Joe Alex

Černé koráby 02.

ROZSÁPAL JE LÍTÝ LEV

Když přišel Bělovlasý po dvou dnech do Tróje, potkal druhy z Angela u potoka pod městskými hradbami. Procházeli se ulicí krámků a krčem, pokřikovali na děvčata a prohlíželi si zboží, rozložené na prknech přímo na zemi. Všichni chodci, jimiž se určitě již doneslo, za jak nezvyklým cílem se vydává koráb mocného krétského knížete, se zvědavě ohlíželi za jejich přilbami s vlajícími chocholy.

Kamón a Orneus, které potkal první, vykřikli na celé kolo:

„Už jsme mysleli, že se k nám nevrátíš. Lidé vykládají, že nás tam netvoři sežerou zaživa!“ řekl Kamón ‚se smíchem.

„Kde bydlíte?“

„Ve velkém domě nedaleko královského paláce. Máme tem stoly a lože, vládce tohoto města je velmi pohostinný a postaral se o nás vskutku královsky. Neradi se s ním budeme loučit.“ Orneus pokukoval po plavovlasé krásce, která stála před stánkem bradatého kramáře a prohlížela si pestré látky.

„Nevíte, kde je Terteus?“ Bělovlasý pohlédl zvědavě na vysoké bílé městské hradby a otevřenou bránu. Procházeli se před ní dva strážci v krunýřích, s dlouhými kopími, kteří však nevěnovali přílišnou pozornost procházejícím lidem.

„Určitě tráví dnešní den v přístavu. Přístav má nové kamenné nábřeží a je tak dobře zabezpečený, že jsme ani nevytáhli loď, jenom ji vyvázali na břehu. Část posádky ji tam pořád hlídá. Přikázal strážím, aby se střídaly ráno a večer. Asi se bojí, že mu ji někdo ukradne!“ Kamón pokrčil hněvivě rameny. „Možná že má i pravdu. Ačkoli je do přístavu pořádný kus cesty, zdejší lidé jsou hrozně zvědaví a okukují ji celé dny. Říkají, že nikdy neviděli takového obra. Kdoví, nemotá-li se mezi nimi nějaký zloděj, co rád nakupuje za pět prstů. Ale chlapci na tu jeho ostražitost nadávají. Je to náš poslední přístav, kde si můžeme trochu užít. Dál bude jenom nevlídný svět, který nás pohostí nanejvýš střelou nebo mečem.“

„A to nám ještě poručil, abychom chodili jíst do toho domu nedaleko paláce, aby měl jistotu, že žádný z nás nepřišel k nějakému úrazu… Vypadá to, jako by se bál, že uvěříme lidským žvástům a někam zalezeme, až nastane čas odjezdu, a potom tajně odplujeme do Amnísu první kupeckou lodí, která bude ochotná nás vzít.“

Bělovlasý pokrčil rameny.

„Žádného z nás nikdo nenutil plout s božským Vidvojem. Všichni, co jsou na Angelu, se přihlásili dobrovolně.“

„Jsi příliš mladý,“ odbyl ho Orneus s úsměvem, „a nemůžeš vědět, jak to chodí. Dobrodružství se zdá na první pohled krásné a svůdné, ale potom člověka přepadne strach a ten je silnější než veškeré touhy po nebezpečných výpravách… Inu, uvidíme. Víme, kolik nás připlulo, uvidíme, kolik nás odpluje. Myslím, že právě to odhání Terteovi spánek z víček. Král nás přijal neobyčejně pohostinně, jak jsem už řekl, víno teče proudem jako voda z pramene, zdejší ženy jsou vlídné a Trójané projevují cizincům stejnou náklonnost jako jejich pán. Právě proto nám Terteus přiděluje nějaké služby na lodi a svolává nás na společné hostiny, protože jinak naše stravování ani nelze nazvat.“

„Nedivte se,“ pravil Bělovlasý. „Kdybych byl velitelem a doplul do míst, kde končí známý svět, taky bych se bál, že se mi lidé rozutečou. Tam, kam plujeme, sotva najde někoho, kdo by mu nahradil zběhy. Sami bychom na to doplatili, kdyby došlo k boji.“

„Máš pravdu,“ přiznal vážně Kamón a zachmuřil se. „Inu, bude, jak budou chtít bohové,“ dodal s nuceným úsměvem.

Bělovlasý zamířil k bráně a prošel jí, provázen zvědavými pohledy strážců. Určitě pokládali mladého bojovníka v přilbě s červeným chocholem, mečem v dlouhé kožené pochvě a lehkým oštěpem za cizince z dalekého ostrova a vůbec je nenapadlo, že se narodil jako syn chudého trojského rybáře nedaleko odtud.

