlasý již věděl, že kapitáni jsou dva a že plní střídavě službu. Ve výklenku pod vysokým zobcem seděli vojáci, kteří po několika hodinách vždy odcházeli k stupínku pod stožárem, kde byl vyšitý purpurový stan s modrými rozkvetlými liliemi. Stáli před ním nehybně, pokud to dovolovala pohupující se loď a drželi ve čtyřech stráž, vyzbrojeni lehkými oštěpy a obrovskými štíty, připomínajícími dva spojené kotouče.

Bělovlasý, který seděl přímo proti stanu, viděl dobře všechno, co se kolem něho dělo. Pobýval v něm asi velmi významný muž, protože kapitáni se mu hluboce klaněli a tiskli ruce k hrudi, kdykoli s nimi hovořil. Tento muž nosil zlatou pásku a přiléhavé vysoké boty z tenké kůže s úzkými, purpurovými šněrovadly. Dlouhé zkadeřené vlasy mu splývaly na holá ramena jako ženě, tváře pak měl hladce vyholené jako egyptští kněží. Nebyl starý, ale hladké líce ho činily v očích Bělovlasého ještě mladším. Co Bělovlasého nejvíc udivovalo, bylo to, že nenosil žádnou zbraň, ačkoli byl bezpochyby velitelem všech lodí. Když jednou vyšel v předvečer ze stanu, držel v ruce rozkvetlý červený květ na dlouhém stonku, k němuž čas od času zamyšleně čichal. Dlouho se za ním vznášela líbezná vůně, jakou vydávají květiny. Určitě používal vonné oleje stejně jako dcery kupce Ahikara v Gubalu. Spolu s ním dlel ve stanu asi čtrnáctiletý jinoch velmi drobné postavy, který však připadal Bělovlasému předčasně vyspělý, protože se pohyboval stejně vznešeně a důstojně jako jeho starší bratr… Podle soudu Bělovlasého byl onen významný muž s květinou v ruce příliš mlád, aby mohl být jinochovým otcem. Toho mladšího vždy provázel starý otrok v bílé pásce a sandálech, který držel na ruce malou opičku, namalovanou na žlutočervenou barvu, jediného tvora, o něhož projevoval vznešený chlapec jakýs takýs zájem. Hladil ji, jednou ji dokonce vzal na ruku a několikrát ji krmil jakýmisi malými plody z pestře zbarvené nádobky, kterou nosil starý otrok na řemínku omotaném kolem pasu a protaženém mezi stehny.

Chlapec patrně špatně snášel plavbu na zvlněném moři. Za celý den opustil stan pouze dvakrát, když bylo nejklidnější. Bělovlasý měl dojem, že tráví celý den na loži.

Když vesloval, poháněn zvedajícím se nebo klesajícím kapitánovým hlasem, litoval, že nepoprosil Laurata, aby mu pověděl něco víc o své zemi. Je pravda, že mluvili řečí podobnou jazyku jeho lidu, ale zněla poněkud jinak a některým slovům vůbec nerozuměl. Patrně by jim neporozuměl v žádném jazyce, protože se týkala věcí, o nichž neměl tušení.

Slunce vyšlo. Všiml si, že se závěs stanu lehce pohnul. Vojáci konající před ním stráž zvedli obrovské dvojité štíty a napjali paže, v nichž drželi kopí. Ale nikdo se neukázal. Za závěsem se ozvalo pouze několik slov, pronesených ospalým, tichým hlasem. Jeden z vojáků zamířil rychle ke kapitánovi, stanul před ním a zvolal:

„Vidvojos, podobný bohům, procitl!“

Potom se vrátil na své stanoviště, jež před chvílí opustil.

Bělovlasý se nadzvedl, vzepřel do vesla a pomalu klesl na lavici. Ruce ho pálily a záda bolela tak, že záměrně upínal pozornost k houpajícímu se závěsu stanu, aby nemyslel na bolest.

Od přídě pochodovali dva černí otroci s velikými nádobami. Chvíli nato se objevil třetí s nevelkou truhlou. Všichni tři poklekli před stanem, postavili všechno na zem a znehybněli. Ze stanu vyšel starý otrok s opičkou na rameni. Teprve teď si Bělovlasý všiml, že má na krku obojek posázený drahokamy, které se třpytily v slunci všemi barvami. Otrok pečující o opičku těžil zřejmě z jiných práv než ostatní, protože bez vyzvání rozhrnul závěs, za nímž se před chvílí ozval chlapcův hlas. Sklonil se a vstoupil dovnitř. Po chvíli z něho vyšel bez opičky, která zřejmě zůstala uvnitř, odkud se nyní ozývaly dva hlasy, mužský a chlapecký.

Posléze vyšli ze stanu. Byli nazí, vlasy jim nesplývaly v prstencích na záda, ale byly rozcuchané.

Starý otrok se vrátil s bílými lněnými ručníky, přehozenými přes rameno. Vstoupil do Stanu a po chvíli z něho vyšel. Tentokrát přinesl na rameni opičku, která lhostejně přihlížela přípravám.

Nejdřív rozestřel na podlaze ručník. Důstojný Vidvojos na něj usedl, otrok se nad ním sklonil, vzal džbán a poléval ho vodou, která splývala malými stružkami do nevelkých otvorů, které měly zpomalit její odtékání. Když byla veškerá voda vypotřebována a Vidvojovo tělo otřeno ručníkem, vytáhl otrok z truhly alabastrové flakóny, vyléval jejich obsah na dlaň a potom je vtíral rychlými, obratnými pohyby do pánovy pokožky, dokud nepotřel celé jeho tělo. Druhý otrok současně myl a masíroval jinocha. Po skončení ranní toalety jim uvázali kolem beder zlaté opasky a obuli je do měkkých střevíců. Nakonec jim otrok učesal širokým, kostěným hřebenem vlasy.

Na přídi se rozlehlo volání, po chvíli se objevil kapitán.

„Pane můj.“ pravil ták hlasitě, že Bělovlasý slyšel každé slovo.

„Již se vynořil vrchol ostrova Kazos!“

Vidvojos odstrčil lehce otroka, který česal jeho černé, lesklé vlasy. Chvíli o čemsi přemýšlel, potom pokynul hlavou.

„Učiň, jak jsem ti včera přikázal! Zakotvíme v přístavu.“

Odvrátil od něho hlavu na znamení, že mu již nemá co říct. Kapitán se napřímil a rychle zamířil k zádi, kde se dva kormidelníci opírali o vesla.

Loď se zachvěla, naklonila a Bělovlasý cítil, že vítr, který mu dosud dul do obličeje, změnil směr a opírá se chladivým závanem do jeho levé tváře.

Druhý kapitán přešel rychle kolem veslařů a přikázal námořníkům na přídi, aby vytáhli volně opadávající lana. Velká bílá plachta stoupala pomalu vzhůru, zlatistá hlava býka s purpurovými rohy se zahoupala nad palubou a lehce vydula. Brzy chytila vítr.

Vidvojos vstal a obrátil se ke kapitánovi:

„Dopřej teď plavcům odpočinku, neboť nevím, jak dlouho se zdržíme na ostrovu Kazos. Přeji si, aby byli odpočinutí a připravení k další plavbě. Z vysíleného otroka nemá nikdo užitek.“

Loď, poháněná příznivým větrem, plula teď o něco rychleji než předtím.

„Zvedněte vesla a vytáhněte je!“ vykřikl kapitán. Bělovlasý přitáhl veslo, pokud dovoloval řemen, k němuž bylo připevněné, aby nevypadlo, kdyby vyklouzlo veslaři z ruky. Přidržel je ramenem a rozpletl řemen, který prostrčil otvorem v boku lodi. Jakmile veslo vytáhl, vstal a položil je na palubu. Když viděl, že je ostatní zastrkují pod lavice, udělal dva krůčky, pokud mu dovoloval provaz, jímž měl spoutané nohy, a učinil totéž co oni. Pocítil závrať, takže se musel přidržet lavice, aby neupadl.

„Odpoutejte se!“ vykřikl kapitán a rychle prošel kolem veslařů, aby se přesvědčil, že se udrží na nohou. Další povel padl od kormidelníka:

„Shromážděte se kolem mne!“

Chvilku potřásali unavenýma nohama a pažemi. Koráb nevezl žádné zboží, takže velká nákladová plocha, oddělená zábradlím, byla prázdná. Tam se shromáždili a klesali na prkna, slepená dehtem. Terteus usedl vedle Bělovlasého.

„Blížíme se k ostrovu Kazos…,“ pravil polohlasem. Zvedl hlavu a pohlédl na vzdálený horský štít, čnící o něco vlevo pod ráhnem vzduté plachty. „Tam mě určitě zabijí…,“ smutně se usmál. „Ale ty budeš žít. Mají mnoho písařů a úředníků, kteří se budou ptát každého, kdo je a odkud pochází. Všechno sepíšou, aby věděli, co kdo umí a jaká práce mu může být svěřena. Pouze piráty obětují Velké matce nebo Minotaurovi, který se zjevuje smrtelníkům v podobě býka a je bohem jejich podsvětí.“

„Proč by tě neměli poslat na nějakou loď jako otroka?“ Bělovlasý zavrtěl nedůvěřivě hlavou. „Jsi mladý, silný, co by z toho měli, kdyby tě zabili?“

„Každý pirát, který upadne do jejich rukou, musí zahynout, jak jsem již řekl. Jejich síla je na moři, jejich obchod je obchodem námořním a národy, jež si podmanili, dělí od jejich říše moře. Moře je pro ně tím, čím je pro tebe a mne vzduch. Avšak piráti ničí ty, s nimiž obchodují, unášejí jejich lodi, zboží a lidi. Proto správně činí, že nás zabíjejí.“ Pokrčil rameny. „Člověk se rodí, aby zemřel. Je-li mi souzeno zemřít na ostrově Kazos, zemřu tam a nikde jinde. Budu ušetřen smutku stáří, shrbeného hřbetu, zesláblých paží a poloslepých zraků. Tak dlouhou nit pro mne upředly bohyně Parky ve chvíli mého zrození a nic ji, nemůže prodloužit. Nepomohou slzy ani pláč. Moji předkové mě očekávají v zemi stínů.“

„Dosud žiješ, Tertee, proto nepředbíhej vůli bohů. Sám jsem byl jednou nohou v Hádu a loučil se s životem už vícekrát, ačkoli jsem jenom chlapec, a nikoli dospělý muž. A přesto mě teď vidíš živého.“

„Jsi hodný chlapec,“ odpověděl Terteus s úsměvem. „Obávám se však, že neuniknu svému osudu. Kdoví, nezabijou-li mne nebo některého z mých druhů na lodním oltáři dřív, než přistaneme u břehu. Dělají to často, když se vracejí z vítězné výpravy. Pohlédni na vojáky. Nespouštějí nás z očí, ačkoli dobře vědí, že nemáme kam uprchnout a že k břehu nedorazíme před polednem, pokud se tak nestane ještě později.“

Měl pravdu. Byli ze všech stran obstoupeni bojovníky. Široce rozkročeni opírali se o své mohutné štíty a třímali v ruce krátké bronzové meče. Tu se k nim přiblížil jeden z vojáků, konajících službu ve střední části lodi, a rýpl koncem kopí do Bělovlasého a potom do Tertea:

„Pojďte se mnou pro vodu a jídlo, zanesete je veslařům!“

Otočil se a vykročil k přídi, aniž je uznal za hodné pohledu. Poslušně se zvedli a následovali jej. Vojáci rozsunuli štíty, propustili je a opět se srazili k sobě, jako by za nimi zavírali těžkou bránu.

Vedle velkých pithosů s vodou, spojených řemínky a přikrytých hliněnými víky, stály džbány z nehlazené pálené hlíny. Voják přistoupil k otrokovi, který je hlídal, a ukázal na Bělovlasého a Tertea.

„Je jich padesát, žádný dosud nezemřel,“ řekl lhostejně.

Otočil se a rychle ucouvl, protože zahlédl blížícího se kapitána.

„Ustupte!“ vykřikl kapitán a podruhé šlehl Tertea bičem, tentokrát po hrudi.

Uskočili k zábradlí. Ze stanu vyšel Vidvojos s jinochem, který měl opičku na rameni.

Opička byla velmi dobře naložená a natahovala chlupaté pracky po ovoci, které chlapec držel na vzdálenost ramene. Škádlil ji a odtahoval ruku, aby k němu nemohla. Ctihodný Vidvojos byl hluboce zadumán. Chvíli hleděl na odlehlý ostrov, potom opět svěsil hlavu. Kráčeli po můstku, běžícím nad středem lodi, po jehož obou stranách byla veslařská lavice. Terteus a Bělovlasý ustoupili o krok, aby nestanuli na cestě vznešeným Kréťanům, a přitiskli se k nízkému zábradlí, omývanému hřívami vln.

Ctihodný Vidvojos stanul u pithosů a klouzal očima po vodní hladině. Před sebou měl jenom odlehlý ostrov, zvolna se vynořující a rostoucí kolem vrcholu hory, kterou spatřili již předtím. V značné vzdálenosti od nich pluly další krétské lodi.

Bělovlasý se pootočil a hleděl po očku na měkké, lehoučké boty ctihodného Vidvoje, přiléhající tak těsně k lýtkům, jako by mu je tam někdo namaloval.

Vtom se opička chlapci vytrhla, uchopila ovoce a skočila na zábradlí, které se táhlo od zobce k bokům lodi. Chlapec vykřikl, vrhl se za ní, klopýtl o povalující se konec lana, přidržující dolní část plachty, udělal velký, příliš velký krok dopředu, vrazil do zábradlí a s rukama stále bezděčně nataženýma chytil opičku. Loď se náhle zahoupala na vysoké vlně, poskočila špicí nahoru, hoch zavrávoral a sletěl do moře. Spadl do něho tak tiše, jako by to učinil záměrně. Ani hlásku nevydal.

Někdo vykřikl. Ctihodný Vidvojos zvedl hlavu, jako by nechápal, co se stalo. Bělovlasý se otočil a vyklonil přes zábradlí.

„Stůj!“ sykl na něho Terteus.

Ale chlapec ho neslyšel. Stoupl si na špičky a skočil do zelených vln, co nejdál od pohupujícího se modrého boku lodi. Když letěl vzduchem, myslel na to, o jak velký kus loď urazila od okamžiku, kdy jinoch vypadl.

Ponořil se a hned vyplul. Vlny nebyly naštěstí vysoké, ale přesto měl rozhled omezený na vzdálenost několika stop. Uslyšel výkřiky na lodi, kterou vítr unesl o velký kus. Nedbal toho a plul opačným směrem.

Hlavu mu zalévaly nízké vlny, které jím mírně smýkaly.

Zvedal co nejvýše hlavu a rozhlížel se. Vtom zahlédl červenou srst opičky. Vítr, vanoucí v protisměru, ho šlehal po tváři. Chlapec nikde. Teprve když doplul k opičce, zahlédl ho. Přesněji jeho paži, která se vynořovala z vody a opět mizela. Po chvilce se ukázala jeho hlava, hrůzou rozšířené oči a ústa, rozevřená v křiku.

I v hukotu vln slyšel jeho sípavý dech.

„Zavři ústa!“ vykřikl na něho, ale chlapec zřejmě neslyšel. Vlna mu opět zalila hlavu. Pouze opička, přisátá k jeho rameni, ukazovala směr, ale i ta náhle zmizela pod příští vlnou. Už se neobjeví, pomyslel si Bělovlasý. Mezitím doplul k místu, kde se před okamžikem vynořili. Chtěl se potopit, aby se přesvědčil, jsou-li tam dosud, když tu vlna opět vynesla chlapcovo tělo a opičku, křečovitě se přidržující jeho paže.

Bělovlasý ji uchopil. Vtom se chlapcova hlava opět vynořila, oči měl však zavřené, ústa otevřená.

Utopil se, pomyslel si Bělovlasý. Opička natáhla zoufale pracky a chytla ho kolem krku tak pevně, že ho div neudusila. Zvedl volnou ruku a s námahou ji od sebe odtrhoval. Pocítil prudkou bolest v paži, do které se mu zaryla pazoury. Opět se pokusil uvolnit, ale bylo to marné. Teď ji měl zase na krku. Pronikavě kňučela, ale aspoň mu dovolovala dýchat. Přitáhl chlapce k sobě, zvedl mu hlavu a přidržoval ji loktem. Celou dobu zuřivě kopal nohama, aby se udržel na povrchu, pomáhal si druhou rukou. Plul s krajním vypětím, zvláště proto, že raněná noha slábla… Příští vlna mu zalila rty i oči. Když se převalila, uviděl loď, která se teprve teď začala vracet.

Veslaři odpočívali a plachty byly napjaté, uvažoval klidně, tak klidně, že se později sám divil, jak dokázal s pološílenou opicí na krku, utopencem, udržovaným zbytkem sil nad hladinou zvlněného moře, omdlévající nohou, kterou nedávno probodl šíp, hladový a vyčerpaný vysilujícím veslováním, přemýšlet a bojovat. Příští vlna ho vynesla. Loď již byla blízko. Vojáci hodili z paluby síť, několik mužů se po ní spustilo dolů. Jeden k němu doplaval, potom druhý… Byli blízko, ale opět zmizeli z dohledu, protože je zakryly vlny.

Vtom spatřil v těsné blízkosti Terteovu plavou kštici a uslyšel jeho veselý, téměř bezstarostný hlas:

„Vezmeme ho mezi sebe, ty hlupáku!“

Když ucítil pevný dotyk jeho přátelské ruky, opět se vzchopil. Plavali teď vedle sebe s bezvládným chlapcovým tělem uprostřed. Po krátké chvíli dospěli k lodi. Chytli se sítě hozené do moře. Mezitím jim přispěchal na pomoc třetí muž. Mnoho rukou se k nim vztáhlo a vyzdvihlo chlapce na palubu.

Stisk na krku náhle povolil. Zatímco se přidržoval sítě a namáhavě oddychoval, zahlédl opičku, jak běží rychle po laně. S pískotem skočila na palubu.

Tváře vykloněné z lodi zmizely. S vypětím se šplhal nahoru, následován Terteem; chvíli se houpal ve vzduchu mezi mořem a lodí a už se bál, že spadne, protože ho síly náhle opustily. Potom seděl zchvácený na palubě, opřen o lavice veslařů, prskal, nic neviděl ani neslyšel.

Teprve za hodnou chvíli začal vnímat hlasy kolem sebe. Uslyšel pronikavý křik:

„Synu můj, synu můj!“

Potom druhý hlas, smutný, velmi uctivý.

„Taková byla vůle bohů, nejctihodnější pane.“

Zvedl hlavu. Na můstku, běžícím podél lodi, se shlukla celá posádka.

Je mrtev, pomyslel si líně Bělovlasý. Brzy utonul, asi vypil příliš mnoho vody, když křičel… ubohý, malý hlupák. Ačkoli byli vrstevníky, pokládal ho za dítě. Teď byl mrtev. Otočil se. Terteus seděl vedle něho a těžce oddychoval. Lehce se pousmál, když se setkal s jeho pohledem. Jistě želel smrti mladého Kréťana.

„Můj syn, můj jediný syn…“ Hlas ctihodného Vidvoje zněl smutně, ale neuvěřitelně klidně. Slova byla zbytečná, nemohla vrátit utonulému život.

Byl to tedy jeho syn, uvědomil si s údivem Bělovlasý. Mluvil by takto můj otec, kdybych se utopil? pomyslel si. Měl také jenom jeho.

Ne, jeho otec by nepronesl taková slova. Byl jenom prostý rybář, a nikoli pán, ale bojoval by o jeho život, protože člověk, zdánlivě mrtvý po vytažení z vody, může ožít, když mu druzí pomohou. Otec by udělal vše, aby ho zachránil, ale nikdy by nepronesl taková slova.

Rychle vstal. Proč ho nekřísí? pomyslel si. Vyběhl na můstek a stanul za muži, kteří se shromáždili kolem ležícího.

Bělovlasý se k němu protlačil, předstoupil před ctihodného Vidvoje, který klečel nad svým synem a držel jeho bezvládnou ruku ve své. Všichni mlčeli.

„Pane,“ pronesl nesměle. Ctihodný Vidvojos ho však neslyšel a kapitán, stojící vedle něho, ho šlehl zlostným pohledem a dotkl se výhružně dýky zastrčené za páskem.

„Bídáku!“ obořil se na něho. „Copak nevidíš, že náš pán ztratil syna? Teď si přicházíš pro odměnu?! Počkej, hned ji dostaneš!“

Vytrhl dýku z pochvy. Vidvojos zvedl hlavu.

„Stůj!“ přikázal tichým hlasem. Kapitán znehybněl. „Co si přeješ, chlapče? Chtěl jsi… Chtěl jsi ho zachránit…, ale přijď si pro odměnu…“

„Pane…,“ ozval se opět Bělovlasý. „Co jste udělali pro jeho záchranu? Vždyť je to chvíle, co spadl do vody a…,“ zarazil se.

„Je mrtev. Vždyť vidíš,“ odpověděl odevzdaně Vidvojos.

Bělovlasý se naklonil nad ležícím.

„Jsem rybář, pane… Byl pod vodou docela krátce… Dovolíš, abych pro něho udělal to, co bych udělal pro svého druha, kdyby spadl do vody? Jestliže je příliš pozdě, neztratíš víc, než jsi ztratil, ale jestliže se jeho duše dosud neodebrala do země stínů, je třeba učinit bez meškání to, čeho je zapotřebí, protože v opačném případě se tam odebere co nejdříve…“

Kréťan zvedl hlavu, vstal a přejel si rukou po čele.

„Zkus to tedy,“ vyzval ho tiše. „Učiň, co chceš. Jestliže… jestliže se ti to podaří,“ hlas se mu zlomil. Nebudu ti nic slibovat, protože… protože… je mrtev.“

Odvrátil hlavu a odmlčel se. Poslední slova však už Bělovlasý neslyšel.

„Tertee!“ obrátil se na svého přítele. Mladý pirát se držel dosud stranou a neozýval se ani slovem. Uposlechl však a protlačil se k němu.

„Ulehni na břicho,“ řekl rychle Bělovlasý. Terteus přikývl na znamení, že porozuměl, a udělal, co mu poručil. Bělovlasý položil utonulého přes jeho záda hlavou dolů, takže se tmavé, mokré vlasy rozvinuly vějířovitě na prknech. Shýbl se a stiskl rukama chlapcovu hruď. Zvedl mu ruce dopředu a potom dozadu. Z chlapcových úst vytryskl proud vody. Bělovlasý ho nadzvedl a opět spustil do původní polohy. Žasl v duchu, jak je lehký. Otevřel mu ústa a vytáhl jazyk.

„Teď vstaň, Tertee,“ vyzval přítele a zvedl chlapcovo tělo. Mladý pirát popošel pár kroků po čtyřech a vstal. Bělovlasý poklekl nad ležícím.

Kolem dokola vládlo hluboké ticho, přerušované pouze šumem vln, omývajících blankytné boky stojící lodi. Ctihodný Vidvojos hleděl široce rozevřenýma očima na Bělovlasého. Ten se hluboce nadechl, naklonil se nad ležícím a přitiskl rty k jeho ústům. Napřímil se a opakoval, co učinil předtím.

Dělal to, co dělávali rybáři v jeho zemi, když tonoucí neprojevoval známky života. Někdy se ho podařilo vzkřísit, někdy bylo již příliš pozdě anebo si bohové nepřáli vrátit mu dech, poskytnutý cizími ústy. Skláněl se a napřimoval, až mu pot zaléval záda i hruď.

Ještě jednou“ opět a opět.

Napřímil se a pohlédl pozorně na jinocha. Jako by se mu víčko zachvělo. Naklonil se a přiložil ucho k jeho hrudi. Věděl, že se na něho všichni upřeně dívají, že sledují každý zákmit jeho obličeje.

Napřímil se, nadechl a opět přitiskl rty k ústům ležícího.

Chlapcova ruka se na krátkou chvíli zvedla a klesla.

„Žije…,“ pravil tiše Vidvojos, podobný bohům, zvedl obě ruce a klesl na kolena vedle Bělovlasého. S úzkostí, ale i nadějí pozoroval synovu tvář. Bělovlasý se opět sklonil. Ucítil slané chlapcovy rty, úplně studené a ztuhlé, odtrhl od nich ústa a opět se na něho podíval.

Chlapec otevřel oči, ale hned je zase zavřel. Slabě se rozkašlal. Otec mu chtěl přidržet hlavu, ale Bělovlasý ho mírně odstrčil, uchopil chlapce jednou rukou v pase, nadzvedl jej a druhou rukou mu spustil hlavu dolů, aby byla co nejníž.

Chlapec ještě chvíli kašlal, potom se nadechl. Teprve tehdy ho Bělovlasý uložil jemně na prkna.

„Bohové ti ho vrátili, pane,“ pravil tichým, unaveným hlasem. „Jeho duše vstupuje do těla. A až do něho vstoupí celá, otevře oči a promluví…“

V téže chvíli otevřel chlapec oči a řekl sotva slyšitelným hlasem:

„Kde je?“

„Kdo?“ zašeptal otec s tváří u jeho tváře. Plakal jako žena a ani se nepokoušel utřít stékající slzy.

„Opička…,“ řekl jinoch a zavřel oči. Všem se zdálo, že je s ním tentokrát skutečně konec. Hlava mu bezvládně klesla.

Bohům podobný Vidvojos pohlédl vyděšeně na Bělovlasého.

„Je mrtev! Podívej…,“ řekl.

„Nikoli, pane.“ Chlapec potřásl hlavou. „Když promluvil,bude žít. Ale musí dlouho odpočívat. Kdyby opět zeslábl, bude mu třeba rychle pomoci…“ Potom, jako by mu bohové vnukli spásnou myšlenku, dodal, obraceje se k Terteovi. „Pojď sem! Bez tebe bych si netroufal bojovat s jeho slabostí. Rozumíš tomu lépe než já…“ Obrátil se na Vidvoje a pravil přesvědčivě: „Dovol, pane, abychom společně bděli u jeho lože, dokud se zcela neuzdraví. Není známo, co přinese den a noc… Nyní by měl být uložen na měkké lože a v klidu odpočívat.“

„Neopouštějte ho ani na okamžik!“ pravil naléhavě Vidvojos. „Bděte nad ním. A až vstane o svých silách a jeho oči se rozzáří úsměvem, odměním se vám stonásob.“

„Pomoz mi, Tertee!“ vyzval Bělovlasý přítele. „Zaneseme ho do stanu.“

Terteus uchopil chlapce lehce jako pírko a odnesl ho uličkou rozestupujících se vojáků do stanu. Chlapcova tvář ztrácela zvolna smrtelnou bledost, kterou smrt poznamenává své vyvolence. Bělovlasý je následoval.

Ačkoli byl tak unaven, že se sotva držel na nohou, jásal v duchu. Jestliže se chlapec z toho dostane, a on začínal věřit, že ano, potom nezachránil jeden lidský život, ale dva.

Terteus patrně uhodl jeho myšlenky, protože na něho významně zamrkal a pousmál se. Tento úsměv byl krátký jako stín malého mráčku, klouzající po vodě, a rozplynul se stejně rychle, jako se objevil. Mladý pirát svraštil obočí a mrzutě potřásl hlavou. Vstoupili do stanu. Za nimi tam ihned vklouzl Vidvojos a starý otrok, který si utíral slzy stejně jako jeho pán.

Terteus uložil chlapce opatrně na měkké bílé kožešiny a potom mu začal jemně třít nohy a ruce. Bělovlasý opět přitiskl ucho k jeho srdci. Tlouklo nepravidelně a tiše, ale tlouklo a neutichalo. Terteus masíroval jeho tělo stále rychleji. Hoch náhle zaúpěl a otevřel oči.

„Vytrhla mi z ruky fík a já jsem zakopl o lano…,“ pronesl tiše. „Potom jsem spadl do moře…“

Prudce se rozkašlal a usedl. Bělovlasý mu podepíral záda. Otec a starý otrok se nad ním sklonili. Natahovali bezradně ruce, báli se ho dotknout, jako by se domnívali, že by mu mohli neopatrným dotykem ublížit.

Chlapec se konečně uklidnil a opřel o rameno Bělovlasého, který usedl za jeho zády.

Terteus kývl souhlasně hlavou a starý otrok rychle vyšel ze stanu.

Bělovlasý položil jemně chlapcovu hlavu na kožešiny. Potom jednu kožešinu svinul a podložil mu ji pod hlavu, aby byla výš. Chlapec ho chvíli pozoroval, potom přivřel oči.

Vidvojos k němu rychle přistoupil.

„Bude žít, pane,“ pravil Bělovlasý polohlasem. „Teď usne, protože ho síly opustily, ale až se probudí, bude zdráv, jako byl, než spadl do moře.“

Vidvojos se napřímil. Na jeho tváři vykvetl unavený, vlídný úsměv, ale z očí mu dosud nevymizel strach.

„Kdo jste?“

„Jsem synem rybáře, pane, a on… on…,“ zarazil se.

„Jsem pirát a piráty byli i moji předkové z mého ostrova, odkud lidská paměť sahá,“ odpověděl klidně Terteus. „Ale žádný z nich nebyl nikdy zajat a já bych taky nikdy neupadl do otroctví, kdybyste nás nepochytali jako ryby do sítě.“

„Nenávidíš syny Kréty?“

„Proč se ptáš, Kréťane, když mě máš ve své moci. Chceš ze mne vymámit lživou odpověď?“

„Proč ses tedy vrhl do moře, abys zachránil mého syna?“

„Neučinil jsem to pro tvého syna, ale pro tohoto mladého Trójana, který zde stojí vedle mne, protože mi zachránil život v bitvě, ač jsem nebyl ani jeho příbuzný, ani krajan, ani přítel. Měl jsem ho ponechat vlnám napospas, když jsem viděl, že může utonout spolu s tvým synem?“

Vidvojos pohlédl láskyplně na syna. Štíhlýma, roztřesenýma rukama přitáhl kožešinu k jeho bradě. Chlapec otevřel oči, Vidvojos potom vstal a řekl s hlubokým povzdechem:

„Je to můj jediný syn. Vyrvali jste ho z náruče smrti.“ Zvedl hlavu a pohlédl na Tertea. „Jsi statečný muž, protože zmenšuješ své zásluhy, ačkoli víš, že jako pirát nemáš žádnou naději. Možná že bys neunikl zaslouženému trestu, kdybys zachránil syna některého z mocných Kréťanů… Avšak ten, kdo leží u vašich nohou a jehož otec nemůže na vás hledět jinak než s pocitem největší vděčnosti, ať jste kdokoli, je něčím víc…“

Bělovlasý, který poklekl vedle chlapce, aby mu natřásl kožešiny pod hlavou, znehybněl. Terteus se ani nepohnul. Stál vzpřímen proti Vidvojovi a hleděl mu zpříma do očí. Převyšoval ho postavou i mohutnými rameny a zdálo se, že hledí s pohrdáním na jeho jemnou tvář ‚s dlouhými nakadeřenými vlasy.

„Tento chlapec,“ dokončil klidně Vidvojos, „je jediným vnukem Mínóa, potomka bohů a vládce všech moří, jež obeplouvají zemi.“

I v přítmí, které vládlo v stanu, bylo vidět, jak Tetrteův obličej, ožehlý vichrem a sluncem, prudce zbledl. Jeho ruka se zvedla pomalu, jako proti jeho vůli k čelu a dotkla se ho sevřenou pěstí.

„Buď pozdraven, synu bohů,“ pravil chraplavým hlasem. „Potrestej mě za mou troufalost, ačkoli jsem vskutku nemohl vědět, koho zachraňuji, ani s kým tak pyšně mluvím. Ale dříve, než mě odsoudíš k smrti, věz, že slova, jež jsem právě vyřkl, plynula z upřímného srdce.“

„Zemřeš-li, nestane se tak z mého přičinění. Domníváš se snad, že králové projevují za záchranu života méně vděčnosti než obyčejní smrtelníci?“

„Pane,“ Terteus spustil opět ruku k tělu, ale hlavu držel stále schýlenou, jako by se neodvažoval pohlédnout do tváře Mínóova syna. „Můj život patří tobě, ale ať rozhodneš jakkoli, věz, že jsem to nebyl já, kdo prosil o milost.“

Přístav byl zakončen dlouhým vlnolamem ve tvaru měsíčního srpu, složeným z šedých, hrubě otesaných balvanů. U vchodu do přístavu stál vysoký kamenný sloup, do něhož byla zaražena sekera na dlouhém toporu.

„Nazývají ji labrys…,“ vysvětloval Bělovlasému Terteus. „Podle ní poznáš, že země, do níž připlouváš, je pod Mínóovým panováním. Je to jejich posvátná dvojitá sekera. Slyšel jsem, že jí popravují lidi o svátku býka, který je jejich bohem.“

Stáli na přídi, opřeni o dřevěné pažení. Od okamžiku, kdy opustili stan a voják jim přinesl jídlo na krásné míse a vodu v hliněných džbáncích, mistrně vyzdobených malými vodními živočichy, prohánějícími se vesele po jejím povrchu, mohli libovolně nakládat se svým časem. Terteus se dělil o jídlo s druhy, kteří obsluhovali vesla. Bělovlasý si všiml, že se to kapitánům, kteří teď vykonávali současně službu, nelíbí, ale neodvážili se zakročit. Bohům podobný Vidvojos setrvával se starým otrokem v stanu, kde společně bděli nad klidným spánkem zachráněného. Když se na něho Bělovlasý přišel později podívat, chlapec se na otce usmíval a něco, mu povídal tichým, slabým hlasem. Vidvojos držel jeho ruku ve své a něžně na něho hleděl.

„To je ten mladý rybář, který tě vytáhl z moře,“ řekl synovi a ukázal na něho hlavou.

Bělovlasý zvedl ruku k čelu na znamení úcty, jaká byla prokazována vládcům a příslušníkům jejich rodin. Nepronesl však jediné slovo.

„Jsi volný,“ pravil tiše chlapec. „Ty i tvůj druh. Za to, že jste mi zachránili život. Ani ostatní piráti nebudou usmrceni, ale posláni do dolů nebo na jiné lodi jako veslaři. Taková je má vůle,“ dodal slabým hláskem. „Díky ti za to, že jsi zachránil mou opičku. Mám ji velice rád.“

Bělovlasý se poklonil a spustil hlavu, protože nedovedl potlačit úsměv. Dospívající jinoch, který mu děkoval za záchranu opice, jako by šlo o lidskou bytost, mu připadal směšný, i když byl budoucím vládcem moří. „Děkuji ti, královský vnuku. Smím sdělit tvé rozhodnutí Terteovi, který upadl do zajetí spolu se mnou?“

„Pověz mu to,“ pravil vesele Vidvojos. „Ale dokud vás neodešleme do vašich domovů, chci, abyste byli neustále po boku mého syna a neopouštěli ho ani na krok. Kdo ví, kam ještě skočí jeho milovaná opička?“ Rozesmál se při těch slovech. Bělovlasý, který se v posledních měsících naučil pozorně poslouchat, zvedl hlavu a osmělil se pohlédnout mu do očí. Byly velmi vážné a neklidné.

„Pane! Ráčíš-li tak rozhodnout a tvůj nejctihodnější syn nás nebude pokládat za nehodné své společnosti, učiníme vše, co nám ty nebo on přikážete,“ pravil s hlubokou úklonou.

„Jste stateční a…,“ Vidvojos zaváhal, „nenáležíte k mému lidu.“

Jeho slova připadala Bělovlasému záhadná, ale neodvážil se zeptat, co jimi ctihodný Vidvojos míní.

„Nyní odejdi, chlapče. Přikáži, aby vám dali vhodný šat a zbraně. Zavolám vás, jakmile připlujeme k ostrovu Kazos.“

„Ano pane,“ odpověděl Bělovlasý, protože ho žádná jiná slova nenapadla. Ještě jednou přitiskl ruku k čelu a vycouval ze stanu.

A tak stáli nyní s Terteem u zábradlí lodi a pozorovali pobřeží, za nímž se prostíralo město s vysokými, červenými domy a dvěma širokými ulicemi, které začínaly pod zalesněným svahem a končily v přístavu.

Vidvojos je povolal před svou tvář krátce před přistáním. Byl sám, chlapec spal pod dohledem starého černého služebníka.

„Daroval jsem život tvým druhům a tobě svobodu,“ pravil Terteovi. „Je to odměna za službu, kterou jsi mi prokázal spolu s tímto jinochem. Zachránili jste mého syna…,“ zaváhal na chvíli, „ale jeho život může být ohrožen nejenom pádem do moře. Nebudu vysvětlovat, co vysvětlovat nemíním, ale přeji si, abyste byli stále při něm. Zůstanete na lodi, až sejdu na pevninu. Je ještě sláb. Stan budou hlídat vojáci, kteří tam právě konají službu. Ale…,“ opět zaváhal, „chci, abyste zabili každého, kdo by tam chtěl vstoupit před mým návratem. Jedině starý Alexandr, starý otrok, jemuž bezmezně důvěřuji, může s mým synem neomezeně pobývat. Kdyby chtěl vniknout dovnitř někdo jiný a vojáci ho propustili s ohledem na jeho stav, význam nebo proto, že by jim to velitel přikázal, zabijte ho a neptejte se, kým je, ani co ho tam přivádí.“

„Učiníme, co jsi přikázal, pane,“ Terteus se usmál a napřímil mohutná ramena, „ale dej nám meče a kopí, abychom měli čím bojovat.“

A ták stáli nyní u zábradlí a čekali, až Vidvojos, podobný bohům, zakončí ranní přípravy a opustí stan.

Loď už očekávaly mohutné zástupy lidí a vojenské oddíly, seřazené do vyrovnaných řad. Sluneční paprsky se lomily a jiskřily na špičatých hrotech jejich kopí.

Mezi nábřežím a lodí byly nataženy purpurové a modré koberce.

Bělovlasý se ohlédl. Vidvojos stanul uprostřed lodi. Hlavu mu nyní zdobil zlatý diadém. Na nohou měl vysoké boty ke kolenům, na nichž se třpytily zlaté plíšky. Na nahé hrudi zářil křišťálový řetěz, bederní pásku nahradila modročervená pruhovaná sukně, sahající až ke kotníkům, prošitá dole žlutými třásněmi a sepnutá zlatou sponou.

V ruce držel vysokou hůl, zakončenou trojitým květem lilie, mistrně vytepaným z lesklého světlého kovu.

Za ním stál velitel vojáků, konající službu na lodi. Bojovně vypínal hruď, v ruce svíral obnažený meč. Vojáci, tvořící patrně Vidvojovu osobní stráž, stáli v dvojstupu za ním.

Plachta s býčí hlavou byla pomalu spuštěna ze stožáru. Rozlehlo se volání kormidelníka, vesla se ponořila do vody, loď se zahoupala a obrátila bokem k přístavišti. Davy na břehu propukly v jásot, který brzy přešel v ohlušující křik. Plavci vytáhli vesla na levém boku, kdežto pravá spustili lehce do vody. Námořník, stojící na přídi vedle Tertea, se rozmáchl, hodil na břeh lano a mrštně seskočil, jakmile se loď dotkla kamenného nábřeží.

„Pojďme do stanu,“ pravil polohlasem Terteus. „Slíbili jsme, že budeme hlídat tohle princátko, ačkoli, bohové, buďtéž mými, svědky, že nechápu, proč si Mínóův syn, který voní jako květinová zahrada v jarních měsících, přeje, abychom se o něho starali zrovna my.“

Bělovlasý se ještě jednou ohlédl k pobřeží. Spatřil velká nosítka, nesená osmi muži ve stejných šatech. Vynořila se za dvojstupem vojáků a blížila se k lodi. Vedle nosítek kráčel vysoký, lehce shrbený muž, kolem jehož boků se vlnila podobná sukně, do jaké byl oděn Vidvojos. Jakmile královský syn sestoupil z lodi, otevřel dvířka a prohnul se, v půli.

Vidvojos pokynul rukou vítajícím davům a nasedl.

Osm nosičů zvedlo tyče, velitel vykřikl povel, vojáci vystoupili z lodi a seřadili se kolem nich. Vojenský oddíl čekající v přístavu nastoupil rovněž a celý průvod vykročil na cestu, vroubenou rozestupujícím se davem.

Bělovlasý se rozběhl za Terteem a přistoupil spolu s ním k stanu.

Palác místodržitele ostrova Kazos ležel za městem, obklopen zahradami a horským potokem, který stavitelé spoutali několika točitými koryty, aby tvořil mezi křovinami umělá jezírka, mizel pod kamennými můstky a naháněl čerstvou vodu do bazénů, jež přinášely příjemné osvěžení v době úpalu a těšily zrak pestrými dlaždicemi.

Po širokých mramorových schodech stoupajících terasovitě k paláci dospěla nosítka k sloupořadí, které vroubilo těžkou bronzovou bránu, jež byla nyní otevřena dokořán.

Místodržitel se hostovi ještě jednou hluboce poklonil a otevřel dvířka. Vidvojos vystoupil a vykročil k palácové bráně.

„Přikaž, ať ihned naplní vanu horkou vodou. Co je nejnesnesitelnější při dlouhé námořní cestě, nejsou bouře ani piráti, ale nedostatek skutečné koupele. Připadám si jako barbar.“

„Koupel je připravena, královský synu,“ místodržitel ukázal na dveře.

„Až vstoupím do vany, odešli všechny pryč a zůstaň u mne sám.“

„Jak si přeješ, pane.“

Když Vidvojos spočíval s přivřenýma očima ve velké, hliněné vaně, zdobené vně i uvnitř chobotnicemi s dlouhými chapadly, vinoucími se v bohatých girlandách, a otrokyně, které přinesly ručníky a vonné oleje, odešly, přistoupil místodržitel ke dveřím, zavřel je a vrátiv se k vyvýšenému místu, na němž stála vana, naklonil se k ústům ctihodného Vidvoje:

„Jsem zde, pane.“

„Mluv. Víš, co se děje na Knóssu?“

„Během posledního měsíce, kdy jsi prodléval ve Fénicii a na ostrovech, neminul den, aby nepřiplula nějaká loď ze sídelního města…,“ zarazil se.

„Mluv!“ Vidvojos otevřel oči a pohlédl na něho.

„Kolují zvěsti, že božský Mínós těžce ochuravěl…“

„Vím o tom. Můj otec byl velmi nemocný, už když jsem opustil vlast. Dlouho těžce strádá, sám o tom přece víš. Chtěl jsem objet ostrovy, abych zjistil, jak postupovat, stane-li se můj bratr Mínóem…“

„Ano, pane. V poslední době však došla zpráva, že tvůj božský otec zemřel…“

„Jak to?“ Vidvojos prudce usedl. „Kdyby zemřel, celá země by se pohroužila na určitou dobu do smutku a každý venkovan z nejzapadlejší vesnice na našich ostrovech by se o tom musel dovědět.“

„Tišeji, nejctihodnější, slituj se,“ napomenul ho místodržitel šeptem. „Kolují zvěsti, že tvůj bratr, podobný bohům, chce uchovat jeho smrt v tajnosti do tvého návratu. Obává se, aby ses neodebral se svým loďstvem na nějaký ostrov, nevzbouřil lid a nedomáhal se koruny pro sebe, protože nedal říši žádného potomka, jak je všeobecně známo, ačkoli mu již minuly čtyři desítky let, zatímco ty máš syna, který bude dědicem království, zemřeli on bezdětný, což se podle všeho stane. Proto nechce, aby ses dověděl o smrti svého božského otce dřív, než se dotkneš nohou pevniny. Teprve potom hodlá ohlásit světu, že tvůj božský otec, náš pán, zemřel. Má na svém dvoře mnoho přívrženců z řad velmožů a spoléhá, že tě bude mít potom ve svých rukou. Jako pán Knóssu bude se moci korunovat bez obav.“

„Co potom?“ zeptal se tiše Vidvojos. „Domníváš se snad, že můj bratr ke mně vzplane láskou, až se stane Mínóem? On, který ke mně chová smrtelnou zášť od chvíle, kdy přišel na svět můj syn, a ani se tou nenávistí netají?

„Nemůže tě zahubit, pane,“ odpověděl místodržitel sotva slyšitelným hlasem… Lid věří v božský původ tvého rodu a chce, aby byl Mínóem ten, kdo z něho vyšel. Neodvážil by se ublížit tobě ani tvému synovi.“

„Když děd mého prapraděda zaútočil z pevniny na Krétu s dvěma sty loďmi, byl barbarem, kdežto lid tohoto ostrova tonul v přepychu, měl rozvětvenou správu a mohutné loďstvo,“ odpověděl klidně Vidvojos. „Podmanili jsme si tento ostrov poměrně snadno a jeho lid, zprvu nám cizí, splynul ponenáhlu s námi a pohltil nás. Hovíme si po jeho příkladu v přepychu, zachovali jsme jeho rozvětvenou správu a naše loďstvo se vyrovná jejich, pokud není ještě mohutnější, než bylo za jejich panování. Porazili jsme tento lid ták snadno, protože byl prohnilý. Nezachránily jej ani knihy, ani paláce, ani vonné oleje, nic jim to nebylo platné. Nakazili nás svou hnilobou. Zachovali jsme pouze svůj starý jazyk, jímž naši písaři sepisují naše bohatství. Ale barbaři, z nichž jsme vyšli, kteří hovoří stejným jazykem jako my, nejsou prohnilí. A ti jednou vyvrátí naše království. Tak se aspoň domnívám… Když dnes spadl do moře můj syn a topil se, nevrhl jsem se za ním, abych ho zachránil, protože já, vládce moří, neumím plavat… Žádný z najatých vojáků pro něj neskočil do vody. Chlapce zachránili dva zajatci – piráti. Uvažuj o tom… Kréta hnije zaživa… I kdyby všichni rozumní lidé v sídelním městě věděli, že můj bratr bude zlým a krutým vládcem, nedbajícím o blaho země, žádný by se mu nepostavil na odpor, protože jedině dary, jimiž je zahrnuje, výsady a vysoké úřady na jeho dvoře rozhodují o jejich věrnosti. Dobře ví, že kdybych zasedl na trůn já, učiním vše, abych zabránil blížícímu se úpadku a vrátil Krétě někdejší moc, která by se opírala o bojovnost jejího lidu, a nikoli o cizí vojáky a námořníky.“

„Máš mnoho přívrženců, pane.“

„Méně, než se domníváš. Obeplul jsem ostrovy… Hniloba pronikla velmi hluboko… Naše loďstvo pořád šíří hrůzu mezi piráty a nájezdníky. Náš obchod dosud objímá svět hustou sítí, toť pravda. Ale čím větší jsou naše vlivy, tím nápadnější je slabost našeho sídelního města a říše… Snad se mýlím… Ani já nejsem mužem činu, ale zženštilým kralevicem, který touží po koupeli a vonných olejích… Někdy mě jímá hrůza z toho všeho. Lekám se o svého syna, až můj bratr zasedne na trůn. Nebudu se protivit jeho vůli. Nedovedl bych proti němu bojovat a ani nevidím možnost ho svrhnout. Je prohnaný a jistě si předem promyslel každý můj krok. Ale přitom se mě bojí, a dokud bude živ můj syn, neusne klidným spánkem, abych se nerozhodl osvobodit zemi od jeho panování a nestrhl ji na sebe nebo na syna.“

„Co chceš tedy činit, pane můj?“

„Co mi zbývá? Přikaž, aby zásobili mou loď potravinami, vínem a vodou. Ponechám ti zde dvě desítky pirátů, které jsme zajali, když jsme spustili síť na jednu jejich loď…“

„Mám je dát popravit, až obdržím z královské kanceláře zprávu o smrti tvého božského otce a korunovaci tvého božského bratra na Mínóa?“

„Ne. Naložíš je na jednu ze svých lodí, a dáš je vysadit na ostrovech, z kterých pocházejí, nebo v jejich blízkosti. Postaráš se, aby dopluli do svých domovů živí.“

„Skutečně si přeješ, abych tak učinil, pane můj?“ Místodržitel na něho pohlédl s netajeným údivem.

„Ano. Jejich vůdce zachránil život mému synovi Perilavovi. Slíbil jsem mu to.“

„Učiním, jak jsi kázal, pane můj.“

Vidvojos si povzdychl.

„Vyprav do přístavu posla s rozkazy. Ať naloží zásoby na lodi. Ráno odpluji.“

„Mám poslat nosítka pro tvého božského syna, pane?“

„Ne. Ať zůstane na lodi. Dnešní příhoda ho velmi vyčerpala,“ usmál se. „Kdyby můj bratr věděl, jak málo chybělo, aby byl navždy uvolněn od všech starostí… Ale vůle bohů byla asi jiná… Věříš v bohy?“

Otázka padla tak neočekávaně, že místodržitel oněměl.

„Pane můj…,“ vykoktal rozpačitě.

„Tak vidíš,“ Vidvojos vstal a naznačil pohybem, aby mu podal ručník. „Tak vidíš. Kdybychom více věděli o bozích, snadněji by se nám možná žilo, jenomže my o nich nic nevíme. Odejdi a vydej rozkazy.“

Místodržitel se vzdálil s hlubokou úklonou. Ale dříve než poslal ke kapitánovi lodi otroka s papyru/sem, popsaným drobným, rozmáchlým písmem, napsal druhý dopis stejně krátkého obsahu, zapečetil jej a odevzdal čekajícímu otrokovi.

„Postarej se, aby naše nejrychlejší loď byla okamžitě vyslána do Knóssu. Ať jej kapitán odevzdá Mínóovu synovi, podobnému bohům.“

Otrok se mlčky vzdálil. Jeden dopis přikazoval, aby na loď byly ihned naloženy potraviny, druhý obsahoval těchto několik slov:

„Pane můj a vládče, tvůj božský bratr odplouvá zítřejšího dne do Knóssu.“

Pluli celý den po otevřeném moři na západ, a když se odpoledne vynořily na obzoru pahorky, námořníci zvedli ruce a sklonili hlavy na znamení úcty. Terteus pravil polohlasem Bělovlasému.

„Ostrov před námi, to je Kréta.“

„Zde zakončíme plavbu?“

„Ne, poplujeme do sídelního města, od něhož nás dělí dva dny plavby po severním pobřeží, pokud nám bude vítr přízniv. Noc strávíme určitě v některém přístavu na východním břehu.“

Tak se také stalo. Již nastával soumrak, když lodi vypluly do nevelké rybářské osady v skalnatém zálivu.

Té noci zamířil Bělovlasý k posledním domům přístavu, vyšplhal se na úpatí hory porostlé křovinami a sťal mečem několik suchých větviček. Když vykřesal oheň a větve vyšlehly jasným plamenem, ponořil prsty do země, aby vzdal čest bohům podsvětí. Pravil:

„Vy, kteří vládnete temnotám, slyšte můj hlas, neboť k vám promlouvám jménem ctihodného Laurata, jenž zahynul daleko v Egyptě. Tuto hranici jsem zapálil jeho jménem v zemi, kde se narodil. Hleď, Laurate! Zvedni hlavu, abys mě uviděl skrze šerokrajiny, v níž dlíš! Tvá smuteční hranice plane. Byl jsi uctěn, jak jsou uctíváni zemřelí, abys nebloudil v cizích tmách, ale vrátil se k svému lidu. Buď sbohem, příteli, a ochraňuj mě!“

Napřímil se a čekal, dokud poslední jiskry neuhasly. Potom lehce seběhl dolů k lodi, jasně se rýsující ve svitu měsíce.

„Mínós je nesmrtelný,“ pravil Terteus a líně se protáhl, „Ó bohové. Co by řekli druhové z mého ostrova, kdyby mě zde uviděli! Syn krále pirátů v Knóssu! Syn krále pirátů strážcem Mínóova synovce! Každého rána se probouzím s přesvědčením, že se mi to jenom zdá a že mě přátelé za chvíli zavolají, abych šel do přístavu, protože vbrzku odplujeme na novou výpravu a bude třeba připravit lodi. A když jsi ty, bělovlasý chlapče, hleděl ze své chýše na moře, napadlo tě někdy, že tak daleko dopluješ a tolik uvidíš?“

Vstal a s odporem pohlédl na vyřezávané lůžko a blankytný přehoz na něm. Dávno z něho shodili kožešiny a spali na zemi.

„Podívej se na tohle! Cožpak je takové lůžko důstojné bojovníka? Spíš se hodí pro ženu, která se parádí od rána do noci a má stovky služebnic, které kolem ní celý den poskakují! Kdy to konečně skončí?“ Při těch slovech zvedl krátký meč a rozmáchl se. Nabroušené bronzové ostří zasvištělo a protínalo prudkými šlehy vzduch. Terteus se opásal a zastrčil meč do pochvy. „Vstávej! To jsi už načichl jejich obyčeji, že chceš vylehávat, dokud ti nějaké nakadeřené páže nepřinese umyvadla, džbány a ručníky?“

Bělovlasý se rozesmál a vyskočil. Stěny jejich ložnice byly pokryty krásnými malbami. Na jedné zápasili dva štíhlí, mrštní atleti s rozzuřeným býkem, chytali ho za rohy a přeskakovali jej. Na druhé skládal průvod mladíků s dlouhými, nakadeřenými vlasy oběť bohyni. Zbývající dvě stěny i dveře zdobily barevné pruhy.

„Mínós je nesmrtelný, rozumíš?“ Terteus uchopil krátký oštěp, opřený o stěnu, a kývl na Bělovlasého. „Když zemřel král, korunují jeho nástupce, který přijímá předchůdcovo jméno. Stejně je tomu s jejich velkou kněžkou, je rovněž bohyní. Každá se jmenuje Adriana. Vyprávěli mi o tom zajatí Kréťané, které jsme ponechali na svém ostrově, protože jsme za ně měli obdržet bohaté výkupné. To ona dnes pomaže králem nového Mínóa, bratra našeho pána a strýce Perilava, kterého střežíme. Mám-li být upřímný, tak opravdu nevím, jak a před kým ho máme chránit?“ opět se rozesmál. „Po pravdě řečeno jsme zachránili nejenom jeho, ale i sebe a teď prožíváme podivné dobrodružství v paláci vládce moří. Ale jestliže Velká matka rozhodla, že máme žít takto, a nikoli jinak, neprotivme se její vůli a nehloubejme o tom, dokud nám nenaznačí, jak se dostaneme do našich domovů.“

Bělovlasý položil varovně prst na rty. Terteus otevřel ústa, pokrčil hněvivě siláckými rameny, ale zmlkl.

Otevřeli dveře a vstoupili na širokou chodbu, pokrytou nástěnnými malbami, na jejímž konci byl portál s dvěma prostými sloupy. V jeho průsvitu zářilo prudce slunce. Octli se na nádvoří, zcela pustém v této chvíli. Uprostřed byl nevelký bazén, z kterého tryskala jako podzemní pramen voda. Odložili meče a kopí a skočili do něho. Nádvoří bylo obklopeno kvetoucími keři a sloupořadím. Za každým sloupem byly dveře.

„Ne nadarmo nazývají tento palác labyrintem!“ řekl Terteus a napřímil se. Voda mu sahala k hrudi. Ještě jednou se potopil a vyskočil. Chtěl si vzít bederní pásku, ale vtom se objevil černoch s dvěma pruhy měňavé látky protkané zlatem.

„To je pro vás!“ poklonil se a s úsměvem mu podal pásky.

Opět se usmál, otočil se a zmizel beze slova.

Bělovlasý vyskočil z bazénu.

„Ty jsou krásné! A jak jsou tenké! Ani v Egyptě jsem takové neviděl!“ pravil.

Terteus jenom pokrčil rameny. Nasadil si na novou pásku kožený pás s mečem.

„Ještě si nás začnou plést s princem,“ zabručel. „Uvidíš, že nás za chvilku budou nosit v lektice jako Perilava!“

Vrátili se do své komnaty, kde je na stole očekávalo ovoce, kozí mléko v krásném měděném džbánu, zdobeném býčími hlavami, a chléb tak světlý, jaký dosud nejenom neokusili, ale ani neviděli.

Když se posilnili, Bělovlasý vstal.

„Slunce je již vysoko. Perilavos se jistě brzo probudí,“ řekl.

Vyšli, ale tentokrát zamířili opačným směrem. Minuli první dveře, potom druhé, před třetími zůstali stát. Terteus do nich lehce zaťukal jílcem meče. Dveře se otevřely. V komnatě byly jenom dvě dlouhé kamenné lavice. Na jedné seděli čtyři vojáci s kopími mezi koleny, na druhé otrok, nazývaný Alexandr. Vedle něho ležely dva velké lesklé podnosy se snídaní pro mladého prince.

Sotva je starý otrok spatřil, položil prst na rty. Vstoupili tiše dovnitř a usedli proti vojákům, kteří líně zvedli hlavy a opět upadli do dřímoty. Byla to noční stráž, která nepřetržitě hlídala Perilavovu ložnici, jejíž jedny dveře vedly právě sem.

Všichni mlčeli, čas se pomalu vlekl. Posléze se za dveřmi ozval tichý úder gongu.

Alexandr se rychle zvedl. Bělovlasý uchopil jeden podnos. S Terteem, uzavírajícím průvod, vstoupili do ložnice, ponořené v hlubokém šeru.

„Vítej, vnuku božského Mínóa!“ pravil Alexandr a přistoupil k loži, osvětlenému pouze malou olejovou lampou na trojnožce.

„Proč mi otec od návratu nedovoluje spát v pokoji s oknem?“ ozval se naříkavý, trochu rozmazlený hlas. „To mě chce zaživa pohřbít?“

„Nikoli, princi. Chce tě jedině uchránit,“ starý otrok zaváhal, „před různými nebezpečenstvími. Nezapomeň, že tebou končí rod bohů a že tvůj život a zdraví mají pro Krétu větší cenu než poklady deseti ostrovů.“

„Kéž bohové spálí a zničí ostrovy se všemi poklady!“ Perilavos usedl a protřel si rukou oči. Byl zřejmě ještě ospalý. Vedle lože na kamenné podlaze, pokryté lví srstí, ležely dva svitky papyru, popsané drobným, hustým písmem a vedle nich truhla s hliněnými tabulkami, o nichž Bělovlasý věděl, že obsahují rovněž znaky. Neboť tento štíhlý, zhýčkaný chlapec dovedl číst a popisovat svitky papyrusu tak rychle, až se z toho jeho přátelům točila hlava údivem.

„Vítejte, bratři, námořní zbojníci!“ usmál se na ně a zvedl ruku k pozdravu. „Proč jsem se nenarodil rodičům, kteří chtějí, aby jejich syn byl skutečným mužem, bojovníkem moře, plavcem, lhostejno kým, ale živou bytostí! Mne učili od malička jenom číst příběhy o hrdinech a činit vše, abych byl jedním z nich.“ Usedl, spustil nohy na podlahu a vztekle kopl do truhly, z níž se vysypaly podlouhlé hliněné tabulky. Jedna z nich se zlomila. Starý Alexandr, který mezitím postavil podnos na mramorový stůl, se shýbl, sebral je a schoval zpátky do truhly.

Perilavos zvedl ke rtům zlatý pohár s vinným moštem, upil několik hltů.

„Smím se dnes cvičit v střílení z luku na louce před palácem?“

Starý otrok potřásl hlavou.

„Copak jsi zapomněl, princi? Dnes začínají slavnosti na počest našeho nového vladaře Mínóa, kéž žije věčně! Právě dnes, až se sluneční paprsek dotkne znaku poledne mezi hlavními sloupy velkého portálu, pomaže Ariadna, která je vtělením naší Velké matky, jeho hlavu božským olejem a nasadí na ni korunu se dvěma rohy na znamení, že Mínós, božský býk, vládne ode dneška Krétě ve svém novém vtělení! Večer se pak bude konat velká hostina, které se zúčastní tisíc nejvýznamnějších mužů našeho království spolu se svými manželkami! Jak bys mohl chybět na oslavách, ty, v jehož žilách proudí krev býka-boha?“

Chlapec propukl náhle v upřímný, veselý dětský smích.

„Alexandře, Alexandře!“ zakývali hlavou a natáhl ruku po ovoci. „Ponech tyto pověsti starcům a otrokům, jako jsi ty, neboť víra je posiluje, a zatímco jedny zbavuje obavy z blížící se smrti, druhým poskytuje útěchu, že musí strávit celý život v otroctví. Kdybych měl v sobě jenom špetku božské, nebo i prachobyčejné býčí krve, přísahám, že bych nabodl tento palác na rohy, rozmetal ho po úrodné rovině Knóssu a potom zašlapal kopyty do země! Je mi již patnáct roků, a jak praví můj ctihodný otec, hniji zaživa spolu se vším, co mě obklopuje. Budete mě dnes doprovázet? To jediné mě utěšuje, že nenápadně vyklouzneme, jakmile skončí oslavy.“

„To nevíme, princi.“ Terteus rozhodil ruce, přičemž opsal kruh oštěpem. „Bylo nám uloženo bdít nad tvým životem od probuzení až do okamžiku, kdy půjdeš spát, a černí barbaři,“ ukázal na zamčené dveře, za nimiž seděli vojáci, „zaujmou místa před tvou ložnicí. Ale my neznáme obyčeje této země a nevíme, sluší-li se, aby se cizinci, zajatí navíc v boji, zúčastnili tak slavnostního obřadu, jakým je korunovace.“

„Cizinci?!“ Perilavos se opět rozesmál. „Polovina lidí v tomto paláci je cizího původu. Muži, jejich ženy nebo jejich vojáci. Byli jste ve městě? Přímo se hemží Féničany, Kréťany, které jsme si kdysi podrobili a kteří stále hovoří vlastní řečí, ačkoli se naučili našemu jazyku. Jsou zde zastoupeny všechny národy světa. Jestliže vám můj otec, který je královým bratrem, přikázal, abyste mě provázeli na každém kroku, zúčastníte se korunovace se mnou a mým průvodem. Kromě toho dal můj otec jasně najevo, že tomu chce, protože zlatem protkávané pásky, které jste právě obdrželi, jsou určeny pro osobní stráž cizího původu při dvorských oslavách a obřadech. My nosíme při takových příležitostech dlouhé sukně.“

„Princi,“ pravil starý Alexandr pokorným hlasem. „Rač nyní sníst, nač máš chuť, a potom se vykoupej, protože tvůj otec, podobný bohům, tě očekává.“

Perilavos otevřel ústa, ale nic neřekl, jenom pohlédl významně na oba mladíky, jako by chtěl říct: Vidíte, jsem na každém kroku omezován! Jak uboze žije princ královské krve!

Ale Bělovlasý nemyslel v této chvíli na Perivala ani na jeho potíže. Již sedm dní, od chvíle, kdy připlul do Knóssu, žil v tomto obrovském, nezměřitelném paláci, který byl spletí chodeb, nádvoří, vnitřních zahrad, sálů, schodů, ochozů, různých zákoutí a komnat, které se rozbíhaly všemi směry, nejenom vlevo a vpravo, nýbrž i nahoru a dolů, do podzemí, jako nekonečné město mravenců. Jejich loď připlula do přístavu večer, po západu slunce, takže již bylo šero, když procházeli ulicemi vedle princových nosítek. Všiml si tehdy, že je přístav veliký, domy vysoké a město rozlehlé. Královský palác ležel daleko za ním, takže do něho dorazili až pozdě v noci. Z toho důvodu nevěděl, jací lidé žijí v přístavu a v obklopujících jej ulicích. V příštích několika dnech vyjížděli s princem do okolí až k úpatí hor. Viděl lesy, obdělaná pole i paláce velmožů uprostřed zahrad, ale jejich majitelé určitě žili od narození v této zemi a nosili krátký šat. Jakmile padlo slovo o Egypťanech, zachvěl se. Byli tedy i zde, vedli rozvětvený obchod s vládci této země, vyměňovali bohatství Kréty za bohatství Egypta… Jestliže je tomu tak doopravdy, potom se může snadno stát, že…

Potřásl hlavou. Koho by napadlo, že osamělý jinoch, který utekl z hrobky v údolí mrtvých v blízkosti Velkého jezera, obklopeného ze všech stran nekonečnou egyptskou pouští, dospěl do tak odlehlé země, oddělené velkým mořem, že žije v paláci krétských vládců? Ne, zde ho nikdo nebude hledat. Zvedl hlavu, protože Perilavos se na něho právě obrátil:

„Přál bych si, abys mě naučil plavat a potápět se. Skvěle to umíš.

„Učiním, co rozkážeš, princi!“ přikývl ochotně Bělovlasý.

Sál nebyl veliký, takže v něm byla hlava na hlavě a nádherná, řasnatá roucha dam krétského dvora i jejich vysoké účesy, mnohdy stejně vysoké jako jejich majitelky, jej činily ještě těsnějším. Středem sálu, ode dveří až ke kamennému trůnu a dvěma jednoduchým lavicím, rovněž kamenným, běžela jakási neviditelná čára, kterou se nikdo neodvážil překročit. Na stěně za trůnem byli zpodobeni gryfové, obrovští okřídlení lvi s orlími hlavami, kolem nichž se pnuly rozkvétající lilie, oblíbené to květiny obyvatel této země.

Na kamenné lavici, vpravo od trůnu, usedl královský bratr Vidvojos a po jeho boku Perilavos, který vstoupil do sálu ve společnosti dvou mladíků tvořících jeho osobní stráž. Zbraně zanechali po příkladu ostatních ve velké předsíni a nyní stáli nehnutě u dveří, bosi na rozdíl od krétských velmožů, opásaní zlatými pruhy látky.

Slavnostní chvíle se kvapem blížila. Rozhostilo se ticho. Všichni očekávali s napětím, až sluneční paprsek dopadne mezi dva velké rohy na portálu paláce a hlasitý křik v dáli oznámí, že hodina nadešla.

Bělovlasý, který byl nižší než Terteus, viděl jenom zástupy lidí, daleký trůn, vdechoval vůni parfémů, jimiž byly navoněny nejenom ženy, nýbrž i muži, a slyšel neutichající tlumený šum, protože shromáždění se k sobě stále nakláněli a cosi si téměř neslyšně sdělovali, jako by bylo nad jejich síly zachovávat klid a důstojné mlčení, jako by se nedovedli zdržet slov.

Ale potom i oni zmlkli.

V dáli se ozval vysoký, do stále vyšších tónů stoupající hlas. Jako by přicházel z jiného světa.

„Aiiiiii… aiiiii… aiiia!“

Hlas se na nejvyšším bodu zlomil a utichl. Dav se zavlnil a znehybněl. Velké dvoukřídlé bronzové dveře se neslyšně otevřely. Bělovlasý se postavil na špičky.

Vtom se mu srdce prudce rozbušilo. Jeho ruka se zvedla bezděčně k čelu na znamení úcty. Byla to ona, Velká matka. Vysoká, trochu shrbená, držící v napjatých rukou dva holuby. Oděná byla do dlouhé bílé řízy, která se nápadně lišila od oblečení ostatních žen. Zvedla ruce. Její prsty se pomaloučku rozevíraly. Holubi vzlétli, otírajíce se o hlavy shromážděných, zatřepetali se, opsali pod stropem kruh, proletěli dveřmi a zmizeli.

Velká matka kráčela síní, aniž pohlédla na shromážděný zástup, který ji vítal s hluboce skloněnými hlavami. Stanula před prázdným, kamenným trůnem a otočila se.

Zvedla ruce.

Teprve teď si Bělovlasý všiml, že ve dveřích, jimiž prošla, stojí muž. Byl vysoký, polonahý, pouze boky měl zakryté bílou suknicí. S hlavou vysoko vztyčenou hleděl do tváře bohyně. Když mu pokynula rukou, vykročil i on k trůnu, následován třemi kněžkami v bílých řízách. Jedna nesla velkou dvojitou sekeru na dlouhém toporu. Byla kamenná. Druhá držela v rukou lněnou roušku, zakrývající nějaký předmět, třetí svírala v rukou dvě malé nádobky, patrně velmi staré, jak prozrazoval jejich prostý tvar.

Když došel vysoký muž k trůnu, uchopila ho Velká matka za ruku a zavedla ke kamennému stupni. Potom se otočila tváří k přítomným a zvedla ruce. Jedna z kněžek k ní přistoupila a podala jí nádobku. Bohyně vylila její obsah na dlaň a dotkla se nejdřív čela, potom úst a nakonec rukou muže, stojícího vedle ní.

Celý obřad se odehrával v hlubokém tichu. Shromáždění velmožové stáli s hluboce spuštěnými hlavami. Bělovlasý, který pozoroval celou dobu po očku Vidvoje a jeho syna, si všiml, že i oni se pokorně uklánějí.

Bohyně a vysoký muž stanuli nyní proti sobě a chvíli si hleděli mlčky do očí.

„Buď pozdraven, Mínóe!“ pravila posléze žena. „Usedni na svém stolci.“

Opět ho uchopila za ruku a čekala, až usedne. Její slova zněla tak tiše, jako by jí cosi svíralo hrdlo. Ale potom, když se obrátila k druhé kněžce, rozezvučel se její hlas jako bronz:

„Zde je labrys! Mínóe, uchop topor svého království!“

Kněžka k ní přistoupila, držíc v natažených rukou dvojitou sekeru. Prsty vysokého muže obemkly topor.

„Bože, ukrytý v nejposvátnějším býku, otče Mínóův, pohlédni, jak se stává tebou a ty jím.“

Slova, pronesená zvučným hlasem, vyplnila sál až po strop. Když utichla, přistoupila k ní třetí kněžka. Bohyně nadzvedla roušku a uchopila úzký kruh ze zčernalého kovu, který ztmavěl věkem i dlouhým odpočíváním v temnu. Z kruhu vystupovaly dva jednoduché tupé rohy.

Mínós sklonil nepatrně hlavu, černá koruna mu sklouzla hluboko do čela. Bohyně ustoupila o krok a zvedla ruce. Potom se obrátila a vykročila ke dveřím. Vládce Kréty povstal ze stolce a následoval ji. V ruce svíral kamenný topor.

Vzdálila se, následována třemi kněžkami v bílých řízách. Teprve potom se k nim připojil Vidvojos se synem po pravici a za nimi dav, jenž začal opět šumět a ševelit.

Chodba končila vysokým sloupořadím, klesajícím po širokých stupních k velkému nádvoří, obklopenému ze všech stran lavicemi.

Bělovlasý, který opustil sál spolu se zástupem, zahlédl uprostřed kamenný oltář a před ním čtyři muže, držící bílého spoutaného býka.

„Nápadně se ti podobá,“ zašeptal mu škádlivě do ucha Terteus. Bělovlasý se k němu otočil.

„Ta bohyně, kdo to je?“ zeptal se s bázlivou úctou. „Není to Velká matka, která sestoupila na zemi, aby ho pomazala na krále?“

„Je to Ariadna, nesmrtelná jako Mínós, protože se vždy obrozuje pod stejným jménem. Možná že ji sem Velká matka seslala, nebo taky ne…,“ odpověděl Terteus a pokrčil rameny.

Ariadna a Mínós sestupovali po kamenných stupních na nádvoří. Zástup se mlčky rozléval směrem k lavicím a zaujímal místo v amfiteátru. Stále setrvával v hlubokém mlčení.

Ariadna vystoupila na kamenný stupeň, na kterém stál oltář. Uprostřed oltáře, nad hlavou spoutaného dobytčete stála velká, hliněná nádoba velmi jednoduchého tvaru bez jediné ozdoby. Uchopila ji, zvedla a otáčela na všechny světové strany.

Mínós stanul nad spoutaným býkem vedle ní. Zvedl pomalu kamennou sekeru a chvíli nad ním stál lehce zakloněn. Vtom svistla sekera vzduchem. Býk hluše zachrčel a utichl. Ariadna přistoupila k poraženému zvířeti a přitiskla nádobu k jeho šíji, z které se valila krev. Po chvíli se napřímila a podala ji králi. Opřen o topor zvedl nádobu k rtům.

Když ji vrátil Ariadně, všiml si Bělovlasý i ze svého odlehlého místa, že má rty potřísněné krví.

Dav teprve nyní ožil. Rozlehl se křik, jako by moře vystoupilo z břehů a rozbouřilo se. Velmožové shromáždění v Knóssu se svými ženami a dětmi mávali rukama a vzdávali hold novému vládci. Nesčetné zástupy lidí, shromážděné za branami paláce, se přidaly k jejich jásotu.

„Pojď,“ naklonil se Terteus k Bělovlasému. „Vezmeme si zbraně, které jsme zanechali v předsíni. Bez meče a kopí se cítím jako bez ruky.“

Perilavos dobře jezdil na koni, což bylo ostatně pochopitelné, protože Knóssos dostával koně z Argu, o němž kolovala zvěst, že je domovem nejkrásnějších koní na světě. Bělovlasý sice slyšel totéž o trojských, ale ti, na nichž se nyní projížděli, byli skutečně rychlí jako ptáci.

Blížili se k hřebeni pahorku, porostlého křovinami, aby se podél lesa porůstajícího svah vrátili zpět do paláce, jehož obrysy se jasně rýsovaly na otevřené rovině.

Perilavos, který jel první, se otočil a zavolal na Bělovlasého:

„Sestřelil jsem je sám a jednoho v letu! Potvrdíte to Alexandrovi a ten o tom hned zpraví mého ctihodného otce! Nevím jenom, zda ho to potěší, nebo…“

Nedopověděl. Něco zasvištělo vzduchem, kůň se vzepjal a shodil ho na zem.

Bělovlasý rychle strhl luk z ramene, napjal jej a vystřelil dřív, než neznámý muž doběhl hluboce schoulený k prvním stromům lesa. Muž se náhle zastavil, napřímil, rozhodil ruce, zavrávoral a padl tváří na zem. Ale dříve než se tak stalo, zasáhl jej Terteův oštěp.

Seskočili z koní a rozběhli se k Perilavovi. Bělovlasý si oddychl, když viděl, že již pomalu vstává.

Otočil se. Perilavův kůň klesl na kolena a řičel. Z tlamy mu stékala krvavá pěna. Terteus k němu přistoupil a vytáhl z jeho boku dlouhý černý šíp.

Kůň sebou škubl, převalil se na bok a znehybněl.

„Málo chybělo a…“ zašeptal mladý pirát. „Kdyby mířil o něco výš, Perivalos by už nebyl mezi živými.“

„Co to bylo?“ zeptal se Perivalos dotýkaje se obolavělé paže. „Kůň se zničehonic postavil na zadní. Nikdy to ještě neudělal.“

„Protože nebyl nikdy smrtelně raněn…,“ pokrčil rameny Terteus.

„A kdo… kdo se odvážil do něho střílet?!“ zeptal se princ, spíš udivený než vyděšený příhodou.„Pojď, princi, podíváme se, kdo to byl.“ Terteus vykročil první. Bělovlasý nasadil do tětivy druhý šíp a následoval Perilava, rozhlížeje se ostražitě kolem sebe. Muž ležel mrtev na zemi, probodnut oštěpem pod lopatkou. Terteus ho otočil nohou, vytrhl mu oštěp ze zad a podal jej Bělovlasému. Mrtvý měl oči široce rozevřené. Jeho tvář jim byla úplně cizí, nikdy ji dosud neviděli. Oba pohlédli tázavě na prince, ale ten potřásl hlavou.

„Nikdy jsem ho nespatřil… Může to být venkovan nebo zbojník z hor. Ukrývají se v nedostupných slujích a přepadávají kupce, projíždějící ostrovem, nebo jiné pokojné lidi.“ Svraštil udiveně obočí. „Ale za kupce nás přece nemohl pokládat… Byli jsme na koních, musel si všimnout, že jsme tři a že máme zbraně. Co by získal, kdyby zabil jednoho z nás?“

„Stál na okraji lesa, a kdybychom ho tak rychle nezabili, snadno by nám uklouzl. Vždyť vidíš, jak je tu hustý les.“

„Ale proč střílel?“

„Nezapomeň, že Mínóův vnuk, podobný bohům, nezná všechny obyvatele království, ale že mnoho obyvatel království zná jeho… Snadno tě mohl zdálky poznat.“

„Poznat a zabít, ačkoli ho neznám a nikdy jsem mu neublížil?“

Terteus se usmál a pokrčil po svém zvyku rameny.

„Třebas tě nechtěl zabít on, ale jeho rukama někdo jiný, princi. Někdo, kdo mu za to zaplatil, protože vypadá na obyčejného zbojníka…“

Perilavos zvedl hlavu a chvíli se upřeně díval na mladého piráta.

„Máš možná pravdu, kdo ví…,“ zvedl vysoko obočí, jako by si náhle na něco vzpomněl. „Ale nikomu o tom neříkejte, milujete-li bohy, a zvláště mému ctihodnému otci ne, protože mi už nedovolí, abych si s vámi vyjel.“

„Myslím, princi, že jsme povinni zpravit o tom tvého ctihodného otce,“ pravil Terteus a Bělovlasý horlivě přikývl na znamení, že s ním plně souhlasí. „Číhal na tebe v úkrytu. Určitě vyslídil, že se tudy projíždíme. Dobře si to promyslel. Pohleď. Na jedné straně neprostupný porost, na druhé hustý les. Je to místo jako stvořené k tomu, aby se odtud sjíždělo z pahorku. Také jsme sem zamířili. Byl to někdo, kdo ukládal o tvůj život, princi. Proto se tvůj ctihodný otec musí o všem dovědět, a to bez průtahu. Můžeme tě chránit před nebezpečím, jak jsme to učinili dnes, ale každý vrah nebude tak špatným střelcem a ne každý se dá zabít při útěku.“

Perilavos hleděl upřeně na mrtvého. Přiletěla velká zelená moucha, kroužila chvíli nad mrtvolou s hlasitým bzukotem a usedla v koutku jeho otevřených, nehybných úst. Terteus ji netrpělivě odehnal oštěpem.

„Pojďme!“ řekl. „Máme jenom dva koně. Právě uvažuji o tom, nezanechal-li onen člověk někde svého koně.“ Rozhlédl se a ostražitě naslouchal. Potom rychle zamířil k hřebenu pahorku a zmizel za ním. Oba chlapci na chvíli osaměli. Bělovlasý pohlédl bezděčně na temnou lesní stěnu. Nevypouštěl z ruky napjatý luk, šíp držel obrácený hrotem k zemi.

„Zabil jsi již mnoho lidí?“ otázal se náhle Perilavos s dětskou zvědavostí.

Bělovlasý měl už na jazyku, že o dvou ví docela určitě a že jedním byl krétský ‚bojovník, kterého probodl kopím při námořní bitvě, ale raději si to nechal pro sebe a jenom se mlčky usmál.

„Jednoho dne mi o všem povíš.“

Princ se odvrátil od zabitého a zamířil k hřebenu pahorku, za nímž zmizel Terteus. „Taky bych chtěl zabíjet lidi a bojovat na moři! Co z toho, můj nejctihodnější otec by raději prohrál bitvu, než aby mě vystavil nebezpečí. Když jsme pluli na Krétu a rozhodli se udeřit na vaše koráby, ukryli mě v stanu, a čtyři vojáci mě chránili velkými štíty. Ani jsem se nemohl podívat, jak taková bitva vypadá. Stan jsem směl opustit teprve tehdy, když vás spoutané házeli na naši loď.“

„Až budeš Mínóem, nebudeš tak jako tak bojovat,“ řekl Bělovlasý, aby ho potěšil. „Králové sami nebojují, vojáci to dělají za ně.“

„Kdy budu Mínóem?“ Perilavos zavrtěl hlavou. V těchto slovech už nebylo nic dětinského. „Určitě zemřu daleko dřív.“

Když došli na pahorek, zahlédli Tertea, jak vede krásného vraníka.

„Uvázal ho v lese, jak jsem předpokládal,“ volal na ně zdálky. Přivedli ho ke svým koňům, kteří se klidně pásli.

„Necháme mrtvolu zde?“ zeptal se náhle Perilavos.

„A co s ní chceš dělat, princi?“ Terteus na něho pohlédl s údivem.

„Napadlo mě, že bychom ho měli odnést do paláce… Třebas by ho někdo rozpoznal… Můj otec bude chtít určitě vědět, kdo to byl a jak vypadal.“

„Pospěšme si tedy k tvému bohům podobnému otci princi, a bude-li si přát ho vidět, vrátím se s ním sem nebo přivedeme otroky, a ti ho odnesou.“

Skočili na koně a rozjeli se do Knóssu, dobře viditelného uprostřed rovinaté krajiny.

Po návratu se Perilavos ihned odebral do Vidvojových komnat. Terteus a Bělovlasý usedli na kamenné lavici pod jedním z nesčetných sloupů a netečně pozorovali přecházející lidi, kteří se zde hemžili v tak hojném počtu, že si spíš připadali jako na rušné ulici velkého města než v královském paláci. Nebyl to vlastně jeden palác, ale různě propojené sály, síně a komnaty, oddělené nádvořími, sloupořadími a krytými ochozy, které směřovaly do podzemí nebo opět vycházely do nevelkých zahrad, za nimiž byly další přechody, otevřené terasy na střechách, schodiště, vedoucí k bazénům nebo amfiteátrům, za nimiž opět pokračovaly všelijaké zdi, dveře, brány a různé budovy navršené jedna na druhé. Bělovlasý se již naučil nalézt cestu k té části paláce, kterou obýval Vidvojos se svým dvorem, i když mu to dosud působilo jisté potíže. Byla v blízkosti králových komnat, jediných v tomto paláci, které střežili mouřeníni, opření o vysoká kopí. Ale zdálo se, že i oni každého propouštějí, aniž na něho ráčí pohlédnout. Svou přítomností zosobňovali královskou moc a nikoho nestřežili. Kdyby chtěl nepřítel úskočně obsadit palác, určitě by mu nekladli příliš velký odpor. Vypadali, jako by spali.

„Viděl jsi někdy tak podivné království a tak bezbranný královský palác?“ zeptal se Terteus polohlasem, jako by četl jeho myšlenky. „Nemají ani hradby, které by zadržely útočníky.“

„Právě jsem na to myslel,“ přikývl Bělovlasý. „Vysvětli mi, proč tomu tak je? Jak je to možné, že tak málo dbají o svůj majetek a bezpečnost?“

„Spoléhají na své mohutné loďstvo. Kréta je ostrov a každý, kdo by se ho chtěl zmocnit, musel by připlout po moři. Lid věří, že se tak nikdy nestane, nebude-li tomu chtít… Snad má pravdu, protože jejich loďstvo je neporazitelné…,“ odmlčel se na chvíli. Potom se rozhlédl a dodal tišeji, ačkoli nebyl nikdo nablízku: „Ale kdyby nepřítel přistál uprostřed noci v některém opuštěném zálivu za tamtěmi pahorky,“ naznačil hlavou směr, „překročil je a udeřil na palác, celá moc Kréty by se naráz zhroutila,“ vyslovoval nahlas to, o čem jistě nejednou uvažoval. „Co by se potom stalo, vědí jenom bohové… Panovníci této země hovoří stejným jazykem jako my. Dobyli tohoto ostrova a spolu s ním ovládají i moře… Ale lid, jejž si podmanili, mluví jinou řečí, které nerozumíme. Nevšiml sis, co lidí v paláci hovoří cizím jazykem? Co myslíš, postavil by se tento lid na stranu krétských králů?“

„Nevím, Tertee. Jsem příliš mladý, než abych to mohl posoudit. Ale myslím, že by se tento lid bránil jako každý jiný, kdyby nájezdci začali pálit jeho příbytky, loupit a zabíjet.“

„V tom máš určitě pravdu. Určitě,“ přisvědčil mladý pirát. Zamyslel se a potom náhle zvedl hlavu. „Co myslíš, nezatají princ před otcem dnešní příhodu?“

„O tom se přesvědčíme za chvíli, protože zrovna přichází.“

Bělovlasý vstal a Terteus následoval jeho příkladu. Přitiskli pěsti k čelu a sklonili hlavy. Z otevřených bronzových dveří vyšel s princem bohům podobný Vidvojos. Kráčel velmi rychle, takže mladá otrokyně, která se ho pokoušela ovívat vějířem na dlouhé vyřezávané žerdi mu nemohla postačit a zůstala bezradně stát. Pohlédla s úsměvem na Tertea.

„Potvrdí každé mé slovo, otče!“ řekl vesele Perilavos.

„Je pravda to, co mi řekl můj syn o onom lučištníkovi?“

„Ano, pane!“ Terteus chtěl k tomu něco dodat, ale Perilavos mu skočil do řeči.

„Můj bohům podobný otec se chce sám odebrat na ono místo!“

Vidvojos se otočil a pokynul několika dvořanům, kteří vyšli za ním z paláce.

„Přikažte, ať přivedou koně!“

„Vezmeš s sebou poboční stráž, pane?“

„Ne!“

Obrátil se na Tertea:

„Zachránili jste mu život podruhé…,“ pravil polohlasem, aby ho lidé stojící za ním neslyšeli. „Komu mám důvěřovat, ne-li vám? Jaký to divný svět, když svěřujeme to, co je nám nejdražší, staletým nepřátelům, jimž důvěřujeme víc než vlastním lidem,“ dodal po chvíli s úsměvem.

Když dospěli k horskému hřebenu, slunce již zapadalo za pahorky.

„Tady je to, otče!“ zvolal Perilavos. „Tam leží můj kůň, vidíš? A tam onen muž!“ Pohnal koně a předjel je. Bělovlasý uhodil koně patami do slabin a dohonil ho.

V červáncích dohasínajícího dne zářila bílá skvrna – mrtvý kůň. Chlapec se otočil a klusal k místu, kde zůstal ležet mrtvý lučištník. Rychle se rozhlédl, potom seskočil z koně.

Mrtvola zmizela.

„Je pryč!“ Terteus, který jel za ním spolu s princem, stáhl prudce opratě.

„Jste si jistí, že byl skutečně mrtev?“ Vidvojos se rozhlédl nejisté kolem sebe. Když uviděl temnou lesní stěnu, přiblížil se bezděčně k synovi a postavil se před něho, jako by jej chtěl chránit.

„Ovšem, pane!“ Terteus rázně přitakal. „Když jsme ho opouštěli, ubíral se jeho duch k branám Hádu. Šíp tkvěl v jeho srdci a oštěp ho probodl skrz naskrz. Byl mrtvý jako balvany, které zde vidíš.“ Odmlčel se, seskočil z koně a pátral po stopách. Potom s hlavou stále skloněnou postoupil několik kroků ke křovinám a zůstal stát.

„Zahlédl jsi něco,“ otázal se Bělovlasého, který seděl celou dobu vzpřímený na koni s napjatým lukem v rukou, jako by stále větřil nebezpečí.

Z lesa vyletěl velký černý pták, zamával těžkými křídly a odtáhl k rovinám. Dříve než Bělovlasý stačil odpovědět, zasvištěla střela, pták pronikavě zaklektal a zřítil se na zem.

„Zasáhl jsem ho, otče!“ Perilavos seskočil z koně a rozběhl se k úlovku. Vrátil se s šípem, na němž se ještě třepetal lehce raněný pták. Hodil jej k Vidvojovým nohám. „Sám jsi to ráčil vidět.“

Terteus zvedl hlavu a pravil:

„Bylo zde několik jezdců. Tělo odnesli.“

Vidvojos odvrátil oči od umírajícího ptáka.

„Můžeš mi říct, kterým směrem se vzdálili?“

„Ano, pane. Přijeli odtamtud,“ Terteus naznačil rukou hřebeny pohoří, „a stejným směrem se také vzdálili. Kam vedou jejich stopy, nemohu ti říct, dokud se po nich nevydám.“

Kníže chvíli mlčel. Perilavos se shýbl, vyrval střelu z mrtvého ptáka, odhodil jej a otřel zakrvácené prsty o nahé předpaží. Vidvojos se otřásl nechutí.

„Přeji si, aby ses za nimi vypravil, pokud se nebojíš, jeď sám. My se vrátíme do Knóssu. Chtěl bych tam dorazit před setměním.“

„Nebojím se, pane…, ale nemohu hledat stopy za tmy. Budu je sledovat, dokud to bude možné, potom se vrátím.“

„Tak to bude nejlepší. Najdeš-li ho nebo objevíš-li cokoli, přijď ke mně. Pořádám dnes hostinu pro několik ctihodných mužů a jejich manželky. Nepřeji si, aby věděli, co se přihodilo. Počkej do jejich odchodu.“

„Jak poroučíš, pane.“

Terteus uchopil koně za uzdu a odešel, rozhlížeje se pátravě po zemi.

Tři jezdci vyrazili rychle do města.

„Ani ses nepodíval na ptáka, kterého jsem zastřelil!“ pravil vyčítavě Perilavos. „Víš, že jsem se začal cvičit ve vrhání oštěpem v cvalu? Terteus umí vše a ačkoli pochází z národů moře a byl pirátem, umí všechno, co má znát bojovník.“

Vidvojos se otočil a pokynul Bělovlasému, který jel za nimi.

„Popojeď!“

Když chlapec uposlechl, pravil s křečovitým úsměvem.

„Matka mu zemřela, když byl ještě v kolébce. Nepojal jsem druhou ženu, mám jenom jeho. Chvěl jsem se vždy o jeho život a chvěji se dosud. Nedostalo se mu možnosti cvičit se v obratnosti nezbytné pro bojovníka. Neměl být ostatně bojovníkem, ale vládcem… Možná že jím bude. Můj otec, božský Mínós, si přál, aby poznával knihy a cvičil ducha, protože Krétě nevládnou ruce králů, leč jejich moudrost. Avšak po jisté době mě donutily okolnosti opustit Krétu a odebrat se do Fénicie a podrobených ostrovů. Vzal jsem ho s sebou. Naštěstí uměl trochu plavat, protože v opačném případě bys ho sotva vyrval z mořských vln… Dnes vidím jasně, že mu zdatné paže a bojovná obratnost budou v životě stejně nezbytné jako knihy… Ale o tom jsem teď s tebou nechtěl mluvit. Domníváš se možná, že jsem ti neprokázal vděčnost, jakou si zasluhuješ, protože jsem ti svého času slíbil, že učiním vše, oč požádáš, a dobře vím, že se ti stýská po domově. Jsi však syn chudého rybáře, a zůstaneš-li po jeho boku, dokud…,“ zaváhal, „dokud nenabudu přesvědčení, že jeho životu nehrozí žádné nebezpečí, vrátíš se ke svým rodičům štědře obdarován, a až se tvůj král doví, žes věrně sloužil bratru božského Mínóa, zahrne tvou rodinu takovou přízní, že již nikdy nebudete strádat nedostatkem ani trpět zvůlí velmožů.“

„Pane můj,“ odpověděl Bělovlasý, skloniv hluboce hlavu. „Proč se mnou mluvíš takovými slovy, když víš, že můj život patří tobě? Můžeš s ním naložit, jak budeš chtít, a ponechat mě zde tak dlouho, jak dlouho se ti zalíbí.“

„Vím, že to mohu učinit, ale násilím ještě nikdo nezískal věrnost poddaných. Chci vás požádat, abyste ode dneška neopouštěli mého syna ani na krok, abyste s ním sdíleli jeho ložnici, jedli s ním a setrvávali pořád při něm, a kdyby… kdyby mu opět hrozilo nebezpečí, abyste bojovali o jeho život jako o vlastní.‘

„Cožpak jsme to dnes neučinili, pane?“

„To je pravda, to je pravda.“ Vidvojos zvedl hlavu a rozhlédl se. Soumrak již opřádal krajinu. Odbočili vlevo a vjeli na hladkou dlážděnou cestu, na jejímž konci se výrazně rýsoval palác na pozadí zapadajícího slunce.

Po chvilce mlčení pravil Perilavos:

„Myslíš, otče, že mi opravdu hrozí nebezpečí?“

„Nevím. Kéž bych se mýlil. Kéž by byl člověk, který dnes po tobě vystřelil, obyčejný zbojník, který zatoužil po tvé zlaté bederní pásce a klenotu na tvé hrudi.“

„Ale ty tomu nevěříš, otče?“

Vidvojos neodpověděl. Jeho syn dodal po chvíli:

„Bojíš se, protože se domníváš, že by mě můj strýc viděl raději mrtvého.“

„Mlč, nešťastníku!“ zarazil ho rychle otec. „Mlč! Zapomněl jsi, o kom mluvíš?“ Otočil hlavu k Bělovlasému. „Neslyšel jsi ani jediné slovo, které bylo proneseno! Rozumíš?!“

„Slyšel jsem je, pane, ale nikdo se o tom ode mne nedoví.“

Kníže se marně pokoušel zachytit výraz jeho tváře v houstnoucí tmě. Potom pokrčil bezradně rameny.

„Stane se, jak si přejí bohové. Přejí-li si vůbec cokoli! Ale teď mlč, synu můj! Ani slova o tom, co se stalo. Zítra promluvím s božským…“

Zmlkl. Uslyšeli za zády dusot koňských kopyt. Bělovlasý zvedl napjatý luk. Neznámý jezdec se k nim rychle přibližoval.

Perilavos zvedl rovněž luk.

„Nestřílej, princi!“ zvolal výstražně Bělovlasý, ale opozdil se o zlomek vteřiny. Perilavos vypustil tětivu a střela zasvištěla tmou.

Vtom spatřili Tertea, který vzepjal koně, zvedl oštěp a zvolna k nim popojel. Mlčky se podíval na luk Bělovlasého, potom přenesl pohled na Perilava:

„Vidím, princi, žes vypustil šíp…,“ prohodil vesele. „Ale minul ses cíle, ačkoli byl téměř na dosah… Určitě ses otřel rukou o tvář, když jsi vypouštěl tětivu. Zítra se s tvým dovolením pocvičíme v střílení… Zrak máš dobrý, ale míříš ukvapeně, protože spěch pohání tvou ruku a nikoli rozvaha.“

„Nezranil jsem tě?“ zeptal se Perilavos roztřeseným hlasem. „Mohl jsem tě zabít… Myslel jsem, že nás dohání nepřítel.“

„Každý z nás zemře toho dne, který mu předurčili ti, kdož vládnou životem smrtelníků, ani o chvíli dřív, ani později, princi.“ Potom se obrátil k Vidvojovi.

„Našel jsem ho, pane můj.“

„Skutečně?“

„Ano. Nebyl daleko. Někdo odtáhl tělo do jeskyně na úpatí pahorku. Je tam mnoho skalních dutin ukrytých mezi křovím. Tam ho zanechali. Ale část těla vzali s sebou.“

„Co to pravíš?“ Vidvojos pohlédl překvapeně na Tertea, jako by nechápal smysl jeho slov.

„Usekli mu hlavu. Prohledal jsem velmi důkladně sluj i celé okolí, ale hlavu jsem nenašel.“

„Proč to udělal?“ Perilavův hlas zněl stále rozechvěle, jako by měl slzy na krajíčku.

„Abychom se nedověděli, kdo je ten zlosyn,“ odpověděl bezstarostně Terteus. „Nermuť se, princi. Střela, kterou jsi vypustil, nebyla nebezpečná. Jenom mi zasvištěla kolem ucha, nic víc,“ rozesmál se.

„Nemluv už o tom!“ zvolal chlapec. „Kdybych… kdybych ti ublížil, nikdy bych si to neodpustil. Vím, že jste námořní piráti, ale přesto vás miluji víc než své vysoce urozené druhy.“

„Pocházím také z královského rodu.“ Třebaže se Terteova tvář rozplývala v šeru, Bělovlasý spíš tušil, než uviděl, že mu úsměv nemizí z tváře. „I když je celým mým královstvím skalnatý ostrůvek, tak malý, že ho loďstvo mohutného Mínóa dosud neobjevilo. A kdyby jej i objevilo, pokládalo by ho určitě za neobydlené skalisko v širém moři.“

„Buď pozdraven, můj nejmilejší bratře!“ Mínós vstal z křesla, jehož opěradla zdobili gryfové, okřídlení lvi s orlí hlavou, a vykročil Vidvojovi vstříc.

„Vítej, můj božský vládce a bratře!“ pravil kníže s úklonou.

Král Kréty, který byl mnohem vyšší postavy, musel sklonit hlavu, aby ho políbil. Vidvojos ucítil na tváři dotyk chladných rtů a vůni oleje, vytlačovaného z purpurových růží, jimž jeho bratr dával přednost před všemi ostatními.

„Neviděl jsem tě ode dne, kdy Ariadna vložila na mé skráně starou korunu,“ pravil král s vlídnou výčitkou. „Ani nevíš, jak jsem si přál spatřit tebe a tvého krásného dědice. Chtěl jsem k tobě dokonce vypravit posla s darem a prosbou, abys mě ráčil navštívit. Usedni!“

Rozhlédl se. V pokoji však bylo pouze jedno křeslo. Ukázal na ně bratrovi.

Vidvojos potřásl hlavou:

„Jedině vladař má právo usednout mezi gryfy. Přeješ si snad, Mínóe, abych zasedl na tvůj trůn?“

„Zda si to přeji? Na tom přece nezáleží. Jsi královským bratrem a hlavní oporou trůnu. Usedni. Chci si tě prohlédnout, jak sedíš. Zemřu-li, budeš krétským králem ty…“ Zvedl ruku. „Nevymlouvej mi to. Nezanechám-li po sobě potomky, budou zde jenom dva lidé, v jejichž žilách krouží posvátná krev božského býka. Ty a Perilavos, tvůj drahý syn a můj synovec.“

Téměř násilím vtlačil Vidvoje do křesla, ustoupil o krok a chvíli se na něho mlčky díval. Potom se vesele rozesmál, jako by ho napadla nějaká neobyčejně zábavná myšlenka.

„Jak se cítíš, bratře? Není to příjemné, opírat ruce o hlavy němých, okřídlených lvů? Není to nádherné vládnout tolika ostrovům a národům, tolika lodím, mít ve svých rukou tak obrovskou moc, která ti dovoluje zabít jedním pohybem člověka nebo jej vynést na výšiny své milosti? Pořád‘ tomu nemohu uvyknout. Jsem asi příliš podezíravý a nedůvěřuji si… Jiným rovněž nedůvěřuji.“ Opět se rozesmál.

Vidvojos vstal.

„Můžeme hovořit neslyšeni?“ ukázal na hustý závěs, který zakrýval zadní dveře komnaty.

„Ano, bud bez obav,“ přisvědčil Mínós. „Již jsem ti řekl, že jsem podezíravý. Ani nejvěrnější z nejvěrnějších nesmí stát nepozorován za mými zády, protože to nesnesu. Ale proč se tážeš?“

„Chci si s tebou promluvit, bratře.“

„Ach. K tobě jedinému mohu být upřímný. Zrodilo nás jedno lůno a kojila stejná prsa. Jsme bratry. Kdo by mi mohl být bližší na světě? Mluv!“

„Bojíš se, že budu úskočně podkopávat tvou moc, abych tě připravil o život nebo svrhl z trůnu a zmocnil se vlády?“ otázal se klidně Vidvojos.

Mínós, který se procházel po komnatě tam a zpátky, stanul obrácen zády k němu a potom se pomalu otočil. Na jeho tváři již nebylo ani stínu úsměvu.

„Proč se na to ptáš?“

„Prosil jsi mě o upřímnost, králi.“

„Ano, zajisté. Ptal ses tedy upřímně… Chceš slyšet mou odpověď?“

„Ano, králi.“

„Nenazývej mě králem, můžeš-li. Jsem tvým bratrem.“

„Ano, bratře.“

„Tážeš se, domnívám-li se, že mě chceš zabít nebo svrhnout z trůnu nějakým jiným způsobem… Co kdybych přestal být na chvíli tvým bratrem a otázal se tě, jak se tážou králové, když chtějí zvědět pravdu: Chceš se zmocnit mého trůnu? Co bys odpověděl?“

„Odpověděl bych, že nechci.“

„Zajisté,“ Mínós se opět usmál. „A co by plynulo z takové odpovědi? Nic. Pouze šílenec by se osmělil přijít k vladaři a otevřeně mu odhalit takový úmysl. Ale tázal ses, zda tě podezřívám? Odpovídám: Ano. Ještě za života našeho bohům podobného otce jsem sledoval každé tvé hnutí. Znám všechny, kteří ti jsou nebo byli nakloněni. Vím, že lid velmi těžce nese, že jsem mu nedal dědice trůnu. Nemám děti, to je pravda. Vím rovněž, ‚že jsou takoví, kteří věří, že bys byl velkým králem. Říkají o tobě, že jsi rozumný a že těžce neseš slabost našeho státu. Několikrát jsi pravil, že bychom se neměli opírat o námezdní vojska a loďstvo, z něhož nás cizinci stále více vytlačují. Přiznávám, že jsem o tom nikdy neuvažoval, dokud otec žil… Jako král jsem ti vděčný za tvé úvahy… Nevím, zda tě uposlechnu, ale to s tím nemá co dělat.“

„Nechceš vládnout mohutnému státu?“

„Chci, ale dívám se na to poněkud jinak než ty. Stát je mohutný tehdy, když jsou jeho nepřátelé slabší než on. Věz tedy, že nevidím nepřítele schopného porazit naše loďstvo a udeřit na naši zemi. Naopak, sousední ostrovy a pevniny, kterých jsme dobyli, nám odvádějí daně. Kdyby se domnívaly, že jim to beztrestně projde, postavily by se na odpor a přestaly je odvádět. Máme všude zvědy, a kdyby se jakékoli síly začaly proti nám jednotit, doneslo by se nám to včas. Jedinou skutečnou hrozbou je vnitřní nepřítel…, pokud takový někde je,“ dokončil s úsměvem.

Chvíli mlčel nepřestávaje se usmívat.

„Myslíš tedy, že tím vnitřním nepřítelem jsem já?“ otázal se Vidvojos.

„Ty jediný bys jím mohl být, kdybys chtěl.“

„Ale kdyby ses mě zbavil, mohl bys vládnout bez obav?“

„Ano, ale přitom bych musel zachovávat i nadále ostražitost, abys mě nepředešel.“

„Z toho důvodu jsi včera přikázal jednomu ze svých sluhů, aby zabil mého syna?“ vybuchl náhle Vidvojos.

Mínós chvíli neodpovídal. Potom se jeho vysoké, štíhlé tělo roztřáslo bezhlasým smíchem. „Domníváš se opravdu, můj bratře, že jsem chtěl zabít tvého syna?“

„Nevidím nikoho jiného, komu by záleželo na tom, aby nežil!“

Vládce Kréty se k němu sklonil tak hluboko, že se málem dotýkal jeho tváře, a klidně odpověděl:

„Jsi hlupák, milý bratře, jestliže si myslíš, že by dva ozbrojení zámořští spratkové dokázali“ ubránit Perilava, kdybych opravdu usiloval o jeho život. Domníváš se, že pán Kréty nedokáže obrátit v prach každého živého tvora na tomto ostrově?“

„Nebyla to tedy tvá ústa, která přikázala onomu člověku vystřelit po něm šípem?“

Mínós se otočil. Když opět pohlédl na bratra, vykvetl na jeho tváři až dojemně upřímný úsměv.

„Kdo ti řekl, že jsem to nebyl já? Domníváš se snad, že bych dovolil zbojníkům pořádat bez mého svolení hony na členy královského rodu téměř před okny paláce?“

Vidvojos se těžce opřel o opěradlo a zakryl si tvář rukama.