Královský palác stál na vyvýšeném místě uprostřed hradeb. Dům určený pro hosty trojského krále byl přímo pod ním. Bělovlasého tam zavedla úzká ulička, kterou proudil oběma směry dav. Trója byla bohaté město, velmi vyhledávané pro svou polohu. Mnoho lodí z nejrůznějších končin známého světa sem dováželo nejrůznější zboží a vyměňovalo je.

Bělovlasý snadno našel dům, který král propůjčil posádce svého božského hosta. Přede dveřmi stálo několik plavců z Angela a hovořilo s nějakým člověkem, patrně trhovcem, který vytahoval různé předměty z dřevěné skřínky připevněné na koženém řemeni a pověšené přes rameno.

Bělovlasý vstoupil dovnitř. Šťastnou shodou okolností potkal krátce potom Tertea.

„Tak už jsi tady!“ Po zachmuřené tváři mladého námořního lupiče přelétl úsměv. „Jak tě přijali Otec a matka?“

„Klíží se mi víčka,“ přiznal upřímně Bělovlasý. „Dva dny a dvě noci jsem jim musel vyprávět a posté opakovat příhody, které mi bohové dovodili laskavě prožít.“

„Kdo by se divil matce, která dávno oplakala syna, že se vyptává,“ Terteus pokrčil rameny, potom položil ruku na rameno Bělovlasého a významně je stiskl. „Pojď, musím si s tebou promluvit.“

Na ulici odbočili do tiché uličky, aby mohli nerušeně hovořit. Terteus spustil:

„Král ubytoval knížete a Perilava ve svém paláci, což je určitě správné, a vůbec bych se nad tím nepozastavoval, i když jsem dal zbraně přenést do našeho domu, abychom nebyli odkázáni na milost krále tohoto města, kdyby ho napadlo nás vyvraždit, ačkoli si nedovedu představit, že by se tohle odvážil udělat bratrovi nejmocnějšího vládce moří v tak velkém městě, odkud by se to rozneslo do celého světa. Víš, dlouho jsem o tom přemýšlel, a kdybych byl Mínóem…,“ poklesl hlasem, třebaže nikdo nebyl nablízku, „tak bych si vybral právě Tróju nebo onu úžinu, kterou musíme proplout, kde bych se pokusil zbavit se nepohodlného bratra. Mínóova vláda sem již nesahá, takže by si nepotřísnili ruce naší krví, a přitom je to poslední přístav, kde by jej mohla dostihnout jeho pomsta před jeho návratem z výpravy, pokud mu budou bohové přát. Až opustíme Tróju a proplujeme úžinou, která je pod panováním krále, jehož jsme hosty, kdo se kdy doví, jaký nás stihl osud? Od chvíle, kdy jsme opustili Atény, pořád si nad tím lámu hlavu. A pořád nemohu přijít na kloub věci, která se ti tam přihodila. Určitě v tom měl prsty král, jenomže mu to tenkrát nevyšlo. Možná že si tě s někým spletli? Nevím, co se za tím skrývá, ale určitě je to víc než nezvyklé, takže teď, kdy očekáváme úder, božský Vidvojos by neměl zapomínat, že králova nenávist provází jeho i jeho syna jako stín… “

Zarazil se na chvíli a hluboce nadechl, protože nebyl zvyklý dlouho hovořit, a nyní mluvil navíc rychle a horečně, jako by chtěl shodit ze srdce břemeno, nebo se jím podělit s někým, jemuž důvěřoval.

„Proto chci odplout z tohoto města co nejdříve. Držím posádku stále pohromadě, vím, že ji nemohu zavřít na závoru, ale vymýšlím si pro ni stovky úkolů, abych ji měl pořád na očích. Bojím se, sám nevím, čeho se bojím… To je ze všeho nejhorší. Vím, že každého z nás může stihnout Mínóova msta…,“ dodal téměř vztekle. „Nu a krátce potom, co jsem přemlouval božského Vidvoje, aby se měl v každé chvíli na pozoru nebo se pod nějakou záminkou přestěhovali k nám, a nechce-li tak učinit sám, aby dovolil aspoň Perilavovi spát v domě, kde jsme ubytováni my, protože si nemyslím, že by vztáhli ruku na jednoho a ušetřili druhého. Pokud Mínós chová vražedné úmysly, tak se určitě týkají jich obou. Nu a právě v takové chvíli, kdy jsem odjel za úsvitu do přístavu, abych dohlédl na nakládání potravin, jichž jsme zde nakoupili velké množství, přichází ke mně králův sluha se zprávou, že se božský Vidvojos odebral se synem a čtyřmi královými dvořany na rozlehlou pastvinu za horami, kde si má prohlédnout stáda trojských koní, jež se tam pasou, a vybrat si jich několik, protože král je přesvědčen, že koně z jeho země patří k nejkrásnějším na světě a chce je Vidvojovi darovat. Myslím, že jich budeme moci s úspěchem použít, až poplujeme po oné velké řece, která ústí v moři za těsninou.“