„Nerozumím ti, můj králi,“ pronesl tiše. „Vím, že usiluješ o můj zmar, ale nerozumím tvým slovům.“

Mínós si, povzdychl jako člověk, kterého nepříjemné okolnosti přinutily vysvětlovat pošetilému dítěti nesnadnou věc.

„Poslal jsem za ním své lidi, protože jsem věděl, že se tam Perilavos každý den cvičí s oněmi strážci, jejichž společností jsi ho obšťastnil. Poručil jsem lučištníkovi, který se ještě nikdy neminul cíle, aby zabil jeho koně, ale aby se neodvážil zranit mladého prince. Cožpak jsem mohl tušit, že bude tak nešikovný a dá se přitom sám zastřelit?“

„Proč jsi mu to přikázal?“

„Protože tě znám. Věděl jsem, že za mnou ihned přijdeš, a přál jsem si s tebou mluvit, milý bratře. Promluvit upřímně o samotě, bez zvědavců, kteří vždy stříhají ušima, kdykoli se setkáme na hostinách nebo na dvoře. Kromě toho jsem tě chtěl varovat. Vím, že Perilavos je jedinou bytostí, kterou miluješ. Neukládám o jeho život, pokud to nebude nevyhnutelné,“ opět k němu vyslal milý, klidný úsměv. „Kdyby zahynul násilnou smrtí ať on, nebo ty, milý bratře… lidé by se ihned dovtípili, že jste padli z mého přičinění a to by bylo velice nerozumné na počátku mého panování. Milují náš rod…“

„Oč tedy usiluješ?“ Vidvojos opět vstal a přistoupil ke stolu, na němž stál alabastrový džbán, zdobený dvěma řadami malých, dvojitých seker.

Mínós rovněž přistoupil ke stolu, uchopil džbán za uši a rychle ho obrátil dnem vzhůru. Na stůl se vysypaly lesklé žluté kuličky a rozkutálely se na všechny strany. Pár jich spadlo na kamennou podlahu a jedna se rozpadla na dva kusy s ostrými, skelnými hranami.

„Víš, co to je, bratře?“

„Vím.“ Vidvojos pokrčil rameny.

„Je to jantar,“ pokračoval Mínós. „Dovážíme ho z dalekých severních krajin, do kterých nepronikl dosud nikdo kromě barbarů. Platíme za něj velmi vysokou cenu, ale díky našim klenotníkům, kteří z něho vyrábějí šperky, dostáváme za ně stonásobek toho, co jsme za ně zaplatili. Je v nich uložena část našeho bohatství, protože veškerý obchod jantarem prochází našima rukama. Kdyby se nám podařilo objevit zemi, z níž pochází, stál by nás nesrovnatelně méně a vyhnuli bychom se fénickým zprostředkovatelům, kteří se nám pletou stále více do našich obchodů.“

„Je tomu zajisté tak, jak jsi pravil,“ zabručel Vidvojos a pohlédl tázavě na bratra. „Ale proč jsi přikázal useknout lučištníkovi hlavu, když jsi nemínil přede mnou ukrývat, že střílel z tvého rozkazu?“

„Byl členem mé stráže a někdo ho mohl poznat. Kromě toho to učinili moji lidé o své vůli, aniž se mě tázali. A správně učinili. Mohl bys toho využít, bratře, a poštvat lid proti mně, jakmile by k tomu chvíle dozrála. Nevím, ostatně, jak bys toho mohl ještě využít. Smrt lučištníka jsem pochopitelně nepředvídal. Zato vím, žes odplul s Perivalem do Fénicie, když náš otec těžce onemocněl, abys s ní vedl obchodní jednání. Vím však rovněž, že to byla pouhá záminka, protože jsi při té příležitosti navštívil četné ostrovy, jimž vládneme, abys zjistil, jak pevně držíme v rukou moc a zda by se naše posádky daly přemluvit k vzpouře proti mně, kdyby otec zemřel. Věz, že mi všichni místo držitelé zasílali zprávy o každém tvém kroku. Mám ti přečíst, o čem jsi hovořil ve vaně s místodržícím ostrova Kazos? Musel jsem zatajit otcovu smrt, abys neohlásil Mínóem sebe nebo Perilava na některém ostrově a nerozvrátil naše království. Potom jsem přikázal místodržiteli, aby tě zpravil o smrti našeho božského otce. Patří k nejvěrnějším z mých věrných. Kdybys tehdy řekl, že se nevrátíš na Krétu, utopili by tě ve vaně a vyslali zprávu do Knóssu, žes zemřel, stižen náhlou chorobou. Chtěl jsem to, přiznávám. Ale pobyt v našem zámořském panství tě zřejmě zklamal. ‚Kréta hnije,‘ taková slova jsi pronesl. Možná. Jenomže pán této hnijící země není žádný hlupák. Neprahnu po tvé smrti, budu-li se jí moci vyhnout. Neprahnu ani po Perilavově smrti. Nemysli ovšem, že lpím na krevních poutech. Máš zajisté pravdu, domníváš-li se, že Kréta není tou říší, jakou byla za panování našich předků. Kdybys zahynul ty a tvůj syn, někdo jiný by využil vaší smrti a štval lid proti mně. Nemám potomka a vraždou tvého syna bych připravil trůn o jediného dědice. Každý troufalec by se mohl zmocnit vlády a založit po mé smrti novou dynastii. Mluvím s tebou zcela otevřeně, to musíš přiznat. Vidím pouze jedno východisko, bratře. Musíš odejít.“

„Odejít?“ opakoval tiše Vidvojos. „Kam?“

„Ano. Odejít, nebo zahynout spolu s milovaným synem. Bude-li třeba, dám vás usmrtit. Věřím však, žes pochopil, co jsem ti chtěl naznačit.“

„Pochopil jsem jenom tolik, že zůstaneme-li zde, nebudeš moci klidně spát, dokud se nás navždy nezbavíš. Ale to jsem věděl odedávna. Nechápu jenom, kam máme odejít.“

Mínós zvedl hrudku jantaru a začal ji otáčet v prstech.

„Jsme národem moře…,“ pronesl tiše. „Barbaři dobývají tento kámen z mořského dna, pokud vím. Může být úkolem důstojnějším královského bratra než odebrat se k dalekým pevninám v čele našeho loďstva a dobýt jich?“

Vidvojos mu pohlédl zpříma do očí.

„Mezi lidem kolují zkazky, že je to země věčné tmy, mlhy a smrti, za níž končí svět a není již docela nic. Chceš, abych tam odplul a vrátil se zpět?“ zeptal se nenucené.

„Přeji si, abys tam odplul.“ Mínós vhodil jantar do džbánu. Zaharašil tiše, než se usadil na dně. „A vrátíš-li se, písaři vyryjí příběh tvé výpravy na kamenných deskách a já uctím tvůj návrat velkými hrami jako vítěz zakončenou válku… Pokud do oné krajiny vůbec dopluješ…“

Oba ještě leželi na kůžích, ponořeni v hlubokém spánku, když starý otrok Alexandr vstoupil do komnaty a naklonil se nad Perilavovým ložem.

„Princi! Tvůj božský otec tě chce spatřit,“ dotkl se lehce jeho štíhlé nahé paže. Chlapec otevřel oči.

„Co chceš? Nevidíš, že spím?!“

„Tvůj božský otec…,“ spustil opět Alexandr.

Terteus usedl na loži a rýpl loktem do Bělovlasého, který bezděčně natáhl ruku po meči, ačkoli měl oči stále zavřené.

„Ó bohové,“ mladý princ se protáhl. „Co se stalo mému božskému otci, že se mnou chce mluvit v tak časnou hodinu? Je tomu dlouho, co slunce vyšlo?“

„Vyjde za chvíli…“

„Cože?“ Perilavos klesl zpátky na kožešiny. „Chceš mi říci Alexandře, že můj otec vstal před východem slunce?“

„Dosud neulehl. Celou noc se procházel po komnatě, pohroužen v myšlenkách. Otrokyně mu třikrát dolévaly oleje do lamp. Jakmile začalo svítat, přikázal, abych tě probudil. Máš se připravit spolu s nimi,“ ukázal na ležící. „Tvůj božský otec se chce s vámi projet na koni.“

„Projet na koni?“ Princ usedl a svraštil obočí. Terteus a Bělovlasý se mezitím zvedli, uvázali kolem beder pásky, uchopili pásy s meči, luky a oštěpy. Stanuli ve dveřích, připraveni k odchodu.

„Pověz mému královskému otci, že ihned přijdeme k jeho komnatě, jakmile opláchneme svá těla.“

„Ano, kníže. Přikáži, aby přinesli nějaké jídlo.“

Perilavos mu naznačil rukou, aby se vzdálil. Starý otrok odešel.

„Co tomu říkáte, přátelé?“ rozesmál se a seskočil z lože. Po příkladu obou Řeků uchopil i on svou výstroj a zamířil ke dveřím. Mouřenínové sedící v předsíni se ihned vymrštili a zatřásli kopími. Proběhl kolem nich a odebral se šerou chodbou na nádvoří, kde skočil bez rozmýšlení do bazénu. Z ochozu ihned vystoupili otroci s ručníky, vonnými oleji a rozkvetlými liliemi ve vázách, jež postavili na okraji nádrže. Perilavos vzal do ruky jeden květ a s rozkoší vdechoval jeho vůni. Terteus a Bělovlasý na něho hleděli s nesmírným údivem, dosud neuvykli této podívané.

„Skočte za mnou!“ křikl na ně princ. Terteus zavrtěl hlavou a postrčil dopředu Bělovlasého, který složil zbraně na barevných dlaždicích a ponořil se do vody nedaleko Perilava. Ten hodil květinu otrokovi a vztáhl ruce k Alexandrovi, jenž mezitím přinesl opičku, natřenou tentokráte na světle červenou barvu. Barva srsti zřejmě neměla vliv na její náladu, protože lhostejně opírala hlavu o rameno starého otroka a objímala ho prackami jako malé dítě. Jakmile však spatřila svého pána ve vodě, celá se roztřásla a přitiskla k Alexandrově hrudi.

„Vidíš, pane?“ pravil starý otrok. „Do této chvíle nezapomněla, jak jsi spadl do vody.“

„Poodejdi raději od bazénu!“ zvolal princ a poslal opičce něžný polibek. „Polekala se, chudinka!“

Terteus od ní odvrátil oči s neskrývaným odporem a potom významně zamrkal na Bělovlasého, který něco zamumlal pod nosem a odplaval na druhý konec bazénu, kde stála váza s liliemi, aby nepropukl v hlasitý smích a neurazil prince. Chvíli si ji prohlížel. Po jejím důmyslně zprohýbaném povrchu se vinula ramena velké chobotnice s kulatýma bílýma očima. Přidržel se rukou okraje bazénu, přitáhl a podíval na druhou stranu nádoby. Propletená ramena chobotnice svírala purpurového, zoufaje se zmítajícího tuňáka.

Zachvěl se. Přemohla tuto obrovskou rybu stejně jako on. Je to znamení? Vyskočil, rychle přitiskl pěst k čelu, stejně rychle ji spustil a rozběhl se k Terteovi. Už zde byla mladá otrokyně s tenkým plátěným ručníkem s bílými, žlutými a zelenými pruhy. Stál vzpřímen a čekal, až ho utře, ale když přivolali chlapce, který držel v ruce skříňku s vonnými mastmi a oleji, rychle odběhl, zvedl bederní pásku, potom krátký meč, toulec z jemné kůže se střelami a luk s tenkou, světlou, novou tětivou, který si přehodil přes rameno. Slyšel, jak Perivalos volá na Tertea, aby se také vykoupal. Když nakonec vzal krátký oštěp a pohlédl na nahá těla, komíhající se v průzračné vodě, vzpomněl si ještě jednou na chobotnici a tuňáka, kterého držela v chapadlech. Hodina byla tak časná, že první šípy vycházejícího slunce dopadaly teprve na kamenné rohy nad portálem. Na nádvoří vládl příjemný chlad. Pohlédl na bezmračnou oblohu. Léto se již chýlilo ke konci. Ale třebas se v této krajině nestřídá chladné období s horkým? Lauratas mu říkal, že v Egyptě neznají zimu, ačkoli noci tam bývaly zpravidla velmi studené.

Otočil hlavu. Z ochozu vyšlo několik dalších otrokyň. Nesly v natažených rukou podnosy a džbány s jídlem a nápoji. Stanuly u okraje bazénu.

Perilavos vylezl z vody, oklepal se a čekal na otrokyně a maséra. Pokynul Alexandrovi.

„Řekni jim, ať mi přinesou jídlo.“

„Obslužte božského prince!“ zvolal starý otrok.

Přistupovaly k němu jedna po druhé a poklekly. Perilavos přivolal Bělovlasého a Tertea, který mezitím rovněž vyšel z vody.

„Jezte se mnou, přátelé!“

Sám vztáhl ruku po mělké misce, zdobené žlutými ptáky, vzal si hrst ořechů a podal jeden opičce, která mu skočila na rameno a hned natahovala pracku po dalším.

Bělovlasý přidržel oštěp loktem a vzal od jedné z klečících otrokyň několik měkkých žlutých placek a hliněný džbánek s mlékem, které bylo sladší než to, jaké píval dosud.

Perilavos se spokojil několika plody velkého zeleného ovoce a přikázal Alexandrovi:

„Nosítka!“

Brzy potom přispěchalo osm nosičů s vysokým vyřezávaným koženým křeslem. Perilavos usedl a zvedl ruku. Muži zvedli nosítka. Bělovlasý vrátil klečící otrokyni pohár, uchopil oštěp a postupoval za křeslem, mírně se pohupujícím na plošince z malovaných prken. Terteus zaujal místo po druhé straně.

Prošli několika menšími nádvořími, která tonula v květech, pěstovaných ve velkých hliněných nádobách, sešli širokým, zastřešeným schodištěm na další nádvoří a stanuli před komnatami králova bratra.

Nosítka se zastavila. Několik mouřenínů drželo za uzdy nádherné bělouše s purpurovými, rovně přistřiženými ocasy a zlatými hřívami. Každého dne jim přiváděli jiné koně, ale tito byli nejkrásnější, jaké zde Bělovlasý dosud viděl. Perilavos přistoupil k otevřeným bronzovým dveřím. Bělovlasý a Terteus ho následovali jako stíny, pohupujíce v rukou oštěpy. Současně se objevil ve dveřích Vidvojos. Na nohou měl jako obvykle tenké kožené boty a kolem boků zlatou pásku. Jeho hlavu dnes zdobil černý baret s dlouhými, trčícími pery. Po boku se mu houpal krátký meč, jehož pochva, vysázená drahokamy, vrhala zelené a červené blesky.

Perilavos se poklonil a políbil otcovu ruku.

„Jsme připraveni, můj božský otče.“

Vidvojos mlčky přikývl a zamířil ke koním. Postavil nohu na hlavu klečícího otroka, vyskočil na koně, ohlédl se a naznačil, aby následovali jeho příkladu. Po chvíli klusali všichni čtyři k otevřené bráně, za níž byla zahrada, potom druhá brána a dále olivový háj, který končil u palácových zdí.

Jeli delší dobu mlčky. I Perilavos asi vytušil, že se myšlenky jeho otce zabývají záležitostmi nesmírného významu, protože nežvatlal, jak bylo jeho zvykem, ale klusal mlčky za ním a ani se nepokoušel ho dohánět, když viděl, jak je zadumán.

Olivový háj i zdiva paláců v Knóssu zůstaly daleko za nimi. Když dospěli k rozlehlému návrší, za nímž začínala pahorkatina, Vidvojos zastavil koně.

„Na tomto místě budeme moci hovořit neslyšeni,“ pravil a seskočil. „Spoutejte zvířata a přistupte ke mně, ty, můj synu, i vy dva!“

Usedl na velkém balvanu uprostřed sežehlé trávy pozdního léta a otočil tvář k slunci, které přihřívalo stále silněji. Terteus a Bělovlasý uvázali zvířata a vrátili se k místu, kde seděl bratr krétského vladaře. Perilavos chvíli poskakoval z kamene na kámen podoben dítěti, které strávilo příliš mnoho času mezi čtyřmi stěnami a nyní s rozkoší užívá pohybu na čerstvém vzduchu.

Posléze stanuli všichni tři před Vidvojem, který otevřel oči a pokoušel se vykouzlit na rtech úsměv. Potom však jeho tvář opět zvážněla:

„Můj božský bratr mi odhalil svou vůli. Chce nás vyslat na dalekou výpravu do zámoří,“ oznámil jim bez úvodu. „Přeje si, abych se na ni vydal sám, ale z mnoha důvodů tě tu nemohu ponechat samotného, synu můj. Jestliže odplujeme my dva, nemůžete z týchž příčin zůstat ani vy. Buďte však bez obav, slib splním a postarám se, abyste opět spatřili své rodné břehy.“

„Do zámoří?!“ zvolal Perilavos. „To znamená, že opět odpluji na moře a stanu se bojovníkem a plavcem!“ Potom se však zarazil a smutně dodal: „Jen abych zase nestonal, až se loď začne houpat na vysokých vlnách, poháněných větrem! Poplujeme daleko?“

Vidvojos neodpovídal, jenom starostlivě hleděl na jeho útlou postavu.

„Velmi daleko,“ pravil posléze. „Domnívám se, že mě na ni můj božský bratr posílá hlavně proto, že nevěří, že ji při svých chabých silách přečkáš. Ale vše je v rukou bohů. Máme odplout do země jantaru.“

„Do země jantaru, pane?“ vyklouzlo z Terteových rtů. „Tam, kde ještě nestanula lidská noha?“

Vidvojos zvedl bezradně ruce.

„Jsi dítětem moře, Tertee, a byl jsi kapitánem lodi, která brázdila širá moře od východu na západ a ze severu na jih. Cos slyšel o zemi jantaru?“

„Slyšel jsem, pane, že leží na konci světa uprostřed mlh a věcné noci. V moři tam žijí obrovské ryby, jež polykají lodi, a na nepřátelské, nehostinné pevnině ptáci velcí jako mraky a plémě zlých obrů, kteří žijí v přátelství pouze s kmeny trpaslíků na jihu. Těmto trpaslíkům odevzdávají jantar, jejž vytahují z mořského dna mohutnými prackami a oni pidimužíci jej potom prodávají severským barbarům za maso krav a beranů, jimiž se tito obři živí, neboť jsou tak nenasytní, že pozřou každé zvíře, jakmile je uloví a nenechají je pást ani se rozmnožovat, jako je to zvykem u lidí. Slyšel jsem, že se už nejeden odvážlivec pokusil proniknout do této země, ale pokud jeho loď neroztříštily strašlivé vichřice nebo ji nesežraly obrovské ryby ani neztroskotala na skalách, obklopených věcnou nocí, jež tam vládne, pokud tedy unikl všem těmto nástrahám, pokaždé ho vyčenichal některý z oněch obrů, uchopil loď, zvedl ji vysoko a sežral celou posádku, kterou vylouskal prsty od vesel, a potom odhodil do vln jako rozdrcenou skořápku!“

„Otče!“ vykřikl zděšeně Perilavos. „Do takové země nás posílá strýc?!“

„Dosud žijeme, synu,“ řekl chlácholivě Vidvojos a obrátil se opět na Tertea: „Vyprávěl ti toto všechno někdo, kdo tam byl a přivezl odtamtud ony hrůzostrašné zvěsti, nebo někdo, kdo je slyšel od člověka, který se z oné země vrátil?“

„Nikoli, pane. Opakuji jenom to, o čem vykládají plavci, když přijde řeč na onu krajinu. Vysoká je cena jantaru a mnoho smělých mužů se obíralo myšlenkou objevit ji a dovézt domů cenný náklad, který by učinil z ubožáka největšího bohatce.“

„A nezmínil se ti někdo, jaká cesta vede k onomu moři, obestřenému věčnou tmou?“

Terteus chvíli přemýšlel.

„Myslím, pane, že mluvili o cestě na sever směrem k úžině, u níž leží Trója. Povídá se, že za touto úžinou začíná jiné moře. Ale nebyl jsem tam, ačkoli znám lidi, kteří se tam vydali. Můj otec se tam vypravil jako jinoch se svým otcem. Proklouzli na čtyřech rychlých lodích kolem Tróje do oné úžiny, do rána se ukrývali uprostřed temné noci v křovinách, protože úžina byla delší, než se domnívali. Potom vypluli na širé moře, zajali mnoho otroků a vrátili se stejnou cestou zpět. Ale ono temné moře je dál a tam už nebyli. Lidé říkají, že k němu vede velká řeka, která pluje na sever. To je vše, co vím, pane.“

„Je to pravda, co řekl Terteus o temném moři na severu, protože jsem se narodil u oné úžiny a často jsem z vrcholu posvátné hory pozoroval velkou vodu po druhé straně, za níž jsem však nezahlédl žádnou pevninu,“ potvrdil Terteova slova Bělovlasý. „Slyšel jsem také od rybářů, že dál je ještě jedno moře a tam že končí svět. Vyprávějí, že tam Poseidon vystrkuje bílou hlavu z vln, vysokých jako hory, a zjevuje se lidem. Září prý tak mohutným leskem, že se od ní lomí sluneční paprsky.“

„Uzříme tedy mnoho divů světa, synu můj,“ pravil Vidvojos a vstal. „Uzříme divy světa, jaké nespatřil nikdo před námi. A jestliže bohové budou přát našemu návratu, sepíšeme příběhy naší výpravy do knih, jež budou uloženy v palácové knihovně a svět na nás bude po celé věky vzpomínat. Polituj tohoto mladého kapitána a bělovlasého syna rybáře, že se vrátí do svých domovů, zatímco my obrátíme mědí okované zobce svých lodí na sever.“

Vtom se Terteus napřímil:

„Vzal jsi mě do zajetí a mohl jsi mě usmrtit, jak činívají Kréťané, když zajmou piráta. Neučinil jsi tak. Vrátil jsi mi svobodu a nechal mě žít. Jestliže budou bohové chtít, spatřím svůj rodný ostrov jako bohatý muž a proslavím jej. Je-li mi souzeno zahynout, zahynu tam nebo jinde. Můj život patří tobě. Byl jsem o málo starší než tvůj syn, když mi otec svěřil loď a třicet bojovníků. Ačkoli byl každý z nich starší a zkušenější než já, museli mě od této chvíle poslouchat. Drancoval jsem vesnice a města v Egyptě, Fénici i ostrovní přístavy, která jsou pod tvým panováním, znám všechna úskalí otevřeného i skrytého boje a mnoho tajemství moře i větrů. A myslím, pane, že se tvá výprava bude spíš podobat pirátské než obchodní, kdy posíláte lodi po známých mořských cestách, jež ovládáte a nemusíte se ničeho bát krom bouře, aby vám nevyrvala cenný náklad. Možná že ti zkušenosti piráta prokážou platnou službu.“

„I já se tak domnívám Tertee. Měl jsem na mysli ještě něco jiného, ale o tom s tebou promluvím, až k tomu dozraje čas,“ odpověděl mu Vidvojos s úsměvem.

Bělovlasý mlčky poslouchal. Myslel na domov, po kterém se mu tak dlouho stýskalo. Otec se jistě vbrzku vrátí z města, pokud se tak již nestalo. Přivítají ho s otevřenou náručí jako ztraceného syna, jenž zázrakem vstal z mrtvých. Potom přijde zima a dlouhé měsíce nečinného čekání na období rybolovu. Co kdyby… co kdyby se předtím vypravil na krétském korábu k onomu tajemnému severnímu moři? Vrátí se s příchodem jara. Jestliže dovolí bohové, přiveze si z daleké výpravy cennou kořist.

Pohlédl na Tertea, na jehož tváři se objevil radostný úsměv. Jeho oči již hleděly nadšeně vstříc neznámým pevninám a novým dobrodružstvím.

„Pane můj,“ pravil Bělovlasý k vlastnímu údivu. „Můj otec a matka mě jistě dávno oplakali a myslí, že jsem se odebral do království mrtvých. Ale v zimě bych musel tak jako tak dlouhé měsíce nečinně čekat na dobu rybolovu. Dovolíš, abych i já vstoupil na tvou loď?“ Zarazil se, protože cosi se bouřilo proti slovům, jež pronášel, a pudilo srdce k dalekému trojskému břehu. Avšak druhá síla, která ho přinutila vyslovit toto přání, byla stejně veliká a jeho srdce radostně bušilo při pouhé představě, že se bude s Terteem plavit po neznámých mořích.

„Ty také? Ani nevíš, jak jsem si to přál!“ Vidvojova ruka, obtěžkaná těžkými, zlatými prsteny, spočinula na jeho rameni. „Můj syn rád vypadává z lodi, jak jistě víš.“

TUTO CESTU NIKDO NEZNÁ

Kupec Re-Se-Net přivřel na chvíli oči, tiše si povzdychl a těsněji přitáhl k tělu modrý vlněný šál, protože mu byla zima v tenkém bílém rouchu, které nosíval vždy dopoledne. Pršelo již tři dny a od moře vanul chladný, vlhký vítr, přinášející s sebou nízká mračna, která zakryla vrcholky hor za malým okénkem. Okenní tabule z průzračného, světle modrého skla, jedna z padesáti, které si přivezl z Egypta, když se zde z faraónovy vůle usadil, činila krajinu za ní rozprostřenou ještě pochmurnější.

„Mám poslat pro nosítka, pane můj?“ Re-Se-Netův tajemník stanul ve dveřích se silným svitkem papyrusu, který tiskl štíhlou rukou k hrudi.

„Ano…“ Kupec se zimomřivě zachvěl a ukázal na okno. „Strašlivá země. V létě se zde dá žít, ale když nastane období dešťů…,“ zachvěl se podruhé. „Kéž Ra odvrátí svou slunnou tvář od tohoto ostrova! Kéž jej pohltí věčná noc!“ Opět si povzdychl a řekl odevzdaně: „Jestliže loď čeká v přístavu, měl bych dohlédnout na vykládání zboží. Přinesl posel, jenž tě zpravil o jejím příjezdu, nějaké dopisy?“

„Nikoli, pane můj. Jistě je má u sebe udatný Suti-Mes, ale ten se nevzdálí z přístavu, dokud se tam neodebereš. Určitě tě bude chtít osobně zpravit o průběhu vykládání.“

Ačkoli tajemník mluvil velmi uctivě, přešlapoval z nohy na nohu, jako by chtěl dát na srozuměnou, že by jeho pán měl znát odpověď na vše, nač se ho právě otázal. Udatný Suti-Mes, který odplul před třemi měsíci s Re-Se-Netovým zbožím do Egypta a přivezl odtamtud slonovinu a skleněné nádoby, by byl šílencem, kdyby se odebral z přístavu rovnou k svému pánovi a ponechal cenný náklad na milost krétského kapitána, jeho posádky a odporných zlodějů, potloukajících se houfně po nábřeží. Než by se otočil, zmizela by některá ze zapečetěných, provazy převázaných truhel nevysvětlitelným způsobem a potom by ani bohové, znající každé tajemství země, moře i lidských záměrů neobjevili jejich stopu. Kréťané jsou nejenom národem slavných mořeplavců, nýbrž i neméně zdatných kupců, a kdo může být větším kupcem než ten, kdo kupuje zadarmo?

„Ano, pravdu díš…,“ Re-Se-Net pohlédl ještě jednou k oknu. „Cítí se dnes má manželka lépe?“

Tuto otázku nemusel rovněž klást, protože znal odpověď lépe než kdokoli jiný. Re-Se-Netova žena se ploužila již měsíce po svém rozlehlém domě smutná a sklíčená. Jejich nejstarší dcera dospívala. Dovršila patnáct let a bylo na čase ji provdat. Sotva dnes ráno otevřela žena oči, zeptala se už po tisící:

„Co bude s Uat-Máti?“

„Co by s ní mělo podle tvého mínění být?“ odpověděl protíraje si oči. „Je krásná, zdravá a miluje nás. Poděkujme za to bohům, protože by mohla být ošklivá, nemocná a mít v srdci zlobu místo dobroty, jíž oplývá.“

„Cožpak nechápeš, že krásná a zdravá dívka má právo na manžela, hodného její ztepilosti a krásy?“ odpověděla rozechvělým hlasem, plným slz.

Vyskočil z postele a rozkřikl se na ni s pocitem bezmocného vzteku:

„Za koho ji mám tedy provdat? Za Kréťana?“

„Měli bychom se vrátit do Egypta, Re-Se-Nete!“ zvolala. „Vrátit se a již nikdy neopustit svou drahou zem.“

Usedl zdrceně na loži a tiše odpověděl:

„Jak to mám podle tebe udělat?“

„Jsi zámožný kupec, jemuž náleží velké bohatství, významný muž. Cožpak by se nenašel nikdo, kdo by ti podal pomocnou ruku a přimluvil se za tebe u těch, jimž milostivě naslouchá Největší z velikých?“ Rozplakala se usedavě, protože předem znala jeho odpověď, které se jí už tolikrát dostalo.

„Přibyl jsem na Krétu z vůle našeho svatého vládce, kéž žije milióny miliónů let…“

Re-Se-Net vstal z lože a hluboce se poklonil směrem k jihu, kde se za nekonečnou vodní hladinou a stejně nekonečným mořem písku tyčil palác, v němž sídlil člověk bůh, jehož slovo bylo jediným zákonem v Egyptě. „Přikázal mi, abych se odebral na tento ostrov a byl jeho uchem a okem v království Kréty, abych bděl nad zbožím, které oni posílají nám a které my prodáváme jim. To, že část tohoto zboží patří mně, nic na věci nemění. Co z toho, že vlastním trochu zlata, šperků, slonoviny, otroků a půdy? Kdo jsem já, ty nebo naše dcera před tváří faraóna, kéž žije milióny miliónů let. Chceš snad, abych oznámil kanceláři svého panovníka, že se vracím do Egypta, protože má dcera dosáhla věku, v němž se její družky vdávají? Což mu mohu troufale projevit svou vůli, aby mě setřel v prach? Ostatně, cožpak jsem se sám neucházel o místo jeho zástupce v této zemi? Ano, sám jsem tomu chtěl. Cožpak nevíš, že na tomto místě může rozumný člověk nashromáždit velké bohatství a já jsem je nejenom nashromáždil, ale stále více je rozmnožuji, jak jistě víš. A pomohli mi v tom moji přátelé, kteří rovněž nemálo získali mým pobytem zde a jejichž přičiněním jsem hlavou egyptské kolonie v této zemi. Mohu já za to, že není nablízku žádný mladý Egypťan, který by přicházel v úvahu jako manžel mé dcery?! Což jsem ti neříkal již stokrát, že jsem napsal svému bratrovi a že netrpělivě očekávám jeho odpověď? Období letní plavby končí a loď, která připluje co nevidět z Egypta, bude na dlouhou dobu poslední, dokud nemine období vzbouřeného moře a nenastane jaro. Nepřijde-li odpověď od mého bratra, kterého jsem usilovně prosil, aby se rozhlédl po vhodném ženichovi pro Uat-Máti, touto lodí, nezbude než trpělivě čekat. Jestliže obdržím dopis, který bude odpovídat mému přání, odpluješ s Uat-Máti první jarní lodí a budeš bdít nad tím, aby mi sňatek naší dcery nepřinesl újmu a zvýšil můj význam, jak přísluší moudré a rozšafné matce.“

Pro Re-Se-Netovu manželku však znamenala slova „první jarní loď“ nekonečnou nudu čekání v barbarské zemi. Ačkoli vládcové ostrova žili v nesmírném přepychu, lid se vyznačoval vlídnou povahou a s oblibou trávil čas besedováním, žertováním a uprostřed zábav, nenáviděla jej. Nejoblíbenější podívanou Kréťanů bylo dráždění rozzuřených býků v amfiteátru, pohled na akrobaty, jak je chytají za rohy, skáčou obratně na jejich hřbet a zpátky na zemi. ‚Když býk žádného nezabil, obětovali býka, když se dal liknavější či méně obratný tanečník pobodat, což se stávalo téměř při každých hrách, obětovali posledního. Bylo k nevíře, jak tito zdánlivě mírumilovní lidé, kteří nenosili zbraně, snad nikdy nezvedali hlas ani si nespílali, ale naopak měli na rtech úsměv a laskavé slovo, milovali pohled na krev a lidské vnitřnosti, vláčené pískem. Pro jejich nádherně oblečené ženy to platilo dvojnásob, ty pokřikovaly ještě hlasitěji než jejich muži.

Ačkoli Re-Se-Net věděl, že jeho choť je dobrou manželkou a rozumnou ženou, byla pouze ženou, jejíhož srdce se občas zmocňovalo čistě ženské šílenství. Tehdy nebyla přístupná žádným domluvám. A ačkoli postavil pro svou rodinu překrásné sídlo, jedno z nejnádhernějších, jaké stály u cesty, vinoucí se uprostřed kopců od přístavu ke královskému paláci a obývané největšími boháči tohoto ostrova, ačkoli ji zahrnoval přepychem, jaký nikdy nepoznala v rodném Egyptě, necítila se šťastná.

Zatímco pozoroval okno, po němž stékaly proudy studeného deště, uvažoval o tom, zda mu udatný Suti-Mes přivezl odpověď od bratra, rovněž kupce, který žil v jejich bílém rodinném domě v Memfisu. A přivezl-li ji, jaká je? Re-Se-Net si přál mít zetěm mladého muže, který by byl synem významného úředníka na faraónově dvoře, nebo zastával důležitý úřad v blízkosti božského faraóna. Sám nashromáždil již tolik bohatství, že by se nemusel stydět za svou chudobu před jinými dvořany. Pokud… pokud by nakonec nezískal nějaký úřad při dvoru díky přímluvě některého z faraónových rádců.

Ale o tom se ani neodvažoval snít. Jako každý Egypťan pokládal za největší štěstí hledět denně do tváře boha na zemi, přihlížet mu zdálky, být jedním z tisíců těch, kteří krouží po nesčetných komnatách faraónova paláce. Nyní zastupoval jeho svátost v zemi ostrovů, kde vládl Mínós. Již tato hodnost byla nejvyšší poctou, a proto se mohl plným právem domnívat, že se mu faraón po odvolání z Kréty a vyslání někoho jiného na jeho místo bohatě odmění. Staral se o jeho záležitosti vzorně

jako o vlastní. Kromě toho posílal do Egypta dlouhé zprávy o všem, co se událo na krétském dvoře, o každé významnější věci, která se přihodila na ostrově a jemu odlehlých územích. Tyto zprávy byly pečlivě ukládány ve velké kanceláři Egypta, jak se o tom přesvědčil před odjezdem, když jej po jejích dlouhých sálech, vyplněných poličkami s nikdy neničenými zprávami, prováděl kněz, pověřený úkolem zasvětit jej do jeho budoucích úkolů. V zapečetěných džbánech spočívaly svitky papyrosů, shromažďovaných od nepaměti. Přečetli mu pouze poslední hlášení jeho předchůdce, který zemřel na Krétě a jehož tělo bylo po smrti nabalzamováno a odesláno do vlasti, aby nespočívalo v cizí zemi. I jeho zprávy jsou nyní pečlivě čteny, shromažďovány a ti, kdo jsou faraónovýma očima, dobře vědí, jak pilně a přesně zaznamenává Re-Se-Net všechny události, jež mohou mít pro Egypt jakýkoli význam.

Vyrazil těžký vzdech. Tajemník se nehnul z místa.

„Přikaž, ať mi přinesou nosítka a levhartí kůži,“ pravil Re-Se-Net poněkud rázněji.

Jakmile se tajemník vzdálil, opustil rovněž komnatu. Jeho mysl se na chvíli odpoutala od domácích starostí a úvah o příštích věcech. Jestliže nádoby z mnohobarevného skla došly nepoškozené a v takové podobě, jak je navrhl, vydělá na nich celé jmění. Mistrně vyrobené egyptské vázy zdobily od nedávné doby krétské paláce. Krétské paní uznávaly pouze jednoho boha – novinky a každá z nich toužila mít na mramorovém stole nádherné egyptské sklo, jímž procházely sluneční paprsky a hrály na jeho povrchu duhovými barvami. V Egyptě si opět potrpěli na krétské vázy, tenké jako skořápka, zdobené překrásně zbarvenými zvířaty a rostlinami.

Belhal se po barevných mramorových dlaždicích, jimiž byla obložena chodba, vedoucí k bráně. Hleděl na ně, ale přitom je nevnímal. Jeho nohy v silných sandálech těžce našlapovaly, ruce se zvedaly a pravice cosi počítala na prstech levice, přičemž je mírně ohýbala.

Uslyšel kroky a zvedl hlavu. Černý otrok mu přinesl lehký přehoz z levhartích kůží.

Re-Se-Net stanul. Otrok ho zahalil do kožešiny, potom se rozběhl k velkým dvoukřídlovým dveřím, zdobeným lesklými bronzovými hřeby, a otevřel je.

Nosítka stála tak blízko, že do nich vstoupil přímo z prahu, aniž zvedl oči na temnou oblohu. Usedl. Dvířka se zavřela. Shrnul rychle závěs a přitáhl k zádům kožešinu. Osm otroků pokleklo a zvedlo plynulým pohybem dlouhé tyče, na nichž byla připevněna nosítka.

Re-Se-Netovo tělo se měkce poddávalo pohupování. Seděl s přivřenýma očima zahloubán v myšlenkách, dokud mu hlasité pokřikování nepřipomnělo, že už dorazil do města.

Odhrnul závěs. Přestalo pršet. Ulicemi proudily davy chodců. Trhovci rozkládali zboží před pestře zbarvenými domy. Minuli několik širokých vozů tažených voly, které směřovaly k pobřeží.

Nosiči odbočili. Re-Se-Net vyhlédl z druhého okna. Dlážděné nábřeží se táhlo až k skalnatému mysu, uzavírajícímu přístav. Pátravě klouzal očima po dlouhé řadě lodí. Všiml si, že část jich už byla vytažena na břeh a podepřena kůly. Budou zde čekat do jara. Vtom zahlédl vysokého muže oblečeného po egyptském způsobu, jak kráčí jeho směrem.

Jakmile spatřil nosítka, přidal do kroku a málem běžel. Re-Se-Net udeřil holí do přední stěny lektiky. Zastavila se. Nosiči opatrně spustili tyče. Muž k nim mezitím doběhl, padl tváří k zemi a opět vstal.

Re-Se-Net vystoupil.

„Vítej, Suti-Mese! Potěšil jsi mě svým příchodem,“ pozdravil ho s úsměvem. Vysoký muž spustil hlavu a skromně hleděl k zemi a opět vstal.

„Nedaleko Kréty nás přepadla bouře, pane můj,“ pravil po chvíli. „Ale zboží jsme dovezli nepoškozené díky prozíravosti tvého nejctihodnějšího bratra, který přikázal otrokům, aby je uložili v koších.“

„Budiž za to chvála Amónovi. Přivezl jsi mi dopis od mého bratra?“

„Ano, pane. Uložil jsem jej v zapečetěném džbánu v truhle. Bál jsem se jej otevřít, aby déšť nerozmočil písmo.“

„Ihned mi jej přines, Suti-Mese, protože si jej chci co nejdřív přečíst.

Vysoký muž se rozběhl k lodi, z jejíž paluby snášeli otroci velké kulaté koše, obložené sešitými palmovými listy, a kladli je pomalu a opatrně na kamenné nábřeží, ponechávajíce je pod dohledem bojovníků, opřených o kopí. Byli to Re-Se-Netovi lidé. Právě tak mu patřila i loď, která však pocházela z krétských loděnic a měla i krétskou posádku, protože v Egyptě nestavěli lodi, s nimiž by se dalo bezpečně plout po moři s větším nákladem. Jakmile bojovníci spatřili svého pána, odhodili kopí a dotkli se čelem kamenného nábřeží. Potom se rychle zvedli a stanuli v hlubokém pozoru s kopími v předpažených rukou.

Re-Se-Net pohlédl rychle na koše a potom na loď. Suti-Mes odběhl a vrátil se po chvíli s prostým hliněným džbánem. Lehce jím uhodil o kamennou dlaždici. Džbán se rozbil, se střepy se vysypal na zem i jeho vnitřek – svitek papyrusu ovázaný zeleným provázkem, na jehož konci byla kulatá zelená pečeť.

Re-Se-Net se přesvědčil, je-li pečeť neporušená, a pokynul Suti-Mesovi. Ten přestřihl šňůru a podal svitek svému pánovi. Re-Se-Net jej rozvinul s předstíranou lhostejností. Srdce mu tlouklo tak rychle a bláznivě, že je chtěl utišit rukou, ale neučinil tak, protože příliš mnoho očí sledovalo každý jeho pohyb. Přesouval svitek mezi roztřesenými prsty a četl.

Potom náhle zvedl hlavu a pohlédl na Suti-Mese. Opět spustil zrak na drobné písmo. Když dočetl papyrus, pečlivě jej svinul.

„Suti-Mese, věrný služebníku. Jakmile se přesvědčíš, že bylo zboží v pořádku vyloženo, dáš je odnést na vozy a odešleš do mého domu. Tam počkáš, až tě zavolám.“

Re-Se-Net se chtěl již otočit a vrátit do lektiky, ale potom se ještě jednou usmál a pokynul mu hlavou.

„Přivezl jsi mi dobré zprávy a vzorně ses postaral o zboží, aby neutrpělo cestou žádnou škodu. Očekává tě odměna!“

„Tvá radost je mi největší odměnou, pane můj!“

„Znám i jiné odměny,“ Re-Se-Net se opět usmál a naznačil otrokům, aby přinesli co nejrychleji nosítka.

Po hodině vstoupil do komnaty své ženy. Ležela na loži a naslouchala zpěvu sličné Uat-Máti, která se doprovázela na harfu.

Obě se ihned zvedly, dcera přerušila zpěv a odtáhla ruce ze strun. Byla vyšší než matka, a když na ni Re-Se-Net pohlédl, zdála se mu ještě spanilejší než kdykoli předtím.

„Pravila jsi dnes, že bys chtěla spatřit rodný Egypt. Věz tedy, že tě bohové vyslechli.“

Neozvala se, ačkoli se odmlčel, aby dodal váhy slovům, která měl v příští chvíli pronést, jenom zvedla obě ruce k rtům, jako by chtěla potlačit výkřik.

„Ty poslouchej rovněž, Uat-Máti,“ pravil, když viděl, že se chce jako dobře vychovaná dcera vzdálit, aby nerušila rodiče v rozhovoru. „Můj dobrý bratr mi napsal, že sám také uvažoval o tvém příštím manželství. Jestliže se objevíte v Egyptě co nejdříve, doufá, že se mu podaří provdat tě za…,“ opět poklesl hlasem, „za syna bratra hlavního výběrčího Horní země.“

„Za syna bratra hlavního výběrčího…,“ zašeptala matka a náhle ožila.

„Slyšíš, Uat-Máti?! Jak jsi šťastná!“

„Otče!“ Radost Uat-Máti byla tak veliká, že zapomněla na dobré vychování, které nedovoluje projevovat okázalé city, a začala otce vášnivě objímat. Re-Se-Net ji pohladil po vlasech a jemně odstrčil.

„To není zdaleka vše. Můj ctihodný bratr naléhá, aby se naše dcera objevila v Egyptě co nejdřív, protože není jedinou pannou, která chce být zaslíbena nejctihodnějšímu synovi bratra hlavního výběrčího. Její budoucí choť patří se svým rodem k těm, jímž je přáno pobývat na dvoru jeho svátosti faraóna, kéž žije milióny miliónů let…“

Všichni tři se otočili k jihu a hluboce se poklonili.

„Rozhodl jsem tedy, že odplujete ihned. Loď kotví v přístavu, otroci již vykládají zboží. Přeji si, abyste za tři dni opustili Krétu. A o věcech s tím souvisejících, co máte vzít s sebou, jaké dary z této země vybrat pro mého bratra a pro nejctihodnějšího bratra hlavního výběrčího a jeho syna, o tom si promluvíme večer.“

„Matko!“ Uat-Máti začala tančit po pokoji. „Matko! Budu ženou významného muže a spatřím božskou tvář našeho pána.“

Re-Se-Net je opustil slzící štěstím a s úsměvem zamířil do síně, kde otroci rozbalovali s největší opatrností dovezené poklady a odnášeli je do prostorných skladů.

Suti-Mes a správce skladiště hlídali každý jejich pohyb.

„Následuj mě,“ vyzval ctihodný Re-Se-Net věrného služebníka.

Tajemník už stál před místností, kde byla knihovna a obchodní archív.

„Pošli jednoho muže k nejšlechetnějšímu Marmarovi, který je bratrancem správce Mínóova paláce a zastává hodnost druha králových procházek. Pověz mu, že ctihodný Re-Se-Net, spravující v této zemi záležitosti jeho svátosti faraóna, kéž žije milióny miliónů let, jej prosí, aby sem ráčil přijít a prohlédnout si nádoby, právě dovezené z Egypta, protože se domnívá, že by se na ně měl podívat dříve, než si jiní vyberou ty, jež budou pokládat, za nejkrásnější. A až přijde…,“ usmál se, „a přijde určitě, který Kréťan by odolal nabídce prohlédnout si něco nového, koupit to a pyšnit se tím před jinými?! – postarej se, abys nepropásl jediné slovo z našeho rozhovoru.“

„Ano, pane můj!“

Tajemník se rychle vzdálil.

„Suti-Mese, vím, že chceš pojmout za ženu dceru tohoto člověka, který právě odešel,“ pravil Re-Se-Net. „Ale jako písař je vyššího stavu než ty, vlastní krásné stádo krav a koní, zatímco ty se těšíš jedině mé přízni. Ale to není málo. Povím mu dnes, že obdržíš tolik, kolik jeho dcera, a že vás zahrnu svou péčí…“

„Pane můj!“ udatný Suti-Mes klesl k Re-Se-Netovým nohám a políbil je.

„Vstaň! Sloužíš mi od svého dětství, jsi věrný, poctivý a to je mnoho. Chci, abys byl šťastný, jak si zasluhuješ, a sloužil mi věrně jako dosud.“ Zarazil se. „Přeji si, abys odplul s mou ženou a dcerou do Egypta.“

„Na jaře, pane…“ Suti-Mes přikývl souhlasně hlavou. V paláci Re-Se-Neta se dalo stěží co ukrýt před služebnictvem. „Jakmile nastane období klidného moře.“

„Nikoli!“ Jeho pán potřásl hlavou. „Přeji si, abys odplul za několik dní.“

„Ano, pane můj…,“ v hlase mladého muže zaznělo lehké zaváhání.

„Vím, co chceš říct. Domníváš se, že je vystavuji nebezpečí rozbouřených vln v tomto ročním období. Avšak plavba je vždy nejistá a období skutečně velkých větrů a bouří dosud nenastalo. Jestliže vypluješ v nejbližší době, nebude moře o nic neklidnější než nyní, kdy jsi bezpečně přivezl mé křehké nádoby a nerozbil je.“

„Učiním, jak rozkážeš, pane můj.“

„A až se na jaře vrátíš, uspořádám slavnost k tvým zásnubám.“

Pokynul mu, aby se vzdálil. Jeho srdce se rovněž zmítalo pochybnostmi. Věděl, že velká část krétských lodí již odpočívá na břehu a že mnoho jich bylo odvezeno do odlehlých písčitých zálivů a vyvázáno, aby tam přečkaly období dešťů nebo i sněhu, protože přede dvěma léty zde dokonce zažil sněhovou vánici, velké spousty bílého, děsivě studeného sněhu. Nešlo jenom o osud jeho dcery, ale celého rodu. Vždyť jedině proto rozmnožoval svůj majetek, aby se díky němu povznášel po stupínkách žebříčku, na jehož vrcholku byl úřad v paláci božského faraóna. Kdoví, jak vysoko se vyšvihne jeho vnuk nebo pravnuk? Tyto dosud nenarozené děti byly pro něho stejně důležité a skutečné jako zemřelí předkové. Tvořily spolu s ním a jeho příbuznými rod, který byl, je a bude. Jestliže si jeho moudrý bratr přál, aby Uat-Máti přijela ihned, bylo třeba ho uposlechnout. Bratr věděl stejně dobře jako on, že se období plavby schyluje ke konci. Pro něho byl její budoucí sňatek rovněž důležitý. Oba si přáli totéž.

Jestliže mu bohové přejí, a on věřil, že tomu tak je, žena a dcera šťastně doplují k ústí Nilu. Usmál se pro sebe a přivolal služebníka. Chtěl mu vydat pokyny pro případ, kdyby se nejšlechetnější Marmaros dostavil ještě dnes. Potom zamířil do skladiště, protože si dosud neprohlédl přivezené nádoby. Máloco ho naplňovalo tak rozkošným uspokojením jako pohled na jejich vybalování z košů.

„Nádherné!“ zvolal nadšeně nejušlechtilejší Marmaros a pohladil po zelené hlavičce papouška, připevněného tenkým, mistrně tepaným zlatým řetízkem ‚k jeho zápěstí. „Když dovolíš, drahý příteli, vezmu jich pět, dvě pro sebe, dvě pro svou choť a jednu pro jistou dámu, kterou jistě potěším tímto darem, protože má obzvláštní smysl pro krásné předměty. Které mi doporučíš?“

Re-Se-Net zvedl bezradně ruce. Žil v této zemi dostatečně dlouho, aby znal zvyky jejích obyvatel.

„Nikdy bych se neodvážil poskytovat ti rady, nejšlechetnější Marmare. Ačkoli mýma rukama prošly výtvory nejskvělejších řemeslníků mé země, jimž se ve výrobě skleněných nádob nikdo nevyrovná, jak jistě víš, nemohu s tebou soupeřit, neboť tvůj zkušený zrak dovede nesrovnatelným způsobem odhalit každou přednost i skrytou vadu uměleckého díla. Budu ti nesmírně zavázán, ráčíš-li mi povědět, kterou bych měl věnovat tvému božskému vládci Mínóovi při nejbližší návštěvě v královském paláci v Knóssu, kde se mám zúčastnit velké hostiny. Tvůj bohům podobný vládce zahrnuje mimořádnou přízní Egypťany pobývající v jeho říši, a proto se cítím povinen odvděčit se mu tak, jak mi to mé ubohé možnosti dovolují.“

„Inu…“ Marmaros se usmál. Papoušek mu skočil na rameno a zaskřehotal. Re-Se-Net, který by mu s rozkoší zakroutil krk, vyloudil na rtech úsměv. Marmaros vstal a prošel se tam a zpátky po sále, aby si zblízka prohlédl nádoby, postavené na hladké, kamenné podlaze. Potom se zastavil u jedné z nich:

„Myslím, že je barva této vázy nesrovnatelně krásná a kromě toho připomíná tvarem ženskou šíji, mám pochopitelně na mysli ženu krásnou a štíhlou! Určitě potěší zářné oko našeho pána, božského Mínóa, pokud…,“ odmlčel se a potom dodal s úsměvem, „pokud jeho duch nebude prodlévat příliš daleko od uměleckých předmětů, protože se v poslední době zabývá něčím zhola jiným.“

Re-Se-Net uchopil jednu nádobu, zvedl ji a prohlédl proti světlu. Potom se naklonil nad dvěma číšemi z modrého skla a plnil je rudým vínem.

„Usedni, prosím, nejšlechetnější! Toto víno pochází z Gubalu, kde je zvou Radostí knížat.“

Odložil nádobu, podal hostovi číši a zdvořile mu nabídl široké křeslo, jehož opěradla byla vykládána slonovinou a dřevem různých barev.

Nejšlechetnější Marmaros usedl. Papoušek mu seskočil na kolena, natáhl krk a zvědavě nahlédl do číše. Potom zakýval smaragdovou hlavičkou a znehybněl. Oba muži zvedli číše k ústům a smočili v nich rty.

„Víno je skutečně znamenité,“ Marmaros si olízl jazykem rty a přivřel oči.

„Pravil jsi, pane, že bych se tvého božského vládce třebas nemile dotkl, kdybych se dostavil s dary na onu hostinu,“ pravil ostýchavě Re-Se-Net.

„Ach ne, to jsem neřekl. Naznačil jsem pouze, že se jeho myšlenky zabývají v poslední době něčím zcela jiným. Vždyť není věru zapotřebí, abych ti to vysvětlovat, ctihodný Re-Se-Nete, který znáš poměry v paláci stejně jako všichni, nebo i lépe.“

„I mé myšlenky prodlévaly posledně u zcela jiných věcí,“ přiznal kupec upřímně. „Smím-li se tedy ptát, zopakuji svou otázku, protože bych se nechtěl dopustit něčeho nevhodného, a kdo jiný mě může lépe poučit než ty, nejušlechtilejší, který tak často hledíš do božské Mínóovy tváře.“

„Vždyť víš, že vztahy mezi božským Mínóem a jeho bratrem nikdy nebyly takové, jak si přál jejich otec, náš zemřelý panovník. Náš král je mužem krajně opatrným, a protože mu bohové nedali potomka, bojí se, že…,“ zmlkl a opět se usmál.

„Kdyby prostým smrtelníkům bylo dáno hádat myšlenky vládnoucích, odvážil bych se říct, že jejich zemřelý otec soudil, že by byl mladší syn lepším vládcem. Vidvojos se domnívá, že příliš mnoho najatých cizinců slouží v našem vojsku a že my sami jsme zženštilí a prohnilí. Jeho bratr naproti tomu soudí, že naše loďstvo je dostatečně mohutné, aby nás obhájilo před nepřáteli, zvláště že jsme obklopeni ze všech stran mořem. Tento názor sdílejí všichni rozumní lidé v naší zemi. Ostatně…,“ naklonil se k Re-Se-Netovi a dopověděl téměř šeptem, „nemá potomka a určitě ho již mít nebude. Vidvojos má syna. Tento mladík se v poslední době nestýká s vrstevníky z nejlepších krétských rodů, ale pobývá nepřetržitě ve společnosti dvou cizinců, které božský Vidvojos přivezl ze své poslední cesty. Vypravuje se, že bdí nad jeho životem, protože okoušejí každé jídlo, které je mu přineseno.“ Opět se usmál. „Zdá se, že obavy božského Vidvoje jsou poněkud přehnané. Vždyť se vydává z rozkazu svého bratra na velkou výpravu. Jaký význam by mělo zabíjet chlapce, který zanedlouho odjede do cizích, neznámých zemí…“

Odmlčel se a pohladil papouška, který ho lehce klovl do prstu.

„Slyšel jsem, že jejich cílem je země jantaru, ale zdá se mi to tak neuvěřitelné, že…“ Re-Se-Net zavrtěl hlavou a dolil vína do číší.

„Nikdo neví, odkud k nám přichází ten podivný kámen, v němž se občas vyskytují zkamenělá těla malých živočichů. Věnuji se obchodu dlouhá léta a kupcem byl můj otec i děd. Ani naši kněží nevědí o jantaru nic víc než to, že pochází ze severu a že jej barbaři vyměňují za zbraně a ozdoby.“

„Ani my o něm víc nevíme,“ nejšlechetnější Marmaros zakýval hlavou. „Ale náš božský vládce se domnívá, že kdyby se nám podařilo najít cestu k jantaru a potom po ní posílat naše lodi, které by ho dobývaly a dodávaly našim zlatnickým dílnám, že bychom tím značně obohatili jeho pokladnici, ještě více rozšířili obchod a připravili o zisk zprostředkovatele. Není ovšem vyloučeno, že to není hlavním cílem výpravy.“

„Zajisté, zajisté,“ přitakal horlivě Re-Se-Net. „A chce se božský Vidvojos opravdu vydat se svým mladičkým jedináčkem na tu nebezpečnou cestu do neznáma?“

„Ano…,“ na vlhkých, masitých Marmarových rtech vykvetl opět úsměv. „Kdybych byl na jeho místě, vzal bych syna rovněž s sebou. Všichni vědí, a to ti neprozrazuji žádné tajemství, že si náš vládce nepřeje vidět bratra a jeho syna v království Kréty. Ať tedy Vidvojos vezme s sebou syna i ony barbary, které si oba tolik oblíbili, a odpluje s nimi do dalekých zemí.“

„A vrátí-li se zpět s pytli jantaru?“

Host zvedl hlavu, chvíli ho mlčky pozoroval, potom pravil:

„My, Kréťané, nejsme lidé prudkých vášní, nevyžíváme se ve vraždách a krvavých sporech jako jiné národy. Kdyby náš božský panovník zabil svého bratra a jeho syna, vyvolal by všeobecnou nenávist. Lid by mu rovněž neodpustil smrt posledního potomka Mínóovy krve, který měl zaujmout jeho místo na královském stolci. Ale jsme lidé prozíraví a spějeme k cíli klikatými cestami, jestliže pokládáme přímou cestu za příliš… nepohodlnou. Kdyby Vidvojos neodplul, musel by ho Mínós zabít. Protože Vidvojos odplouvá, učiní náš pán vše, aby se nikdy nevrátil. Tak se aspoň domnívám.“

„Jak to chce učinit?“

Kréťan pokrčil rameny.

„Jestliže je někdo králem, pánem moří, a někdo, koho nechce více spatřit, musí po těch mořích plout, může uskutečnit svůj záměr mnoha způsoby… Vidvojos se nevrátí, i kdyby se stokrát domníval, že se mu to podaří. Mínós mu však ponechal naději, jak to krásně vyjádřil ve svém příkazu, a já se skláním v hlubokém obdivu před naším božským vládcem pro jeho velkorysost. Ale nebyl by moudrým vládcem, kdyby dovolil, aby se tato naděje splnila.“

„A kdyby jeho bratr neodplul pro jantar, ale aby se spojil s nepřáteli a udeřil na Krétu, svrhl ho z trůnu a sám na něj zasedl?“

„Kdyby to bylo možné, učinil by tak před bratrovou korunovací. Prodléval přece nedávno v zámoří, navštívil četné ostrovy ještě za života svého otce, božského Mínóa. A co udělal? Nic. Vrátil se. Patrně nenašel spojence mezi podrobenými národy ani mezi místodržiteli na našich ostrovech. Vím o tom, ostatně. Náš božský vládce o tom také ví, protože sledoval každý jeho krok. Vidvojos jako by už nežil, a ačkoli je královským bratrem, žádný soudný člověk nepřekročí práh jeho komnat. Kdyby záměrně nedržel svého syna Perilava stranou od jeho vrstevníků, pochybuji, zda by kterýkoli urozený muž dovolil svému synovi, aby byl druhem jeho her. Již jenom královská nemilost se rovná rozsudku smrti a padá jako strašlivá choroba na všechny, kteří se stýkají s malomocným. A tak je mladý Perilavos, vnuk zesnulého panovníka, odkázán na společnost dvou neotesaných barbarů, z nichž jeden připlul až z Egypta, kde byl zasvěcen jednomu z vašich bohů, a utekl, pokud vím. Tolik jsem aspoň zaslechl. Ale co na tom záleží?“ mávl rukou. „Je to prazvláštní jinoch, neobyčejně silný na svůj věk, ale vlasy má bílé jako stařec.“

„Božský Vidvojos se tedy vypraví na dalekou cestu…“ Re-Se-Net opět dolil víno do číší. Rozhovor se potom točil kolem obchodních záležitostí, host si vybral pět nádob, a když se ujistil, že budou ještě téhož dnes odeslány do jeho paláce, rozloučil se.

Re-Se-Net ho vyprovodil k nosítkům. Když se vrátil, objevil se v druhých dveřích jeho tajemník.

„Všechno jsi vyslechl?“

„Ano, pane.“

„Ještě dnes to sepíšeš krasopisně na nejlepším svitku. Bude to hlášení velké kanceláři,“ oba se poklonili směrem k jihu. „Nevynech žádné důležité slovo, ale snaž se být stručný, neboť stručnost je ctností sluhů, když hovoří se svým pánem, a právě tak chci promlouvat s vznešenými rádci svého vládce.“

„Ano, pane. Vylíčím důvody, pro které se božský Vidvojos vydává na dalekou cestu pro jantar, a další důležité věci, o nichž mluvil nejšlechetnější Marmaros. Mám se rovněž zmínit o tom jinochovi, který je bělovlasý a byl dle slov onoho krétského velmože zasvěcen jednomu z našich bohů?“

„Učiň tak,“ odpověděl roztržitě Be-Se-Net, který hodnou chvíli přemýšlel o něčem zhola jiném. „Zmiň se o tom. A až budeš hotov se zprávou, přijď ke mně. Chci ti nadiktovat dopis pro svého bratra.“

„Ano, pane.“

Tajemník se po této odpovědi rychle vzdálil.

Sestupovali po slizkých, vysokých schodech. Lampy, nesené otroky, kráčejícími před nimi, vrhaly blikavé světlo na sedavé holé zdivo klesající chodby. Bělovlasý, který šel, na konci, se rozhlížel zvědavě kolem sebe. Ačkoli žil v tomto paláci již několik měsíců, nikdy ještě nesešel do podzemí, ačkoli věděl, že se pod jeho obytnou částí táhnou nesčetné chodby a sklepy.

Schody skončily. Nyní se ubírali dlouhou, nízkou chodbou, která se rozvětvovala v další temné chodbičky, směřující tu vlevo, tu vpravo. Zahlédl svítící olejové kahany a dvakrát i procházejícího člověka.

Otroci posléze dospěli k velkým okovaným dveřím. Božský Vidvojos je otevřel a pokynul ostatním, aby ho následovali.

„Byl jsem tu již jednou se svým učitelem, když ještě žil můj božský děd,“ zašeptal Perilavos. Terteus a Bělovlasý mžourali chvíli očima, oslněni září olejových lamp.

V podzemní klenuté ‚komnatě sedělo u stolů kolem půl stovky lidí. Část jich držela v rukou krátká ostrá rydla a zapisovala cosi na tabulkách z mokré hlíny, jež jim podávali otroci. Jiní se skláněli nad hromadou vyschlých tabulek a četli je.

Zvedli hlavy, jakmile uslyšeli jejich kroky, a když spatřili králova bratra, rychle se vymrštili, odsouvajíce hlučně židle, a hluboce se mu poklonili. Božský Vidvojos se však tvářil, jako by je neviděl. Prošel komnatou a otevřel další dveře. Nevelká místnůstka, do níž vstoupili, byla zavalená kamennými deskami. U stěn stály vysoké truhly z temného dřeva a uprostřed velký stůl, u něhož seděl muž, který se rovněž ihned zvedl a poklonil tak nízko, že se jeho černá hlava s dlouhými zvlněnými vlasy málem dotkla Vidvojových kolenou. Když se napřímil, zjistil Bělovlasý k svému údivu, že je to stařec s tváří rozrytou hustou sítí vrásek. Jako by černé, zářivě lesklé vlasy patřily někomu mladšímu o mnoho desítek let.

„Pane můj,“ pravil tichým, sípavým hlasem. „Mohlo mě potkat větší štěstí než spatřit tě zde?“

„Poznal jsem v poslední době mnoho takových, kteří byli mou návštěvou uvedeni do nemalých rozpaků.“ odpověděl s úsměvem

Vidvojos. „Ale dlouho to nepotrvá, protože vbrzku odpluji na dalekou výpravu. Právě proto jsem k tobě přišel se svým synem, otče knihovny.“

Stařec se s námahou napřímil.

„Doneslo se mi o tom, ó božský, a mám-li být upřímný, tak jsem očekával, že mě k sobě přivoláš. Jakmile jsem uslyšel, kam se máš odebrat, prohledal jsem všechny tabulky, které by mohly obsahovat staré i novější záznamy o tom, co hledáš. Ráčíš-li chvíli pobýt se svým synem v mé komnatě, ukážu ti vše, co zde bylo od pradávných dob sepsáno.“

Vidvojos přikývl a usedl. Perilavos stanul za jeho zády a zvědavě pohlédl na velký kamenný stůl, zavalený tabulkami různého tvaru i velikosti. Mnohé byly velmi staré, protože se na jejich popraskaném povrchu usadila silná vrstva prachu, která vnikla dovnitř tak hluboko, že se již nedala otřít, a vyplňovala prohloubeniny vyrytých znaků.

Stařec se opět poklonil a odešel. Vrátil se téměř ihned s dvěma muži, snad stejně starými, jako byl sám. Táhli podlouhlou kamennou truhlu. Mladík jdoucí za nimi nesl v natažených rukou velký měděný kruh, který Bělovlasý pokládal zpočátku za plochou mísu. Položil kruh na stůl a ‚s hlubokými úklonami vycouval pozpátku z místnosti. Podobným způsobem se vzdálili i oba starci. Třetí, nazývaný otcem knihovny, zvedl víko truhly, nahlédl do jejího vnitřku, a když se přesvědčil, že obsahuje to, co předpokládal, pohlédl na bronzový štít a potom obrátil oři k Vidvojovi:

„Taž se, božský potomku posvátného býka!“

„Jakmile nastane období plavby, mám opustit Krétu a hledat jantarovou zem, jak jistě víš. Chci, abys mi řekl vše, co je o ní známo.“

Otec knihovny se poklonil. Vidvojos mu pokynul hlavou:

„Mluv!“

„Jak jistě víš, pane, jsou v tomto podzemí ukládány od nejstarších dob nejenom záznamy týkající se života našich božských vládců, bitev, stavu království, zemětřesení a událostí, jež přináší s sebou čas, nýbrž i úvahy našich mořeplavců o různých mořích a lidu obývajícím jejich pobřeží. Kdykoli nastoupí na trůn nový panovník, vyhledáváme všechny záznamy o mořích, řekách a městech, jež byly v poslední době objeveny, abychom získali co největší přehled o světě. Tento obraz světa pochází z doby, kdy nastoupil na trůn tvůj božský bratr.“

„Kde je Knóssos?“

„Zde, pane.“ Starý muž ukázal prstem na malý obdélník uprostřed štítu. „Zde je Kréta, obklopená kolem dokola mořem. Pohlédneš-li sem, spatříš ústí velké egyptské řeky a nad ním egyptská města Théby, Memfis a další. Tvá cesta však povede opačným směrem, na sever.“

„Ukaž mi ji.“

Bělovlasý a Terteus přistoupili ke stolu a hleděli se zatajeným dechem na štít. Ale ať se na něj dívali sebepozorněji, neobjevili na něm nic krom husté spleti čar vyrytých špičatým hrotem v hladkém, vyleštěném kovu.

„Nemohu ti ji ukázat, pane můj,“ starý muž rozhodil bezradně rukama, „neboť tuto cestu nikdo nezná. Máme zde sepsané pověsti, přivezené našimi kupci a kapitány. Sepisujeme je již mnoho let. Víme, že jantar přichází ze severu. Hleď, pane, zde je zakresleno pobřeží velké pevniny a naše města na ní. Je to Tiryns, Mykény, tady dál ostrovy, jimž vládne všemocná dvojitá sekera, posvátný labrys: Melos, Tera, Naxos, Amorgos, Paros a dál na sever Skyros, kde máme svůj poslední přístav… Zde, pane, pohlédneš-li na druhý mořský břeh, spatříš Tróju, velké opevněné město, jehož vládce je spojencem Kréty, ale nikoli jejím poddaným. Tróji patří rovněž mořská úžina, za níž začíná nové moře, obrácené k severu.

„Odtamtud k nám přichází jantar?“ zeptal se netrpělivě Vidvojos. „Slyšel jsem o tom něco jiného.“

„Nikoli, pane můj. Nepřichází touto cestou, ale pevninou přes severní horstvo, které leží mimo hranice známého světa a je obýváno barbary usazenými v nedostupných lesích a bažinách.“ Pokračoval, ale Bělovlasý nevnímal delší chvíli jeho slova. Pozoroval široce rozevřenýma očima místo na bronzovém štítu, na němž spočinul starcův prst při vyslovení názvu Trója. Jestliže nezakreslená plocha je moře, pak Kréta leží v polovině cesty mezi Trójou a Egyptem, to znamená mnoho dní plavby po moři. Stařec věděl, kde je Trója.

Stěží odtrhl pohled od mapy.

„Zdá se téměř jisté, že jantar pochází z moře, pane můj. Tvrdí to svorně všichni, ačkoli nikdo z nich ono moře na vlastní oči nespatřil. Není o něm známo nic víc než to, že leží na severu.“ Jeho hnědý hubený prst sjel až k okraji štítu, pokračoval dál a znehybněl na stole. Potom couvl a spočinul na moři, které začínalo za Trójou. Dotýkalo se hranic známého světa, ale pokračovalo dál podél čáry, která vedla ze středu onoho móře na západ a rovněž se ztrácela na konci štítu. „Je tam velká řeka, pane můj, nazývá se Dun a proplouvá celým severním světem. Podle názoru některých je za ní prales a konec světa, kde žijí jedině bohové…“

Vidvojos pokrčil netrpělivě rameny. Stařec rychle dokončil: „Soudíc podle toho, že lid obývající břehy velké řeky nedobývá jantar, ale dostává jej od jiných kmenů, usazených ještě severněji, bude za ním další moře a konec světa ještě dál.“

„Jakou cestou by ses vydal, kdybys tam chtěl plout, otče knihovny?“

„Ochraňujtež mě před tím, bohové!“ povzdychl si upřímně stařec: „Ten, kdo by tam chtěl plout, musel by nejdřív překročit onu velkou řeku, o níž jsem se zmínil, a směřovat dál na sever. Anebo… plout podél břehu onoho moře, dokud by neobjevil další řeku, která nepřitéká ze západu, ale ze severu…“

„A potom?“

Stařec zvedl hlavu, chvíli mu hleděl do očí, potom uhnul pohledem.

„O tom naše mapa ani záznamy nic nepraví. Shromáždil jsem zde,“ dotkl se rukou truhly, „všechna vyprávění plavců o oné zemi tmy, jak je nazývána. Chceš si je poslechnout?“

„Ne,“ Vidvojos potřásl rázně hlavou. „Víc mi už nemůžeš říct, starče?!“

Otec knihovny chvíli přemýšlel.

„Jistě tě překvapí slova, která teď uslyšíš. Když jsem uvažoval o tvé velké výpravě, Napadlo, mě, že k onomu severnímu moři musí vést ještě jiná cesta…“

„Jiná?“ Vidvojos svraštil obočí, prudce zvedl ze stolu olejovou lampu a přiblížil ji k starcově tváři, aby do ní lépe viděl. „Jak jinak lze dospět na sever, ne-li cestou, která vede na onu severní stranu?“

Stařec otevřel truhlu a vytáhl z ní několik tabulek, položených úplně nahoře.

„Pohleď, pane, tyto tabulky popisují, jak kupci z Gubalu posílají lodi pro cín. Posílají je do přístavu položeného na západ od Sicílie, ostrova, jehož hory děsí ohněm. Tento ostrov je nám odedávna dobře znám, jak jistě víš, naše lodi tam častěji připlouvaly a vyměňovaly zboží s jeho lidem. Ale vraťme se ke gubalským kupcům…“ Jeho prst se opět dotkl ostrova na měděném štítu, položeného blízko pevniny na hranicích známého světa. „Zde přijímají cín od jiných Féničanů, kteří potom odplouvají do severní země. Tato cesta prý trvá dva měsíce, jak praví zvěst… Féničané střeží přísně své tajemství, takže nevíme, jak dalece je tato pověst pravdivá. Jisté však je, že se opakuje v posledním století vícekrát. Kdybych měl říct nikoli to, co vím, ale co soudím o oněch severních zemích, řekl bych, že féničtí kupci záměrně rozšiřují hrůzostrašné pověsti o trpaslících, obrech a ptácích podobných mračnům, kteří požírají lodi. Féničané jsou velmi prohnaní, často kříží cestu našim obchodním lodím a připravují je o zisk.“

„Máš pravdu, starče.“ Vidvojos se pousmál. „Kdybych byl králem této země, neposílal bych svého bratra do dalekých zemí pro jantar, ale poručil mu, aby podnikl válečné tažení proti městům východního pobřeží, dobyl jich a zničil jejich loďstvo. Ale neuvažujme o vůli králů, protože je na nich, aby ji projevovali tak, jak sami rozhodnou. Neřekl jsi mi však, otče knihovny, zda gubalští kupci dopravují jantar cestou, o níž ses zmínil?“

„Nic mi o tom není známo, pane můj.“ Stařec opět rozhodil ruce. „Předpokládám však, že asi ne, protože v opačném případě by ho od nás nekupovali za tak vysokou cenu.“

„I já si to myslím. Z toho plyne, že je ona cesta nezavedla k jantaru…“ Vidvojos vstal a ještě jednou se naklonil nad mapou. „Domníváš se, že bych se měl plavit od ostrova k ostrovu směrem k Tróji a odtamtud tímto označeným průsmykem na sever, držet se po celou dobu břehů moře, která se za ním prostírá, obeplout velkou řeku, která do něho vtéká od západu, a hledat jinou, která přitéká ze severu?“

„Je-li taková tvoje vůle, pane můj, pak se domnívám, že je to jediná cesta, jež vede z Kréty přímo na sever. Ale bude to jistě cesta velmi svízelná jako každá cesta po řece obklopené neznámými, barbarskými zeměmi…“

Pohlédl při těch slovech na Perilava a sklonil hlavu.

„Pane můj,“ dodal téměř neslyšně. „Jsem starý muž a pracuji zde od chvíle, kdy tvůj božský děd zasedl na trůn. Je to velmi zlé, když poslední potomek býka opouští vlast a vystavuje se tak strašlivě nejistému osudu.“

„Soudíš, že bych zde měl svého syna zanechat?“ otázal se Vidvojos tichým hlasem a hořce se usmál.

Stařec neodpověděl. Pohlédl výmluvně na stěny komnaty. Potom mlčky potřásl hlavou.

„Věz tedy, pane, že jsem ti pověděl vše, co jsem objevil v královském archívu.“

„Díky ti, otče knihovny. Dej pro mne zhotovit odlitek tohoto štítu, protože jej chci vzít s sebou.“ Vidvojos se usmál. „Možná že ho po návratu věnuji darem svému božskému bratrovi s přikresleným novým územím.“

Stařec neodpověděl. Zvedl ruce k očím a otřel si slzy.

Král Mínós seděl v křesle. Oči měl přivřené, hlavu opřenou o vlněný polštářek. Do okna padaly sluneční paprsky, za oknem bzučela včela. Král přemýšlel.

Končilo období vzbouřených vln. V přístavu se teď určitě míhají třpytivá ostří seker lodních tesařů. Hlásili mu, že Vidvojova loď je největší, jaká byla dosud postavena.

Král přemýšlel. Včela přestala bzučet. Určitě odletěla na vonnou kvetoucí louku před palácem.

Zvedl ruku. Dvě harfenice, sedící dosud nehybně v koutě, udeřily lehce do strun. Jedna začala zpívat. Byla to stará píseň o lodích, které plují po vlnách barvy tmavého vína. Král vstal, přistoupil k oknu a pohlédl na hory, tyčící se nad vysokými štíty domů. Slunce stálo vysoko.

Odvrátil pohled od okna. Dva členové jeho Osobní stráže stáli u dveří s dlouhými kopími v napjatých rukou, nehybní jako sochy. Mezi nimi bylo vidět lesklou podlahu, běžící do hloubi paláce. V komnatě a přilehlých síních vládlo hluboké ticho, tak naprosté, že se hlas strun i dívčí zpěv zdály být jedinými zvuky v paláci, který byl současně městem nazývaným cizinci labyrintem dvojité sekery, jejíž znak zdobil všechny brány Knóssu.

Mínós přistoupil ke křeslu, usedl a opět, přivřel oči. Ano, měl pravdu. Příliš dlouho musel čekat na otcovu smrt. Když zasedl na královský stolec, nebyl již nejmladší. Přál si být králem od nejútlejšího dětství. Kam až jeho paměť sahala. Nikoli proto, aby dobýval, bojoval a vztyčoval budovy, které by přečkaly staletí, ale aby mohl činit vše, co si zamane. To mu stačilo. Musí snad člověk, který může udělat vše, musí vůbec něco dělat? Pro koho? Pro lidi, kteří byli prachem u jeho nohou? Pro lichotníky, jimiž opovrhoval, nebo ubožáky, které nenáviděl stejně jako všechno, co nebylo krásné? Vidvojos měl možná pravdu, že je třeba probudit usínající Krétu. Vidvojos měl vždy pravdu. Právě proto ho asi nenáviděl od dětských let. Ale Kréta, jaká je, je nejkrásnější zemí světa. Také nejbohatší. Než nepřátelé budou natolik silní, aby ji ohrozili, bude třeba vzkřísit jejího bojového ducha. Ale za jeho života Krétě určitě žádné nebezpečí nehrozí. A po jeho smrti asi také ne…

Dívka zapěla píseň o ostrovech, které posílají každého jara lodě s daněmi. Byla to píseň velmi prostá, vypočítávající po pořádku všechny země, které patřily Krétě, i bohatý náklad lodí, které připlouvají do přístavu v Amnísu, z něhož široké čtyřkolové vozy odvážejí nejrozmanitější poklady do panovníkovy pokladnice a skladišť. Zpěv provázel tichý drnkot dvou harf.

Král přemýšlel. Vidvojos je moudrý muž. Tak moudrý, že snad nakonec dopluje k severním mořím, na jejichž březích leží jantar. Jestliže do nich dopluje, pak se i vrátí, protože cesta zpět bude snazší než cesta tam. Co potom? Má připustit, aby vítězoslavně přistál v Knóssu, oslavován lidem a velmoži? Hle hrdina, jakého nepoznaly dějiny! Tato představa navozovala daleko vážnější a nepříjemnější úvahy. Každý národ, i kdyby byl nevímjak prohnilý, jak soudí Vidvojos, touží po statečném králi. Hrdina, který doplul na konec světa, nahlédl i za jeho hranice a šťastně se vrátil, bude přijat s dvojnásobným nadšením.

Ale Mínós již věděl, že se Vidvojos nevrátí. Pokud teď seděl s přivřenýma očima a hlubokými vráskami na čele, tak nikoli proto, že by jím zmítaly pochybnosti nebo lítost. Přemýšlel, jak se zbavit bratra, aby nepotřísnil své ruce jeho krví. Jedině toho se obával, nebýt této obavy, neposílal by jej přece pro jantar do země věčné noci. Mohl je zahubit oba zde, v paláci. Věděl však, že to nesmí udělat, nikdy ostatně nehoroval pro násilnické činy.

Vtom jeho ruce pevněji sevřely opěradlo křesla. Píseň harfenic utichla, přerušena v půli slova. Uslyšel řinkot kopí padajících na kamennou podlahu.

Hlavou mu prolétla děsivá myšlenka, že jej Vidvojos předběhl, vnikl úskočně do jeho komnat, přišel s ortelem smrti. S námahou otevřel oči.

Oba strážci klečeli s tvářemi zakrytými rukama, kopí na podlaze. Harfenice poklekly rovněž. I ony si zakryly oči na znamení úcty. Ve dveřích stála vysoká, lehce shrbená žena v dlouhé bílé říze, která zahalovala celou její postavu. Ruce měla prohnuté v loktech, v každé držela svinutého smaragdového hada.

Král se zvedl. Nedíval se na ženu, ale na hady v jejích rukou.

„Ariadno!“ pravil rozechvěle. „Buď vítána.“

Žena neodpověděla. Zvedla ruku a pokynula harfenicím, které rychle odložily nástroje a zakrývajíce si tváře vyběhly.

„Vzdalte se, bojovníci!“ pravila suchým, chraptivým hlasem.

Oba strážci zvedli kopí a kvapně odpochodovali.

„Jsi sám, králi?“ otázala se Ariadna, aniž na něho pohlédla.

„Ano,“ odpověděl a přistoupil k ní. „Slyšel jsem, že jsi léta neopustila své komnaty. Já sám jsem tě viděl pouze o své korunovaci.“

„To je pravda, králi,“ odpověděla klidným hlasem. Hadi v jejích rukou ustrnuli a zvědavě na něho upřeli kulaté zelené oči.

Mínós se nejistě usmál.

„Domníval jsem se, že mám spolehlivé strážce,“ prohodil vesele. „Dám jim useknout hlavu dvojitým toporem, protože odhodili zbraně a utekli. Stejný osud stihne i ty, kteří hlídají mé komnaty na druhé straně. Polekala jsi mě svým nečekaným příchodem.“

Zvedla hlavu a upřela na něho chladné, jasné oči.

„Chceš je potrestat za to, že propustili mne, Mínóe?“

„To je pravda. Střeží mě před lidmi. Tys vtělením Velké matky tohoto ostrova.“ Nyní se již dokonale ovládal. „Není zvykem bohů navštěvovat smrtelníky. I králi je zřídka přáno pobývat v jejich společnosti. Jestliže jsi opustila své komnaty, Ariadno, měla jsi k tomu jistě velmi závažný důvod.“

„Uhodl jsi, Mínóe.“

„Usedni prosím, ty i tvoji hadi,“ zdvořile ukázal na křeslo, z něhož krátce předtím vstal.

„Králi,“ pravila tiše, ale s důrazem, aniž se pohnula z místa. „Víš, proč jsem k tobě přišla?“

„Vím, Ariadno,“ a přikývl s povzdechem. „Přišla jsi, abys zabránila výpravě mého bratra, ‚který se má vydat za několik dní spolu s mým synovcem na dalekou, nebezpečnou cestu.“

„Uhodl jsi, králi.“ Teprve nyní se pohnula. Hadi, ovinutí kolem jejích rukou, se zachvěli. „Přišla jsem, abych ti řekla, že loď, kterou má odplout, nikdy nerozvine plachty a neodrazí od posvátných břehů Kréty. Věz, že náš lid nemůže zůstat bez krále, až ty zemřeš! Chci, Mínóe, abys vypravil posla do přístavu s příkazem, aby ihned zastavili přípravy!“

„A neučiním-li tak?“ zeptal se tiše Mínós.

„Neučiníš-li tak, zjevím se lidu této země a řeknu, žes šílenec, jenž chce prolít krev svého rodu a přivolat neštěstí na tuto zemi,“ odpověděla tiše a klidně.

Chvíli se mlčky měřili pohledy. Náhle se král usmál.

„Myslím, že bys byla schopná to udělat!“

„Domníváš se, králi, že mi neuvěří?“

„Určitě ti uvěří. Jsi víc než král. Jsi jejich Velkou matkou, vtělením síly, která oživuje svět. Komu by měli věřit, ne-li tobě?“

Opět si hleděli chvíli do očí.

„Jsem ráda, Mínóe, žes mi i ty uvěřil, protože bych to musela udělat,“ odpověděla.

„Kdybychom spolu uměli hovořit nikoli jako Mínós a Velká matka tohoto lidu, ale jako členové královského rodu, ty sestra mého otce, která byla v dětství předurčena k novému vtělení Ariadny, a já jako, nové vtělení krále býka, potom bych se tě možná zeptal, proč bych to musel udělat?“

„Protože Kréta není tím, čím byla, Mínóe, a ty to sám dobře víš. Jsem pouze žena, ale nutnost mě nutí zabývat se záležitostmi své země. Tvůj otec mě často navštěvoval. Věřil mi a snad se i domníval, že tajemná síla Velké matky vstoupila do mne, ačkoli jsem smrtelná jako každá jiná žena. Mluvil se mnou o mnoha věcech. Stále vládneme mořím, ale kolem nás vyrůstají jiné mohutné státy, které pozvedají stále směleji hlavy, a nejsou to jenom naše plachty, jež po nich plují. Čím je Kréta bohatší, tím je vojensky slabší, čehož si nemohou nevšimnout sousední země, jejichž moc vzrůstá. Naši velmožové nejsou bojovníky ani mořeplavci, jako byli jejich předkové, kteří dobyli tohoto ostrova. Přemíra snadno získaného bohatství a přepych ochromují naše síly. Lid, který sem přišel dřív než my a který nás vždy pokládal za vetřelce, se první spojí s každým nepřítelem, Jakmile uvidí, že základy naší moci začínají trouchnivět. Protože o tom jistě dobře víš, nesmíš dopustit, aby náš rod vyhasl, což by se stalo po tvé smrti, kdyby se Vidvojos a jeho syn nevrátili z výpravy, na kterou je posíláš. Jsem přesvědčena, že si přeješ, aby se z ní nevrátili. Ptal ses, proč bych se musela spojit s lidem proti tobě. Toto je má odpověď.“

„Tvé úvahy jsou velmi rozumné, Ariadno.“

„Odvoláš výpravu?“

„Ne. Vidvojos je můj úhlavní nepřítel, a zůstane-li zde, určitě mě připraví o trůn i o život. Je chytrý a trpělivý, bude rozvážně čekat, až čas dozraje. Domníváš se, že mohu žít zde spolu s ním, v jednom paláci, i kdyby byl ještě rozlehlejší, než je tento?“

„Chceš obětovat Krétu jenom z obavy o svou korunu?“

„Nechci vystavovat nebezpečí zemi, které vládnu. Jestliže se Vidvojos nevrátí, neznamená to zdaleka, že dynastie vyhasne.“

„Věříš, že zplodíš potomka, když ho dosud nemáš?“

„Věřím v jednu věc, Ariadno. Budeš-li pobuřovat lid proti mně, přivodíš můj pád. Ale jestliže uvedeš na trůn mého bratra, bude osud Kréty ještě více ohrožen, než je dosud. Zdá se, že jsi zapomněla na jedno – nejenom v žilách Vidvoje a jeho syna proudí posvátná krev našeho rodu. Můj otec měl dvě sestry. Jednou jsi ty. Jako Ariadna jsi zůstala pannou. Ale má teta má dceru, jejíž manžel je mým místodržitelem ve Faistu. Narodil se jim syn. Není Mínóovým vnukem jako Perilavos, ale prapravnukem mého děda. Jestliže… jestliže se Vidvojos a jeho syn nevrátí z výpravy, na kterou je posílám, povolám toho jinocha na dvůr a ty připomeneš lidu, že je Mínóovým pravnukem.“

„A nebudeš se ho bát stejně jako jich, když se tolik třeseš, abys nebyl úskočně svržen z trůnu?“

Mínós se pousmál.

„Tvá otázka je velmi moudrá, Ariadno, a má odpověď na ni bude jednoduchá, jako je jednoduchá každá pravda. Tento chlapec je ještě malý, takže nebude moci dlouhá léta zasednout na trůn ani usilovat o můj pád. Kromě toho jej naučím, aby mě miloval a byl mi vděčný. Za třetí nebude synem mého smrtelného nepřítele jako Perilavos. Za čtvrté jej přijmu za vlastního a jmenuji jej nástupcem Mínóova trůnu, jakmile se dovím, že Vidvojos a jeho syn zahynuli v mořských hlubinách nebo jiným způsobem. Jedině to přinese klid našemu království, odstraní přízrak zločinu a domácí války z vládcova domu a dovolí, abych se konečně věnoval záležitostem své země, na něž nemohu myslet, dokud Vidvojos krouží jako upír po tomto paláci.“

Přivřela oči. Úzké rty měla pevně stisknuté. Jeden had se odvinul z její ruky, kterou bezděčně rozevřela, padl na podlahu a pomalu se plazil ke dveřím. Ariadna se shýbla, bezmyšlenkovitě ho zvedla a opět se napřímila. Když otevřela oči, nebyly tak chladné jako předtím.

… Věříš tomu, co říkáš?“ zeptala se nejistě.

„Jsem král a ty ztělesňuješ sílu, která hýbe světem. Cožpak my dva můžeme obelhávat jeden druhého? Sama víš, že by se to příliš rychle obrátilo proti nám. Nevím, zda jsem tě přesvědčil. Přál bych si jedině, abys uvěřila, že osudy tohoto ostrova a jeho budoucnost jsou mi stejně drahé jako tobě. Vidvojos není hlupák. Mnoho jeho záměrů míním v budoucnu uskutečnit. Vím, že této zemi pomůže jedině pořádek a klid. Násilí a boje o trůn by urychlily rozklad a povzbudily nepřátele k výbojům. Chceme-li vdechnout nový život do zženštilých srdcí našeho lidu, musíme upevnit královskou moc. V tom mi můžeš pomoci jedině ty. Ačkoli víra v bohy upadá, ty a dvojitá sekera našich předků jste silou, která sjednocuje tento lid. Věří dosud v naši nadpřirozenou moc a ani dvořané, kterým je všechno pro smích, se nikdy neodvážili tropit si z tebe šprýmy. Patrně vědí, že bez tebe by se Kréta rozpadla. Pomoz mi, Ariadno. Čím je Vidvojos nebo kdokoli jiný proti zájmům posvátné Kréty a jejímu osudu? Musí odejít, protože v opačném případě by musel zemřít, aby se tato země nezmítala ve vlnobití domácí války, z níž by se mohla už nikdy nevzpamatovat. To je vše.“

Zmlkl. Opět se rozhostilo ticho.

„Vidvojos nevěří v bohy,“ pronesla tiše, jako by odpovídala na otázku, kterou si sama položila. „Vždy jsem mu to zazlívala. Snad nejsou takoví, jak si je představuje lid, ale jsou. Čím bychom byli bez nich? A byli bychom vůbec? Člověk, který v ně nevěří, se může opírat pouze o sebe, ale v životě bývají chvíle, kdy lidé nejsou sami sobě nejlepší oporou. Perilavos je slabý, zhýčkaný chlapec…, často jsem se zamýšlela, zda z něho vyroste moudrý vládce, který dokáže udržet v rukou otěže tak velkého státu, jako je náš.“

‚Mínós vážně sklonil hlavu. Potom ji náhle zvedl.

„Přeji si, abys byla v přístavu, až budou odplouvat, chci, abys na kamenném oltáři věštila osud jejich výpravy, protože nic nebrání tomu, abys přála Vidvojovi šťastný návrat a vzdala mu téměř královskou čest.“

Opět se na delší chvíli odmlčeli.

Potom zvedla Ariadna hlavu:

„Učiním tak, králi.“

„Podívej!“ zvolal Terteus co nejhlasitěji, aby překřičel hluchý rachot trámů, které se valily po kamenném nábřeží, po němž se loď zvolna posouvala k moři. „Myslím, že moře vystoupí z břehů, až se ponoří!“

Hleděli s Perilavem na desítky polonahých mužů, nadzvedajících boky lodi, jak ji postrkují na dohlížitelův povel k břehu, nebo odpočívají, když tesaři přenášejí klády dopředu, aby se pohybovala co nejstejnoměrněji a žádná její část nezůstala nepodepřena. Příď lodi se nakonec zakolébala nad vodou, dotkla se jí a zastavila. Několik námořníků vyskočilo na palubu.

Rozlehl se dlouhý, protáhlý povel. Trup korábu se ještě jednou zakymácel, naklonil dopředu a sklouzl do vody spolu s několika posledními trámy. Námořníci spustili nejdřív jedno lano, potom druhé.

Muži na břehu táhli loď pomaloučku zpátky. Teď se již mírně pohupovala, a když námořníci spustili přes její boky síťovinu, dotkla se lehce nábřeží a znehybněla. Potom vyhodili další lana a omotali je kolem kamenných pacholat, aby ji prudší vlny nezahnaly na moře, kdyby se strhla neočekávaně bouře.

Dav zvědavců, oddělen od lodi dvojstupem mlčících vojáků, jejichž bojovně vystrčená kopí nevěstila troufalcům nic dobrého, se zavlnil a postoupil krok dopředu.

„Vstupme na ni!“ zvolal Perilavos a rychle se rozběhl po kamenitém nábřeží. Terteus a Bělovlasý ho nadšeně následovali.

Princ stanul na palubě, ale potom zaváhal:

„Co myslíš, Tertee, neslušelo by se, aby na ni první vstoupil můj bohům podobný otec?“

„Slušelo, princi, neboť nejsme dělníky, ale těmi, kteří na ní poplují. Proto by měl na ni první vstoupit velitel výpravy, jemuž svěřujeme své životy. Bude se to líbit bohům.“

„Tak jsi to tedy myslel!“ odpověděl Perilavos s úsměvem. „Já jsem měl na mysli jedině úctu, kterou bych mu měl prokazovat jako syn.“

„Tážeš-li se takto, princi, potom si myslím, že se takový projev úcty bude bohům určitě líbit. Bohové ustanovili pořádek, jímž se mají smrtelníci řídit, a to se také týká chování dětí k rodičům.“

Perilavos měl na jazyku odpověď, ale vtom zahlédl malého kulatého muže v modrém šatu a zlatých sandálech, provázeného čtyřmi tesaři s velkými bronzovými sekerami na ramenou. Otočil se k němu a zdvořile mu pokynul na pozdrav. Bělovlasý a Terteus couvli o krok a opřeli se o své lehké oštěpy.

Otylý muž se Perilavovi hluboce uklonil.

„Vítej, bohům podobný vnuku Mínóův! Žehnám Velké matce a svatému býku, že jsi ráčil upřít svůj božský zrak na mé skromné dílo, provedené pod nedostižným dohledem tvého božského otce!“

„Vítej, hlavní staviteli lodí! Je to vskutku překrásné dílo. Říkají, že Kréta neměla nikdy větší loď.“ Perilavos se otočil a pohlédl na vysoké boky korábu, které vyčnívaly nad kamennou hranou nábřeží.

„To je pravda, božský vnuku bohů! Nikdy nikdo nepostavil podobný koráb ani u nás, ani nikde na světě. Bude jej obsluhovat osmdesát veslařů.“ Hlavní stavitel na chvíli zaváhal. „Ale nechci mluvit o jeho přednostech, dokud se nevrátí z krátké zkušební jízdy.“ Ukázal rukou na nevelký ostrůvek proti přístavu. „Každý nový koráb obeplouvá zpravidla Diův ostrov, abychom se přesvědčili, zda jsme při jeho stavbě něco neopomenuli. Tvůj božský otec jej chce vyzkoušet nejdřív za klidného počasí, a při nízkých vlnách a při rozbouřeném moři podruhé. Liší se totiž poněkud tvarem od ostatních našich lodí. Jistě sis všiml, božský, že má vpředu ostruhu pobitou mědí, poněkud vyšší trup a nadzvednutou příď. Stožár má kryt a také veslařské lavice chrání stříška. Tak si to přál tvůj božský otec. Splnili jsme všechny jeho příkazy. Jenomže loď je v důsledku toho o něco těžší. Dokud ji nevyzkoušíme, nebudeme vědět, zda jí oněch osmdesát veslařů a velká plachta dovolí plout stejně rychle nebo i rychleji, než tomu bylo dosud. Jestliže se ukáže, že je v důsledku toho pomalejší, budeme muset provést menší změny.“

Zmlkl a opět se poklonil.

„Jsem přesvědčen, že byla pod tvým nedostižným vedením vybudována tak, že podle ní budou upravovány jiné lodi, aby se aspoň trochu připodobnily dílu tak skvělého stavitele, jakým jsi ty. Díky ti za to. Buď zdráv.“

Kývl na něho hlavou a odešel. Bělovlasý a Terteus ho následovali. Hlavní stavitel se prohnul v hluboké úkloně, v níž setrval, dokud Perilavos nevstoupil do nosítek.

Velitel přístavní stráže křikl na vojáky, několik jich vystoupilo z řady a proklestilo mu uličku uprostřed davu.

Bělovlasý šel těsně vedle Perilavových nosítek, aby prince kryl. Druhým bokem se téměř otíral o hustý špalír zvědavců. Koutkem oka pozoroval Tertea na druhé straně, který plnil svůj úkol osobního princova strážce stejně vzorně, při čemž bojovně pohupoval oštěpem v sevřené ruce. Ale dav ‚se usmíval a vítal je přátelskými výkřiky:

„Buď pozdraven, princi!“

„Kéž bohové drží ochrannou ruku nad vaší výpravou!“

Krétskému lidu se určitě již doneslo, že hledání cesty do jantarové země není jediným cílem výpravy. V zemi, kde lidé byli tak výřeční a současně si libovali v květnatém projevu, šířila se každá novinka rychlostí vichru v čele bouře. Nikdo nedovedl uchovat tajemství. Bezděčně se usmál. Kréta byla velmocí, jíž odváděly daně všechny ostrovy a země ležící na březích známého světa.

Bělovlasý pohlédl letmo na ulici stoupající strmě do kopce. Z obou stran ji vroubily vysoké, několikapatrové domy s velkými okny, které propouštěly dovnitř mnoho světla. Egypťané se schovávali před slunečními paprsky i před zraky zvědavců. Rovněž v Gubalu vedlo málo oken do ulice. Pro Kréťany byla ulice druhým domovem a ani je nenapadlo ukrývat se před sousedy. Všechny krámy byly otevřené, takže jimi neustále proudily zástupy lidí. Trhovec prodával na chodníku víno z dvou nádob, připevněných k bidlu, které měl přehozené přes rameno. Když naklonil jedno nebo druhé rameno a postavil pod ně džbán, víno do něho pomaloučku stékalo a člověk, kterému se zachtělo pít, mohl uhasit žízeň hned na místě, na ulici. Napadlo ho, zda jsou mezi námořníky, kteří připlouvali se svými loďmi každý den do přístavu a procházeli se ulicemi, rovněž Trójané. Určitě ano. Ale nemohl je vyhledat, protože se nehnul ani na krok od Perilava, byl s ním ve dne v noci a Perilava ani nenapadlo toulat se přístavními uličkami. Proto vlastně ani nevěděl, jak město žije. Terteus, který se seznámil s jednou služebnou z královské kuchyně a potom s další, která byla harfenicí na královském dvoře, mizel často k večeru a pozdě se vracel. Třeba by se mohl něco dovědět o trojských lodích? Ale teď na tom už nezáleží, protože tam vbrzku popluje na onom nádherném korábu. Nemohl uvěřit, že přistane u rodného břehu, že vstoupí na zemi otců. Co času uteklo od chvíle, kdy se strhla za pohořím bouře a zahalila hustými mračny dům i matku, která ho očekávala na břehu. Přinejmenším rok. Chvílemi se mu zdálo, že se to událo ještě před jeho narozením nebo v dřívějším, mlhami zahaleném životě.

„Neslyšíš mě?“ Perilavos odhrnul závěs a s úsměvem ho pleskl do boku. Bělovlasý málem klopýtl.

„Odpusť, princi…“

„Zamyslel ses… Není v tom nějaká dívka?“

„To opravdu ne, princi…“

„Proč se rdíš? Nebylo by na tom nic špatného. Proto si je vymysleli bohové, abychom na ně mysleli. Ale o tom jsem s vámi nechtěl mluvit. Otec nás žádá, abychom k němu přišli, jakmile se vrátíme z města.“

„Ano, princi.“ Bělovlasý sklonil hlavu a opět ji zvedl. Domy v ulici řídly. Skončil kamenný chodník, dál byly jenom zahrady. Z jedné právě vyšly dvě dívky. Nesly na hlavě džbány a se smíchem si o čemsi povídaly. Když uviděly nádherně vyřezávaná nosítka, zůstaly překvapením stát. Potom rychle sňaly džbány z hlavy a prohnuly se v hluboké úkloně. Přešel kolem nich tak blízko, že se mohl dotknout rukou jejich džbánů. Setkal se s očima jedné z nich. Rychle otočil hlavu, bezděčně se napřímil, pevněji uchopil oštěp a mužně kráčel jako opravdový bojovník. Věděl, že se za ním dívají. Tmavé, velké, veselé oči.

„Podle hlasu, jakým se mnou promlouval můj božský otec, soudím, že má na srdci něco velmi důležitého. Jestliže povolal i vás, bude se to asi týkat nás všech.“

„Ano, princi,“ opakoval Bělovlasý, aniž věděl, co říká. „Jistě tomu tak bude.“

Božský Vidvojos pozval i tentokráte syna a jeho přátele k projížďce na koni. Jenom ta mu dávala jistotu, že s nimi bude moci hovořit bez nežádoucích svědků. Když minuli olivové háje jižně od paláce a dojeli k bystře proudícímu potoku na úpatí pahorku, za nímž začínalo vysoké horské pásmo, zastavil královský bratr koně, seskočil z něho a přistoupil k velkým balvanům bělajícím se uprostřed svěží zeleně jako staré lidské kosti. Usedl na jednom z nich a přivolal rukou syna a jeho přátele.

„Krásné je jaro v rodné zemi. Musí-li ji člověk opustit, připadá mu ještě krásnější.“

Odmlčel se. Čekali beze slov, až opět promluví. Vidvojos chvíli přemýšlel, potom pohlédl na syna.

„Perilave, v poslední době tě bedlivě pozoruji a má duše se raduje, že vyrůstáš v statečného jinocha. V mnohém ses změnil. Jistě za to vděčíš těmito cizincům, jež nám bohové seslali. Výprava, na kterou se vydáme, bude nesnadná, protože ani zdaleka netušíme, co všechno se ‚na ní může přihodit. Na naší prozíravosti a rozvaze závisí celý náš život. Jak můj a tvůj, tak i jejich. Odplouváme společně a spojuje nás společný osud, ať dobrý či zlý.“

Zmlkl a vážně se na ně podíval. Ani se nepohnuli.

„Slyšte, proč jsem vás zavolal,“ pravil po delší úvaze. „Když už tak osud rozhodl, cítím se povinen s vámi upřímně promluvit. Ale nemohu tak učinit dřív, dokud si nebudu jist, že se má slova nejenom neobrátí proti mně nebo tobě, Perilave, ale že nám pomohou rozhodnout, co máme učinit ještě před odplutím, a co později…“

Přivřel oči a opět na ně pátravě pohlédl.

Neozývali se. Jenom Terteus pokrčil lehce rameny, což bývalo u něho známkou netrpělivosti. Bělovlasý se ani nepohnul, ale v duchu si řekl, že Kréťané mluví příliš mnoho a příliš květnatě, i když jsou královými bratry. A že se v záplavě slov vždycky skrývá něco, co není zcela jasné. Pravdu lze vyjádřit vždy stručně. Ale Vidvojos to s nimi určitě myslel dobře. Co vlastně mínil těmi slovy?

Kníže vstal.

„Mé záležitosti v tomto království vyhlížejí tak, že jeho vládce mi není nakloněn, ačkoli je mým bratrem, pokud příčinou jeho nemilosti není právě to, že jím je. A stihne-li někoho králova nemilost, potom těžko najde člověka, kterému by mohl důvěřovat. Dlouho jsem o tom přemýšlel, když mi král přikázal, abych se vydal do země jantaru, ale nikoho jsem nenašel,“ řekl s hořkým úsměvem. Terteus mlčky přikývl, Bělovlasý pochopil jeho gesto. Ani on by nikomu nedůvěřoval v tom obrovském paláci, plném květin, hudby, šepotů a omamných vůní.