Hluboce si povzdychl a chvíli mlčel. Potom ještě dodal:

„Je pravda, že jsem sám radil božskému Vidvojovi, aby zde zakoupil několik koní. Ale copak mě mohlo napadnout, že se dá přemluvit a odebere se do neznámých míst s úplně cizími lidmi?! Mám je očekávat až zítra, protože božský kníže a jeho syn stráví noc na druhé straně pohoří, aby si odpočinuli po dlouhé, únavné jízdě, jak mi pravil omen dvořan. Co mám dělat?! Pověz, co mám dělat?! Ať bohové sešlou blesky na všechny Kréťany i s jejich proslavenou moudrostí, která se mění v největší hloupost, když je nejvíc třeba, aby uvažovali jako dospělí lidé.“

„Jsou tam opravdu stáda,“ pravil nejistě Bělovlasý. „Vím, že se královská stádia pasou v létě za horami.“

„Nepochybuji o tom, že tomu tak je. Ale nelíbí se mi, že my sedíme zde, celá posádka, sto vyzbrojených mužů, a Vidvojos je bůhvíjak daleko od nás. Jenom tohle je pro mne důležité. Možná,“ dodali o něco klidněji, „že se Vidvojos zítra vrátí s koňmi a že se král projeví jako pohostinný vládce a čestný muž. Ale Vidvojos neučinil dobře a já… my jsme přísahali, že je neopustíme!“ Opět stiskl paži Bělovlasého. „Poslyš! Ty bys měl ta místa znát. Vím, že Vidvojos odjel k stádům, která se pasou za Bílým průsmykem. Řekl mi to králův sluha.“

Bělovlasý přikývl.

„I mne to napadlo, protože tam tudy ženou stáda vždy na jaře. V opačném případě by je museli hnát širokým obloukem podél moře a ztratili by spoustu času. Průsmyk leží v lesích. Byl jsem tam několikrát, protože mě tam matka posílala pro byliny.“

„Mám zde korně.“ Terteus vystrčil hlavu do ulice, kterou právě procházel nějaký urozený muž, provázený křičícím sluhou s holí. „Trojský král nám jich půjčil několik, abychom se nemuseli trmácet pěšky do přístavu. Dnes má na lodi službu Erikleves. Zdá se, že je to zkušený a moudrý muž. Dobře jsme učinili, že jsme ho najali v Aténách. Ostatní dosud neznám. Ale až budeme v onom cizím, tajemném světě, do něhož plujeme, určitě je lépe poznám. Tam se ukáže, zač který stojí. Kromě toho budeme spojeni osudem a žádného nenapadne škodit druhému nebo mu ukládat o život. Budeme sami uprostřed nepřátelského světa. Ale tady…,“ zamyslel se na chvíli. „Co bys řekl tornu, kdybychom se vydali na hon nebo menší koňskou projížďku a prohlédli si okolí tohoto krásného města? Není vyloučeno, že nás cesta zavede do toho Bílého průsmyku… Nevím, zda tam Vidvoje potkáme, ale nedokázal bych zde nečinně sedět. Bojím se o něho… “

„Kdy odjeli?“ zeptal se Bělovlasý.

„Krátce před tvým příchodem. Právě tehdy přišel ke mně sluha se zprávou, že kníže odjel se synem… “

„Jestliže jeli do Bílého průsmyku, tak znám strmou horskou cestu, kterou by koně určitě zdolali,“ pravil Bělovlasý. „Je nepohodlná, ale daleko kratší. Kdo ji nezná, snadno by na ní mohl zabloudit. Vede pohořím, které jsi viděl zdálky, když jste pluli sem, potom se svažuje k místům, kde stojí můj dům. Znám tam každou křovinu, každý strom.“

„Pojďme tedy!“ pravil nedočkavě Terteus.

Zamířil rychle k stájím.

Byly v okruhu vnitřních hradeb, ale stráž krétské hosty ihned poznala a propustila je beze slova.