„Proto ať vás nepřekvapí, co vám nyní povím. Dospěl jsem po úvaze k přesvědčení, že jedinými lidmi, jež mohu zasvětit do svých záměrů i obav, jste vy dva. Svěřil jsem vám ostatně život svého syna, který je mi dražší vlastního. A ačkoli vím, že jste chrabrými bojovníky, uvědomuji si zároveň, že jsem vám stejně jako můj syn a celá naše země zcela cizí…“

Opět se odmlčel. Tentokrát to byl Terteus, kdo rázně přikývl na souhlas. Bělovlasý cítil, že mu cukají rty. Jak se od sebe lišili ti dva – mladý pirát a královský bratr, navoněný oleji a mastmi, s nakadeřenými lesklými vlasy, padajícími na ramena v krásných, pravidelných prstencích, protkaných zlatými nitmi. Současně však cítil, že ačkoli se neodrodil lidu své země, je jiný než ostatní urození velmožové procházející se pod stinnými sloupovými Knóssu. Snad to způsobila královská krev, která proudí v jeho žilách, nebo moudrost… Cítil vnitřně, že Vidvojos je člověk, který rozumí všemu, co se kolem něho děje, a že by určitě dovedl dobře vládnout svým poddaným, kdyby zasedl na trůn.

Zachytil pozorný pohled knížete. Bezděčně se napřímil a lehce naklonil, aby nepropásl jediné jeho slovo. Teď jim Vidvojos určitě poví, proč je povolal.

„Mám-li vám důvěřovat tak, jak si přeji, abyste důvěřovali vy mně, když jste spojili svůj osud s mým, musím vás požádat, abyste složili přísahu, že mě nikdy nezradíte, i kdyby se všechno spiklo proti nám, že nepřejdete k mým nepřátelům, že neopustíte mne ani mého syna, i kdybyste na to měli doplatit životem. Tato přísaha vás bude zavazovat pouze na dobu naší výpravy, i když nikdo z nás neví, jak dlouho potrvá. Jestliže se zavážete přísahou, budu vám moci otevřít srdce, protože vím, že samoten na své lodi zahynu stejně jako můj syn. S vámi možná budu schopen vzdorovat protivenství osudu a dovést výpravu k šťastnému konci. Jste ochotni přísahat?“

Rozhostilo se ticho. Vidvojos mlčky přenášel pohled z Terteovy tváře na tvář Bělovlasého. Potom se otázal:

„Proč neodpovídáte?“

„Odpusť mi mou smělost, pane…,“ odpověděl Terteus, „Bělovlasý jako mladší čeká, až promluvím, a já bych ti projevil nedostatek úcty, kdybych přísahal dříve, než to učiníš ty, který jsi člověkem stonásobně důstojnějším, než jsem já.“

Perilavos, který je pozoroval s vážností pro něho neobvyklou, řekl tiše:

„Tento svazek nás spojí na život a na smrt, a proto se sluší, otče, abychom se jim odvděčili stejnou přísahou, jakou požadujeme od nich. Pravil jsi, že jsou cizinci, nejsou nám tedy povinováni ani úctou, ani láskou k naší královské krvi, a jestliže mají přísahat, že při nás vytrvají v dobrém i zlém, zaslouží si, abychom se jim i my zaručili, že je nikdy neopustíme.“

Vidvojova tvář, ‚která se při prvních synových slovech stáhla hněvem, náhle zjasněla:

„Vidím, Perilave, že tě změna, kterou u tebe pozoruji, zasáhla hlouběji, než jsem se původně domníval. Promluvil jsi jako zralý muž a žádnému z tvých slov nelze nic vytknout. Ano, máš pravdu. Až spustíme plachtu a ponoříme vesla do blankytných vod, které nás mají zanést k odlehlému cíli, bude toho velmi málo, co dělí královského syna od rybářova… ale, jak se praví, milost knížat je nestálá.“ Proto bude správné, jestliže i my odpřisáhneme, že jim podáme pomocnou ruku, až se osud obrátí proti nim. Přísahejme tedy všichni.“

„Nač máme přísahat, pane můj?“ Terteus vrazil oštěp do země. Bělovlasý následoval jeho přikladu. V Tróji se rovněž přísaha neskládala se zbraní v ruce, protože smrtelník nemůže hovořit s bohy vyzbrojen. Odpásali meče a hodili je s pochvami do trávy. Potom stáhl Bělovlasý z krku svůj nůž, políbil jeho ostří a opatrně položil k nohám.

„‚Opakujte po mně…“ Vidvojos přitiskl sevřenou pěst k čelu a počkal, až ostatní učiní totéž po jeho příkladu. „Nechť mi bohové, kteří vládnou vzduchu, ohni a moři, překazí navždy návrat a nikdy nedovolí spatřit zemi mých otců, zpronevěřím-li se kterémukoli z těch, jimž tímto zde skládám přísahu. Zapamatuj si to ty. Velká matko, která vládneš zemi, ty, Poseidone, který vládneš vlnám, vy, nepostižitelní bohové větrů i ty, Héfaiste, který kážeš horám dštít lávu a oheň!“

Odmlčel se, chvíli nehybně stál, potom spustil pomalu ruku.

Malý mráček zakryl slunce, vrhl stín na trávu i tváře stojících a rozplynul se. Opět zasvitlo slunce.

„Uslyšeli nás,“ pravil Terteus a hluboce se poklonil slunečním paprskům.

Bělovlasý zvedl nůž, pověsil ho zpátky na krk a vytrhl oštěp ze země. Byla to velká přísaha, pomyslel si. Kam mě jenom zavede?

„Přistupte ke mně!“ pravil Vidvojos, vrátil se k balvanům a usedl na předchozí místo. Opět k němu přistoupili a obklopili ho půlkruhem. I Perilavos byl zamlklý. Od okamžiku, kdy složil přísahu, nepadlo z jeho úst jediné slovo.

„Nebudu vám opakovat, co jistě dávno víte, jako o tom ví celý Knóssos, že mě můj bratr posílá na onu výpravu, protože spoléhá, že se z ní už nikdy nevrátím,“ pravil Vidvojos. „Ale jestliže mohu s vámi mluvit tak otevřeně, jako bych mluvil sám se sebou, pak se domnívám, že nesvěří běh událostí slepému osudu. Co kdybych se náhodou vrátil s bohatým nákladem jantaru na palubě a potom, jak se můj bratr domnívá, využil nadšeného přivítání, jakého by se mi dostalo po tak nebezpečné plavbě, svrhl ho z trůnu a dosadil na něj sebe nebo svého syna. Proto jsem hluboce přesvědčen, že mi ukládá o život. Nejenom mně, ale i jemu…,“ ukázal hlavou na Perilava, „a že hodlá svůj záměr uskutečnit dříve, než opustíme vody, jimž vládne dvojitá sekera. Byl by hloupý, kdyby si počínal jinak. Vím rovněž, že se nás bude chtít zbavit tak, aby naše krev nepadla na jeho hlavu. Nevím, jak a kdy se to má stát. Ale vím, že se to určitě stane. Přesto se mi zdá, že bych mohl ještě před odjezdem podniknout něco, co by zkřížilo jeho plány.“ Odmlčel se na chvíli, potom pohlédl na Tertea. „Nyní se táži tebe, Tertee, který jsi mořeplavcem, zda chceš něco podotknout k tomu, co jsem právě řekl?“

Terteus chvíli přemýšlel.

„Nevím, pane, zda to, co nyní povím, uznáš za vhodné svého sluchu, protože jsi o tom sám jistě nejednou přemýšlel, ale věz, že od chvíle, kdy jsem poprvé spatřil tvůj koráb, uvažuji o tom, jaká bude jeho posádka!“

Vidvojos přikývl.

„Máš pravdu, Tertee, tvá úvaha byla velmi správná. Zabýval jsem se tím, ale o ničem jsem dosud nerozhodl, mám-li být upřímný. Posádka se má skládat z osmdesáti veslařů, dvaceti námořníků, třiceti ozbrojenců a dvou kapitánů. Kromě nás čtyř a mých a Perilavových služebníků. Přesto na ní bude dostatek místa pro všechny a kromě toho vím téměř najisto, že nepoplujeme po otevřeném moři, ani se nebudeme příliš vzdalovat od pevniny. Z toho plyne, že s sebou nemusíme brát velké zásoby potravin. Obdržíme je ve všech přístavech, které patří Krétě, a později rovněž od trojského krále, který je naším spojencem. Co bude dál, nevím. Ale jestliže máme hledat ústí řeky, která přitéká ze severu, musíme plout stále podél pevniny. To znamená, že si opatříme potravu i na těch územích, jejichž lid nebude chtít vyměňovat potraviny za předměty, které vezmeme s sebou. Ty ses však neptal na zásoby, ale na to, kdo budou kapitáni naší lodi a kormidelníci, protože se právem obáváš, že by nás mohli vlákat do pasti. Ještě jsem o tom nerozhodl. Budou to jistě zkušení a oddaní lidé. Ale ačkoli vím o mnoha zkušených a oddaných lidech, nepoznal jsem dosud ani jednoho. A vyskytuje-li se takový člověk v Knóssu, určitě se domnívá, že je rozumnější sloužit králi než mně.“

„To jsem neměl na mysli, pane, ačkoli na lidech, kteří budou velet lodi a bdít nad tím, aby udržela správně směr, jistě velmi záleží,“ odpověděl Terteus.

„Cos měl tedy na mysli?“

„Dovolíš-li, božský kníže, abych ti řekl, co myslím, pak se domnívám, že taková posádka není vhodná pro loď, která pluje do neznámých zemí a k neznámému cíli, ležícímu mimo hranice poznaného světa.“

Vidvojos svraštil obočí.

„Mluv, Tertee! Vím, že znáš své řemeslo.“

„I kdybychom mohli při setkání s nepřítelem použít kromě oněch třiceti ozbrojenců i veslařů, kteří nebudou právě zaměstnáni plavbou, budou tvé síly čítat v boji pouze čtyřicet mužů. Není to mnoho, uvážíš-li, jak velké nebezpečí nám hrozí od lidu obývajícího břehy neznámé řeky, kterou poplujeme.“

„Co lepšího mi můžeš poradit? Naše loď nepojme víc lidí, i když je veliká.“

„Z toho, cos řekl o veslařích, pane, soudím, že to budou otroci, protože jsi je nezapočítal k bojovníkům.“

„Ano, budou to otroci. Ale přijmu nejsilnější z těch, které budu mít na vybranou. Mohu také přikoupit veslaře v jiných přístavech.“

„Vím, že na Krétě vládne takový zvyk, pane. Vaše loďstvo se opírá o četné, po celém moři roztroušené přístavy a vaše obchodní lodi nikdy neplují osamoceny, ale v doprovodu válečných plachet. Vaši nesčetní otroci jsou silou, která přenáší zboží z jednoho konce světa na druhý. Nemusíte se starat, odkud je vezmete, protože vaše moc a bohatství vám jich poskytuje tolik, kolik jich potřebujete. Ale my budeme osamoceni, neznáme ani cestu, ani nebezpečí, jimž můžeme být vystaveni. Může jich být velmi mnoho, tolik, že oddíl složený z třiceti vojáků zahyne v boji nebo padne od ran dříve, než dosáhneme cíle. A nebudeme-li mít vojáky, kdo přinutí otroky, aby veslovali? Kdo jim zakáže vrhnout se na nás v prvním příhodném okamžiku?

Vždyť otroci nás mohou za takové výpravy ohrozit víc než nepřítel číhající na břehu. Otroci nemohou nic ztratit, jenom získat. A otroků bude od prvního okamžiku víc než nás.“

„I kdybys měl pravdu, jako že ji máš, protože uvažuješ velmi rozumně, jaké vidíš východisko?“

„Když se my, piráti, chystáme na válečnou výpravu, sami veslujeme, sami vytahujeme a spouštíme plachty, sami bojujeme, když jsme ohroženi. Myslím, že tato výprava by měla mít tolik lidí schopných napnout luk, metat oštěpem a tasit meč, kolik jich bude na palubě. Nevím, zda jich bude dost, aby zachránili naše životy, ale vím, že znásobí naše síly a že naše loď nepoveze osmdesát nenávidějících nás lidí, jimž bude lhostejno, zda zvítězíme, nebo zemřeme. Co horšího se jim může stát, než že budou otročit někomu jinému? Mohou rovněž tajně doufat, že jim naše porážka přinese svobodu.“

Vidvojos se naklonil, utrhl dlouhý stvol trávy a mlčky jej otáčel v prstech.

„Ano, máš pravdu,“ pravil nakonec. „Ale nevím, jak tomu zabránit. Nezasednou-li k veslům otroci, budou to za ně muset udělat svobodní lidé, kteří se mnou poplují z vlastní vůle. Museli by to být mladí bojovníci, ‚kteří se nebojí nebezpečí a vyhledávají nebezpečí, v němž by mohli projevit svou statečnost. Myslíš, že je najdu?“

„Určitě, pane. Amnísos je velké město, v němž se určitě najde mnoho mladých mužů, kteří rádi opustí domovy, aby se mohli odebrat pod tvým velením do neznámé země, o níž kolují tak strašidelné pověsti.“

„Spolu s nimi vstoupí na loď vrahové najatí mým bratrem a zabijí mě, jakmile odrazíme od břehu,“ pravil Vidvojos s hořkým úsměvem.

„Zasednou-li u vesel otroci, mohou být zrádci mezi vojáky nebo námořníky, pokud je Mínus skutečně najme. Nevíme přece, jaké úmysly chová tvůj královský bratr. Třebas tě chce zahnat do pasti jiným způsobem?“

„Zajisté. Jestliže zahubí mne a Perilava, loď ani nikdo z posádky už nikdy nespatří Amnísos. Ostatně nevím. A co kapitáni? Jsou zvyklí rozkazovat otrokům připoutaným k veslům…“

„Dovol, pane, abych ještě něco řekl…,“ pravil Terteus váhavě.

„Mluv, Tertee. Neboj se odhalit své nejtajnější myšlenky. Vím, že myslíš přitom nejenom na svůj život, ale i na náš. Důvěřuji ti.“

„Potom dovol, pane, abych řekl něco, co budeš možná pokládat za urážku své královské důstojnosti. Proč bys neměl být ty sám kapitánem lodi a sám ji vést do země jantaru?“

„Já?“ zvolal užasle Vidvojos a rozesmál se. „Nejsem námořník, můj mladý nadšenče. Nezávisle na tom, že je nemyslitelné, aby bratr krétského krále dohlížel na veslaře a trávil celé noci u zobáku lodi, vyhlížeje zrádná skaliska a vodní víry, nemohl bych řídit loď, ani kdybych chtěl. Plavba není mým řemeslem, neučil jsem se tomu, ačkoli jsem se plavil po moři velmi často, když jsem jménem svého božského otce spravoval naše zámořské panství. Nejsem ani bojovník. Vydávám se na výpravu jako oběť, kterou vládce Kréty složil na rozlehlém oltáři moří, aby odvrátil domnělé nebezpečí.“

„Pane!“ pravil rychle Terteus. „Nelekej se toho, že se nevyznáš v námořnickém řemesle. Pomohu ti, protože jsem celý život nedělal nic jiného od okamžiku, kdy jsem byl schopen zvednout veslo. Uvědom si ještě jednu důležitou věc, pane. Jestliže uchováme tvé rozhodnutí v tajnosti až do odjezdu, zkřížíme možná záměry tvého božského bratra. Nejsem příliš prohnaný člověk, pane, ale kdybych jím byl, určitě bych si zvolil pro ten úkol významnějšího muže, který rozkazuje celé posádce. Když ohlásíš v den odjezdu, že budeš kapitánem lodi ty sám, zanecháš možná na ostrově vrahy, jichž se obáváš, a tím zachráníš život sobě i svému bohům podobnému synovi.“

„Má pravdu, otče. Udělej to!“ pravil náhle Perilavos. „Jestliže nezahyneme a naše výprava přečká všechna nebezpečí, budou tě oslavovat celé věky.“

„Je tu ještě jiná věc,“ dodal Terteus, který nepokládal slávu přetrvávající celé věky za věc největšího významu. „Budou-li obsluhovat vesla svobodní muži, nebudeš potřebovat dva kapitány, kteří by se starali o posádku a otroky, ani dohlížitele s biči, ani vojáky, kteří by hlídali otroky ve dne v noci. Posádka bude tvým vojskem a ty jeho velitelem. Jestliže je to, co říkám, hloupost, která se zrodila v mozku, neznalém velkých věcí, odpusť, ale dospěješ-li k přesvědčení, že mám pravdu, jako se domnívám, že ji mám, potom učiň tak, jak jsem pravil, a naše výprava tím možná mnoho získá ještě dřív, než odpluje.“

Vidvojos mlčel. Bělovlasý, který bedlivě poslouchal Tertea, klouzaje očima z jedné tváře na druhou, pohlédl s obdivem na přítele. Zraky mladého piráta planuly a jeho tvář se rděla vzrušením.

Kníže posléze vstal a pravil:

„Musím si tvou radu promyslet. Chceš, abych sám vedl výpravu složenou z odvážlivců, a vedl ji na smrt. Možná že máš pravdu. Musím si to rozmyslet, jak jsem už řekl… Co prožíváme, je šílené, ale prozatím žijeme, a to je nejdůležitější.“

Rozesmál se. Bělovlasého se zmocnil nesmírný údiv. Nikdy dosud neslyšel z Vidvojových úst tak veselý, nenucený smích.

„Přiveď koně!“ vyzval ho kníže. Bělovlasý se rozběhl ke koním, kteří se klidně pásli na louce.

Vraceli se po dvou. Vidvojos se synem napřed, Bělovlasý s Terteem v určité vzdálenosti za nimi. Hovořili tlumenými hlasy a bedlivě se rozhlíželi kolem dokola, protože ode dne, kdy jim úskočná střela zasvištěla kolem uší, všude tušili nějakou lest.

„Svázali jsme se s nimi velkou přísahou a spojili svůj osud s jejich tak, že buď uvidíme společně zemi jantaru, nebo odejdeme spolu s nimi do podsvětí.“ pravil Bělovlasý.

Terteus se rozesmál.

„Zato odjíždíme na velikou výpravu, můj bělovlasý příteli. A jestliže se nám podaří dobýt onu tajemnou severní krajinu, překročit hranice zemí a vod, jež nespatřil nikdo kromě barbarů, a vrátit se zpět, budou o nás matky zpívat dětem písně u večerního ohně. Čeho si může člověk více žádat? Každý se musí dříve nebo později odebrat do podsvětní říše, nikomu se ještě nepodařilo zůstat zde navždy.“ Rozesmál se a pohlédl úkosem na Bělovlasého. „Zmužněl jsi!“ zakýval hlavou. „Už ti raší vousy…,“ dotkl se rukou jeho brady. „Jedno ti mohu odpřísáhnout. Až odrazíme od pobřeží tohoto ostrova, nikdo na světě mě nepřinutí, abych si je oholil podruhé.“

Když Kréťané hodili před několika měsíci síť na jeho koráb a zajali jej, oholili mu dle starého obyčeje bradu. Od té doby si ji nenechal narůst, protože složil slib, že bude holobradý, dokud neopustí Krétu jako svobodný muž. V Knóssu, kde měli všichni muži podle krétského zvyku hladké tváře, se nad tím nikdo nepozastavoval, protože jedině féničtí kupci chodili po Amnísu s dlouhými, purpurem zbarvenými bradami.

Bělovlasý neodpověděl. Zpomalil poněkud klus, a když se octl za zády přítele, zvedl nenápadně ruku a rychle jí přejel po tváři.

Ucítil hebké krátké chmýří. Dotkl se ho prsty a rychle spustil ruku. Potom opět pobídl koně a dohnal Tertea.

„Co myslíš?“ zeptal se zajíkavým hlasem. „Kdy se budu moci pokládat za dospělého muže?“

„Ty?“ Terteus na něho pohlédl a dotkl se jeho ramene. „Silou se málem vyrovnáš dospělému bojovníkovi…“ Pohlédl na vysoký, osamělý cypřiš, který rostl u cesty. „Kdybys seskočil z koně a vymrštil oštěp, aby přelétl nad tímto stromem a nedotkl se ho, potom bych mohl říct, že… ale na to si ještě počkáš. Inu, za rok to možná dokážeš, protože jsi zmužněl, jak jsem již řekl, a nebýt mládí, které máš vepsáno v obličeji, zezadu by tě asi každý pokládal za dospělého muže.“

Právě dojeli k onomu stromu. Bělovlasý rychle seskočil z koně, odhodil luk i toulec, stanul před cypřišem a zvrátil hlavu dozadu. Byl skutečně velmi vysoký. Ustoupil o krok a stiskl oštěp v ruce.

„Proč to děláš?“ zeptal se ho s úsměvem Terteus. „Chceš, aby se ti vysmál duch, který sídlí v tomto stromu?“

Kníže a Perivalos uslyšeli jeho slova a zastavili se. Bělovlasý potěžkával oštěp v ruce. Rty měl sevřené. Proč jsem to udělal, pomyslel si zoufale. Budou se mi smát a ukazovat na mne prstem jako na hloupého holobrádka, který chce příliš brzy dokázat, že je dospělý muž.

Zvedl ruku, postoupil dva kroky dopředu, a vkládaje veškerou sílu do švihu paže, vymrštil oštěp.

Chvíli poskakoval, aby udržel rovnováhu. Oštěp vyletěl, po vteřině zpomalil let a téměř se dotkl vrcholku stromu. Bělovlasý se bál, že začne padat. Ale nestalo se tak. Překlonil se, přeletěl lehkým obloukem nad korunu a zmizel mu z očí. Objevil se až po chvíli dobrých desert kroků od stromu.

Bělovlasý zamířil k oštěpu, vraženému hluboko do trávy. Vytáhl ho, očistil ostří a vrátil se zpět k luku a šípům. Srdce mu bláznivě tlouklo. Vyskočil na koně. Terteus na něho čekal.

„Prosil jsem bohy, aby se ti to podařilo,“ řekl vážně. „Je to dobrá věštba. Ale příště se o to raději nepokoušej, abys neurazil tu, která vládne zemi.“

Oba přitiskli k čelu ruce, svinuté v pěst.

Hvězdy ještě svítily ostrou, nezkalenou září, když nosítka ctihodného Marmara, provázená osmi Nůbijci vyzbrojenými dlouhými kopími stanula před domem kupce Re-Se-Neta. Jeden z černých kopiníků přistoupil k bronzové bráně a několikrát do ní zabušil dřevcem.

Otevřela se téměř ihned.

„Nejctihodnější Marmaros, pán můj, očekává šlechetného Re-Se-Neta a prosí, aby jej následoval,“ pravil.

Ozvalo se několik tichých slov a brána se otevřela dokořán. Nejctihodnější Marmaros, který seděl v lektice, se protáhl a zazíval.

Nic by ho nedokázalo přinutit k tomu, aby opustil uprostřed noci lože, nic kromě vědomí, že se za úsvitu shromáždí v přístavu celý Knóssos, aby byl svědkem odjezdu božského Vidvoje. Kolem této cesty se budou po nejbližší dobu točit všechny rozhovory na královském dvoře. Nepřihlížet této podívané bylo zhola nemožné.

Zazíval podruhé a vyhlédl z nosítek. Spatřil druhou lektiku, která se vynořila z šera a stanula před bránou. Marmaros vystoupil. Noc byla teplá. Popošel několik kroků po hrbolaté dlažbě, vrátil se zpět a přistoupil ke dveřím právě v okamžiku, kdy se v nich objevil kupec Re-Se-Net.

„Buď vítán, egyptský příteli!“ pravil Marmaros. „Smím tě požádat, abys mi prokázal tu čest a usedl spolu se mnou v mé lektice? Svá nosítka můžeš poslat za námi.“

Kupec Re-Se-Net se hluboce poklonil.

„Netroufám si odmítnout velkorysé pozvání, kterým jsi mě obšťastnil, ačkoli vím, že ho nejsem hoden.“

Usedli vedle sebe a kopiníci zvedli nosítka.

„Jak strašlivá hodina,“ povzdychl si Marmaros. „Je to k nevíře, že se královský bratr vzdal posilujícího spánku před tak velkou a nebezpečnou výpravou.“

„Doslechlo se mi, že chce odrazit od břehu ve chvíli, kdy se sluneční kotouč vynoří nad vodami, protože to pokládá za dobrou věštbu!“

„Věštbu!“ Marmaros pokrčil nepatrně rameny, ale Egypťan sedící vedle něho zaznamenal toto gesto. „Byl jsem druhem jeho dětských her a můžeš mi věřit, že od nejútlejšího věku pranic nedbal o bohy, věštby, zaříkávání, stejně jako o všechno, čeho se nemohl dotknout rukou nebo postřehnout smysly.“

„Nedbá-li bohů ani znamení jimi seslaných, jak může chtít, aby ho ochraňovali?“ prohodil lhostejně Re-Se-Net. „Kdoví, zda je nepopudil svou bezbožností, a oni ho nyní potrestali nenávistí, jeho bratra, pro kterou musí dnes o východu slunce navždy opustit rodný ostrov?“

Nejctihodnější Marmaros se po chvilce mlčení tiše rozesmál:

„Přiznávám se, že jsem se dal probudit uprostřed noci nejenom proto, že je mou povinností prodlévat v blízkosti svého vládce, až se bude loučit se svým odplouvajícím bratrem, ale i ze zvědavosti, protože chci být přítomen tomu loučení. Cožpak to nebude krásná a poučná podívaná, vidět dva bratry, kteří k sobě chovají smrtelnou zášť, jak se loučí před zraky tisícových zástupů, z nichž jenom málokdo tuší, oč jde, zatímco drtivá většina soudí, že jsou svědky jednoho z nejvelkolepějších předsevzetí Mínóova rodu? Lid je přesvědčen, že nikoli slabost tohoto království, ale jeho moc přiměly Mínóův rod k této výpravě! Ach, Re-Se-Nete, který víš víc než nejeden z králových důvěrníků, neplesáš tichou radostí při pouhé představě, jaké to bude divadlo?“ opět se rozesmál. „Odpovíš mi zajisté, že jsi cizinec a že věci tohoto království nejsou tvými věcmi. Ale představ si, jak se budou tito bratři loučit! Lid věří, že bohům podobný Vidvojos, vedený odvahou, opouští z vlastní vůle rodné břehy. Jeho koráb dosud neodrazil od nábřeží v Amnísu a lid již o něm zpívá písně. Když dal heroldy vyhlásit, že bere na palubu pouze svobodné muže, a nikoli otroky, a že jim bude osobně velet, zmocnil se všech úžas. Mnoho nejudatnějších jinochů se příštího dne přihlásilo na jeho výzvu, aby s ním sdílelo nebezpečí. Všechno se odehrává ve chvíli, kdy je jasné, že největší nebezpečí číhá zde, zamčené jako divoká šelma v kleci srdce jeho královského bratra!“ opět se rozesmál. „Dovedeš si představit, příteli, co by se stalo, kdyby Vidvojos unikl šťastně léčkám, které na něho nastražil jeho bratr Mínós, objevil jantarovou zem a vrátil se živ a zdráv?“

„Domnívám se, že Kréta je tak velkou námořní mocností, tak nesmírně velkou, že může zasáhnout do osudu každé lodi, i kdyby odplula na světa kraj, tak daleko, že by zpráva o jejím ztroskotání nikdy nedospěla do Knóssu,“ odpověděl tiše Re-Se-Net.

Marmarova tvář se k němu obrátila v přítmí.

„Máš pravdu,“ pravil tentokráte velmi vážně. „Jako by už byl mrtev… Ale on o tom ví rovněž, snad lépe než my dva. Není hlupák…,“ opět se rozesmál. „Právě ‚proto jsem se dal tak záhy probudit, abych nepropásl ani jediné slovo, které si povědí bratři na rozloučenou.“

„Početný dav bude zajisté přihlížet odjezdu bohům podobného Vidvoje a jeho udatné posádky…“

Re-Se-Net vyhlédl z okénka. Ulicí proudily zástupy lidí. Valili se po obou stranách nosítek směrem k moři a městu. Každou chvíli se k nim přidávali další a další zvědavci. Hvězdy dosud svítily velmi jasně, na východě ještě nezačalo svítat.

„Včera naložil na koráb zbraně a zásoby jídla, s nimiž mají vystačit až do Atén, které budou jejich prvním přístavem,“ vypravoval Marmaros. „Dnes mu má dát Ariadna jméno, které jí vnukne Velká matka, až bude věštit osudy výpravy. Bude to vzácná podívaná. Živé vtělení bohyně jsem viděl naposledy v přístavu za panování praděda nynějšího Mínóa, když naše loďstvo táhlo proti Kypru. Tam jí byl po vítězné bitvě vztyčen velký chrám. Někteří tvrdí, že od té doby pobývá raději na dobytém ostrově než na Krétě…,“ dodal s úsměvem. „Jako by mohli smrtelníci tušit, kde jsou bohové a co je nejvíc těší.“

Re-Se-Net kývl vážně hlavou, ale neodpověděl, protože se to netýkalo jeho bohů. Dav stále více houstl… Plul jako řeka směrem k pobřeží. V oknech se rozsvěcovala světla.

„Brzy budeme na místě. Hned skončí naše potíže,“ řekl s povzdechem Marmaros. „Dům, který jsem postavil v Amnísu, má okna do přístavu. Kázal jsem postavit křesla na střeše, odkud bude velmi dobře vidět. Doufám, že přijmeš mé pozvání na časnou snídani před zahájením slavnostního posvěcení. Ó bohové, koho by napadlo, že budeme nuceni jíst za svitu hvězd jako barbaři nebo divoké šelmy?“

Konečně dospěli k cíli. Otevřená brána zaskřípala a vpustila obě nosítka dovnitř. Když se potom uzavřela, rázem utichl hluk ulice. V záři olejových lamp osvětlujících nádvoří vystoupili nejctihodnější Marmaros a jeho host do nevelké síně, obložené do výše očí růžovým mramorem dobývaným na ostrovech položených na sever od Kréty. Nástěnné malby nad mramorovými deskami znázorňovaly stáda krav pasoucích se uprostřed květin. Stádo hlídal modrý býk, který zíral zarputile ke dveřím, jimiž vstoupili.

Ctihodný Re-Se-Net zasedl ke stolu, pochválil malby i volbu dokonale čistých a úplně stejných mramorových desek. Marmaros poděkoval se skromnou zdvořilostí, a když potom zvedli k ústům číše s horkým včelím medem smíchaným s vínem a smočili v nich rty, otázal se:

„Jestliže jsi už ráčil, drahý příteli, pochválit tento skromný příbytek, který navštěvuji pouze tehdy, když mě k tomu donutí nesnesitelné obchodní povinnosti, protože, jak jistě víš, mému rodu byla přiznána výsada kupovat a prodávat pšenici pro palác a město, pověz mi, zda očekáváš novou zásilku zboží ze své vlasti? Nádoby, které jsem koupil, než nastala zima, byly skutečně neobyčejně krásné a rád bych jich získal ještě několik, pokud to bude možné.“

„Budeš první, kdo se doví o nové zásilce, nejctihodnější,“ odpověděl Re-Se-Net s hlubokou úklonou. „Nejenom proto, že by bylo urážkou tvého úřadu, kdybych je dříve ukázal někomu jinému, ale i z toho důvodu, že krásné předměty patří tam, kde jsou oči, které je dovedou ocenit. Obdiv znásobuje jejich krásu.“

„Kdy je očekáváš?“

„Jak jistě víš, nejctihodnější, poslal jsem před příchodem zimního období svou manželku a dceru do Egypta. Loď se měla vrátit na jaře. Jaro právě nastalo, takže by se měla objevit v přístavu co nejdřív, jak pevně doufám. Snad ti nemusím připomínat, že ji očekávám velmi netrpělivě, protože mi má přivézt příjemné zprávy o sňatku mé dcery. Před jejím příjezdem ti věru nemohu nic říct. Ostatní naše lodi přezimovaly v Amnísu a odpluly před několika dny do Egypta. Nevrátí se tak brzy. Jestliže nám budou bohové vládnoucí mořským vlnám nakloněni, můžeš být ujištěn, že ti v době co nejbližší ukážu nejkrásnější nádoby Egypta.“

Vyměnili ještě několik úvah o počasí, blížící se Vidvojově plavbě, o pšenici a nádobách z barevného skla.

Když dojedli, vystoupili po úzkých schodech na plochou střechu, kde stála dvě široká křesla, přikrytá kůžemi a obrácená k nábřeží. Za ním se prostíralo nedozírné, temné moře, nad nímž vystupoval na pozadí blednoucí noci daleký, temný obrys nevelkého ostrova. Před chladným nočním větrem vanoucím z hor chránil křesla silný, zlatem protkávaný závěs, napjatý na dvou žerdích.

Re-Se-Net se rozhlédl. Po levé a pravé straně viděl střechy domů, těsně přiléhající jedna k druhé, dole pak veliké lidské hemžení a mihotání mnoha lamp. Stála tam loď, obklopená ze čtyř stran pochodněmi, drženými vojáky.

„Větší vskutku nikdy nebrázdila vodní prostory,“ pravil Marmaros, když se pohodlně uvelebil v křesle. „Nikdy bych tomu neuvěřil, kdybych ji neviděl na vlastní oči.“

„V mé vlasti stavějí o něco větší, ale ty slouží říční plavbě a nemusí bojovat s vlnami ani s větrem. Pohlédni na ty nepřeberné zástupy, nejšlechetnější. Myslím, že se zde shromáždil snad všechen lid této země,“ pravil Re-Se-Net a zahalil nohy do kožešiny, protože předjitřní hodiny byly pronikavě chladné.

Kromě prázdného čtverce, osvětleného pochodněmi, a ulice do Knóssu, vyklizené vojskem, zalévaly celé nábřeží zástupy lidí, kteří se tísnili u oken, sloupů a na palubách lodí stojících v přístavu. Z ostatních ulic se ozýval křik dalších a dalších zvědavců, tlačících se k mořskému břehu.

Nejšlechetnější Marmaros pohlédl na oblohu a potom na blednoucí obzor.

„Brzy se objeví ti, o nichž jsme hovořili. Mé místo je v Mínóově průvodu, jak jistě víš,“ pravil polohlasem, aby ho neslyšel otrok stojící za jejich zády. „Ale musím se ti přiznat, příteli, že pouhé pomyšlení, že bych měl sejít tam…,“ ruka, obtěžkaná prsteny, naznačila nábřeží, „dělá se mi nanic. Dovedeš si představit, jaké zápachy bych tam ucítil? Tisíce ze spánku vytržených, věčně špinavých venkovanů, otroků, služebníků, řemeslníků a námořníků. A to nemluvím o jejich ženách a dětech, které určitě přitáhli s sebou. Ne, to je na mne přespříliš. Nešel jsem tam mimo jiné i proto, že odtud lze všechno stejně dobře vidět i slyšet, protože přímo proti nám stojí oltář i labrys, a také loď máme před sebou jako na dlani.“

Re-Se-Net pohlédl na boky lodi, přečnívající vysoko nábřeží. Na palubě již pracovali námořníci. Volným prostranstvím, chráněným ze čtyř stran vojáky, prošla skupina polonahých mužů s balíky převázanými provazy. Přistoupili k lodi a podávali je přístavním sluhům na palubě. Kus vpravo byla vysoká halda kamenů. Vedle nich stál sloup, do jehož vrcholku byla zaražena obrovská dvojitá sekera, jejíž topor se tyčil vysoko nad přístavem. Dav se neklidně zavlnil, šum hlasů postupně stoupal a klesal, vojáci stáli nehybně v šiku a jejich velitelé, vyzbrojení lesklými bronzovými meči, se procházeli sem a tam, pokukujíce směrem k ústí ulice, kde se měl zanedlouho objevit průvod.

Obloha na východě přešla z temné modři v špinavou šeď. Malé mráčky, visící nehybně nad horami, zjasněly první od záře rodícího se dne.

Re-Se-Net bezděčně zazíval. Jeho myšlenky se stále vzdalovaly od toho, co se zde mělo zanedlouho odehrát, a směřovaly k odlehlé domovině. Od okamžiku, kdy věrný Suti-Mes odplul s jeho ženou a sličnou Uat-Máti do Egypta, nezavítala z jeho otčiny do Amnísu ani jediná loď. Re-Se-Net věřil v rozum a vlivy svého moudrého bratra, ale chvílemi se zmocňovala jeho duše nejistota. Nevěděl, zda loď,

která vezla jeho ženu a dceru, doplula k ústí Nilu. Počasí kolem Kréty bylo tehdy sice po mnoho dní příznivé, ale kdo mohl vědět, jak to vypadalo jižněji? Stávalo se, že na jednom území šílela bouře a prudké větry, kdežto na druhém, nedalekém, bylo pěkně. Co teprve na obrovských mořských prostorách?

Neklid jej hlodal po celou zimu, a ačkoli plnil povinnosti vůči faraónovi a sobě samému stejně vzorně a pečlivě jako předtím a jeho tvář byla klidná a jasná, jak přísluší tváři velkého kupce, dal by nevímco za to, kdyby mohl konečně spatřit vytouženou blankytnou plachtu s vlevo otočenou hlavou ibise, jemuž byla zasvěcena a jemuž skládal oběti jeho rod.

„Slyšíš?“ ucítil na rameni štíhlé Marmarovy prsty. Rychle zvedl hlavu. Z hloubi ulice vedoucí z Knóssu se ozval velký hluk a radostný křik. Re-Se-Net se nadzvedl v křesle a otočil naznačeným směrem. Velitelé, stojící před vojáky, ustoupili o pár kroků zpět ke svým oddílům a znehybněli v pozoru s meči vztyčenými na délku paže.

Na konci ulice se zamihotaly pochodně. Zdálo se, že se na náměstí vylévá řeka světla. Hustý zástup polonahých černých otroků vykročil k oltáři a rozestoupil se do čtverce. Stále jim nebylo konce, přicházeli další a další, celé prostranství zjasnělo, až se konečně ozval stejnoměrný krok palácové stráže a zář pochodní se začala mihotat tisíci jiskrami na hrotech jejich kopí. Náměstí utichlo a znehybnělo v němém očekávání. Náhle propuklo v hlasitý jásot, Re-Se-Net spatřil zcela výrazně ze svého vyvýšeného místa zlacenou plošinu, nesenou dvaceti muži ve stejných bílých páskách. Stejnoměrný krok, jímž se ubírali, vyvolával dojem, jako by trůn, spočívající na plošině, plul nad hlavami davů.

Na trůně seděl nahý muž nebo spíš lidská postava. Její hlava se třpytila zlatem a byla hlavou býka. Postava byla jako zkamenělá a její ruce spočívaly na kolenou stejným způsobem, jakým Egypťané zpodobovali své panovníky v kameni.

Re-Se-Netovi bylo, jako by jeden z bohů jeho země zavítal dnešní noci na Krétu. Chtěl se bezděčně zvednout z křesla a vzdát mu příslušnou čest, vrhnout se na kolena a dotknout se čelem i rukama podlahy. Včas se však vzpamatoval.

Nosiči stanuli před oltářem a zvolna spustili trůn na zem. Tehdy se socha pohnula, zvedla ruku k masce, dotkla se jí a opět ji nechala klesnout obvyklým, lidským gestem. Celé prostranství zalehlo ticho, přerývané jediné kroky mužů, kteří pochodovali za nosiči, nesoucími trůn. Když na ně dopadlo světlo pochodní, poznal kupec několik z nich. Vytvořili kolem trůnu půlkruh a rovněž znehybněli. Byli to velmoži království. Obvykle se odívali v nádherná, pestrá roucha, nyní byli všichni v prostých bílých páskách, takže se téměř nelišili oblečením od otroků nesoucích trůn.

„To jsou důsledky přílišné zvědavosti a touhy setrvávat neustále po králově boku,“ zašeptal mu do ucha nejšlechetnější Marmaros. „Museli jít pěšky z Knóssu za královským trůnem, jak to bývá zvykem o slavnostech, a ten se vztahuje na každého poddaného, i kdyby byl nejvyššího rodu. Nejeden stařec na to doplatí nemocí, ačkoli noc není chladná. Když je král býk nahý, nikdo v tomto království nemůže pobývat v jeho blízkosti s pláštěm na ramenou. Jistě uznáš, příteli, že mě bohové obdařili rozumem.“

Král Kréty setrvával nehybně na trůnu s očima upřenýma na oltář a velkou labrys, nesenou nad ním.

V ulici opět zaburácel křik, dospěl k prostranství na nábřeží a utichl. Re-Se-Net se zpočátku domníval, že se blíží nový vojenský oddíl, jak tomu nasvědčovala zář pochodní, tančící po zbraních a náprsnících z lesklého bronzu. Ale když se přiblížili, stanuli před trůnem a odhodili meče, luky a kopí na kamenné nábřeží, až zařinčely, a zvedli ruce na pozdrav, zjistil, že v jejich čele kráčí Vidvojos a jeho syn, mladičký nástupce krétské koruny.

„Pohlédni, jak zmužněl Perilavos za poslední měsíce,“ zašeptal opět Marmaros. „Dva cizinci, co stojí za ním, jsou jeho neodlučnými druhy. Nikdy neopustila větší posádka tento ostrov na jedné lodi. Je jich sto nebo i víc. Neuvěřitelné.“

Re-Se-Net neodpověděl. Bezděčně počítal muže, kteří odplouvali, a probíral jejich tváře očima. Dva z nich se lišili od ostatních tím, že pozdravili krále sevřenou pěstí, přitisknutou k čelu. Nebyli Kréťany… Prolétlo mu hlavou, co slyšel o mladším z nich, že byl zasvěcen jednomu, egyptskému bohu a uprchl. Ale tato myšlenka se rozplynula stejně rychle, jako se objevila, protože náměstí zalehlo náhlé ticho, ticho tak naprosté, jako by na něm nebylo jediného živého člověka. Král býk pomalu vstal a zvedl ruce, obrácené dlaněmi k oltáři.

„Buď pozdravena!“ rozlehl se pod zlatou maskou hluchý, zvučný hlas.

Tehdy ji uviděl na stupních oltáře. Nevšiml si vůbec, kdy se tam objevila. Stála vzpřímená v dlouhé, bohatě zřasené říze, která zahalovala celou její vysokou postavu. Na hlavě měla vysoký perlový diadém, vyzdobený kotoučem stříbrného měsíce v plnoluní, zasazeného mezi býčí rohy. Stála vysoko nad hlavami zástupů, osvětlená mihotavou září pochodní a úsvitu, jako by se vznášela nad celým nábřežím. Pokynula hlavou Mínóovi, který opět usedl na trůn, potom se obrátila k moři a vztyčila ruku.

Tehdy Re-Se-Net spatřil dlouhou loď, blížící se k břehu. Osvětloval ji věnec olejových lamp. Zdálky zahlédl krátký, šikmý můstek, u něhož přistála. Přivřeli oči, aby lépe viděl. Den se zvolna probouzel a šerosvit splývající ze záře pochodní tvořil clonu kalící obraz.

Posléze spatřil bílého koně, vedeného otroky po můstku. Kůň byl spoutaný a kráčel pomalu, obklopen z obou stran jinochy v bílých bederních páskách.

„Jsou to synové osmi nejvznešenějších krétských rodů. Je mezi nimi i můj Apareus, pohleď, druhý vpravo,“ zašeptal Marmaros.

Re-Se-Net pohlédl na svého hostitele.

„Neznám tento zvyk,“ pravil.

„Přivezli ho sem naši předkové, Kréťané jej předtím neznali. Říká se, že byli po celé století stepním lidem, kočujícím z místa na místo, ale když se rozhodli být národem moře a postavili lodě, obětovali koně bohům. To bylo dávno před dobytím Kréty. Jiní se zas domnívají, že je nutno před velkou výpravou obětovat koně, protože je oblíbeným zvířetem Poseidona, vládce moří, který rád rozmnožuje své bělohřívé stádo a odvděčuje se náklonností mořeplavcům. Jak je tomu ve skutečnosti, nevím.“

Dusot koňských kopyt se hlasitě rozléhal po dlažbě uprostřed nastalého ticha. Jinoši došli k oltáři a stanuli. Dva z nich, držící zvíře za uzdu, prudce sklonili koňovu hlavu k zemi, čtyři další stáhli provazy, jimiž měl svázané nohy. Bělouš klesl na bok, hlasitě zaržál, chtěl vyskočit, ale jinoši přitáhli postraňky přes dva prstence připevněné k rohům oltáře a kůň znehybněl.

Tehdy zvedla Ariadna nevelkou kamennou labrys, udeřila dvakrát, poprvé jedním ostřím, potom druhým, obracejíc sekeru v ruce. Zvíře zachraptělo strašným hlasem, podobným lidskému, napjalo se a kleslo.

„Vidvoji, synu Mínóův, přibliž se,“ pravila vysokým zvučným hlasem a spustila zakrvácenou sekeru na zem. Vidvojos vystoupil a zamířil k oltáři, potom natáhl ruce a ponořil je do krve, která se valila z koňské šíje.

„Otče bělohřívých vln, přijmi milostivě tuto oběť a veď mou loď k slávě Velké matky a božského býka, otce tohoto ostrova!“

Zvedl ruce a dotkl se jimi čela, hrudi i víček.

Ariadna se otočila k ležícímu zvířeti a mírně skloněna pozorovala chvíli krev, stékající do širokého žlábku pod oltářem.

„Vidvoji, synu Mínóův, tvá oběť byla přijata. Věz, že se tvá loď bude zvát Angelos na znamení, že je poslem býka, a pomůže ti objevit neznámé cesty k slávě našeho království!“

Vojáci přistupovali postupně k oltáři a máčeli ruce v koňské krvi. Hned potom se vraceli k zbrani, kterou uložili na zemi. Již se rozednilo. Obloha nad mořem začínala prosvítal modří. Černý trup velké lodi s vysokým stožárem se rýsoval stále výrazněji na jejím pozadí.

Uprostřed davu ‚se zvedl opět tlumený šum, který vzápětí utichl.

Nahá postava v zlaté masce se pomalu zvedla. Rohatá hlava se obrátila ke knížeti, stojícímu před svou posádkou.

„Vidvoji, bratře můj!“ ozval se hluchý hlas. „Velký je čin, k němuž ses odhodlal! Vbrzku vzejde slunce a tvůj koráb, náš posel, odrazí od posvátných břehů Kréty. Kéž pluje tak dlouho, jak dlouho ho budou provázet naše myšlenky, a vykoná tak velké dílo, jak veliká je naše láska k tobě!“

Re-Se-Net, hledící na ten výjev z výše střechy, měl dojem, že se na tváři knížete mihl úsměv, ale určitě to byl jenom zrakový klam.

Vidvojos zvedl hlavu a beze slova natáhl vztyčené ruce ke králi. Potom se obrátil k Ariadně, stojící u oltáře, a pozdravil ji podobným

způsobem. Nakonec se sklonil a uchopil meč. Zvedl ho a ukázal na loď. Celá posádka, opakující každý jeho pohyb, vytasila rovněž zbraně.

Kníže vsunul meč do pochvy.

„Přistup ke mně, Vidvoji, synu Mínóův!“ pravila zvučným hlasem Ariadna.

Re-Se-Net si všiml, že kníže na zlomek vteřiny zaváhal, jako by neočekával tato slova v závěrečném obřadu. Rovněž Mínós, který zaujal místo opět na trůnu, se neklidně pohnul a otočil k vtělení Velké matky.

Vidvojos k ní přistoupil a stanul před mrtvým koněm, jehož sněhově bílá srst byla potřísněna rudými, nyní již ztuhlými kapkami krve.

„Sluší se, abys jako syn bohů, který se i bohům podobáš, odvezl s sebou nejsvětější znamení, které zarazíš na břehu daleké země, do níž odplouváš, aby lidé i bohové věděli, žes je převzal pod panování dvojité sekery.“

Natáhla ruce a podala mu malou dvojitou sekeru, jíž zabila koně. Vidvojos ji přijal a s úctou políbil její topor.

„Střez ji a ona tě ochrání. Odejdi v pokoji a vrať se!“

Ustoupila a znehybněla, opřena o oltář. Kníže se otočil, zvedl vysoko topor a poklonil se Ariadně a králi. Potom rázně zamířil ke korábu, aniž se ohlédl. Vojáci mu proklestili cestu uličkou mezi davem. Posádka postupovala za ním.

Uprostřed zástupů se ozvaly výkřiky, které zmohutněly v jeden veliký jásot. Provázeni nadšenými pozdravy došli k lodi. Zdálky bylo vidět, jak vystupují na pažení a seskakují na palubu. Dav opět utichl. Jeho zraky spočinuly na obloze a dalekém rozhraní obzoru, na němž se zvedala zář dosud neviditelného slunce.

Námořníci vztyčili ráhno se svinutou plachtou. Všichni zmlkli v němém očekávání. Otroci uhasili pochodně. Král nenápadně pokynul rukou. Trůn se zvedl a znehybněl nad hlavami zástupů.

Re-Se-Net pohlédl na moře. V dálce, v blízkosti ostrůvku položeného u přístavu, zahlédl nevelký tmavý bod. Plachta. Nějaká loď se blížila k břehu. Jestliže připlouvala zdálky, její posádka určitě nevěděla, že celé nábřeží zaplňuje nepřeberný lidský dav.

„Za krátkou chvíli vzejde slunce,“ pravil nejctihodnější Marmaros. „Všiml sis, jak byl bohům podobný Vidvojos překvapen, když mu Ariadna podala labrys?“

„Všiml, ale nevím, čím to vysvětlit. Je tento obřad tak vzácný? Myslel jsem, že každá krétská osada vzdává čest dvojité sekeře, dovezené z ostrova.“

„Máš pravdu, je to posvátný znak Mínotaura, ale provází jedině krále a panuje jako jeho znamení jiným zemím, které jsme si podrobili. Snad ‚sis všiml, s jakým údivem jej přijal božský Vidvojos z Ariadniných rukou? To má velký význam, protože kdyby Mínós, náš pán, zemřel před jeho návratem, nemohl by být korunován nikdo jiný, dokud by Vidvojos a jeho syn nestanuli na půdě Kréty, nebo dokud by Ariadna neobdržela spolehlivou zprávu, že zahynuli. Že by Mínós polevil ve své nenávisti k bratrovi? Vyloučené to není, ale…“

Zarazil se a vstal. Re-Se-Net učinil totéž. Na hranicích obzoru zazářil uzoučký, zářivý pruh. Král se zvedl z trůnu, vztyčil paži a opět ji spustil.

Angelos stál chvíli nehybně, jako by si jeho posádka nevšimla znamení. Potom se zakolébal, odstrčen dlouhými tyčemi. Vysoko vztyčená vesla na levém boku se ponořila do vody, pomalu zvedla a opět klesla. Koráb couval chvíli pozpátku, dokud se neotočil přídí k otevřenému moři. Dlouhý šik vesel po pravé straně zazářil. V naprostém tichu padl z paluby hlasitý povel.

Loď se otočila zádí k pobřeží. Vesla se současně zvedla a klesla, jejich lopatky zmizely ve vodě a opět se vynořily. Nabírala pomalu rychlost. Z vysokého ráhna byla spuštěna zlatistá plachta s velkou černou hlavou býka s bílýma očima.

Tisíce rukou zamávalo odplouvajícím na pozdrav a nad městem a zálivem zaburácel hlasitý křik.

Plachta chytila příznivý vítr a hluboce se vydula.

„Odpluli… Život opět poběží po starých kolejích,“ pravil nejctihodnější Marmaros.

Hodnou chvíli pozorovali zmenšující se siluetu Angela na blankytných vodách. Dav se pomalu rozcházel, rozplýval v ulicích, ale mnoho lidí dosud postávalo na nábřeží a pozorovalo vzdalující se plachtu. Královský průvod se seřadil a vyrazil na zpáteční cestu do Knóssu. Re-Se-Net si teprve nyní všiml velkých černých nosítek, zdobených stříbrnými liliemi, očekávajících Ariadnu, živé vtělení Velké matky, nedaleko oltáře.

„Půjdeme již, příteli?“ otázal se nejctihodnější Marmaros. „Mám dojem, že podívaná šťastně skončila a že nám zbývá dlouhé… nebo o něco kratší,“ významně zakašlal, „čekání na zprávy o osudech výpravy bohům podobného knížete Vidvoje.“

Zamířil k otvoru ve střeše, kde začínaly točité kamenné schůdky, opatřené zábradlím. Zdvořile naznačil Re-Se-Netovi, aby ho následoval.

„Díky ti, ó nejctihodnější, že jsi mi umožnil zhlédnout tak významný obřad,“ pravil kupec: s hlubokou úklonou. Napřímil se a pohlédl ještě jednou na moře.

Náhle ustrnul.

„Ó bohové! Ó Ra, Ámone, i vy, velké sdružení nesmrtelných!“ pravil tiše.

„Stalo se něco?“ otázal se Marmaros, který marně upíral oči na moře, hledaje příčinu tak nápadné změny v chování svého egyptského přítele.

„Tam!“ pravil Re-Se-Net. „Vidíš, pane?“

Již se ovládal, ale hlas se mu dosud chvěl vzrušením.

„Ne,“ odpověděl váhavě Marmaros. „Máš na mysli odplouvající loď?“ Ukázal rukou na dalekou plachtu, která téměř splývala s vodní hladinou v blízkosti zeleného ostrova, jejž musela obeplout cestou na sever.

„Nikoli, nejctihodnější. Mám na mysli loď, která se blíží k přístavu. Loď s blankytnou plachtou, protože se mi zdá, že na ní vidím hlavu ptáka, otočenou doleva. Nebo je to přelud?“ zastínil rukou oči, aby lépe viděl.

„Máš pravdu, Re-Se-Nete. Myslím, že plachta je skutečně blankytná a že na ní vidím obrys ptačí hlavy. Je to tvá loď?“

„Moje, jestliže je na plachtě ibisova hlava. Znamenalo by to, že má žena a dcera šťastně dopluly na podzim k ústí Nilu a že vracející, se loď přiváží zboží a zprávy o mé rodině.“

Marmaros, který při zvuku slova zboží poněkud oživl, rovněž zastřešil rukou oči. Chvíli pozoroval mlčky moře, potom pravil:

„Ano, není nejmenší pochyby, je to hlava ptáka s dlouhým zobákem černé barvy otočeným vlevo. Je to tedy tvá loď! Domníváš se, že přiváží koše se slíbenými nádobami?“

„Zajisté, nejctihodnější,“ rychle ho ujistil Re-Se-Net, i když byl v této chvíli na míle vzdálen myšlence na nádoby. „Ale teď bych chtěl co nejrychleji sestoupit a odebrat se do přístavu.“ Ohleduplně vyprostil paži z Marmarovy ruky, která ho pevně tiskla, jako by ho chtěla přidržet, a zamířil k schůdkům.

„Dovol, abych tě doprovodil,“ nabídl se zdvořile Marmaros. „Aspoň se hned dovím, mám-li se v nejbližší době na co těšit. Kromě toho je v ulicích tlačenice, takže by má nosítka mohla snadno uvíznout mezi tou chamradí.“

Sestoupili, nasedli do lektiky a zanedlouho se octli na pustnoucím nábřeží. Ačkoli Vidvojův koráb zmizel před hodnou chvílí za Diovým ostrovem, postávaly na něm dosud hloučky lidí.

Re-Se-Net přikázal otrokům, aby zastavili těsně u hrany nábřeží. S bušícím srdcem pozoroval loď, jak spouští plachty a blíží se pomalými záběry vesel k břehu. S přimhouřenýma očima vyhlížel mezi postavami na přídi věrného Suti-Mese. Konečně ho uviděl. Loď byla stále blíž. Re-Se-Net zvedl ruku, a když nabyl jistoty, že jej uslyší, zvolal:

„Jaké zprávy mi přivážíš, Suti-Mese?“

„Dobré, pane!“ zahlaholil nad vodou hlas oddaného sluhy. Plavci vytáhli vesla a síťovinu, která měla zmírnit náraz lodi o hranu nábřeží. Loď popojela o kus a vzdálila se od místa, kde stál Re-Se-Net. Neslušelo se prozrazovat netrpělivost a běžet za ní. Pokynul tedy nosičům a nasedl opět do lektiky, která zamířila k místu, kde loď přistála. Marmarova nosítka stanula v jisté vzdálenosti od něho.

Nejctihodnější Marmaros rozhrnul závěs a vyhlédl. Loď právě přirazila k břehu, několik mužů spustilo na nábřeží můstek. Překvapilo ho, že dva námořníci, kteří přehodili lana přes kamenná pacholata, ihned odběhli k můstku a natáhli na něj červený koberec, jehož konec sahal ke kamennému nábřeží. Všiml si rovněž, že Re-Se-Netova nosítka zastavila těsně u můstku a že jejich majitel vystoupil a pozoroval přípravy se stejným údivem jako on.

Že by sluhové a krétská posádka ctili egyptského kupce natolik, aby po skončení obvyklé obchodní plavby prostírali k jeho nohám koberec pro případ, že by se mu zachtělo vstoupit na loď? Ale vzápětí se dostavila jiná úvaha. Odkud mohli vědět, že je Re-Se-Net bude očekávat v přístavu právě tohoto dne a v tak časnou hodinu? Nebylo přece zvykem kupců stát na břehu a vyhlížet loď.

Leč tu se stala podivná věc. Na můstek, pokrytý červeným kobercem, vstoupil vysoký muž v bílém rouchu, opírající se lehce o dlouhou hůl. Stanul před Re-Se-Netem, zvedl ruku a něco mu ukázal, co Marmaros ze svého místa neviděl. A tu velký kupec Re-Se-Net poklekl, sklonil hluboko hlavu a políbil sandál vysokého muže. Potom se rychle zvedl, rozběhl ke svým nosítkům a padl před ně, aby host mohl do nich vstoupit po jeho zádech. Avšak vysoký muž ho jemně zvedl a pronesl několik slov, která však k Marmarovi nedospěla.

Otroci zvedli nosítka a velký kupec Re-Se-Net cupital pěšky vedle nich, jako by nebyl jejich pánem, ale ubohým sluhou.

Marmaros chvíli uvažoval, zda by ho neměl zavolat a nabídnout mu místo po svém boku. Ale brzy tuto myšlenku zavrhl. Není dobré plést se do věcí cizího lidu, nemáme-li jistotu, že to, co chceme udělat, je správné.

Přikázal tedy svým otrokům, aby ho odnesli domů. Byl zvědav, kdo je onen cizinec. Byl však velmi ospalý a usoudil, že mu po menším občerstvení velmi prospěje delší spánek. Usnul daleko dřív. Ukolébán stejnoměrným krokem nosičů.

Kupec Re-Se-Net šlapal zatím statečně vedle nosítek, a protože se neodvažoval pohlédnout do tváře vznešeného hosta, horečně uvažoval, jaká záležitost ho přivedla na Krétu. Když stanul proti můstku a s úžasem přihlížel nezvyklým přípravám, ihned zahlédl vysokého kněze, stojícího osaměle u zábradlí lodi. Když ho potom viděl sestupovat po můstku, opřeného o zlatou hůl, zakončenou rukojetí ve tvaru krokodýlí hlavy, pochopil, že na ostrov zavítal jeden z důstojných Sebekových služebníků. Ukazováček vznešeného hosta zdobil zlatý skarabeus, ovinutý dvěma posvátnými hady, znamení, že slova toho, kdo jej nosí, jsou slovy faraónovými, a že ten, kdo by se mu protivil a neuposlechl ho, bude obrácen v prach jako každý, kdo by nesplnil vůli faraónovu, neboť takovou moc a božskou důstojnost přenáší pán světa na toho, koho si oblíbil a pověřil ho poselstvím nebo příkazem, jejž nelze nesplnit.

STÍN KRÁLOVY NENÁVISTI

Kněz ulamoval kousky suché placky a zapíjel je chladnou pramenitou vodou z prostého kameninového pohárku, protože byl toho dne půst. Jedl mlčky a pomalu, když se nasytil, podal mu Re-Se-Net stříbrné umyvadlo a ručník a potom je sám odnesl ke dveřím, odevzdal služebníkovi a mlčky stanul proti křeslu s rukama uctivě spuštěnýma podél boků, jak přikazovala úcta, kterou byl povinen neustále prokazovat svému hostu.

Het-Ka-Sebek delší chvíli mlčel. Oči měl přivřené; na dolním rtu mu uvízl maličký drobek placky, který odstranil rukou. Potom ji spustil, spletl prsty a znehybněl. Re-Se-Net, stojící před ním s lehce skloněnou hlavou, nemohli odtrhnout oči od této ruky, na níž se ve světle jarního slunce, linoucího se do místnosti otevřeným oknem, třpytil velký prsten s posvátným skarabeem, ovinutým dvěma hady, zobrazujícími posvátné kobry, urey; na hřbetu brouka, orámovaném královským znakem, bylo vyryto faraónovo jméno. Jestliže se pánovi světa zalíbilo věnovat komukoli takový prsten, tak jedině proto, alby obdarovaný mohli promlouvat jeho jménem. Re-Se-Net hleděl na prsten se zbožnou úctou, která mu málem brala dech.

Kněz se posléze pohnul a otevřel oči.

„Usedni, ctihodný kupče,“ pravil tiše a ukázal na protější křeslo.

„Neodvažuji se, ó nejctihodnější.“ Re-Se-Net stál nehnutě jako socha.

Het-Ka-Sebek se vlídně pousmál a pravil povzbudivě:

„Jsem tvým hostem a prosím tě o to. Zarmoutila mě slova, jež jsem od tebe uslyšel, a proto se chci s tebou poradit, jak najít společnými silami způsob, který by onu neblahou událost proměnil v dobrou. Z tvých zpráv jsem vyčetl, žes velmi rozumný muž, Re-Se-Nete, a že dobře znáš tuto zemi i jejího vládce.“

Natáhl ruku a přistrčil mu křeslo. Kupec usedl na krajíčku prkenně vzpřímený, s hlavou spuštěnou.

„Bohové podsvětí rozhodli, že počkají na jeho duši o něco déle, pokud to nezpůsobila obvyklá náhoda, že jinoch odplul v okamžiku, kdy má loď přirazila k břehu…“ Het-Ka-Sebek zmlkl a potřásl hlavou, jako by žasl nad netečností bohů podsvětí a jejich nepochopením pro tak nesmírně závažný úkol, jaký přijal na svá bedra. „Nepoděkoval jsem ti dosud jménem Sebekova chrámu za zprávu, kterou jsi poslal hlavní kanceláři pána našeho,“ nadzvedl se lehce v křesle a poklonil se směrem k jihu. Re-Se-Net následoval jeho příkladu. „Ctihodní písaři, kteří věděli o strašlivé svatokrádeži, jíž se dopustil, protože posvátný kněžský sbor domu boha nad jezerem je o ní ihned zpravil, nás okamžitě uvědomili, žes objevil jeho stopu. A protože ona zpráva přišla z daleké země v době, kdy jsme ztratili veškerou naději, pochopil jsem, že je to znamení bohů. Proto jsem odplul na Krétu první lodí, abych na celou věc osobně dohlédl a nemusel ji nikomu svěřovat. Šťastným řízením osudu to byla tvá loď, Re-Se-Nete. Spojme tedy své myšlenky. Jestliže svatokrádce nezahynul za velkého větru ani po následující dny, kdy byl zazděn v hrobce, jestliže ho nevyhledala smrt ani v poušti a na moři, kdy byl během útěku vystaven mnohým svízelům a nebezpečím, pak to znamená, že ho chce Sebek záměrně uchovat zdravého, protože si ho přeje spatřit u Velkého jezera.“

Opět se odmlčel. Kupec Re-Se-Net otevřel ústa, ale ihned je sklapl. Neodvážil se promluvit netázán.

Het-Ka-Sebek se mírně předklonil, položil ruku na jeho rameno a přátelsky se usmál, jako by chtěl překonat jeho zábrany.

„Co víš o zámořské cestě králova bratra? Jakou radu můžeš poskytnout chrámovým služebníkům a jak jim chceš pomoci, aby se odměnili radou tobě, kdybys ji potřeboval?“

„Ó nejctihodnější, jedinou odměnou, po jaké toužím, je radostné vědomí, že můj ubohý rozum a chatrné síly mohly být v čemkoli nápomocné chrámu velikého Sebeka a tobě, který nosíš na svém prstě nejsvětější rozkaz. Mluv a já učiním vše, co přikážeš.“

„Již víš, že ho chci přivést před tvář boha živého a zdravého. Poraď, jak to mám učinit?“

„Odpluli na sever, aby za hranicemi poznaného světa objevili místo, kde se rodí jantar, jak jsem ti již pravil, ó nejctihodnější. Z toho, co jsem slyšel, a slyšel jsem téměř vše, neboť tito lidé nedovedou uchovat žádné tajemství, zdrží se božský Vidvojos, králův bratr, delší dobu v Aténách a potom dalším, severněji položeném přímořském městě Iólku, které bude posledním Krétě podrobeným přístavem, kde bude odpočívat. Odtamtud protne jeho koráb moře východním směrem a přistane v Tróji, položené u průsmyku, za nímž začíná další, severněji položené moře. Co je za ním, neví on ani nikdo z těch, kdo ho provázejí, ačkoli mezi lidem kolují tajemné pověsti o velké pevnině a dalším, temném a strašlivém moři, kde se rodí jantar. Takovým směrem se odebere výprava, ale…“

Zarazil se“ Het-Ka-Sebek zvedl rychle hlavu:

„Pokračuj prosím, ctihodný Re-Se-Nete.“

„Jak ráčíš poroučet, nejctihodnější. Vím rovněž, neboť ani to není na královském dvoře žádným tajemstvím, že Vládce Mínós vyslal svého bratra na sever, aby se už nikdy nevrátil, protože si nepřeje více spatřit božského Vidvoje ani jeho syna, jehož osobním strážcem je právě onen bělovlasý jinoch, svatokrádce,“

„Nevíš, jakým způsobem ho chce krétský král zahubit? Nehrozí nebezpečí, že jinoch zahyne dřív, než začneme svůj záměr uskutečňovat?“

„Nesoudím, nejctihodnější Sebekův sluho, že bychom se museli něčeho takového obávat. Věřím, že jim Mínós dovolí odplout dost daleko, i když nevím, jak se to má stát. Možná že je bude chtít zahubit v některé odlehlejší zemi, z níž by k nám už žádná zpráva nepronikla, nebo svůj záměr zosnuje tak, aby lid pokládal jejich smrt za náhodu nebo vůli rozhněvaných bohů. Určitě si bude chtít uchovat čisté ruce, nezborcené krví svého rodu.“

„Jsi tedy přesvědčen, že jeho životu nehrozí nebezpečí, dokud bude loď králova bratra brázdit vody náležející Krétě?“

„Tak se domnívám, ó nejctihodnější, protože král Mínós ví stejně dobře jako my, že kdyby poručil svým lodím, aby přepadly koráb jeho bratra a potopily ho, dověděl by se o tom celý svět po návratu posádky, která by se zúčastnila toho přepadení. Přitom by musel vysílat proti němu mnoho lodí, neboť moře je velmi rozlehlé a Vidvojos by jim mohl snadno uniknout. Ale je mnoho druhů smrti kromě té, jaká číhá na plavce uprostřed mořských vln. Může ho také otrávit. Právě tak dobře si může vymyslet nějakou spletitější lest, jejíž důsledek může být stejně osudný pro jeho bratra. Odpovídalo by to duši tohoto lidu. Neradi se ubírají přímými cestami, ale volí vždy stezky křivolaké a obmyslné a často projevují přátelství a upřímné city těm, jež hodlají příštího dne zahubit. Nechci před tebou rozpřádat dohady, když nic jistého nevím. Ať je tomu tak či onak, Mínós je mohutný vládce a není v přímořských krajinách či ostrovech lidu ani krále, kteří by neučinili, oč je požádá, a nepodpořili jej v každém jeho záměru. Pouze námořní zbojníci nedbají jeho rozkazů, ale ti neposlouchají nikoho.“

„Mám tomu rozumět tak, že vládce každého města, v němž přistane Vidvojův koráb, zajme na Mínóovu žádost onoho chlapce a pošle jej zpátky na Krétu, pokud se nám ovšem podaří získat krále pro naše záměry?“

„Je tomu tak, jak jsi pravil, ó nejctihodnější.“

„Ale bude chtít podřídit svou vůli našemu přání?“

„Jsem příliš bezvýznamným tvorem, nejctihodnější Het-Ka-Sebeku, abych tě mohl ujistit, že králova vůle bude shodná s tvou, ale domnívám se, že srdce krétského vládce je naplněné přátelstvím k Egyptu a obchod s ním velice vyhovuje jak jemu, tak i velmožům jeho ostrova. Věřím, že král Mínós ochotně projeví laskavost pánovi světa,“ oba se poklonili směrem k jihu, ve věci tak bezvýznamné pro něho, zvláště že teprve nedávno zasedl na trůn svých otců. Jistě ví, že to bude Egypt pokládat za záruku přátelství v nastávajícím období jeho panování.“

„Můžeš-li tedy, postarej se, abych mohl v nejkratší době promluvit s krétským králem o svém poslání,“ pravil rychle Het-Ka-Sebek. „Jestliže se králův bratr hodlá zdržet delší dobu ve dvou různých přístavech, aby dopřál odpočinku posádce, měla by ho rychlá loď dohonit a sdělit mu královu vůli. Myslíš, že Mínós splní mou prosbu?“

„Nepochybuji o tom, že tak učiní, ó nejctihodnější. V opačném případě najdu snad jiný způsob, jak dosáhnout splnění tvého úkolu, i kdyby krétský králi odmítl vydat takový rozkaz.“

„Co tím chceš říct a jak toho chceš dosáhnout?“ Het-Ka-Sebek zvedl udiveně tence vyholené obočí.

Re-Se-Net se rozhlédl a ztišil hlas.

„Mám tam svého člověka. Je to statečný muž, nekonečně mi oddaný z mnoha důvodů. Bude-li nezbytně třeba, použiji jeho služeb, i když ti v této chvíli nemohu říct, jakým způsobem by mohl svatokrádce unést. Neuvažoval jsem o tom dosud a teprve nyní jsem připadl na tuto myšlenku.“

„Kde máš toho člověka? V některém přístavním městě, v němž má zakotvit ona loď?“

„Nikoli, nejctihodnější.“ Re-Se-Net skromně svěsil hlavu. „Je na korábu králova bratra.“

„Na korábu?! Copak jsi mohl tušit, že sem připluji a jaká záležitost mě sem přivede?“

„Nikoli, neočekával jsem tvůj příjezd, nejctihodnější sluho jezerního boha. To po pravdě přiznávám. Ale pomyslel jsem si, že tato výprava třebas překoná všechny nástrahy a nebezpečí a dospěje k cíli, i když se to zdá téměř nepravděpodobné. Potom by Kréťané objevili cestu k jantaru a snad i mnohým jiným bohatstvím, protože ony daleké, neznámé země mohou ukrývat všelicos. I usoudil jsem ve svém bídném nitru, že se sluší, abych jako ucho a oko Egypta, jímž jsem byl z milosti naší hlavní kanceláře ustanoven, věděl o onom předsevzetí co nejvíc. Když dal králův bratr heroldy vyhlásit, že hledá odvážné muže, ochotné provázet jej do země jantaru, vybral jsem mladého zdatného otroka, pocházejícího z východní části tohoto ostrova. Řídil svého času jednu z mých bárek, jež obchodují egyptským zbožím a vykupují krétské výrobky v pobřežních severních městečkách. Zná moře a já mu důvěřuji, jak jsem již řekl. Jeho rodiče jsou rovněž mými otroky. Slíbil jsem mu, že jej propustím a že i jeho nejbližší budou zbaveni otrockého jha, až se vrátí s výpravou zpět. Klesl k mým nohám, a když se přihlásil do služeb králova bratra, byl přijat, protože je silný a dobře vládne veslem. Nezmínil se nikomu, že je mým otrokem. Je mi velmi zavázán, a protože může navíc obdržet to, po čem nejvíc prahne, svobodu pro otce, matku a své sestry, učiní bez rozmýšlení vše, co mu přikáži, i kdyby to bylo spojeno s daleko větším nebezpečím, než jakým hrozí obratný únos jednoho cizího výrostka, jehož lze obelstít lecjakým slovem. Ale nedomnívám se, jak jsem již řekl, že se budu muset uchylovat k službám tohoto otroka, ó nejctihodnější. Mínós určitě splní tvou prosbu.“

„I kdyby se ukázalo, že se bez toho otroka obejdeme, dobře jsi učinil, Re-Se-Nete, že jsi umístil na onom korábu ucho a oko Egypta. Nestává se příliš často, aby se koráby vydávaly do tak odlehlých a hrůznými pověstmi opředených zemí. Můžeš být ujištěn, že na to nezapomenu po svém návratu, až se mě důstojní písaři velké kanceláře zeptají, co o tobě soudím.“

„Jsem pouhý prach pod nohama pána světa, ó nejctihodnější,“ oba se poklonili směrem k jihu, „a není v naší zemi člověka, který by se zdráhal učinit vše, aby rozšířil jeho moc,“ odpověděl kupec s očima skromně sklopenýma. „Ale nyní mi prosím dovol, abych se vzdáli a využili všech známých mi cest, jež by tě v nejkratší době přivedly před tvář krále Mínóa. Neboť jediným skutečným nepřítelem tvého záměru mohou být zbytečné průtahy. Kdyby se výpravě podařilo překročit hranice známého světa a doplout do severních krajin, pohroužených ve věčné tmě, čemu ostatně nevěřím, potom bys musel dlouho čekat na její návrat, pokud by se vůbec vrátila zpět.“

Het-Ka-Sebek pomalu přikývl na znamení souhlasu, a když mu naznačil rukou, že se smí vzdálit, pohroužil se opět v myšlenkách.

Bohům podobný Vidvojos přistoupil ke kormidelníkovi. Pohupoval se na široce rozkročených nohou, protože silný vítr, vanoucí od včerejšího dne, rozbouřil moře a rozstřikoval vysoké vlny na zobci, který se buď vysoko zvedal nebo opět těžce klesal do zelených, pohyblivých dolíků. A ačkoli vítr táhl z jihu a vydul velkou plachtu s podobou býka, zavěšenou nad hlavami posádky, námořníci seděli u vesel a stejnoměrně je zvedali nebo spouštěli, aby se loď tolik nezmítala a převalující se vlny nezatopily dno, kde si čtyři nazí mladíci podávali z rukou do rukou dřevěná vědra a neustále vylévali vodu. Angelos, poháněný příznivým větrem, směřoval vytrvale k severu.

Kormidelník byl starý muž s širokými rameny a osmahlou,sluncem a větrem sežehlou tváří, od níž se výrazně odrážela jeho bílá hříva. Měl vést loď do Atén a potom se vrátit zpátky do Amnísu. Vybrali jej, protože plul celý život po této dráze. Když spatřil knížete, sňal na krátkou chvíli ruce z vyřezávaných držadel řídících vesel a hluboce se mu poklonil:

„Buď pozdraven, božský potomku Mínóův.“

„Co myslíš, spatříme ještě dnes přístav v Aténách?“

„Myslím, že ano, pane můj. Vítr nám přeje, tvůj koráb dobře snáší vlny navzdory obavám, že bude příliš těžký, aby je překonával, a slunce svítí, takže nezabloudíme a doplujeme k cíli nejkratší cestou.“ Ukázal očima na sluneční terč, který se již vynořil na hranicích východního obzoru a stále se o ně opíral, vysílaje do očí plavců svou zář. „Bohové a Velká matka přejí tvé výpravě, božský kníže. Jen málokdy se podaří překonat tak rychle vzdálenost mezi Krétou a velkou pevninou. Ostrov vpravo je Kynthos, menší vlevo nazývají Velve. Mineme jej na severovýchodu a tam,“ naznačil rukou vzdálenost, lehce zamlženou křivku pohoří, vyrůstají z moře, „spatříš, potomku Mínóův, mys Sunion, vysoko vztyčený nad vodami. Až obeplujeme jeho úpatí, jenom málo času nás bude dělit od aténského přístavu.“

Vidvojos mlčky přikývl a upřel zraky na dalekou pevninu, jejíž pobřežní města stejně jako je obklopující krajiny byly bez výjimky pod vládou dvojité sekery. Otočil se a přešel kolem veslařských lavic k střední části lodi, kde se rozhlédl. U zobce spatřil urostlou Terteovu postavu. Byl tak zaujat pozorováním pevniny, vystupující stále výrazněji na severu, že ani nevnímal stříkance pěny, které se snášely jako sprška na palubu. Vidvojos nahlédl do nevelkého stanu pod stožárem. Poodhrnul závěs, sklonil se a vstoupil dovnitř.

Perilavos seděl na loži z měkkých bílých kožešin a svíral si hlavu rukama. Když spatřil otce, pokusil se o úsměv.

„Jak je ti?“

„O něco lépe než v noci, můj otče. Chtěl bych s tvým dovolením vystřídat Bělovlasého u vesla.“

„Ty?“ Vidvojos svraštil obočí. „Mínóův vnuk u vesla?“

Chlapec vstal, ale hned zavrávoral, protože zobec právě poskočil po hřbetu vlny, která jej nadzvedla. Ale neztratil rovnováhu. Stál, dotýkaje se hlavou střechy stanu, a jeho hlas zněl klidně a jasně, jako by ho mořská nemoc netrápila celou noc.

„Nemyslíš, otče, že během naší výpravy nastanou chvíle, kdy bude více zapotřebí mých paží než mého božského původu? Jak je mám otužovat, když mi zakazuješ všechno, co činí ze zženštilého chlapce pravého bojovníka?“

Vidvojos usedl na loži a naznačil rukou místo vedle sebe. Perilavos klesl liknavě na kolena. V nazlátlém stínu slunce, prosvětlujícího tenkou plachtovinu stanu, se mu zdála synova tvář starší a jaksi vyspělejší.

„Možná že máš i pravdu,“ přikývl, jako by přisvědčoval svým myšlenkám. „Ano, určitě je hodně pravdy v tom, cos řekl, ale jsi Mínóův vnuk, a jestliže budeš sdílet veslařskou lavici s některým z těchto prostých, byť udatných chlapců, výsledek může být dvojí: za prvé posílí tato práce tvé paže a otuží je, takže budeš lépe snášet svízele naší velké výpravy, jak jsi předtím řekl, ale má to i svůj rub. Tito lidé si možná uvědomí, že jsi stejný smrtelník jako oni, a potom se může stát, že se zpřetrhá ono neviditelné pouto, jež káže jednomu člověku poslouchat rozkazy druhého, i když ho často ten druhý ani nemůže potrestat za neposlušnost, a začne dělat, co bude chtít on, a nikoli ty. To by mohlo mít pro nás osudové důsledky. Žádný z Mínóových potomků nevykonával práce, které mohly být svěřeny jeho poddaným.“

„A co Mínós, otče? První Mínós, který kdysi opustil pevninu a připlul na Krétu? Myslíš, že nebyl bojovník a neuměl zacházet s veslem, on, který vytvořil největší námořní stát na světě?“

„To bylo velmi dávno, milý synu, a my o něm nevíme nic než to, že připlul na Krétu, obsadil města a usadil se v nich se svými bojovníky, jejich ženami a dětmi, a že on a jejich potomci vládli potom lidu, který tam odpradávna žil. Víš o tom stejně dobře jako já. Ačkoli o založení našeho rodu kolují četné pověsti, to, co jsem řekl, je známo s veškerou určitostí, stejně jako to, že řeč lidí, kteří s ním připluli, se velmi podobala jazyku obyvatel veliké pevniny. V opačném případě bys sotva rozuměl Terteovi a Bělovlasému, i když se jejich jazyk poněkud liší od našeho. Všechno ostatní jsou báje, nebo pravda, tak překroucená minulými staletími, že ji stěží odlišíš od dohadů. Svého času jsem o tom hodně přemýšlel. A pokud se tvého přání týče, myslíš, že k tobě plavci a bojovníci vzplanou láskou, když budeš jedním z nich, nebo tebou budou pohrdat, protože usoudí, že ses dobrovolně vzdal svého postavení?“

„To nevím, otče. Jedni si to budou vykládat takto, druzí jinak. Zato vím, že mnou budou pohrdat, když zjistí, že Mínóův vnuk je slaboch a utíká zbaběle z boje jako žena. Ale chtěl jsem s tebou mluvit o něčem jiném, otče, když dovolíš…“

„Vždyť víš, Perilave, žes mi dražší než svět i můj vlastní život. Mluv se mnou, o čem chceš, protože proto žiji, abych ti dával rady a chránil tě před zlem, pokud na to stačím.“ Vidvojos rozložil bezradně ruce, jako by chtěl dodat, že přišel čas, kdy zlo může být tak silné, že vůči němu budou oba bezmocní.

„Vím, otče, jak tě mrzí naše postavení a jak se kvůli němu trápíš. Stále se bojíš, aby nás strýc při nejbližší příležitosti nezahubil, stále se chvěješ nejistotou, protože nevíš, odkud může přijít smrt. Trpíš, protože mě lituješ. Vždy jsi toužil v skrytu duše, abych byl pánem Kréty, aby mi Ariadna nasadila na hlavu starou korunu a vložila do ruky labrys. Je to tak?“

Vidvojos chvíli mlčel, potom tiše odpověděl:

„Ano, je to pravda, protože jsem pevně přesvědčen, že bys byl v zralém věku dobrým králem, určitě lepším než můj bratr. Co je na tom zvláštního, přeje-li Otec svému dítěti nejvyšší poctu, jaká může být prokázána člověku?“

„A nenapadlo tě nikdy, že chci být šťastný?“

Otázka byla položena s takovou vážností, že k němu Vidvojos užasle vzhlédl. Z klidných očí, které na něho upíral jeho štíhlý dospívající syn, se vytratila všechna dřívější dětská bezstarostnost.

„Myslím na tvé štěstí ode dne, když jsem tě poprvé uviděl maličkého, sajícího mléko z prsou kojné. Co jsi mínil těmito slovy? Což není pro potomka královského rodu největším štěstím vládnout rozlehlé a mohutné zemi, rozhodovat o osudu nesčetných měst a lodí?“

Perilavos zavrtěl hlavou:

„Pro jiné možná ano, otče, ale já bych to nepokládal za štěstí.“ Hned potom rychle dodali, jako by se bál, že mu rozhněvaný otec skočí do řeči a nedovolí vyslovit načatou myšlenku: „Můj strýc nás poslal na tuto výpravu, protože usiluje o naši smrt. Ale můžeš mi věřit, otče, že kdyby tušil, jak obrovskou radost mi tím způsobí, určitě by od svého záměru upustil. A ještě to ti musím říct, že kdybych se s ním měl někdy utkat v boji nebo zasednout po jeho smrti na královský trůn jako zkušený bojovník a mořeplavec, převyšující ho statečností a odvahou, byl bych pro něho daleko nebezpečnějším nepřítelem, než jsem teď, a kdybych ho po návratu zastihl mrtvého, jako jeho nástupce bych daleko spíš vrátil našemu království dřívější slávu a lesk. Sám jsi přece říkal, že jeho moc upadá.“

Když domluvil, odvrátil hlavu, jako by se cítil zahanben tak dlouhou odpovědí.

Vidvojos natáhl ruku a lebce se dotkl jeho holé paže.

„Zdálo se mi dosud, že jsi dítě,“ zašeptal. „Dnes jsem pochopil, že vyspíváš v muže. Od této chvíle budeš sám rozhodovat o tom, co máš dělat. Ale pamatuj, že na této lodi jsem pánem já a že od chvíle, kdy jsme se octli v stínu královy nenávisti, ani nejubožejší lichvář v Knóssu by nedal za náš život džbán oleje.“

„Uvědomuji si to, otče, ale myslím, že má Terteus pravdu, když říká, že nikdo nežije déle ani kratčeji, než je mu souzeno.“

Usmáli se jeden na druhého. Perilavos sklonil hlavu a políbil štíhlou otcovu ruku. Potom vstal, odhrnul závěs a odešel.

Kolem královy hlavy přeletěla velká nazlátlá včela, usedla na purpurovém květu a zmizela v jeho kalichu. Pouze pohyb plátků prozrazoval, že sedí uvnitř. Mínós mlčky pozoroval květinu, a když se včela opět objevila a odletěla, obrátil zraky na kněze, sedícího na nízké stoličce, a na egyptského kupce Re-Se-Neta, který stál za ním.

Bylo to v olivovém háji nedaleko paláce a vysoké královo křeslo, ostíněné blankytným, na čtyřech zlatých žerdích napjatým baldachýnem, stálo v husté, rovně pokosené trávě. Dva dvořané, hovořící šeptem s hlavami lehce k sobě skloněnými, čekali zpovzdáli na králův pokyn. Bylo hluboké ticho a teplo.

„Až se vrátíš do Egypta, pověz svému pánovi, mému příteli, faraónovi, že k němu chovám upřímné přátelství,“ pravil král s vlídným úsměvem.

Odmlčel se, a nepřestávaje se zdvořile usmívat, čekal, až Re-Se-Net přetlumočí knězi jeho slova. Když se kupec zhostil svého úkolu, kněz vstal a hluboce se mu poklonil.

„Protože přátelství, které neplodí činy, není než lhostejnou zdvořilostí, splním přání svého přítele, vládce Egypta, s nímž se na mne obrátil tvými ústy. Jestliže je onen mladík, který pobýval na dvoře mého bratra a odplul spolu s ním, svatokrádcem, jenž zneuctil jednoho z egyptských bohů, zaslouží si, aby byl odeslán zpět a po právu potrestán. Bude tímto trestem smrt?“

„Ano, pane.“

„Inu,“ Mínós se pousmál, „můj bratr se vydal na velmi nebezpečnou výpravu, tak nebezpečnou, že jsem ho před ní dlouho zrazoval z obavy o jeho život. Bojím se, že ho mé oči již nikdy nespatří. Ale nechtěl jsem použít k zákazu královské moci, protože se vzchopil k velkému, hrdinskému činu, hodnému krve, jež proudí v jeho žilách. S bolestí a velkou starostlivostí myslím na osud svého bratra Vidvoje a posádky, mezi kterou je i můj milovaný synovec Perilavos. Sděl svému pánu, žes mě zastihl pohrouženého v hlubokém zármutku. Můj vnitřní hlas mi praví, že se ulomí dvě krásné haluze Mínóova rodu a sestoupí do říše věčné tmy. Jestliže k tomu dojde, bude je onen mladík, jenž se dopustil svatokrádeže, následovat, protože nevěřím, že by se po překročení konce světa vrátil kterýkoli z nich zpět.“

Zmlkl. Re-Se-Net přetlumočil jeho slova tlumeným hlasem knězi, který cosi živě namítl.

„Pane a králi, nejctihodnější Het-Ka-Sebek praví, že je přáním sboru chrámových kněží i pána mého, syna slunce, vládce Horního a Dolního Egypta, aby onen mladík stanul před tváří bohů živ.“

„Živ?“ Mínós se pousmál, otočil se a pokynul dvořanům, sledujícím jeho rozhovor zpovzdáli. Ihned k němu přistoupili a čekali s hluboce skloněnými hlavami, až promluví.

„Pověz mi, Skamónie, který jsi byl pověřen úkolem znát činy i myšlenky lidí obklopujících mého bratra, božského Vidvoje, co víš o jinochu, kterého zde přítomní ctihodní Egypťané popsali jako mladíka s neobyčejně světlými vlasy a který nyní pobývá na palubě Angela?“

„Pane můj, tvůj božský bratr ho přivezl z poslední námořní výpravy spolu s druhým barbarem. Oba upadli do zajetí, když byla jejich loď potopena. Zachránili život božskému synovi knížete a ten jim ráčil věnovat svobodu. Zahrnoval je svou přízní a důvěrou. Tolik jim důvěřoval, že to bude určitě onen starší barbar, kterého učinil velitelem korábu na cestě do…“

„Netázal jsem se, co bude činit ten nebo onen barbar. Odpověz, zda víš něco víc o onom mladíkovi?“

„Ano, pane můj,“ odpověděl kvapně dvořan. „Je synem trojského rybáře, jak o sobě říká. Když vyplul na rybolov, uchvátila ho bouře; zachránila ho fénická loď a odvezla do Egypta, odkud uprchl, když piráti přepadli jednu z přímořských vesnic, kde byl vězněn. Předtím prožil, jak aspoň vyprávěl, četná dobrodružství, byl zaživa pohřben v hrobce a zabil nějakého netvora, jehož tam uctívají jako…“

Mínós jej umlčel pohybem ruky.

„Pochází tedy z Tróje,“ pravil a opět se usmál. Potom se obrátil k oběma Egypťanům: „Protože je mé srdce plné lásky k pánovi Egypta, jehož nazývám v myšlenkách svým ctihodným bratrem, vyšlu ještě dnes do Atén loď s dopisem pro krále tohoto města, aby vydal kapitánovi lodi mladíka, na kterém ti tolik záleží. Budeš zde čekat na jeho návrat, šlechetný knězi, nebo se chceš odebrat do Atén spolu s nimi a dohlédnout na řádné splnění úkolu?“

„Jestliže jsi mi ráčil věnovat tak velkou přízeň, králi, dovol, prosím, abych se tam odebral a střežil vězně na zpáteční cestě spolu se služebníky zde přítomného Re-Se-Neta, který mi je propujčí.

Mínós přikývl na znamení souhlasu a dodal po kratší úvaze:

„Přeji si pouze, abys zatajil příčinu svého odjezdu do Atén a sdělil ji pouze aténskému králi, až mu odevzdáš můj příkaz. Mrzelo by mě, kdyby se můj bratr domníval, že mu kladu do cesty překážky a zbavuji ho jednoho člena posádky. Aténský král nechť provede svůj úkol tak, aby byl mladíkův únos připsán na vrub někoho nebo něčeho jiného a nikdo se nedovtípil, že s tím má cokoli společného Krétský král. Loď, kterou odpluješ, poveze dopis knížeti Vidvojovi, mému bratrovi, odevzdá mu jej kapitán. Z dopisu bude moci vyčíst, jak je blízký mému srdci a jak se snažím být nápomocen jeho výpravě, dokud nepřekročí rozlehlé hranice mého zámořského panství…,“ zarazil se na chvíli, „jež opustí teprve ve chvíli, kdy odpluje z osady Iólkos do Tróje. Kdybys z jakéhokoli důvodu nemohl uskutečnit svůj záměr v Aténách, v čemž by ti mohl zabránit protivítr, bouře nebo i vůle bohů, kteří často hatí naše přání, stručně a krátce, kdybys přibyl do Atén již po odjezdu mého božského bratra do Iólku, přikaž kapitánovi lodi, aby odplul přímo do Tróje. Bude to daleko delší cesta, ale vládce tohoto města tě přijme velmi milostivě. Zpravím jej dopisem o tvém příjezdu. Již ví, že božský Vidvojos zavítá do jeho země cestou do severních krajin a jistě se bude snažit přijmout jej co nejokázaleji. Protože Trója žije s námi ve velkém přátelství a její král si je dobře vědom, že veškerý obchod tohoto města závisí na naší blahovůli a souhlasu, učiní vše, oč jej požádám. Onen jinoch je kromě toho jeho poddaným, synem prostého rybáře. Buď tedy dobré mysli, šlechetný knězi. Vrátíš se do své země s vědomím, žes dobře splnil svůj úkol. A ještě vás chci oba požádat, tebe i ctihodného Re-Se-Neta, který je naším stálým hostem, abyste ujistili pána vašeho o přátelských citech, které k němu chovám, a že bych byl šťasten, kdyby toto přátelství bylo vystaveno těžším zkouškám, než je tato drobná záležitost.“

Odmlčel se a vlídně jim pokynul. Vstali, poklonili se k zemi, udělali pozpátku několik kroků, ještě jednou jej pozdravili a zamířili k paláci.

Král přivřel oči. Neviditelný pták hlasitě cvrlikal v koruně stromu. Ze sousedního cypřiše se ozvala švitořivá odpověď. Mínós otevřel oči a pokynul dvořanům:

„Nosítka!“ přikázal jednomu z nich. Když se vzdálil, poručil tlumeným hlasem druhému: „Přijdeš ke mně za chvíli se spolehlivým písařem. Napíše dopis aténskému králi. Až se tak stane, řekneš mu, že zahyne v nejstrašnějších mukách, dostane-li se jediné jeho slovo do paláce.“

„Neměl by být hned potom popraven, pane můj?“

Mínós svraštil obočí.

„Což opravdu nemáš nikoho, komu může tvůj vládce důvěřovat? Ty, který jsi okem mých očí a uchem mých uší na celém území Kréty?“

„Mám takové lidi, pane můj. Jak bych mohl v opačném případě plnit své povinnosti? Ale mrtvým důvěřuji nejvíce. Jestliže bude onen dopis obsahovat tak závažné tajemství…“

Král zavrtěl hlavou.

„Onen kněz chce odvézt do Egypta bělovlasého jinocha, který nyní prodlévá na lodi mého bratra. Chci, aby mu v tom aténský král pomohl a celá záležitost byla ututlána, toť vše. Nechci, aby se v Knóssu dostala opět na přetřes výprava mého božského bratra. Odpluli, ať na ně lidé pomalu zapomenou. Každá nová zpráva vyvolává nejrůznější dohady. Již chápeš?“

„Ano, pane můj.“ Dvořan chtěl ještě něco dodat, ale zaváhal.

„Cos chtěl říct, Skamónie?“ Král se na něho pozorně podíval.

„Chtěl jsem se tě, pane můj, pouze zeptat, zda se nedomníváš ve své božské moudrosti, že bych se měl přesvědčit, zda se dopis poslaný trojskému králi skutečně dostal do jeho rukou, a zda skutečně učiní vše, oč jsi jej požádal. Jestliže se božskému Vidvojovi podaří bezpečně vyplout z Tróje, ztratí se nám z očí v neznámých krajinách a vodách, kde již tvé slovo není rozkazem. To znamená, že…,“ odmlčel se a čekal se skloněnou hlavou na královu odpověď.

„Ano, přemýšlel jsem o tom,“ odvětil Mínós. „Jde o věc tak nesmírného významu, že ji nelze svěřit náhodě. Loď, s kterou jsme poslali tajný dopis trojskému králi, mohla z přemnoha důvodů nedospět k cíli cesty. Kdyby nedoplula, přijal by trojský vládce božského Vidvoje se všemi poctami, jaké příslušejí knížeti spřátelené Kréty. Zásobil by jeho koráb vším, čeho se může nedostávat mořeplavcům na dlouhé cestě, a postarat se o ně vskutku královsky v pevném přesvědčení, že se mi tím zavděčí. Chápeš, doufám, že se to nesmí stát.“

„Chápu, pane můj.“

„Slyš tedy má slova. Až Vidvojos vyzkouší loď cestou do Atén, zdrží se v tomto městě několik dní a potom bude rovněž odpočívat v Iólku, protože dokud popluje po vodách, jež dobře zná, a kde může doplňovat zásoby potravin nebo případně opravovat loď, bude moci šetřit posádku a nabírat sil. Z Iólku odpluje do Tróje a v tomto městě se zdrží určitě nejdéle, neboť potom už bude moci spoléhat jedině na sebe,“

„Ano, pane můj. Ale…“

Mínós zvedl ruku. Skamónios se poslušně odmlčel.

„Poslouchej tedy pozorně, co ti povím. Jestliže trojský král skutečně obdrží můj důvěrný dopis a bude se chovat rozumně, aby nepopudil proti sobě mocnou Krétu, uspořádá na počest mého bratra a jeho výpravy velké hry, královské hony a mnoho hostin. Je zvykem přijímat takto hosty nejvyšších rodů a Vidvojova bdělost bude uspána. Právě tehdy musí trojský král učinit to, oč jsem ho požádal v dopise, zařídit vše tak, aby můj bratr a jeho syn byli na honu rozsápáni divokými šelmami nebo zahynuli jiným způsobem, ale rozhodně tak, aby ani kapka jejich krve nepadla na stupně krétského trůnu. Jakmile se to donese na Krétu, začneš roztrušovat pověsti, že Vidvojos urazil bohy oné země a byl po právu potrestán, nebo že vůbec nehodlal odplout do jantarové země, ale pobuřovat podmaněné ostrovy proti mé vládě, aby se zmocnil s jejich pomocí trůnu. A že Velká matka, která střeží Krétu, vyslala proti němu geparda nebo kance, aby rozsápal jeho i Perilava. Stručně a krátce, vyvoláš pověsti, které vrhnou stín na jeho památku. Lid rád dopřává sluchu takovým řečem.”

„Jak poroučíš, pane můj.”

„Znepokojuje mě pouze jedna věc. Trojský král se může dopustit nějaké chyby při plnění tohoto úkolu nebo se zděsit myšlenky, že má usmrtit krétského knížete. Potom by věci dostaly zcela jiný běh, než si přeji. Musím mít naprostou jistotu, Skamónie.”

„Ano, pane můj. Přeješ si, abych se tam odebral osobně?”

„Myslel jsem na to. Ale jsi mužem tak významným, že by tvá nepřítomnost zde a pobyt tam mohly svědčit proti mně. Vše se musí odehrát v naprosté tajnosti.”

„Vím o tom, pane můj. Odpluji ještě dnes a z bezpečného úkrytu budu zdálky řídit ruku i myšlenky onoho barbarského krále. Mohu tě ujistit, že se božský Vidvojos nikdy nevrátí do Knóssu, i kdyby se mu stokrát podařilo uniknout léčkám nastraženým v Tróji.”

„Odkud bereš tu jistotu?”

„Mám na Angelu svého člověka, jemuž jsem v souhlase s tvou svatou vůlí přikázal, aby zabil božského Vidvoje a jeho syna, knížete Perilava, jakmile výprava překročí hranice známého světa. Použije k tomu zbraně anebo jedu, jejž jsem mu dal.”

„Proč ses o tom nezmínil ani slovem, když loď odplouvala?”

„Protože jsem do poslední chvíle nevěděl, zda bude přijat na loď. Mnoho mužů se na ni hlásilo a tvůj božský bratr ho mohl odmítnout.”

Mínós přikývl a zavřel na chvíli oči. Potom je otevřel a pohlédl zvláštním způsobem na muže, který uctivě upíral zraky na špičky svých zlatých sandálů.

„Dohlédni, aby byl onomu egyptskému knězi odevzdán dopis pro aténského krále, opatřený mou pečetí, a aby byla pro něho připravena loď, kterou dnes určitě odpluje. Není to podivuhodné, že bělovlasý jinoch bude jediným lidským tvorem z celého Angela, který přežije výpravu?”

„Ano, pane, ale jak znám Egypťany, soudím, že toho bude litovat, protože smrt šípem, oštěpem nebo v mořských vlnách by byla pro něho stokrát milosrdnější než ta, jakou mu připraví oni.”

„Máš pravdu,” Mínós vykouzlil na tváři vlídný, téměř přátelský úsměv. „Nyní se vzdal, můj věrný Skamónie, protože se blíží nosítka. Věřím, že ještě dnes vyrazíš.”

„Ano, pane můj, ale teprve v noci, a nikoli z Amnísu. Mám v jednom malém přístavu na severním pobřeží loď, která je vždy připravená k odplutí.”

„Učiň, jak chceš, ale pamatuj, že mi máš po návratu přinést zprávu o splnění svých povinností.”

„Chci ti sloužit a zemřít pro tebe, bude-li toho zapotřebí, pane můj.”

Mínós zvedl lehce ruku a beze slova se s ním rozloučil. Vyprovázel jej pohledem, dokud nezmizel. I tento člověk musí zahynout, jakmile život Vidvoje a jeho syna dospěje v daleké Tróji k svému konci. Nenáviděl v skrytu duše toho muže, který byl hlavou jeho zvědů, ochotných spáchat na pouhý pokyn nejstrašnější zločin.

Nosítka se objevila a stanula před ním. Král usedl a položil ruce na pelesti křesla. Čtyři vysocí černoši je uchopili za nohy a zanesli na plošinu otevřených nosítek. Velitel královy vojenské stráže vypjal hruď a vykročil, vyrážeje takt nohama. Nosítka se zachvěla a zvedla.

Nelze jinak, uvažoval král. Každý, kdo bude vědět, jak zemřeli, musí zahynout.

Skamónios toho věděl nejvíc.

Mysleli, že stráví noc v Aténách, ale když spatřili pozdě odpoledne pohoří Attiky, zavanul silný protivítr. Vrátili se tedy na kormidelníkovu radu do Velve a ve světle dohasínajícího dne vyvázali na opuštěném břehu loď. Posádka rozpálila oheň a začala připravovat večeři.

Vidvojos usedl na kůžích rozprostřených na zemi a hleděl zamyšleně na postavy pobíhající v záři ohně. Dál mohl vidět klesající břeh, omývaný s tichým šumem vlnami, poslední sluneční záblesky na obzoru, který se hroužil ve stále větší tmě. Vidvojos odvrátil pomalu hlavu a rozhlédl se. Uslyšel hlasitý, jásavý smích. Jak velice se změnil v poslední době Perilavos, pomyslel si s úsměvem. Jeho syn stál právě na rozhraní světelného kruhu, vrhaného plameny, a hovořil o čemsi s Bělovlasým a třetím jinochem, starším o několik let. Když zachytil otcův pohled, zvolal na něho:

„Orneus praví, že naše výprava pluje pod šťastnou hvězdou, protože má na palubě Bělovlasého. Když zabil v Egyptě obyčejným nožem tak strašlivého netvora, dokáže usmrtit všechny obludy, jaké se nám postaví do cesty. S mečem, lukem a kopím to bude pro něho hračka a my se budeme klidně moci věnovat hledání jantaru.“

Vidvojos se ještě jednou pousmál, zakýval hlavou a opět pohlédl na moře. Jak krásné je mládí, které pokládá každé nebezpečí za neskutečné, dokud se s ním nesetká tváří v tvář. Sám se bál. Nikoli o svůj život, ale o syna. Věděl, že nepřítel číhá v úkrytu a že jeho bratr je chytrý a zákeřný muž.

Vtom se vedle něho mihl stín. Zapraskala větvička. Vidvojos se zachvěl.

Když zvedl oči, spatřil vysokého, mladého plavce. V jedné ruce držel pohár a džbán s vínem, v druhé malou mísu s plackami a medem krétských včel, jehož vzali s sebou několik pithů.

„Večeře, pane můj,“ naklonil se ke knížeti, položil před něho mísu, potom přeložil pohár do druhé ruky, aby mohl zvednout džbán, který držel za ucho. Opatrně nalil víno do poháru, a podal jej Vidvojovi s hlubokou úklonou. „Přeješ si ještě něco, božský potomku Mínóův?“

„Ne.“ Vidvojos smočil rty ve víně. „Jak se zoveš?“

„Kamón, pane můj.“

„Přivolej tedy Kamóne, velitele lodi, udatného Tertea, protože ho nevidím nikde nablízku.“

„Je na břehu, pane můj.“ Kamón opatrně odložil džbán daleko od ohně a zmizel v přítmí.

Vidvojos hrábl do mísy a ukousl kus placky. Až teď si uvědomil, jaký měl hlad. Vypil také několik doušků vína.

„Jsem zde, božský kníže!“ Ze tmy se vynořila vytáhlá postava mladého piráta. Stanul na konci světelného kruhu kolem ohniště a složil mu hlubokou úklonu.

„Neviděl jsem tě od okamžiku, kdy jsme přistáli. Dosud jsi nevečeřel.“

„Povečeřím, když dovolíš, božský Vidvoji.“ Terteus se usmál ve tmě. „Chtěl jsem si jenom prohlédnout loď, dokud je ještě vidět. Prohlídku jsem dokončil při světle planoucí větve.“

„A co o ní soudíš?“

„Mohu říct, že mi aspoň jedna starost spadla ze srdce. Bál jsem se, že je příliš těžká a že nárazy vln mohly uvolnit vazby na jejím trupu. Obával jsem se rovněž…,“ ztišil bezděčně hlas a přiblížil se ještě víc k ohni, „že má nějakou skrytou vadu, které jsme si mohli zpočátku nevšimnout a která nás mohla při prudších vlnách poslat na dno. Hodně jsem o tom přemýšlel už v Amnísu, když ses mi svěřil se svými obavami. Byl by to velmi jednoduchý způsob, jak nás odklidit z cesty tvého božského bratra, a přitom by sotva koho napadlo, že se tak stalo z vůle člověka, a nikoli bohů. Nejdřív byly vlny vysoké a poháněly nás, dnes nám bylo povětří méně nakloněné, takže mohu po těchto zkušenostech říct, pokud vůbec něčemu rozumím, že se krétští tesaři skvěle zhostili svého úkolu. Zdá se mi také, že Angelos předstihne rychlostí každou jinou loď. Myslím, božský kníže, že se nám tato její přednost může velmi dobře hodit.“

Vidvojos přikývl.

„Usedni,“ pravil po krátkém zaváhání. „Zítra připlujeme do Atén a chci si o tom s tebou promluvit.“

„Nikoli, božský kníže.“ Terteus popošel ještě blíž a naklonil se k jeho uchu. Z přítmí vystoupil jeden námořník, přihodil do ohně náruč chrastí a ustoupil do stínu. „Byla by to přílišná důvěrnost, která nepřísluší ani mně, ani tobě. Jsem jenom kapitán tohoto korábu a ty velitel výpravy, syn bohů. Rozkazy, které vydávám, jsou tvými rozkazy. Nenarodil jsem se jako Kréťan a nejednoho z členů posádky asi mrzí, že jim velí barbar. Kdyby ses ke mně choval příliš důvěrně, mohlo by se to vymstít na nás všech.“

„Myslíš tedy, že by i můj syn měl od nich udržovat odstup?“

„Nikoli, božský kníže, protože přátelství se spolubojovníky slouží ke cti mladému princi, zvláště když jde o takovou výpravu, jako je naše. Ale nikoli tobě. Odpusť mi mou troufalost, synu Mínóův, a věř, že jedině starost o naše osudy tlačí na mé rty slova, jež jsem právě pronesl.“

„Máš pravdu.“ Vidvojos zvedl hlavu a usmál se na něho. „Jak bych si přál, abychom už byli na onom neznámém moři,“ řekl horoucně. „Aspoň bych věděl, že nebezpečí, jimž máme vzdorovat, nám odhalí otevřeně svou tvář a nebudou se skrývat v temných hlubinách mých myšlenek, zmítaných neklidem a předtuchami zrady a úskoku.“

Terteus potřásl hlavou. Chvíli se díval do ohně.

„Přemýšlel jsem o tom, božský kníže, a přemýšlím dosud. Domníváš se, že by tvůj bratr, podobný bohům…,“ zarazil se, potom tiše pokračoval: „Naše posádka čítá sto mužů. Vybrali jsme je z mnoha, jež jsme měli na vybranou. Nejsou to synové velikých krétských rodů, kteří by měli provázet knížete královské krve, ale pastýři, mladí plavci a synové malých kupců, jež jsme přijali, protože jsou statní a dovedou zacházet se zbraní i veslem a téměř všichni se již plavili po mořích. Co o nich víme víc?“

„Nic,“ odpověděl Vidvojos. „Já o nich nevím nic stejně jako ty. Ale až překročíme hranice panství mého bohům podobného bratra, bude náš osud jejich osudem a naopak, společně se budeme potýkat s neznámými nebezpečími. Komu budou potom věrněji sloužit, mně, nebo králi, který bude daleko?“

„Královské ruce jsou velmi dlouhé,“ pravil Terteus. „Kéž bych se mýlil, božský kníže. Ale věřím, že lidský osud byl jednou provždy předurčen a že jej nelze pozměnit žádným zásahem. Jestliže je nám předurčeno, abychom se dožili vnuků a viděli je dorůstat v jinochy, dočkáme se jich. Jestliže…,“ rozložil ruce.

„Velká matko, jaký já mám hlad!“ zvolal náhle Perilavos. Mrštně přeskočil ohniště a stanul před otcem. V ruce držel oštěp podobný Terteovu, po boku měl krátký meč.

„Proč vyskakuješ ze tmy, vyzbrojený jako do války?“ zeptal se ho otec.

„Jeho se taž!“ Perilavos ukázal hrotem oštěpu na Tertea. „Přikázal celé posádce, aby měla po celou dobu naší výpravy zbraň vždy po ruce. Pravil, že taková je tvá vůle.“

„Pane,“ řekl rozpačitě Terteus.

„Měl pravdu,“ přikývl souhlasně Vidvojos. „Taková je má vůle. Byl jsem příliš zabrán do myšlenek, takže jsem nechal svůj meč i přilbu na lodi. Jdi a přines mi je spolu se štítem.“

„Děkuji ti, božský kníže,“ zašeptal Terteus.

Kníže zvedl ze země mísu s plackami a nabídl mu ji.

Stráž, která držela hlídku na vysokém mysu na začátku úžiny, uvědomila patrně obyvatele Atén o příjezdu korábu s podobou býka, protože ho v přístavu očekávaly mlčenlivé zástupy, před nimiž stál na pustém prostranství vysoký mladík v krátké haleně a zlatém plášti, sepnutém zlatou sponou. Když se příď Angela dotkla písku, vyšel mu hrdě vstříc, obešel několik kupeckých lodí, vyvázaných na břehu, a stanul. Jakmile božský Vidvojos vystoupil, zamířil k němu a hluboce se mu poklonil.

„Pane můj a vládče, potomku svatého býka, rač odpustit, že tě nevítá král tohoto města, můj otec Erichthonios, ale já, jeho syn. Můj otec je již mnoho dní upoután na lože, sklácen těžkou chorobou.“

Vidvojos ho chvíli mlčky pozoroval.

„Jak se zoveš, synu aténského krále?“

„Mé jméno je Théseus, pane můj.“

„Vyřiď tedy, Thésee, svému otci, že mu přejeme, aby mu bohové tohoto města vrátili zdraví,“ pravil neočekávaně krétský kníže laskavým hlasem.

Mladý princ k němu užasle vzhlédl.

„Děkuji ti, pane,“ pravil váhavě, chvíli mlčel a potom rychle dodal: „Můj otec se tě táže, božský kníže, ráčíš-li se ubytovat v jeho domě a tvá posádka v jizbách, jež jí budou podle její hodnosti přiděleny?“

„Ano, mladý princi.“ Vidvojos se nezdržel úsměvu, protože věděl, jaký údiv musela vzbudit jeho slova. Žádný krétský mocnář dosud nehovořil tak vlídně s vladařem podrobeného národa. „Poděkuj svému otci za jeho laskavou nabídku a vyřiď mu, že ji přijímáme. Zůstaneme zde několik dní.“

Théseus se otočil a zvedl ruku.

Dav se rozestoupil, aby propustil několik dvoukolových vozů, zapřažených do bílých koní. Po chvíli zadrkotaly na kamenech vystupujících z písku.

„Chceš se nyní odebrat do domu mého otce, pane můj?“ ukázal na jedno návrši v dáli. Bělovlasý, který provázel očima princovu ruku, spatřil na jeho temeni rozlehlé budovy, natřené červenou a modrou barvou. Byly však velmi vzdálené a rozplývaly se v mlhavém oparu rozžhaveného slunce.

Vidvojos mlčky přikývl.

Bělovlasý, Terteus a čtyři veslaři zůstali na lodi, jak bylo dohodnuto ještě před přistáním v Aténách. Terteus byl přesvědčen, že se zde královu bratrovi a jeho synovi nic nemůže stát. Vidvojos s tímto názorem souhlasil, protože poněkud otrnul a kromě toho se probudil toho dne v dobrém rozpoložení. Terteus se pak domníval, že pokud zde je cokoli ohroženo, tak jedině koráb, který mohl někdo záměrně poškodit nebo v něm zákeřně umístit něco, co by ho poslalo na dno. Jaký předmět by to mohl být, nevěděl, jak upřímně přiznal, ale pro jistotu poručil několika mužům, aby drželi nepřetržitě stráž na pobřeží i na lodi. Ráno měli být tito čtyři muži vystřídáni jinými. Sám se chtěl s Bělovlasým rozhlédnout po přístavu. Nebyli Kréťané a spíš se mohli něco dovědět nebo uvidět, pokud zde bylo cokoli k zjištění nebo vidění.

Zanechali tedy na lodi čtyři veslaře, kteří v přilbách, s štítem v jedné ruce, kopím v druhé a mečem po boku spíš připomínali po zuby ozbrojenou krétskou pěchotu než mořeplavce, pokynul Bělovlasému a obcházel s ním zvolna nábřeží. Zástupy přilákané zprávou o příjezdu knížecí lodi se již rozešly a pouze malý hlouček zvědavců pokukoval nesměle po čtyřech bojovnících, jak hlídají koráb, vytažený na břeh a podepřený několika kůly. Nemenší zájem vzbuzoval Terteus s Bělovlasým. Ve vysokých lesklých přilbách s vlajícími rudými chocholy vypadali skutečně velmi okázale. Oba měli krátké bílé tuniky a lehké krunýře. Při chůzi ťukali konci oštěpů do kamenů a hovořili tlumenými hlasy, jako by cítili na zádech cizí pohledy.

„Byl jsem tu s otcem jako chlapec,“ pravil Terteus. „Vyměňovali jsme otroky za víno a olej, protože v štěrbinách mezi skalami se udrží jedině tráva a pár ostnatých keřů.“

„Netoužíte po stinných hájích a loukách, na kterých by se mohli pást vaši koně?“

„Nechováme koně, ale osly k přenášení nákladu z přístaviště do našeho sídla, které není ani vesnicí, ani městem. Možná že poněkud přeháním, protože máme několik krav, jež se musejí někde pást, takže v hloubi ostrova bude určitě mezi skalisky nějaká kamenitá louka. A když ses už ptal, zda se nám nestýská po loukách a hájích, tak ti odpovím, že kdybychom měli rozlehlé pastviny a stinné háje, nebyli bychom svobodní, protože Mínóovy lodi by dávno zarazily na našem ostrůvku dvojitou sekeru, přinutily nás odvádět daně z hájů a luk a my bychom ztratili svobodu, která je cennější než veškerá bohatství a radosti tohoto světa. Všiml sis toho mladého prince? Jak stál se skloněnou hlavou a kořil se v čele svého lidu Kréťanovi? Myslíš, že je šťasten, i když je rovina, která se táhne daleko k pahorkům, jistě bohatá na háje, potoky a pastviny? První by se vrhl na nás a za ním ostatní a smetl nás z povrchu země i s naším korábem, kdyby mu nenahánělo hrůzu pouhé jméno Kréty, jehož zvuk uvádí v třes jeho kolena. A přitom…“ Zarazil se a rozesmál zlým, jízlivým smíchem: „Kdyby se jenom dovedli nebát a sjednotit své síly, myslím ty malé králíky z tisíce měst, díky jimž Knóssos vzkvétá a panuje,“ řekl s povzdechem. „Byl jsi tam se mnou a víš, že by se Kréta rozpadla jako ztrouchnivělý kmen, i když má tak mohutné loďstvo. Ale to by musel…“ Náhle se zarazil a pohlédl bystře na zobec menší lodi, vytažené na břeh. Na zobci byla připevněna vyřezávaná, vlnami omytá a z jiné plachetnice patrně přenesená hlava bradatého starce, jehož tvář, zbarvená purpurem, hleděla zarputile vpřed.

Terteus se k ní rychle přiblížil a zastavil se. Vedle plachetnice stála zkroucená měděná trojnožka, na níž hořela krátká, silná polena; nad nimi byl umístěn velký kotlík s kouřícím dehtem, v němž dva lidé namáčeli košťata, omotaná hadry a natírali jimi boky lodi. Jejich práci přihlížel vysoký ramenatý muž v plátěném kabátci, ale bosý, a tiše s nimi hovořil.

„Co vás tak zaujalo, šlechetní bojovníci? Je to vetchá plachetnice a její ztrouchnivělá prkna začala propuštět vodu. Musíme ji natřít, aby neklesla na dno, až poplujeme dál…“ Třebaže mluvil nenuceně, pozoroval je velmi vážně zpod keříčkovitého obočí. Pomalu se stmívalo, takže tváře mladíků, otočených zády k slunci, nebyly dobře viditelné, zvláště proto, že měli čela pozakrytá přilbami.

„Inaóne!“ zvolal se smíchem Terteus. „Copak mě nepoznáváš?! Vždyť jsme se viděli naposledy před obdobím vzbouřených vln!“

Starý muž se zachvěl, zarazil se, sevřel jílec krátkého meče, zavěšeného na starém, odřeném řemeni, a opatrně se k němu přiblížil.

Když pohlédl do obličeje smějícího se Tertea, prudce ucouvl:

„Bohové!“ zašeptal. „Terteus se vrátil z říše stínů. Přišel jsi pro mne, přízraku mého synovce?“

„Nepřicházím pro tebe, strýče, ani se nevracím z říše stínů, jak ti může potvrdit tento bělovlasý mladík vedle mne.“

„Ty žiješ?“ Starý muž potřásl hlavou, potom prudce rozpřáhl ruce, uchopil zázračně zachráněného synovce do náruče, vyzdvihl ho s neočekávanou ‚silou a postavil zpátky na zem. „Ty žiješ! Jaká šťastná novina! Ihned ji zavezu tvému otci, který ti dal postavit smuteční hranici na břehu rodného ostrova a vykopat hrob, v němž uložil tvé zbraně. Jsi živ! Nezajali tě tedy Kréťané. Tvůj otec mi vyprávěl, že tři krétské lodi obklíčily tvůj koráb a potopily jej. Jakým zázrakem jsi jim unikl?“

„Kníže Vidvojos, Mínóův bratr, velitel oněch lodí, z nichž jedna vrhla na naši plachetnici síť a zajala nás, mi daroval život a vrátil svobodu.“

Starý muž náhle zvážněl a podezíravě ustoupil. Opět uchopil jílec meče, jako by se chtěl bránit.:

„Jsi tedy zjevení! Pryč ode mne!“

„Jsem to já, živý Terteus, strýče. Vím, co si myslíš. Já sám jsem se připravoval na smrt, ale šťastná náhoda způsobila, že tento jinoch zachránil život knížecímu synovi a já zase jemu, takže…,“ rozhodil ruce. „Ale to by bylo velmi dlouhé vyprávění. Můžeš mi věřit, že jsem živý a zdravý a připlul jsem s krétským knížetem a jeho výpravou. Povím ti ještě víc, jsem velitelem této lodi.“

„Ty velitelem Mínóovy lodi?! Přešel jsi do služeb Kréťanů? Ty, syn mého bratra?“ Stařec bezděčně ztišil hlas, jako by si náhle připomněl, kde je. Po nábřeží se trousili lidé a v nedalekých stáncích a hospůdkách se začaly rozsvěcovat olivové kahany a hliněné lampy.

„Nikoli, strýče, ale chceš-li zvědět celou pravdu, pojď s námi.“

Když vstoupili do malé krčmy, v níž bylo díky časné hodině málo lidí a volný stolek s dvěma lavicemi v koutě, úslužný vinárník, který je patrně viděl vystupovat z knížecí lodi, jim hned přinesl dva džbány s vínem a vodou a tři pohárky. Smíchali nápoje, zvedli je ke rtům, vážně vypili a Terteus vylíčil Inaónovi příběh svůj i Bělovlasého až do neočekávaného setkání v aténském přístavu.

„Přijel jsem jako kupec z Tróady pod záminkou, že zde chci prodat své zboží a vyměnit je za jiné,“ rozvyprávěl se strýc spikleneckým tónem. „Proto jsme já i moje posádka tak uboze oděni. Přivezl jsem několik koní, kteří nejsou nejlepší, ale ani nejhorší, prodal je a teď chci za ně získat několik malovaných hliněných nádob, které Atéňané vyrábějí velmi mistrně ve vesnici Kerameikos, položené nedaleko odtud. Ale to není skutečnou příčinou mého pobytu zde…“ Odmlčel se a pohlédl pozorně na Bělovlasého. Terteus rázem uhodl, proč váhá.

„Tento mladík je můj přítel, strýče, a ať mi chceš říct cokoli, můžeš to říct před ním, jako bychom zde byli sami, protože mu důvěřuji jako sobě. Nebo nemluv vůbec.“

„Věz tedy,“ pokračoval starý muž, nakláněje se přes stůl, „že jsem přijel do Atén, abych se setkal s králem Erichthoniem, otcem mladého prince, kterého jste dnes viděli v přístavu. V mládí jsme se zúčastnili několika společných výprav a spojovalo nás přátelství, a ačkoli jsem stejně jako tvůj otec králem skalnatého ostrůvku a všechen můj lid by se vešel na pět lodí, byl jsem přesvědčen, že mě přijme a vyslechne…“ Opět se zarazil a po chvíli dopověděl, ztišiv ještě víc hlas. „O různých věcech se šušká v přímořských krajinách, od ostrova k ostrovu. Je mnoho mužů, kteří by chtěli svrhnout krétské jho. Ale Mínós má všude zvědy, a proto raději mlčí a úzkostlivě skrývají své myšlenky, jež odhalují pouze svým nejbližším. Kdyby se nám podařilo postavit mnoho lodí, aby se o tom Kréťané nedověděli, vyzbrojit je a společně udeřit… Co myslíš, dokázal by Mínós odrazit takový útok?“

„Copak jsem ti to dnes neříkal?“ Terteus pohlédl významně na Bělovlasého, který mlčky naslouchal s tvářemi rozpálenými vínem i smělou Inaónovou řečí.

„Řekl jsi totéž, co tvůj ctihodný strýc, Tertee.“

Inaón zakýval hlavou. Zesmutněl, bojovný žár v jeho očích pohasl.

„Přijel jsem do Atén s nadějí v srdci,“ pokračoval. „Avšak jeden muž z tohoto města, jemuž důvěřuji, mi pravil, že Erichthonios, jenž vládne této zemi, již není tím Erichthoniem, s nímž jsem se plavil po třech mořích až po kouřící posvátnou horu na Sicílii. Je starý, churavý a netouží po ničem jiném, než aby božský Mínós ráčil od něho přijmout daň, kterou mu pokorně odvádí, když pánovy lodě připlouvají do jeho přístavu, aby naložily připravené pithosy s vínem, pytle zrní, nesčetné džbány oleje a s nimi nejkrásnější aténská děvčata a chlapce, kteří potom slouží jako otroci na krétských vinicích, jako sluhové pánových sluhů, pokud nejsou jako dobytek obětováni v Knóssu a menších ostrovních městech o svátku býka, jak praví zvěst. Jak mohu najít cestu k jeho srdci, když je rovněž vrhl poníženě k nohám krétského dobytčete?“

„Mladý princ, jeho syn, který nás přivítal, nevyhlížel na člověka dychtivého sloužit Mínóovi,“ odpověděl Terteus. „Řekl jenom tolik, kolik se slušelo říct, bez stínu pokory. Ani lid tohoto města neprovolával slávu krétskému knížeti a jeho posádce, ani mu neprojevoval zvláštní přátelství.“

„Domníváš se tedy, že s ním mohu promluvit?“ Inaón se zamyslel, nalil jim opět po půl pohárku vína, doplnil je pozorně vodou, a otáčel krouživým pohybem, aby se tekutiny smíchaly. Napil se a řekl: „Snad máš i pravdu. Nejenom já jsem přijel s takovým poselstvím. Je nás víc, než by se mohlo na první pohled zdát těm, kteří s úžasem hledí, jak pokorně snášíme nadvládu těch zženštilců. Škoda že se vydáváš na tak dalekou cestu, z které se určitě nevrátíš, protože by bylo lépe, kdybys padl v boji se skutečným nepřítelem než s těmi netvory na severu. Ale jestliže jsi složil velikou přísahu, nemůžeš ji zlomit. Povím tvému otci, že jsem tě viděl živého a zdravého. Ale říká se, že komu byla zaživa postavena mohyla, přežije všechny, jež znal. Kéž by tomu tak bylo, milý synovče. Ano, máš určitě pravdu. Pokusím se zítra promluvit s mladým Théseem.“

Zvedli se. Terteus a Bělovlasý usnuli krátce poté na rozhozených kůžích na dně lodi. Nad aténskou krajinou se rozklenula teplá, tichá, hvězdnatá noc. Na vysokém sloupu na okraji přístavu planulo krvavé oko neustále udržovaného ohně, které ukazovalo cestu zbloudivším lodím, jež nestačily doplout do přístavu za světla.

Avšak ani příštího rána, ani o den později nedosáhl starý král pirátů slyšení u Thésea, který byl příliš zaměstnán povinnostmi vůči svým vznešeným hostům, než aby si našel čas pro ubohého kupce z Tróady, za jakého se vydával Inaón, zatajující pečlivě své pravé řemeslo, jehož odhalení by mu na území podléhajícím dvojité sekeře přivodilo jistou smrt.

Téhož dine přivedly pohraniční hlídky do města několik zlodějů dobytka, kteří upadli do léčky nastražené v pohoří obklopujícím Attiku. Byli to plavovlasí, mlčenliví divoši. Věděli, jaký osud je očekává, zarytě mlčeli a hrdě hleděli do očí prince, když je strážci předvedli před jeho tvář.

Nekázal stít, jejich hlavy mečem a vystavit je na hranicích království, jak bylo zvykem, protože duše zlodějů dobytka by se mohly za svého bloudění po zemi vydat po stopách odplouvajícího korábu a zlomyslně jej poškodit. Kromě toho se neslušelo kalit krveproléváním radostné oslavy, uspořádané u příležitosti pobytu bohům podobného Vidvoje v Aténách.

Terteus, který se brzy spřátelil s mladým aténským princem – podobali se sobě jak povahou, tak i postavami, oba toužili po plném životě a hrdinských činech a pohrdali dlouhým, líným živořením v blahobytu zaplaceném zbabělostí – zmínil se nenápadně třetího dne, že jeden jeho známý kupec, který sem náhodou připlul téhož dne co on, ale na jiné lodi, by chtěl s ním, Théseem, krátce promluvit a že by podle jeho mínění nebylo na škodu, kdyby ho budoucí vládce Atén přijal a postaral se o to, aby jejich rozhovoru nenaslouchalo příliš mnoho svědků.

Když se tedy Vidvojos odebrali třetího dne po bohaté hostině s Perilavem do královské ložnice, z níž se dal po dobu jejich pobytu odnést i s ložem nemocný král Erichthonios, vyšplhal se Inaón kamenitou stezkou na pahorek aténské Akropole, překročil bránu a byl zaveden do velikého megara, kde seděl mladý princ u tabule s Terteem a jako stín jej provázejícím Bělovlasým a hovořil s nimi o severních krajinách, do nichž směřovala výprava, jež měla příštího dne odplout. Hodina nebyla pozdní a sluneční paprsky se dosud lomily na štítech dalekých hor. Božský Vidvojos se vzdálil o něco dřív, protože se bál, že jeho syn bude opět trpět mořskou nemocí při vysokých vlnách, a chtěl, aby přišel na loď odpočinutý. Samotného jej pak nechtěl posílat na lože, aby se nedotkl jeho mladistvé pýchy.

Ve chvíli, kdy Inaón vstupoval do královského megara na aténském pahorku, vplula tiše do odlehlého přístavu štíhlá krétská padesátiveslice, která však nevezla zboží, ale nevelký vojenský oddíl pod velením mladého důstojníka vysokého rodu a několik mužů, jejichž šat prozrazoval, že jsou poddanými faraóna z dalekého Egypta. Nejvýznamnější z nich byl podle všeho mladý osmahlý muž, nazývaný Suti-Mes, sluha a důvěrník kupce Re-Se-Neta. Ten měl splnit úkol v zastoupení kněze Het-Ka-Sebeka, jenž onemocněl téhož večera, kdy měl odplout do Atén, a nyní ležel zmítán horečkami v domě kupce Re-Se-Neta, který o něho starostlivě pečoval. Mladý Suti-Mes vstoupil právě do domu jednoho egyptského kupce v Aténách, aby v úkrytu čekal na svou chvíli, kdežto krétský důstojník se odebral na aténskou Akropoli, kde měl odevzdat bohům podobnému Vidvojovi dopis od jeho bratra, božského Mínóa, a současně uvědomit aténského krále o tajném rozkazu svého vladaře.

Velké megaron bylo téměř prázdné.

„Thésee,“ pravil Inaón odkládaje stříbrný pohár, „bylo by předčasné hovořit dnes o tom, co nastane po vítězství, ale přál bych si vědět podobně jako všichni ti, s nimiž jsem uzavřel tajnou úmluvu, zda Atény budou netečně přihlížet našemu počínání, až dozraje čas, nebo zda zachovají věrnost svým přemožitelům, čehož bych se ještě víc obával. Snad ti ani nemusím říkat, že bych nejraději uslyšel z tvých úst slib, že připravíš v tajnosti válečné lodi a obsadíš je odvážnými mladíky z tvého města, kteří touží po svobodě a slávě. Vím, že tvůj otec je chorý stařec, a ačkoli se v mládí vyznačoval statečností, jeho síly věkem zvetšely a odvaha se scvrkla, jak už to bývá u lidí, jimž shrbila záda uplývající léta i těžké nemoci.“

„Není tomu vždy tak,“ odpověděl s úsměvem Théseus. „Sám nejsi mladší než můj otec, Řekl jsi, že jste se spřátelili v jinošském věku, a přitom tvé srdce nezestaralo a mužně bije, když jsi přibyl do Atén s tak smělým poselstvím. Každý z nás ví, jak mocný je Mínóův stát, stejně jako to, že by v případě porážky bylo lepší, kdyby se ten, kdo potáhne proti Krétě, nikdy nenarodil a jeho město pohltila země, až jí Poseidon zatřese. Mluvím o tom, protože žádný Mínós nemá slitování s buřiči.“

„Taková je tedy tvá odpověď, Thésee?“

Starý pirát se opřel rukama o stůl, jako by se chtěl vzdálit, jakmile uslyší odpověď.

„Jsi moudrý člověk, Inaóne, jak ti ostatně káže tvůj věk. Víš tedy, že by ti nikdo nemohl ihned odpovědět na otázku, kterou jsi mi právě položil. Což teprve já, který nejsem vládcem této země, ale pouze královým synem. Ale i kdybych byl králem této země, musel bych se tě na mnohé věci přeptat, než bych odpověděl. Otázal bych se, kdo jsou ti, s nimiž ses spojil úmluvou, kolik válečných lodí mohou vyslat do boje a jaké jsou jejich záměry, zda jsou svorní a odhodlaní podporovat se navzájem, protože svévole a hádky často zmařily největší plány. Zeptal bych se rovněž, zda se neobáváš zrádců ani

zbabělců, kteří by mohli varovat Mínóa o připravovaném spiknutí, aby se mu zalíbili a zahubili své spojence. Mužové, kteří rozhodují o osudu svého lidu, musejí předem vědět, zda věc, do které se pouštějí, není předem prohraná. Nikdo nemůže lehkovážně přijímat tak závažná rozhodnutí.“ Odmlčel se na chvíli a potom pokračoval daleko sebevědoměji: „Ale jestliže se ukáže, že vaše síly poskytují aspoň stín naděje, věz, že aténský lid i mne velmi tíží krétská nadvláda a jho, pod nímž se naše svoboda plazí jako otrokyně. Jsme dobrými staviteli lodí, naše země je bohatá, mohli bychom je koupit nebo postavit tam, kam nesahá Mínóův zrak. Myslím však, že uteče ještě mnoho vody, než budeme natolik silní, abychom mohli udeřit.“

„Nezapomeň, že všichni piráti, kteří jsou smrtelnými nepřáteli Kréty, se přidají k nám. Je jich mnoho. A ačkoli se sami nemohou postavit proti krétskému loďstvu na otevřeném moři, tak…“

Zarazil se, protože se ve dveřích megara objevil sluha.

„Princi, právě přibyl důstojník Mínóových vojsk, který chce s tebou hovořit o samotě. Potom chce být odveden do komnaty, v níž pobývá královský bratr, božský Vidvojos.“

Théseus se zamračil, pohlédl váhavě na své hosty a rychle se vzdálil.

„Neboj se, strýče,“ pravil Terteus. „Ačkoli jeho řeč zněla velmi opatrně, myslím, že se připojí k nám, až nastane čas.“

„Kéž bys měl pravdu.“ Inaón pohlédl na dveře, za nimiž zmizel Théseus. „Aténský lid je nejpočetnější z těch, jež žijí v porobě. Nemají sice velké lodi, schopné boje na otevřeném moři, ale zato vlastní mnoho menších plachetnic, které by mohly přepravit tisíce bojovníků, kdybychom v noci…“

„Neříkal jsem ti to už v Knóssu? Vzpomínáš?“ obrátil se Théseus na Bělovlasého.

„Ano,“ přikývl Bělovlasý. „Když jsme ještě byli v Knóssu, říkal Terteus nejednou, že toto město, neobehnané hradbami, volá po tom, aby bylo dobyto. Že kdyby někdo úskokem nebo násilím prolomil kruh lodí střežících Krétu, přistál v některém opuštěném horském přístavišti, kterých je na severu velmi mnoho, mohl by rychle vpochodovat do města a rozvrátit je.“

„Obtíž je v tom, že velké válečné loďstvo nelze shromáždit úskokem ani žádným jiným způsobem, aby se o tom Mínós nedověděl, protože drží posádky na všech ostrovech. Trvalo by mnoho dní, než by se lodi, vyslané z různých, často od sebe velmi vzdálených míst, setkaly a společně odpluly na Krétu. Mínós by proti nim ihned vyslal trestnou výpravu a rozdrtil je.“

„A kdyby…“ Terteus se zamyslel. „Snad ani není třeba, aby se všechny lodi shromáždily před útokem na Krétu.“

„Jak to myslíš?“

„Co kdyby vypluly ze svých přístavů každá zvlášť a setkaly se na smluveném místě v noci, daleko od Kréty? Mínós by už nestačil shromáždit loďstvo, i kdyby se mu to doneslo. A nemusela by to být jedna výprava, ale dvě, protože ti, kdo žijí na jih nebo východ od Kréty, by mohli zaútočit na velký Faistos, druhé město království. Jiní by opět zaútočili na severu. Pokud by se jižním vojskům podařilo ukořistit téhož dne koně, mohli by ještě téhož dne podpořit nápor svých druhů na severu, protnout ostrov a znemožnit posilám z jiných měst, aby přispěchaly na pomoc Knóssu.“

„Ne tak rychle, Tertee!“ Starý pirát zvedl ruku. „Opakuj ještě jednou, cos řekl. Nejsou to slova, která bych chtěl vypustit druhým uchem, ale naopak, zapsat si je dohře do paměti.“

Hovořili šeptem, ohlížejíce se stále ke dveřím, ale velký megaron královského domu byl prázdný a nikdo nerušil jejich rozhovor.

Théseus prošel mezitím předsíní a vstoupil do pokoje, který mu mlíčky naznačil služebník.

Krétský důstojník stál uprostřed místnosti a špičkou sandálu kreslili čáry na kamenné podlaze. Théseus stanul ve dveřích a pozdravil ho lehkou úklonou.

„Ty jsi Théseus, syn krále tohoto města?“ zeptal se ihned, aniž odpověděl na pozdrav.

„Ano, pane.“

„Bylo mi řečeno, že tvůj otec těžce ochuravěl a že ty ho nyní zastupuješ. Slyš tedy rozkaz, který ti přináším jménem svého pána…,“ napřímil se, „božského Mínóa, potomka svatého býka.“

„Mluv, pane, poslouchám.“

„Můžeme hovořit neslyšeni?“

Théseus zamířil do předsíně, rozhlédl se, zavřel těžké dveře s hroznovými závěsy a přistoupil ke Kréťanovi.

„Nikdo není nablízku.“

„Dobře. Slyš tedy, co od tebe žádá můj pán. Máš zajmout a odeslat na Krétu jinocha se světlými vlasy, nazývaného Bělovlasý, který připlul do Atén na lodi králova bratra, božského Vidvoje. Máš vše zařídit tak, aby se nikdo nikdy nedověděl, že byl unesen. Až se tak stane, schováš jej a dopravíš na mou loď, jakmile Vidvojův koráb odpluje. Pokud vím, stane se tak zítra. Budu očekávat zprávu v přístavu. Toť vše. Víš, o koho jde?“

„Ano vím,“ přikývl Théseus užasle hlavou. „Ale jakým způsobem mám splnit rozkaz? Co řekne božský Vidvojos, když ho neuvidí na palubě?“

Důstojník svraštil obočí.

„Není tvou ani mou věcí předpovídat, co řekne božský Vidvojos, ale plnit rozkazy pána. Učiň, co ti božský Mínós přikázal, a to tak, jak je od tebe žádáno. Taková je vůle krále.“

„Je mým hostem,“ pravil Théseus rozpačitě. „Připlul sem s Vidvojem, podobným bohům, a nyní prodlévá v mém megaru. To mám unášet své hosty?“

Důstojník se hrozivě napřímil.

„Již mě omrzely tvé řeči a nemíním je déle poslouchat, Atéňane. Jestliže odmítáš splnit rozkaz svého pána, pověz mi to a já tě odvedu na postraňku na loď a odvezu tam, kde se dovíš, jakou smrtí umírají neposlušní barbaři. Táži se tě, zda jsi pochopil, co od tebe očekává tvůj pán, a zda splníš rozkaz?“

„Ano, pane,“ odpověděl tiše princ.

„Konečně!“ pravil důstojník mírnějším hlasem a uklidnil se. „Proč mě znepokojuješ výmluvami jako plachá panna? Plul jsem tři dny a tři noci po rozbouřeném moři a potřebuji si odpočinout. Předtím však musím odevzdat bohům podobnému Vidvojovi králův dopis. Zaveď mě k němu, ale předtím se přesvědč, zda již nespí, protože by bylo neodpustitelným proviněním rušit ze spánku potomka svatého býka.“

„Ano, pane,“ pravil hluše Théseus a zamířil ke dveřím.

„Počkej!“

Důstojník k němu přistoupil“Jejich zraky se setkaly. Černé, planoucí oči s modrýma, velmi smutnýma.

„Můj pán žádá, aby bylo vše uchováno v nejhlubší tajnosti. Žádný muž z posádky bohům podobného Vidvoje, ani on sám, ani jeho syn, ani lidé žijící v tvém městě nesmějí zvědět, že jsi jej unesl na rozkaz krétského krále. Musíš jej odeslat na mou loď tak, aby jej žádné oko nespatřilo. Můžeš tak učinit uprostřed noci, když jej spoutáš, ucpeš mu ústa, vhodíš do pytle nebo koše a takto ukrytého odešleš na mou“ plachetnici. Ale to se nesmí stát dřív než bohům podobný Vidvojos odpluje. Do té doby jej budeš držet tam, kde ho nikdo nebude moci najít. Avšak pamatuj, že ho musím dostat živého a zdravého. Zemřeli tvou vinou, zemřeš i ty. Rozuměl jsi?“

„Rozuměl jsem všemu, cos řekl, pane.“ Théseus mlčky přikývl. „Splním vůli tvého pána, božského krále Kréty.“

„Výborně! A teď mě zaveď k bohům podobnému královu bratru.“

Shodou okolností kníže Vidvojos dosud nespal. Když se ujistil, že Perilavos, který při hostině vypil víc vína, než na kolik byl zvyklý, usnul hlubokým spánkem, vyšel na nádvoří královského domu a procházel se po něm hluboce zamyšlen, kochaje se chladivým večerním vzduchem.

Důstojník ihned zahlédl knížete v plápolu pochodní Zastrčených do bronzových držadel, a s hlubokou úklonou mu odevzdal králův dopis. Dodal k tomu, že božský Mínós využil příležitosti, kterou mu poskytl jeho bídný sluha, odplouvající do Atén, a protože doufal, že se mu tam snad ještě podaří zastihnout bohům podobného Vidvoje, posílá mu po něm své bratrské pozdravy a ujištění, že se modlí k Velké matce a bohům vládnoucím hlubinám, aby utišili vlny před zobcem Angela a poháněli jeho plachy neutichajícím příznivým větrem do okamžiku, kdy přistane v rodném přístavu v Amnísu. Vidvojos jej požádal, aby poděkoval jeho božskému bratrovi za jeho starostlivost a modlitby, jež budou jistě vyslyšeny, když vyšly z tak významných úst. Přečetl dopis v kmitavém světle pochodní, ale nenašel v něm nic jiného, než co mu řekl důstojník. Vlídně mu pokynul, a když vyslechl jeho květnatý proslov na rozloučenou, opět pokračoval v procházce.

Jakmile Théseus vyprovodil Kréťana k branám Akropole, krétský velitel Odpochodoval se svým oddílem do přístavu, kde byly ubytovny vojsk a posádek Mínóových lodí, vrátil se zpět do megara. Terteus si všiml nápadné změny v jeho obličeji a zeptal se, nepřivezl-li mu krétský důstojník špatné zprávy.

Mladý kníže ho odbyl několika zdvořilými větami. Bylo však vidět, že mu není do řeči. Proto se všichni zvedli a chystali se k odchodu. Terteus oznámil, že vyprovodí strýce do přístavu, kde se ubytoval v jednom domě se svou posádkou, a rozloučil se s Bělovlasým slovy:

„Jdi si odpočinout, protože nás ráno čeká velmi mnoho práce.

Théseus je vyprovodil k bráně královského domu, v jehož zadní části byl ubytován kromě Vidvoje a Perilava i Bělovlasý.

„Pověz, chlapče, nebojíš se daleké cesty, na kterou se zítra vydáváš?“ otázal se ho přátelsky princ.

„Nebojím, pane.“ Bělovlasý potřásl rázně hlavou. „Již rok minul od chvíle, kdy bouře unesla mou bárku od rodného trojského, břehu. Od té chvíle jsem obeplul velký kus světa od egyptských písčin až po Krétu…,“ rozpačitě se odmlčel.

Théseus, který již znal jeho příběh od Tertea, mu položil ruku na rameno.

„V mé vlasti se říká, že nezahyne ten, koho chtějí uchovat při životě bohové, i kdyby bylo tisíc kopí namířeno na jeho hruď.“

„Terteus opět říká, že osud člověka je předurčen v okamžiku, kdy spatří světlo dne, a že nezemře, dokud se jeho osud nenaplní, což je vlastně jedno a totéž,“ odpověděl Bělovlasý. „A nyní pluji do Tróje, ačkoli jsem nikdy nevěřil, že se toho někdy dočkám, spatřím svůj domov, otce i matku, kteří se budou jistě radovat, protože nemají nikoho kromě mne. Vezu jim krásné dary,“ dodal. „Věnoval mi je Perilavos, když jsem ho vyrval z mořských vln.“

Opět se odmlčel.

Théseus ho upřeně pozoroval. Tvář měl zasmušilou, pohled smutný.

„Jsi mladý a tvůj život, plný podivných, hrůzostrašných dobrodružství se zajisté podobá příběhu, o jakých vyprávějí básníci na hostinách. Byl bych rád, kdybys šel ke mně, pokud ti spánek zcela nesklížil víčka, a vylíčil mi některé příhody, o nichž dosud nevím.“ Dříve než Bělovlasý odpověděl, rychle dodal: „Musím se na chvíli vzdálit kvůli věci spojené s návštěvou onoho Kréťana, kéž bohové protnou co nejdřív nit jeho života. Brzy se vrátím. Počkej na mne v megaru!“

Postrčil Bělovlasého do velkého sálu, jehož dveře byly otevřeny dokořán, a zmizel v přítmí. Zamířil rychlým ‚krokem do královských kuchyní. Prošel nádvořím a vstoupil do rozlehlé, nízké budovy, v níž se příjemně rozlévala vůně pečených beranů.

„Je zde Pominios?“ otázal se.

Jeden z mužů stojících u ohniště, nad nímž se otáčely rožně, se ohlédl a okamžitě k němu přistoupil. Byl malý a shrbený.

„Volal jsi mě, princi?“

„Ano, Pominie.“

Théseus vzal starce za ruku a vyšel s ním na nádvoří. Tlumeným hlasem mu řekl několik slov. Hrbáč mlčky přikývl a rychle se odbelhal, pokud mu dovolovaly staré, pavoukovité nohy. Théseus se vracel do megara. Na rozdíl od starce nespěchal. Když vstoupil do sálu, řekl Bělovlasému, který se hned zvedl:

„Pojďme do mé ložnice, protože sluhové sem za chvíli přijdou uklidit stoly,“ pravil, ukázav na drobty od placek, skvrny po rozlitém víně a okousané kosti.

„Nediv se, že tolik toužím vyslechnout tvůj příběh, ačkoli se velmi připozdilo a za chvíli bude noc. Zítra odplouváš a já tě už možná nikdy nespatřím, protože vůle ‚bohů je nevyzpytatelná. Mrzelo by mě, kdybych se vše nedověděl o tvých hrdinských činech a neuvěřitelných dobrodružstvích, jimž rád naslouchám, jak jsem již řekl.“ Zatleskal. Ve dveřích se objevil starý sluha a mlčky se mu poklonil.

„Přines džbán nejlepšího vína a dva poháry, Pominie.“

Hrbáč se beze slova vzdálil.

„Před jeho návratem ti chci říct, mladý příteli, že lidé musejí často dělat to, co dělat nechtějí a před čím se jejich duše vzpouzí,“ pravil Théseus se záhadným úsměvem. „Věz, že ušlechtilý člověk podléhá násilí stejně jako bídák. Rozdíl mezi nimi je pouze v tom, že se šlechetný pokouší násilí vzdorovat, zatímco bídák mu často s radostí podléhá. Ale jak jsi sám řekl, člověk není strůjcem svého osudu ani svých skutků, protože vše je v rukou bohů. Kéž tedy pohlédnou milostivě na tebe i na mne.“

Mezitím se vrátil stařec s džbánem a s dvěma poháry, jež naplnil po okraj.

„Je již zředěné, princi,“ pravil chraptivým hlasem. Théseus přikývl.

„Připíjím na vaši výpravu, bělovlasý příteli. Abys spatřil jantarovou zem a vrátil se z ní živ a zdráv.“

Zvedl pohár k rtům. Bělovlasý, který již vypil dnešního dne dvě číše vína a měl dost, zvedl rovněž svůj pohár, aby hostitele neurazil.

Viděl, jak Théseus odkládá na kamennou podlahu svůj pohár a pozoruje ho s vážností a neklidem. Ale náhle se mu zakalil zrak, princova tvář se rozmazala, rozplynula a potom vše zmizelo, pohlcené tmou.

Byl by spadl, kdyby ho Théseus nepřidržel a opatrně neuložil. Současně vstoupil do místnosti hrbáč.

„Musíme někde ukrýt tohoto jinocha, dokud nenastane čas k jeho odeslání. Ráno ho budou všichni hledat. Jak dlouho bude spát, Pominie?“

„Jestliže vše vypil, a to učinil, jak se zdá, bude spát do samého poledne nebo ještě déle.“

„Kratčeji ne?“

„Můžeš být ujištěn, pane, že nikoli.“

„Kde ho ukryjeme?“

Starý sluha se poškrábal na pleši. „Pod královským domem jsou kobky, ale tam byli vhozeni zloději dobytka, kteří mají být popraveni, jakmile bohům podobný Vidvojos odpluje. Avšak kobky jsou veliké a vedle pokladnice tvého otce je tajná komora, kterou otevírá otáčející se kámen.“

„Máš pravdu. Pominie. Jdi napřed a hleď, aby nás nikdo nepotkal. Já ho ponesu.“

Prošli chodbou k bronzovým dveřím, jež starý sluha otevřel. Za nimi se objevil temný otvor s úzkými schůdky, vykovanými ve skále. Zavřeli dveře a sestoupili dolů.

„Vykřeš oheň,“ přikázal polohlasem princ. Po chvíli se vznítila jiskřička, spadla na hlaveň pochodně, zastrčené do držadla, zapuštěného do stěny, a mihotavé světélko zjasnilo tmu. Hrbáč zvedl pochodeň nad hlavu a vykročil napřed. V místě, kde se schůdky stáčely, byla rozlehlá podzemní kobka. Uprostřed podlahy se černal otvor, dostatečně velký, aby se jím mohl protlačit člověk. Théseus ho obešel a zamířil k protější stěně. Byla chladná a vlhká jako celé podzemí. Pominios si ji chvíli prohlížel, potom se opřel ramenem o vyčnívající balvan, který se tiše otočil. Za ním byla další temná chodba a kobka.

Théseus se naklonil a položil spícího chlapce na hladkou podlahu. Hned potom odešli.

Na zpáteční cestě vzal pochodeň ze starcových rukou a stanul nad otvorem, k němuž byl přistrčen dlouhý žebřík. Přiblížil k otvoru pochodeň a nahlédl dovnitř.

V hluboké podzemní kobce seděli polonazí muži. Bylo jich osm, nebo i deset. Pohlédli na něj mžourajíce očima. Někteří byli v zralém věku, jiní mladí, jeden měl věkem blíž k dítěti než k muži, ačkoli i on se již zacvičoval v zbojnickém řemesle. Théseus věděl, že jejich řeč se velmi podobá jazyku Atéňanů. Ale lid, k němuž náleželi, přišel do této krajiny dřív než oni, jak o nich aspoň vyprávěly pověsti. Předkové Atéňanů je porazili a vytlačili do hor, kde potom žili v nedostupných slujích, přepadali stáda a osamělé poutníky. Byli to neotesaní divoši, žádný z nich se neobjevil dobrovolně v městě, ačkoli se je Théseův děd pokusil získat a usadit v rovinách pod horami. Neušetřili žádného Atéňana, který se jim dostal do rukou, každý hynul krutou smrtí.

Princ opět zvedl pochodeň a napřímil se. Dá je popravit, jakmile Vidvojův koráb odrazí od břehu. Nebude je déle živit ani jediný den.

Za zády slyšel šouravé Pominiovy kroky. Když stanul, kroky rovněž utichly. Princ vystoupil na první schod.

Slunce se již vyšplhalo vysoko na oblohu. Sluhové krále Erichthonia dávno odnesli na loď voskem zalité džbány s uzeným masem, opletené povřísly z mořské trávy, džbány s vínem a dva velké pithy se zrním umletým na mouku, určenými pro posádku Angela o sto mužích, která již zasedla u vesel. Avšak bohům podobný Vidvojos dosud nevstoupil na loď. Procházel se tam a zpátky po písčitém nábřeží, provázen svým synem a Terteem.

Zástup zvědavců je mlčky pozoroval zpovzdáli. Pár mužů si tiše šuškalo, že kníže neodplouvá, protože zmizel jeden člen posádky, ten, co hlídal loď, když Angelos vplul do přístavu.

„Sám nevím, co dělat,‘“ pravil Vidvojos. „Jakpak tu máme zůstat, když jsou potraviny už naložené a nikdo neví, jak dlouho se budeme plavit do jantarové země.“

„Nemůžeme zde zůstat, božský kníže,“ pravil smutně Terteus. „Toulá-li se někdo a není nablízku, když má odplout jeho loď, musí zůstat, kde ho zanechala jeho vlastní hloupost. Je to prastarý zvyk, který platí pro všechny plavce od nepaměti. Ale nechce se mi věřit, že by se někde ztratil z vlastní hlouposti. Proč jsem jenom nenahlédl do jeho světničky, když jsem se vrátil z přístavu? Potom by byl možná mezi námi. Vypil jsem asi příliš mnoho vína a spal jako zařezaný,“ trpce si vyčítal.

„Princ Théseus pravil, že Bělovlasý nespal tuto noc ve svém loži. Přesvědčil jsem se o tom na vlastní oči. Kožešiny vypadají, jako by je před chvílí někdo vyklepal a vyvětral,“ řekl Perilavos. „Přece ho tu nenecháme, můj božský otče? Přísahali jsme, že si budeme pomáhat a že neopustíme jeden druhého v nouzi. Zachránil mi přece život.“

„Vím o tom, můj synu. Ještě počkáme. Třebas se objeví, třebas někde usnul, když se šel večer projít, a dosud se neprobudil? Nebyl zvyklý vínu a trochu pil. Théseus přikázal svým lidem, aby ho všude hledali a podívali se i do jam a rozsedlin na pahorku, na němž stojí královský dům. Ostatní obcházejí všechny ulice a vyptávají se lidí, zda ho neviděli. Počkejme ještě, až co nám řekne aténský princ.“

„Už je zde!“ zvolal Terteus a ukázal na jezdce na krásném bílém koni, který se k nim blížil prudkým klusem. Teprve před božským Vidvojem stáhl koni prudce opratě. Za ním jela jeho družina, která stanula v uctivém odstupu. Théseus seskočil z koně a hluboce se poklonil královu bratru:

„Prohledali jsme celý pahorek, palác i sousední háje. Nikde není, ani ho nikdo neviděl,“ oznámil zadýchaným hlasem.

„Jak je to možné?“ zeptal se kníže.

„Nemohu ti na tuto otázku odpovědět, dokud se nenajde, pane.“

„Že by utekl?“ otázal se Vidvojos, ale sám si odpověděl na otázku. „Proč by měl utíkat, on, Trojan, když naše loď právě pluje do jeho domova s krásnými dary pro oba rodiče?“

„Byl přece svobodný, mohl zůstat, kdyby chtěl.“

„Mohl i nemohl,“ zabručel Terteus. „Složil přece velikou přísahu, která ho zavazovala k další plavbě. Možná že se nám to neodvážil říct, protože se styděl za svou slabost. Hodně prožil a stesk po domovu jej přemohl. Bál se, že nám to nedokáže říct.“

„Myslíš, že by byl něčeho takového schopen? Proč tedy neutekl v Iólku, který je blíž jeho vlasti?“

„To nevím, kníže. Nevím také, zda mu nekřivdím. Ale blíží se doba odjezdu a on tu není. Co jiného si mám o tom myslet, než že se před námi schoval? Nejtěžší je najít to, co se samo schovává, jak u nás říkají.“

Božský Vidvojos pohlédl ještě jednou na konec ulice, zakrytý hlavami početného zástupu. Théseus pohlédl významně na Tertea a pravil:

„U nás opět říkají, že je nejlehčí zasáhnout oštěpem toho, kdo je k nám obrácen zády, ale že se takový čin nelíbí bohům.“

„Co tím chceš říct?“ Tvář mladého piráta zrudla a jeho ruka se bezděčně dotkla meče.

„Chci říct, že bělovlasý jinoch nevypadal na člověka, který bere na lehkou váhu přísahu. Dokud nezvíš, co se mu přihodilo, nevyslovuj nahlas myšlenky hanobící jeho čest.“

Terteus chtěl cosi ostře namítnout, ale božský Vidvojos zvedl ruku a umlčel je. Oba mladí muži se chvíli měřili rozkohoucenými pohledy.

„Protože jsi jej nenašel, synu aténského krále, nezbývá než odplout bez něho. Ale kdyby se vbrzku našel a nějaká loď odplouvala z tvého přístavu na sever, pamatuj, že se zdržíme v Iólku a potom o něco déle v Tróji, abychom obnovili zásoby a nabrali sil před plavbou do neznámých zemí. Budeme ho vyhlížet a těšit se z jeho návratu. A kdyby… kdyby se mu přihodilo nějaké neštěstí, budu ti velmi vděčen, když mě o tom uvědomíš, jakmile se k tomu naskytne příležitost. Za chvíli odplujeme. Přijmi mé diky za pohostinnost.“

Zvedl ruku k pozdravu a zamířil k břehu. Perilavos ho provázel se spuštěnou hlavou. Terteus si před odchodem neodpustil poznámku:

„Ostrými slovy jsi mě vyprovodil, ale můj hněv vyprchal, protože já sám bych byl rád, kdybych se mýlil a Bělovlasý se nezpronevěřil přísaze. Určitě se již nesetkáme, protože cesta nás od sebe vzdaluje. Jedno ti však povím, Kréta je slabší, než vám říkají vaše obavy před ní…“ Zarazil se. „Věř, že bych si horoucně přál být s vámi, až udeříte na onen labyrint, jehož zlaté rohy jsou urážkou slunečních paprsků.“

„Buď Sbohem, Tertee. Zapamatuji si tvá slova,“ pravil syn aténského krále na rozloučenou.

Dlouho stál před shromážděným davem, a když se vesla obrovského korábu ponořila do vody a zamířila k dlouhé úžině, která vedla k moři, pokynul rukou zmenšujícím se postavám na palubě. Potom svraštil obočí a těžce si povzdychl. Čin, kterého se dopustil, mu jistě nebude tak brzy prominut.

Vyskočil na koně, dal znamení družině, aby ho nechala samotného, a jel pomalu po nábřeží vyhýbaje se rozcházejícím se lidem, kteří ho srdečně pozdravovali, protože moudře vládl od chvíle, kdy jeho otce sklátila dlouhá choroba.

Vzpomněl si na otce a opět se zachmuřil. Potom vyhledal očima krétskou plachetnici, vytaženou na břeh. Stálo před ní několik vojáků, hovořících patrně o výpravě králova bratra; kus dál se procházel jejich velitel, vypínající pyšně hruď a hledící pohrdavě na chodce.

Théseus k němu přijel a seskočil z koně.

„Můžeš přikázat posádce, aby spustila loď na vodu. Přivezou ho vozem zapřaženým do dvou bílých volů. Byl uspán silným bylinným vývarem a neprobudí se tak brzy. Je ukryt pod rákosovou rohoží, takže ho tvoji lidé mohou odnést na loď jako zboží a odkrýt, až odrazíte od břehu.“

„Neudusí se, až ho povezou sem?“

„Neobávej se, pane. Je zdráv a zdráv dopluje na Krétu, bude-li taková vůle bohů.“

Důstojník pokrčil pohrdavě rameny.

„Co pravil božský Vidvojos?“ zeptal se.

„Byl velmi zarmoucen, stejně jako jeho syn. Odložili odjezd a čekali, ale když jsem jim oznámil, že jsme Bělovlasého nikde nenašli, ačkoli jsme prohledali celé okolí, smířil se s tím a vstoupil na palubu.“

„V pořádku. Dobře jsi splnil rozkaz, Thésee,“ pravil povzneseně důstojník. „Můžeš být ujištěn, že o to m uvědomím svého pána.“

„Děkuji ti, pane. Nepotřebuješ potraviny na cestu?“

„Ne. Vše, co jsem potřeboval, již přinesli moji lidé ze sýpek tvého otce. Sbohem.“

Vtom se objevil na konci přístavní uličky vůz tažený párem bílých volů a provázený dvěma ozbrojenci. Důstojník k němu rychle přistoupil a nadzvedl rohož, aby se podíval, co je uvnitř. Potom ji opět spustil a pokynul kočímu, aby popojel k lodi. Chvíli nato se ozvaly stručné povely.

Théseus vyskočil na koně a zamířil do královského domu, vztyčeného na odlehlém pahorku.

Krétský důstojník vyslal vojáka pro mladého Suti-Mese, který čekal v domě jednoho egyptského kupce.

Přispěchal ihned se svými sluhy, a když loď odrazila od břehu, přikázal, aby spoutali spícího jinocha a protáhli konec provazu smyčkou na stožáru. Co kdyby se u vědomí kruté smrti, jaká ho očekává, vrhl do mořských vln?

Avšak jinoch zřejmě nechoval žádné sebevražedné úmysly. Když se probudil, usedl a užasle na ně pohlédl, snědl, co mu dali, a nepromluvil po tři dny ani slovo. Protože pak věrný Suti-Mes neviděl nejmenší důvod, proč by se měl bavit s bídným svatokrádcem, byl spoutaný vězeň ponechán sobě samému, dokud plavci nespatřili v dálce posvátný štít hory a nezvedli ruce na znamení úcty. Téhož dne odpoledne přistála loď v Amnísu.

Věrný Suti-Mes uvolnil chlapci poněkud pouta a v doprovodu ostražitých sluhů jej doprovodil do pronajaté lektiky, aby mohl co nejdřív předstoupit před tvář svého pána. Věděl, že je netrpělivě očekáván.

Když zabušil na bránu domu, oddychl si s úlevou. Zhostil se vzorně svého úkolu a nedopustil se ničeho, zač by mohl být pokárán. Přivedl vězně na postraňku, jehož konec svíral pevně v ruce.

Ctihodný Re-Se-Net se objevil ve dveřích nevolán, jako by tušil, kdo přichází.

Věrný Suti-Mes se prohnul v hluboké úkloně.

„Buď pozdraven, pane můj. Zde je, zdráv a celý, jak jsi přikázal.“

Re-Se-Net se beze slova otočil a odchvátal do komnaty, v níž odpočíval nejctihodnější Het-Ka-Sebek. Jeho host se cítil dosud sláb po přestálé nemoci, ale pomalu se zotavoval.

„Ó nejctihodnější,“ pravil kupec s rozzářenou tváří. „Mám pro tebe zprávu, která tě uzdraví rychleji než léky předepsané krétským lékařem. Suti-Mes se vrátil z Atén a přivezl svatokrádce živého a zdravého.“

„Chvála budiž za to Sebekovi.“

Na pobledlé knězově tváři vykvetl ruměnec, který jí vrátil zdravou barvu. Nadzvedl se na lokti. „Přikaž, aby ho sem přivedli. Chci potěšit zraky pohledem na něho.“

Re-Se-Net se vrátil ke dveřím a pokynul služebníkům. Přivedli chlapce a Suti-Mes jej strčil dovnitř.

Kněz na něj chvíli hleděl široce rozevřenýma očima, potom těžce klesl na lože, bledý jako stěna.

Re-Se-Net, který se bál, že mu přílišná radost ublížila, k němu přiskočil:

„Nejctihodnější, neodebralo ti štěstí síly?“

Het-Ka-Sebek otevřel pomalu oči. Jeho tvář byla již klidná, ale stále ještě bledá.

„To není on,“ pravil tiše. „Přivedli jste jiného chlapce.“

Vypluli na širé moře. Po pravé straně byl rozlehlý zelený ostrov nazývaný Aigína a vysoké pohoří v Argolidě, po levé stále strměji se zvedající pobřeží Attiky. Loď se pohybovala jedině silou vesel.

Terteus přešel podél veslařských lavic. Záměrné odvracel hlavu od místa, kde zaujal Perilavos místo, uvolněné Bělovlasým. Ani závan nezčeřil zrcadlově hladkou vodu zálivu. Loď se ani nezahoupala v té tišině.

Bohům podobný Vidvojos stál u stožáru obzíraje břehy ostrova, který míjeli. Usmál se na Tertea, ale nepřivolal jej k sobě. Zmizení Bělovlasého vrhlo stín na výpravu dřív, než se vzdálila od pobřeží Hellady.

Terteus přistoupil ke kormidelníkovi. Byl daleko menší než jeho předchůdce, který řídil loď do Atén, a měl dovézt Angela do Iólku, nebo i do Tróje, protože se mnohokrát plavil těmito končinami a nebylo ostrova na sever od Atén, kde by nepřistál aspoň jednou v životě, ani přístavu, kde by nesnědl placku a nevypil pohár vína, jak vyprávěl. Jmenoval se Erikleves a pocházel z Atén. To všechno se od něho dověděl Terteus na pevnině, nyní ho pozoroval, jak lehce pohybuje rukojeťmi řídících vesel a vede loď po rovné přímce, jako by neplul po širém moři, ale městskou ulicí. Terteus chtěl k němu přistoupit a promluvit s ním o úseku, který měli dnes urazit, ale nemohl se jaksi odlepit z místa. Opíral se o jeden z obrovských pithů s moukou a hleděl na moře. Tyto obrovské džbány ze světlé pálené hlíny, natřené pruhy křiklavých barev, byly zastrčeny do otvorů mezi prkny, určenými zvlášť k tomu účelu, a omotané provazy a povřísly z mořské trávy, aby nepraskly při prudších nárazech. Terteus se bezděčně usmál. Mladý aténský princ je zásobil potravinami daleko štědřeji, než bylo zapotřebí, jako by je od nejbližšího přístavu dělilo velmi mnoho dní. Přece věděl, že se nikdy příliš nevzdálí od pevniny a vyvážou loď za nepříznivého větru někde na břehu, pokud nebude vanout příznivý vítr, který dovolí napnout plachty a dopřát odpočinku veslařům.

Vesla se zvedala stejnoměrně a klidně, od zobce se nesl jednotvárný, zpěvavý hlas Ornea, udávající rytmus pažím posádky. Jako by celý svět kolem dokola, zelené ostrůvky, v dálce vystupující pevnina i blankytná, sluncem rozjiskřená voda zálivu spočívaly v báni obrovské, vlahé tišiny.

„Pořád na něho musím myslet,“ ozval se za jeho zády tichý hlas knížete. Napadlo ho, že ještě nikdy neslyšel králova bratra křičet nebo se hlasitě smát.

Otočil se.

„I já ho mám pořád před očima, božský kníže. Nechápu, co se mu mohlo stát. Ale měl pravdu aténský kralevic, když mě pokáral za slova, která jsem o něm pronesl. Bělovlasý nepatřil k lidem, kteří zbaběle unikají svému osudu nebo lomí přísahu. Byl upřímný, přímočarý, takový, jaký má být správný muž, ačkoli ho lze stěží nazvat mužem.“

„Tím větší jsou moje obavy. Něco se mu muselo přihodit, že se nedostavil na palubu.“

Odmlčeli se a chvíli pozorovali moře.

„Co by ho mohlo zadržet, kdyby žil?“ zeptal se Vidivojos.

„Ale kdo ho mohl připravit o život a kdy?“

„To kdybych věděl, věděl bych možná rovněž, kdo zabije mne,“ pravil kníže, odvrátiv pohled od moře. „Jeho zmizení mi ukazuje, jak marné jsou mé naděje. Můj bratr ho odklidil jedině proto, aby mi naznačil, jak dlouhé a mocné jsou jeho paže, a naplnil mou duši zoufalstvím, jež usmrcuje lidi bez cizího přičinění. Tento jinoch byl mezi námi, s námi pobýval na spřáteleném dvoře a byl ponechán jenom nakrátko sám, zatímco my jsme prodlévali pod stejnou střechou jako on. Přesto však zmizel a žádný z nás netuší, jak se mohlo stát.“

Terteus přikývl. Třebaže slunce silně hřálo, pocítil náhle mrazení. Člověk může vyhrát boj s každým nepřítelem, může uniknout smrti pomocí zbraně anebo lsti, ale cožpak lze měřit síly s neznámem a unikat něčemu, co zabíjí, aniž odhalilo svou tvář?“

„Jsou zde dary, které vezl matce a otci,“ pravil mladý pirát, aby něco řekl a přerušil mlčení. „Odevzdáme jim je, abychom splnili jeho vůli. Jestliže jeho duše dosud neodešla do země stínů a prodlévá někde nablízku, určitě ji to potěší.“

„Tertee! Tertee!“

Ozval se hluchý hlas, dutý a odlehlý, jako by přicházel z jiného světa.

„Co to je?“ zeptal se Terteus zbělelými rty. „Že by nás slyšel?“

Kníže couvl o krok a opřel se o pithos.

„Byl jsem do této chvíle přesvědčen, že se něco takového nemůže stát, že lidé odcházejí, jak přišli, z věčné tmy do věčné tmy, a že po sobě nezanechávají žádnou stopu. Teď jsem slyšel na vlastní uši jeho hlas, přicházející z velké dálky… Nebyl to klam? Volal tě, nebo ne?“

Mladý pirát, který byl tak vyděšen, že nebyl schopen slova, jenom mlčky přikývl.

„Tertee!“

Vidvojos uskočil od pithu a prudce se ohlédl.

„Jako by přicházel odtamtud,“ ukázal roztřesenou rukou na obrovský džbán.

Přistoupil k němu a Terteus, bledý jako stěna, proťal přidržující víko nádoby. Zvedl je.

Tehdy se z jejího vnitřku vynořila lidská ruka a uchopila její okraj.

„Je to člověk!“ vykřikl Terteus. Naklonil se nad pithem, ucouvl o krok, potom se opět vrátil a ponořil do něho ruce až po ramena. Vytáhl lidské tělo, které opatrně uložil na palubě.

Bělovlasý si přejel rukou po očích a rozhlédl se. Chvíli nechápavě mžoural očima, potom, když pochopil, že je mezi svými, pokusil se vstát. Byl však příliš sláb a klesl na lokty.

„Dal mi pohár vína…,“ řekl cvakaje zuby. „Hned potom jsem upadl do mrákot… Probudil jsem se až teď…“ Přivřel oči a opět je otevřel. Bezděčně se dotkl krku, a když zjistil, že tam nožík stále ještě visí, spustil je opět k tělu. „Uslyšel jsem tvůj hlas, a tak jsem tě začal volat, ačkoli se mi zdálo, že je to sen,“ řekl Terteovi. „Slyšel jsi mě?“

„Slyšel,“ Terteus vrtěl chvíli hlavou a potom propukl ve veselý, mladistvý smích. Bohům podobný Vidvojos se rovněž usmál, ale jeho čelo bylo proťaté hlubokou vráskou a nevyjasnilo se.

„Ty žiješ!“ Perilavos přiběhl k Bělovlasému a poklekl vedle něho. „Kde ses skrýval?“

Terteus se rozhlédl. Loď se téměř nehýbala z místa, Všechna vesla vysoko zdvižená a neklesala do vody, všichni muži hleděli užasle na ten nezvyklý výjev.

„Hej! Chcete skončit svůj život ve vodách tohoto zálivu?“ křikl na ně mladý pirát. „Pročpak neveslujete? Co je na tom zvláštního, že nám místo mouky naložili na loď tohoto lenocha, který zalezl do džbánu, aby nemusel napínat svaly při veslování.

V odpověď se ozval hlasitý smích. Od zobce opět zazněl pomalý, zpěvavý povel. Vesla klesla a ponořila se do vody.

Angelos se zachvěl a posunul rychleji vpřed.

Pozdě odpoledne, když minul obrovskou skálu sunitského mysu, klesající strmě k břehu, zavolal je Vidvojos do svého malého stanu, napjatého pod Stožárem.

„Jak mi vysvětlíte tu podivnou věc? Jestliže princ podal Bělovlasému nějaký omamný nápoj, jak nám před chvílí řekl, tak proč ho potom poslal zpátky v džbánu na loď? Byl to žert, nebo co?“

„Než mi podal pohár, řekl, že… že… už vím, co mi řekl,“ rozpomenul se Bělovlasý, „Řekl, že ušlechtilý člověk podléhá násilí stejně jako bídák, ale že ušlechtilý člověk klade násilí odpor, kdežto bídák ne. A přál sobě i mně, aby na nás bohové pohlédli shovívavě, protože lidský osud je v jejich rukou… Ano, toto mi řekl, než jsem vypil víno a přestal vidět a slyšet.“

„Rozumíš tomu aspoň trochu?“ otázal se kníže Tertea.

„Ne, pane,“ zavrtěl hlavou pirát. „Jeho čin mi připadá hloupý a hanebný, nemohu pochopit, proč tak horlivě předstíral, že ho hledá, když jsme se po něm sháněli. Byl tak zaujatý hledáním a tak se rozkohoutil, když jsem zapochyboval o jeho,“ ukázal na Bělovlasého, „upřímných úmyslech, že… Ne, nechce se mi věřit, že by skutečně věděl, kde je.“

„Celé město stálo shromážděné na břehu,“ ozval se náhle Perilavos, který vstoupil do stanu a poklekl vedle otce. „Théseus možná nechtěl před nikým vyzradit, že nám vrací Bělovlasého.“

„Proč, přece se nemusel nikoho bát?“ řekl kníže.

„Bál se násilí,“ pronesl téměř šeptem Terteus. „Násilí, o němž se zmínil před Bělovlasým, když mu podal pohár. Chtěl se zachovat jako ušlechtilý člověk a nepodřídil se. Nevím, zda tomu tak skutečně bylo, ale pravděpodobné to je.“

„Ale kdo mu mohl přikázat, aby unášel Bělovlasého?“ zeptal se opět Vidvojos. Nikdo neodpovídali. Kníže pokračoval: „Proč by ho měl unášet? Proč neunesl tebe? Jsi velitelem této lodi a mou pravou rukou. Ale proč Bělovlasého? Vždyť je to chlapec. Čím je pro mohutného vládce Kréty? Zrnkem písku, jedním z tisíců.

„I zrnko písku má svou váhu, když spadne člověku do oka,“ řekl Perilavos a náhle se rozesmál. „Radíme se, jako bychom se mohli dopátrat pravdy. Jediný člověk, který by nám mohl o tom něco říct, zůstal v Aténách. Je jím Théseus.“

„To je pravda,“ přiznal mladý pirát. „Je to divná, velice divná věc. Třebaže neskončila špatně, skončila určitě jinak, než si přál ten, kdo ji zosnoval, ať to byl kdokoli, a proto tě prosím, kníže, abys mi dovolil říct několik slov.“

„Mluv, Tertee,“ pravil kníže s povzbudivým úsměvem.

„Hovořil jsem s lodivodem, který s námi pluje do Iólku, Řekl, že tato cesta do Tróje je pohodlnější a bezpečnější, ale delší. Zná prý daleko kratší cestu, která nás povede od ostrova k ostrovu k východnímu pobřeží, podél něhož můžeme doplout do Tróje.“

„Proč se domníváš, že bychom měli plout tímto směrem?“

„Protože v prvním přístavu, v němž jsme zakotvili, se nám přihodila zvláštní věc, kterou si neumíme vysvětlit. Kdoví, co nás může potkat v Iólku, kde jsme rovněž očekáváni? Náš Angelos je mohutná loď, k jejíž obraně můžeme použít sta vyzbrojených, statečných mužů, na moři nás nikdo nedostihne, protože ještě nikdy nebrázdila známé vody rychlejší loď. Nemusíme se obávat míst, kde přistaneme bez ohlášení. Jsem přesvědčen, že budeme nejbezpečnější tam, kam moc tvého božského bratra nesahá.“

„To je pravda,“ řekl Vidvojos. „Když ses zmínil o mém bratrovi, vzpomněl jsem si na důstojníka, který mi odevzdal jeho dopis. Objevil se na Akropoli ve stejné době, kdy byl Bělovlasý uspán.“

„Jak to, že mě to hned nenapadlo?“ Terteus se vymrštil tak prudce, že málem roztrhl střechu stanu.

„Seděli jsme v megaru – aténský princ, jeden můj přítel a Bělovlasý, když přišel sluha se zprávou, že přijel někdo z Kréty a chce s ním mluvit mezi čtyřma očima. Théseus se ihned vzdálil, a když se vrátil, tvářil se rozmrzele, jako by obdržel nějakou nepříznivou zprávu.“

„Takže to byl možná můj bratr, který mu přikázal ústy onoho důstojníka uspat Bělovlasého, zabít a potom poslat v džbánu na loď, ale Théseus, který je člověk ušlechtilý, nechtěl zabít svého hosta, a proto nám ho vrátil živého.“

„I to je možné, božský kníže. Právě v tom vidím důvod, abychom si zvolili jinou cestu, než jakou ses rozhodl původně plout, když jsme ještě byli na Krétě, protože je příliš dobře známá tvým nepřátelům.“

„Zajisté.“ Vidvojos chvíli přemýšlel. „Možná že tě bohové obdařili větší prozíravostí než mne. Učiň tedy to, co budeš pokládat za nejsprávnější.“

„Díky ti, božský kníže.“ Terteus se zvedl a zmizel za závěsem stanu.

„Vždycky jsem ti záviděl, žes prožil tolik dobrodružství,“ prohodil vesele Perilavos. „Teď vidím, že tě bohové předurčili k podivuhodnějšímu životu než jiné lidi. Komu jinému by se mohlo stát, aby zničehonic zmizel a najednou se objevil v prázdném pithu?“

Rozesmáli se. Loď se zachvěla, zakolébala a změnila směr. Její zobec se otočil k východu místo na sever.

Nejctihodnější Skamónios přistoupil ke kamenné balustrádě terasy před královským palácem. Pohlédl dolů. S největším vypětím potlačil touhu otočit se a odejít. V propasti pod ním se moře tříštilo o skaliska. Bylo tak hluboko, že k němu nedospíval žádný zvuk. Skamónios je chvíli pozoroval, opřen o zábradlí. Věděl, že král ostrova Tenedos stojí za ním a pozoruje ho.

„Tvoji předkové si věru zvolili orlí hnízdo za domov, božský vládče,“ otočil se a přistoupil s úsměvem k mladému, vysokému muži, oděnému do krátkého bílého roucha, přes které měl přehozenou lví srst, jejíž ohon vláčel při každém pohybu po zemi. Nejctihodnější Skamónios se v posledních pěti dnech přistihl již několikrát při podivné myšlence, že v onom ocase dosud dlí život.

„Nenarodil jsem se zde, ale v Tróji.“ Vládce Tenedu ukázal na širokou kamennou lavici, stojící před rozlehlým domem, vztyčeným pod strmou skálou. Usedl první. Skamónios zaujal místo o kus dál, protože ten, kdo nebyl králem, nesměl dle přijatého obyčeje usednout blíž než na délku ramene.

„Na Tenedu je zvykem, že když zemře král, aniž po sobě zanechá potomka, nastupuje na jeho stolec mladší syn trojského panovníka. Totéž se týká i Tróje, neboť oběma královstvím vládne po celá staletí jeden rod. Přesto jsou naše země, jedna rozlehlá, druhá maličká, nezávislé, jak sis jistě už všiml, i když jsou jako dvě ruce, jež patří jednomu tělu. Naši otcové věděli, že král Tróje a král Tenedu nebudou nikdy nepřáteli. Tenedos by byl nedobytnou tvrzí i bez hradeb, které jsme vztyčili, a žádný přístav světa není bezpečnější před útočníky než náš. Pojme velmi mnoho lodí, ale ten, kdo by, ho chtěl dobýt, by musel mít kromě stovek lodí i spousty vojska, jež se dosud nikomu nepodařilo přepravit po moři. Z toho čerpáme jistotu, že noha nepřítele nikdy nestane na tomto ostrově.“ Dupl nohou do kamenné podlahy terasy, jako by chtěl dodat váhy svým slovům. „Stačil by jeden můj pokyn, aby stezka vinoucí se po těchto strmých skalách zmizela, zasypána balvany, a útočník by musel mít křídla, aby ji ztekl. Proto se neobáváme nepřátel. Nelekám se ostatně nikoho, protože jsem pánem mohutného loďstva. Bez pomoci Tróje bych je však nemohl postavit ani udržovat, a Trója, která leží mezi moři odkrytá jako na dlani, se rovněž necítí ohrožena, protože ví, že se může pod ochrannými plachtami mého loďstva klidně rozvíjet. Mé maličké království je štítem rozlehlé krajiny, kde vládne můj bratr. Jako důvěrník krétského krále o tom jistě dobře víš. Cožpak vaši mocní vládcové nechtěli nikdy vztyčit dvojitou sekeru nad průsmykem, který vede k severnímu moři? Cožpak netěžíte z našeho prostřednictví při nákupu plodin, jež pocházejí odtamtud? Prodáváme vám je levněji než Egypt, ačkoli víme, že je nakupujete i tam. My je získáváme od kmenů žijících za průsmykem. A co jantar, který vám prodáváme? My ho nedobýváme a ani nevíme, který kmen jej vyměňuje za zboží. Kupujeme jej rovněž, a to od lidu žijícího v přímořských krajinách za průsmykem, a ten opět od jiných, ještě vzdálenějších kmenů. Správně učinil králův bratr, že se rozhodl hledat zemi, v níž je jantar domovem. Ví rovněž, že ho propustíme jako krétského knížete. Upřímně řečeno, nevěřím, že by se z té výpravy někdy vrátil, kdyby se vydal po některé z řek, jež vtékají do onoho severního moře. Kmeny obývající její břehy jsou neobyčejně divoké a nepřátelské cizincům. V opačném případě bychom se i my pokusili k nim proniknout, ačkoli nám obchod s nimi doposud plně vyhovuje. Četné naše lodi se již vydaly po oné řece, ale žádná se nevrátila zpět. A to se nikdy nepustily příliš daleko. Kromě toho se svět tam na severu proměňuje v zimě v bílou, mrtvou poušť, jež nezná slitování s nikým, kdo se v ní nenarodil a nezbádal její tajemství. Ale znám Kréťany a vím, jak rádi by se zmocnili klíče k bráně do těchto zemí, který drží ve svých rukou Trója. Jestliže jste po něm dosud nevztáhli ruku, tak nikoli proto, že by vám v tom bránil nedostatek lodí nebo bojovníků, ale že dovedete vždy správně odhadnout, který z vašich bližších nebo vzdálenějších sousedů je slabší než vy a může být proměněn ve vašeho sluhu.“ Dobrosrdečně se rozesmál.

„Šlechetný vládce tohoto ostrova!“ Skamónios zvedl obě ruce na znamení, že nesouhlasí s královým názorem. Úsměv na jeho tváři byl rovněž přívětivý a dobrosrdečný. „Božský Mínós pokládá tebe a tvého nejšlechetnějšího bratra za své přátele, jak dobře víš. I on je vaším přítelem. Cožpak by mě v opačném případě k tobě poslal s tak velkým a důvěrným posláním?“

„Správně usuzuje tvůj pán, vládce Kréty, když nás pokládá za své přátele. My sami víme až příliš dobře, že by nám nic dobrého z toho nekynulo, kdybychom jimi nebyli. Mohl by odříznout cestu našim lodím plujícím na jih, a nepustit na sever lodi Féničanů a jiných zemí, které jsou pod vaším panováním. Náš obchod by tím utrpěl obrovské škody a Trója, střežící úžinu mezi moři, by velmi zchudla, nebo by musela bojovat o moc a slávu s bezvýznamnými kočovnými kmeny anebo silnějšími sousedy z pevniny, jejichž vojska jsou daleko početnější než naše. Ne. Jsme osudově spojeni s mořem, a proto učiníme s bratrem vše, abychom vyhověli tvému mocnému králi. Za tak strašnou službu a mlčení nám bude dvojnásob zavázán. Na mořích tohoto světa znamená Mínóova vděčnost a náklonnost tolik, nebo více než laskavost Poseidonova.“

„Díky ti, ó králi, za tak krásná slova. Budu je opakovat svému pánovi, jakmile se mi k tomu naskytne příležitost.“

„Učiň tak, ačkoli jsem přesvědčen, že zná naše myšlenky i bez tvého zprostředkování. Neboť není většího přátelství než to, které sílí díky vzájemnému prospěchu.“

Rozesmál se, vstal a pohlédl na vysoký horský štít nad svým domem. Potom opět usedl:

„Chceme prokázat tvému králi tuto službu a můj bratr si již vymyslel skvělou lest, díky níž bude moci jeho přání uskutečnit. Lest tak skvělou, že nebude třeba usmrcovat posádku Vidvojova korábu, jak si tvůj pán přál, protože zprávy, jež přiveze do Knóssu, jenom potvrdí záměr tvého božského vládce. Avšak statečný králův bratr na své velké lodi dosud nepřiplul. Když na tebe hledím, ctihodný Skamónie, naplňuje se má duše smutkem, že tvůj duch a tělo, přivyklé dvorským obyčejům a pohodlí, strádá po pět dní, které zde tajně trávíš, aby Vidvojos nepotkal v Tróji tebe ani nikoho z tvé posádky. Strohý život v mém kamenném hnízdě, vztyčeném nad propastí, ti jistě připadá nudný a příliš strohý ve srovnání s nádherou, kterou jsi obklopen v Knóssu. V Tróji by ses určitě bavil lépe než zde, ale bylo by skutečně příliš neopatrné ukazovat se tam, jak se správně domníváš, a kromě toho – kam by tě ukryl můj bratr spolu s lodí a posádkou?“

„Králi, kdybych se neobával, že jsem ti v tvém nádherném sídle na obtíž, projevil bych ještě hlasitěji radost z tvého pohostinství.“ Skamónios sepjali ruce, přivřel skromně víčka a poklonil se. „Pouze jeden trn tkví v mém srdci. Chvěji se hrůzou, že by mohla nějaká síla zkřížit naše záměry.“

„Vytrhni ze srdce tento trn, drahý krétský příteli,“ pravil král se sebevědomým úsměvem. „Jestliže Mínóův bratr neztroskotal cestou sem na neviditelných skalách v moři nebo nezahynul jinou smrtí ve vlnách, nic není s to zhatit naše záměry. Pohleď!“

Opět se otočil a ukázal na horský štít.

„Jestliže bdělé stráže, které po celé dny obzírají z vrcholku této hory moře pod námi, spatří loď plující po otevřeném moři nebo směrující kradmo podél pobřeží Troady zpovzdálí od našeho ostrova, zapálí okamžitě, bez nejmenšího průtahu hranici, aby ji uviděly jednak lodi střežící vstup do průsmyku, jednak naše hlídky, čekající v pohotovosti v přístavu na jejich znamení. Ty vyplují této lodi vstříc, aby ji přivedly sem, nebo, pokud pluje do Tróje s přátelskými úmysly, vyprovodily ji tam. Neobávej se tedy, pane, že by mohl kdokoli proplout kolem mého ostrova nepozorován. A kdyby se mu i podařilo proklouznout pod rouškou noci nenápadně na sever, věz, že tato úžina je velmi dlouhá a že lodi směřující na sever musejí vždycky bojovat s protiproudem, který je silný, jakoby se to druhé moře neustále vlévalo do našeho. Snad tomu tak skutečně je. Nikdo ještě nezdolal úžinu rychleji než za tři čtyři dny a já mám na celých těch vodních prostorách buď lodi, nebo strážnice. Bez mého vědomí a souhlasu nikdo dosud nepronikl na sever, ani odtamtud nepřiplul.“

Seděli chvíli mlčky a pozorovali blankytnou vodní poušť, prostírající se za kamennou balustrádou terasy. Na západě a severu vystupovaly z moře daleké ostrovy i výběžky pevniny s lehce naznačenými obrysy hor v lehkém slunečním oparu, které jako by se vznášely v rozkmitaném vzduchu a netkvěly základy v zemi.

Král zvedl ruku. Přiběhl otrok se zlatým džbánem a za ním druhý s dvěma poháry.

„Toto je víno z oněch ostrovů,“ vládce Tenedu ukázal na odlehlé horské štíty, „smíchané nikoli s medem trojských včel, ale s vyschlými kořeny jedné byliny, která roste pouze u nás. Chceš je ochutnat?“

Ctihodný Skamónios odhodil půvabně dozadu tmavý dlouhý vrkoč, do kterého mu sluha spletl dnešního rána vlasy, a odpověděl, že by to bylo pro něho neslýchanou rozkoší a ctí, jež se zajisté vyrovná té, jakou by mu poskytl nektar z rukou bohů tohoto ostrova, jichž je určitě velmi mnoho, i když slouží Velké matce, jež je paní Kréty.

Otrok poklekl k jejich nohám, nalil víno do pohárů, sklonil pokorně hlavu a vycouval po kolenou.

Zvedli ke rtům poháry. Král Tenedu, který byl člověk živé letory, vypil nápoj rychle a opět pohlédl na vrchol hory.

„Pane…,“ pravil Skamónios odloživ opatrně bohatě zdobený pohár na lavici, „toto víno je…“

Osud chtěl, aby nikdy nedokončil tuto větu. Králi zvedl ruku.

„Hranice nahoře vzplanula!“ pravil rychle. „Loď, která připlouvá, nemusí být lodí králova bratra, ale možné to je.“

Skamónios přistoupil rychle k balustrádě. Upřeně pozoroval nekonečnou vodní hladinu, na níž se pouze v blízkosti Tróje rýsovalo několik malých rybářských bárek. Žádná z nich nemohla patřit Vidvojovi, protože by nemohl připlout k Tenedu ze severu.

„Tam,“ pravil klidně král a naznačil rukou směr. „Dosud je téměř neviditelná, ale bude to určitě velká loď.“

Skamónios provázel očima královu napjatou paži. Vtom ji spatřil.

Na odlehlé, paprsky ranního slunce téměř vybílené mořské hladině se objevil malý černý bod.

Připomínal z té vzdálenosti mravence, který míří pomaloučku na sever, a kdyby Skamónios nevěděl, že koráb pluje s napjatými plachtami, poháněnými příznivým větrem, přísahal by, že stojí nehybně na jednom místě.

Ale i z této vzdálenosti se mu zdálo, že vidí na plachtě obrovskou hlavu býka s velkýma, zlověstnýma očima.

„To je Tenedos! Tenedos, božský kníže!“ Bělovlasý cítil, že se mu hlas lomí dojetím. Chtěl je potlačit, ale bylo příliš silné.

Od úsvitu stál na zobci a upřeně pozoroval známé horské hřebeny na obzoru. Byly ještě daleko, ale vpravo za nimi spatřil známá pásma Idy, poněkud pozměněné, protože je nikdy neviděl z této strany. Byl přesvědčen, že to nemůže být žádné jiné pohoří.

Stáli v těsném hloučku na zobci. Plachty Angela byly napjaté a veslaři spali nebo se vyhřívali na slunci. Odpočívali. Několik mužů prozpěvovalo tesknou píseň o dívce z hor a zamilovaném orlu, který ji unesl.

Kormidelník svěřil řídící veslo jednomu z plavců a přistoupil ke knížeti:

„Lodi z Tenedu nám vyplují vstříc, božský kníže,“ pravil. „Vždy tak činívají. Ale já cestu do Tróje znám. Toto město neleží přímo u moře. Má mírné břehy, kde lze snadno vytáhnout loď. S městem je spojuje cesta.“

„Kde je tvůj rodný dům?“ tiše se zeptal Perilavos Bělovlasého.

„Tam, za ostrovem…“ Chlapec naznačil rukou neurčitý bod na obzoru. „V polovině cesty mezi Tenedem a Trójou. Je tam břeh a… můj dům, ukrytý mezi skálami.“ Potřásl hlavou, jako by nevěřil v pravdivost svých slov. „Ó matko! Ó Velká matko, vyslyšelas mě,“ zašeptal a nenápadně se dotkl čela rukou, sevřenou v pěst.

Břehy pevniny se pomalu přesouvaly, kdežto ostrov, který vypadal, jako by k pevnině přiléhal, se vzdaloval. Vbrzku spatřili lesy porůstající jeho svahy a velký skalní hrb vévodící krajině.

„Není to jedna z hor, které dští oheň?“ zeptal se božský Vidvojos, když viděl, jak ze skalního štítu stoupá oblak hustého kouře.

„Nikoli, pane.“ Bělovlasý hleděl jako uhranutý na známé pahorky. „Je to znamení pro hlídkující lodi, že se cizinci blíží k Tenedu. Určitě se to tyká nás, protože nevidím široko daleko žádnou jinou plachtu.“

„Je tomu tak, božský kníže,“ přisvědčil Erikleves. „Byl jsem tu již několikrát. Lodi krále Tenedu střeží hrdlo úžiny vedoucí k severnímu moři, a spolu s ním i Tróju, jejíž přístav leží na začátku soutěsky.“

„Dostal ses někdy dál?“ Otázal se Terteus, rozhlížeje se pozorně kolem sebe, jako by si chtěl vtisknout do paměti obrysy pobřeží i vzdálenosti.

„Ne, nikdy. Nepouštějí cizince do úžiny. Tato výprava bude určitě první, která se o to pokusí.“

„Ale Trójané tam plují?“

„Ano,“ pravil Bělovlasý. „Můj otec tam byl v mládí několikrát, protože trojský král často posílá rybáře na strážní nebo kupecké lodi, když vládcové jižních ostrovů posílají koráby pro obilí, jež kupují na severu.“

„Takže i my tam potkáme lidi, a žádné netvory,“ usmál se Vidvojos. „Jestliže se věnují obchodu, nemohou být nepřáteli Tróje. Potom pevně věřím, že přijmou naše dary a ukážou nám cestu.“

„Hle, lodi!“ zvolal náhle Terteus. „Když dovolíš, pane, přikáži posádce, aby se vyzbrojila. Všichni mají beztak zbraně vždy po ruce.“ Zastínil oči rukou. „Čtyři. Bude lepší, uvidí-li nás silně vyzbrojené a připravené k obraně, ačkoli pochybuji, že zaútočí na krétský koráb.“

Odešel k stožáru a zvučným hlasem vydal několik povelů. Lidé se začali zvedat, utichla přerušená píseň, po chvíli zazářily na všech hlavách kožené přilby zdobené lesklými bronzovými plíšky. Podobné byly i jejich krunýře, chránící hruď, břicho a ramena před střelami nebo seky meče. Část mužů usedla na lavicích a uchopila vesla. Terteus opět vydal povel a na bocích korábu se objevily velké štíty, jako by spojené z dvou kol. Na všech byl vyobrazen černý býk s prázdnými zřítelnicemi, hledícími hrozivě jako oči smrti. Obnažené meče a kopí drželi po boku.

Bělovlasý a Perilavos se také vzdálili z přídi a oblékli si, ač neradi, krunýře, do kterých se slunce nemilosrdně opíralo. Božský Vidvojos v zlaté přilbě s nádherným Chocholem stanul pod stožárem, opřen o kopí. Syn a několik jiných mužů zaujali místo po jeho boku.

„Zamiř k nim, Erikleve,“ pravil Terteus. „Spustíme plachtu na znamení, že připlouváme s pokojnými úmysly, a přiblížíme se k nim pomalu jenom po veslech.“

Stáhli lana a spustili ráhno spolu s plachtou, kterou však nesložili. Chtěli ji opět napnout, aby šetřili síly veslařů, protože od Tróje je dělil ještě velký kus cesty.

Lodi se k nim přiblížily. Byly nízké, pohyblivé. Terteus hleděl s požitkem na jejich vesla, která se stejnoměrně zvedala a klesala, jako by byla řízena jedním člověkem a jednou vůlí. Opsaly před Angelovým zobcem kruh a stanuly houpajíce se na vlnách.

Krétský koráb rovněž zpomalil, vplul mezi ně a stanul. Byl daleko vyšší, takže posádka mohla nahlédnout dovnitř. Vedle polonahých veslařů stáli vojáci, mezi nimiž bylo několik lučištníků. Luky však měli pověšené přes záda.

Když se k nim přiblížili na vzdálenost vrhu kopím, ozbrojenec v bílém plášti zvolal:

„Jsme vojáci krále Tenedu, který vládne na těchto vodách. Kdo jste a kam plujete?“

„Tento koráb veze bratra nejmohutnějšího vládce Kréty, božského Mínóa, který hodlá navštívit trojského krále.“

„Buď pozdraven, kníže!“ odpověděl muž a přitiskl k čelu ruku

svinutou v pěst. „Znáte cestu do Tróje? Nedaleko úžiny je několik zrádných skal a mělčina, v níž by mohl váš velký koráb snadno uvíznout. Doprovodíme vás, bude-li takové vaše přání.“

„Náš kormidelník zná tyto vody a byl vícekrát v Tróji. Ale jsme velmi vděčni tvému pánovi, králi Tenedu, za službu, kterou chtěl prokázat božskému Vidvojovi. Božský Vidvojos si přeje, abys mu tato slova opakoval.“

„Učiním tak.“

Muž v bílém plášti přitiskl ještě jednou ruku k čelu, otočil se a vydal krátký povel posádce. Všechny lodi se zachvěly, vesla klesla a ponořila se současně do vody. Projely rychle pod zobcem Angela a zamířily k ostrovu.

Angelos se rozjel, námořníci napjali Opět plachtu.

„Všiml sis, jak se na nás dívali?“ zasmál se Terteus, který mezitím odložil štít a sňal přilbu. „Není divu. Určitě nikdy neviděli tak velkou loď a nikdy ji už neuvidí, pokud se s námi nesetkají podruhé na naší zpáteční cestě.“

Plachta chytila vítr a loď rychle směřovala po zrcadlově hladkém moři k ostrovu a obeplula jej mírným obloukem. Nízké vlnky, rozrážené přídí, se rozbíhaly oběma směry.

Bělovlasý se opět vrátil k zobci. Když viděl, že kníže a Perilavos míří stejným směrem, poodešel. Sňal přilbu, ale byl tak vzrušený, že zapomněl odložit kopí a odpásat dlouhý meč.

„Chceš vtrhnout do rodné vsi jako bojovník?“ rozesmál se Perilavos. „‚Nejsou připraveni na tvůj příchod. Když tě uvidí po zuby vyzbrojeného, budou tě pokládat za námořního lupiče a zabijí tě dřív, než se stačíš poklonit otci a matce.“

„Otci a matce…,“ opakoval tiše Bělovlasý. Zvedl hlavu. „Musíme plout podél pobřeží, abychom se vyhnuli mělčině za mysem. Kdybych skočil do vody, byl bych za chvíli doma,“ řekl.

„Proč bys skákal do moře? Jestliže je tam voda dost hluboká a ty jistě dobře víš, jaké je dno na onom mořském cípu, kde ses narodil, přiblížíme se k tvému domu tak blízko, abys tam mohl klidně dojít se všemi dary,“ pravil kníže hledě s úsměvem na jeho uzardělou tvář.

„Díky ti, pane,“ Bělovlasý sklonili hlavu a přitiskl ruku k čelu. Potom pohlédl k pobřežní čáře a upřeně ji pozoroval.

Minuli ostrov. Kouř na skalním štítu stále stoupal k nebi.

Vládce Tenedu upozorňoval Tróju, že se k úžině blíží cizí loď.

Vtom spatřil známý hřeben mysu. Vysoko nahoře zakroužil nad hladinou mořský jestřáb.

Je to týž, co tenkrát? otázal se v duchu Bělovlasý. Stál nehybně nevnímaje, o čem hovoří kníže s Terteem, a pozoroval se zatajeným dechem blížící se mys.

Pomalu, velmi pomalu se za ním vynořil pruh pevniny. Známý, ale neskutečný, jako by vykouzlený sny, které ho tak často navštěvovaly, místo, které viděl naposledy ze své lodičky, když se přihnala vichřice z hor.

Bezděčně zvedl oči k obloze. Nad horami se modrala čistá nebeská báň.

Ano, bylo to tam. Nemohl se mýlit. Natáhl ruku a rozechvěle zašeptali:

„Tam je můj dům.“

„Cos to říkal?“ Terteus, který právě odpověděl na Vidvojovu otázku, se k němu naklonil.

„Tam je můj dům,“ opakoval Bělovlasý. „Tam, mezi dvěma skalami a křovím. Les, co je nad ním, se táhne vysoko k hřebenům pahorků.“

„Vidím samé skály a křoviny,“ rozesmál se Terteus. „Ale jestliže jsi opravdu spatřil svůj dům, poděkuj bohům.“

Bělovlasý sklonil hlavu, vztyčil obě ruce a blahořečil v duchu Velké matce, která vládne zemi, i Poseidonovi, jenž ho vedl po mořích, a děkoval jim, že ho přivedli zpět stejnou cestou, na níž ho uchvátila bouře, aby mohl opět spatřit svůj rodný dům, ačkoli jeho duše tolikrát malomyslněla a přestávala věřit, že se do něho kdy vrátí.

Mlčky na něho hleděli, jak se modlí, a jejich srdce rovněž plesala radostí. Všichni pokládali tuto událost za radostnou věštbu.

Bělovlasý spustil ruce a hleděl před sebe. Byli ještě daleko. Mezi ním a oním odlehlým bodem na pobřeží se táhl široký pruh vody, na němž se pohupovala malá, osamělá rybářská bárka, jejíž tmavá plachta se výrazně odrážela od rozjitřeného moře. Nějaký rybář lovil ryby na okraji mělčiny jako kdysi on. Kolik tuňáků navštívilo tyto vody od oné chvíle? Někteří možná obepluli Krétu i břehy Egypta. A co ten, kterého zabil! Nebyl to zlý duch zakletý do ryby, který jej hnal po mořích a pevninách, aby se mu pomstil za svou smrt? Ale nemohl to být příliš nebezpečný duch, když mu dovolil vrátit se zpět.

Angelos teď plul podél břehu, námořníci spustili opět plachtu a veslaři na předákův pokyn poslušně ponořovali vesla do vody, zatímco kormidelník vedl obratně koráb po okraji průzračné vody, vzdaloval se od ní nebo se k ní opět přibližoval, dokud dno nezmizelo a barva moře opět nepřešla v temnou zeleň.

Malá lodička byla čím dál blíž. Rybář se opřel o stožár a přestal lovit. Určitě hleděl s úžasem na obrovský koráb, jaký jeho oči dosud nikdy nespatřily.

Připluli tak blízko, že viděli výrazně švy na plachtě a čerstvou bělostnou záplatu. Bělovlasý přimhouřil oči. Bárka teď byla těsně před nimi, vlevo, mezi korábem a břehem. Za ní bylo vidět pruh nízkých skal a místo, kde…

„Otče!“ vykřikl náhle. „Otče!“

Couvl o pár kroků, odhodil kopí i meč a vrhl se do vody. Plaval chvíli pod vodou pod vztyčenými vesly a vyplul těsně před bárkou.

Chytil se oběma rukama jejího okraje. Muž se naklonil.

„Otče!“ zvolal prskaje vodu. „Otče! Uviděl jsem tě z lodi. To jsem já!“

Všiml si, že osmahlý otcův obličej prudce zbledl. Dvě silné paže ho uchopily a vyzvedly jako pírko.

„Žiješ…,“ pravil tiše otec. „Žiješ…“ Objal jej a přitiskl k sobě tak silně, že se lodička zakymácela. „Synu můj!“ ustoupil o krok, aby ho uviděl celého. „Žiješ.“

Bělovlasý se dotkl jeho ruky a napřímil se.

„Žiji, otče,“ tiše opakoval. „Vrátil jsem se na této lodi.“ Nenapadlo ho žádné jiné slovo, které by mu mohl říct. Myšlenky se mu honily zmateně hlavou a srdce bušilo tak bláznivě, že nemohl chytit dech. Promočený kožený krunýř se mu lepil k tělu.

„Hej!“ vykřikl kdosi za ním. Otočil se. Zapomněl na Angela, který lehce couval postrkován vesly, a málem se otřel o bárku.

„Našel jsem otce, pane!“ zvolal Bělovlasý na Vidvoje, který pozoroval celý ten výjev z lodi.

Otec zvedl ruku k čelu, aby pozdravil vznešeného, nádherně oděného cizince.

„Buď pozdraven, mocný pane, kdokoli jsi!“ Jeho hlas, ač pevný a zvučný, se chvěl vzrušením, které se marně pokoušel potlačit. „Buď pozdraven, protože jsi mi vrátil jediného syna, kterého jsem pokládal za ztraceného. Kéž Velká matka bdí nad tebou a tvými syny.“

„Máš statečného syna, rybáři,“ zvolal vesele božský Vidvojos. „Ať ti sám vypráví o svých dobrodružstvích. Nyní si nepřeji nic jiného, než aby si odnesl dary, které veze pro tebe a svou matku. Zapomněl je v rozčilení, když nás opustil beze slova na rozloučenou!“ dodal se smíchem.

Bělovlasý spustil provinile hlavu. Připluli ke korábu a přijali od plavců nádherné předměty, jaké nikdy neviděl jejich skromný příbytek, ukrytý mezi balvany. Když se Terteus naklonil a spouštěl dolů krásnou krétskou rybářskou síť, Bělovlasý zašeptal: „To je pro tebe, otče.“

Podali mu ještě meč, přilbu a kopí s lesklým bronzovým hrotem. Uložil je opatrně na dně loďky, vedle několika ulovených ryb.

„Očekáváme tě v Tróji na královském dvoře!“ připomínal Perilavos. „Přijď, až se tvůj otec a matka natěší tebou a ty jimi!“

„Budu u vás, než minou tři dny!“ zvolal Bělovlasý a přitiskl ruku k čelu na pozdrav. Hned potom padl na palubě povel. Vesla se ponořila do vody.

Angelos se otočil zobcem k širému moři a obeplouval tři nízké ostrůvky položené na cestě do Tróje. Námořníci vztyčili obrovskou plachtu, která se vydula do půlkruhu, když se do ní opřel vítr vanoucí z jihu.

Chvíli je sledovali z pohupující se bárky, potom pohlédli na sebe. Mlčeli.

„Nebudu již dnes lovit,“ pravil otec rozechvělým hlasem. Opět se odmlčel, jako by si uvědomil nesmyslnost svých slov.

Bělovlasý pozoroval blížící se známé balvany.

„Co matka…? Je zdráva?“ zeptal se tiše.

„Zdráva…“ Otec se opět odmlčel a potom se náhle usmál. „Bylo jí, jako by její život utonul spolu s tvým onoho dne. Mlčí… Celé noci pláče. Myslel jsem, že to přejde…, ale pláče téměř každou noc.“ Potom dodal již veseleji: „Ale tuto noc plakat nebude.“

Loďka zaskřípala o kamínky. Vyskočili a vytáhli ji na břeh. Bělovlasý začal pomalu vytahovat dary. Rozvázal bílý plátěný uzlík a ukázal otci náhrdelník ze zlatých lístečků a malých jantarových korálků.

„To je pro ni…,“ řekl.

„Jdi!“ pravil otec. „Sám uklidím loď.“

Otočil se a vyprovázel očima vysokého jinocha, který byl donedávna ještě dítětem. Tento urostlý bojovník v přilbě s červeným chocholem, v krunýři a s dlouhým mečem, pohupujícím se po boku, je jeho syn. Nemohl se nasytit toho pohledu.

Bělovlasý, který téměř běžel po kamenité stezce mezi skalami, zůstal před domem nerozhodně stát.

Uslyšel stejnoměrný šum žernovů. Nezpívala. Přivřel oči. Potom je otevřel, opřel kopí o stěnu domu a s náhrdelníkem v ruce vstoupil dovnitř.

Když jeho stín padl na podlahu, otočila se. Stál jako zdřevěnělý.

Vypustila rukojeť žernovů. Znepokojena příchodem vysokého bojovníka postoupila o krok, ale potom opět stanula.“

Matko…,“ pravil Bělovlasý a odmlčel se. Hrdlo měl tak stažené, že nedokázal víc říct.

Ustoupila o krok a zvedla ruce ke křiku.

„To jsem já, maminko…,“ vyhrkl konečně. „To jsem já.“

Nepohrnula se. Potom řekla pomalu:

„Přistup ke mně a podepři mě. Nechci, aby mě radost zabila, než se tě dotknu.“

Přistoupil k ní a vzal ji do náruče. Jak je to možné, že je o tolik menší než před rokem? Položila hlavu na jeho prsa. Cítil, jak jí srdce bláznivě tluče. Celá se chvěla.

Nakonec zašeptala:

„Synu můj.“

Objala ho a rozplakala se.