Octli se na rozlehlém nádvoří. Bělovlasý se zvědavě rozhlíželi, nikdy dosud nepřekročil posvátný obvod královského domu, ačkoli byl poddaným trojského krále.

Slunce žhnulo, nádvoří bylo téměř prázdné. Před dvojitými veřejemi, otevřenými dokořán, sedělo několik mužů na kamenné lavici. Jeden z nich ihned vstal a uctivě se poklonil Terteovi. Byl oblečený o něco honosněji než ostatní a na krku měl stříbrný řetěz.

„Chcete se odebrat do přístavu, milí krétští hosté?“ otázal se stanuv ve stínu dveří.

„Ano, správce královských stájí,“ pravil Terteus, vraceje mu úklonu.

„Abych řekl pravdu, nechystáme se do přístavu, protože tam nás není věru zapotřebí. Chceme prostě využít nepřítomnosti knížete a uspořádat menší hon v blízkých lesích. Slyšeli jsme od zdejších lidí, že se vaše pohoří hemží zvěří. K večeru se vrátíme. Kníže bude nocovat za horami, v blízkosti vašich stád, jak nám bylo řečeno, takže nás dnes nebude postrádat. Chceme využít této okolnosti, protože jedině bohové vědí, kdy se nám opět podaří sednout na koně a pronásledoval zvěř. Jistě víš, na jak velikou a nebezpečnou výpravu odjíždí koráb božského Vidvoje.“

„Vím o tom, kapitáne. Váš kníže se dnes vskutku nevrátí, protože stáda králových koní se pasou ve velmi odlehlých místech. I on se jistě rád projede, když se tak dlouho plavil po moři. Ale vyzbrojte se těžkými kopími a luky, protože v lesích můžete potkat medvěda nebo lva, jež byste stěží mohli skolit lehkým oštěpem. Dám vám rovněž dobré koně, kteří se dovedou šplhat… Kromě pobřeží je celá krajina pahorkovitá, takže pořád pojedete z kopců do údolí nebo naopak.“

„Díky ti, pane.“ Terteus se mu opět zdvořile poklonil. „Jestliže skolíme pěkný kus, který za něco stojí, věnujeme ti kožešinu, když dovolíš.“

„Kéž vám bohové přejí úspěšný lov a šťastně vás dovedou zpět k branám našeho města.“

Po výměně zdvořilostí jim vybral hlavní stájník dva koně. Vyzbrojili se luky a těžkými oštěpy, ale meče neodložili. Vyrazili jižní bránou, touž, kterou přišel Bělovlasý časně zrána do Tróje.

„Tímto směrem odjel Vidvojos?“ zeptal se tiše Terteus, když projížděli úzkou uličkou vyhýbajíce se ustupujícím chodcům.

„Ne,“ potřásl hlavou Bělovlasý. „Jestliže odjeli do Bílého průsmyku, jak jsi pravil, museli zamířit na východ. Je to pohodlná cesta, až na to, že nevede k pastvinám přímo, ale velkým obloukem. Cesta, kterou si zvolíme my, je horší, protože budeme muset stoupat po příkrém svahu, ale zato o polovinu kratší. Nemyslím, že by královi lidé po ní vedli tak významné hosty, a kromě toho pochybuji, že o ní vědí.“

„Nezabloudíme?“ ujišťoval se Terteus.

„Určitě ne. Znám cestu. Otec mi ji ukázal, protože ji pokládal za bezpečnější. Lze tam potkat medvěda, ale nikoli lva, který dává přednost velkým rovinám a okrajům lesů.“

„Jeďme prozatím pomalu, aby si nevšimli, že spěcháme,“ pravil mu tiše Terteus. „Popoženeme koně za městem, až budeme daleko za hradbami.“

Chlapec mlčky přikývl. Blížili se k městské bráně. Koně šli tanečním krokem, trhali hřívami, jako by tušili, že se za chvíli ocitnou na volném, otevřeném prostranství.

„Jsi přesvědčen, že knížete doženeme?“

Bělovlasý pohlédl na slunce, které stoupalo pomalím k jihu.

„Jestliže vyrazili krátíce po úsvitu, určitě ano.“

Sluha stanul ve dveřích megara a prohnul se v tak hluboké úkloně, že téměř ometl dlouhými, kadeřavými vlasy hladkou kamennou podlahu.

„Jsem zde, můj králi.“

Král Tróje na něho krátce pohlédl a zvedl ruku na znamení, aby čekal, až ho sám osloví. Muž stál před ním stále pokorně schýlený.

Král byl muž poněkud otylý, ale přitom mrštný. Procházel se tam a zpátky po rozlehlé místnosti, jako by zapomněl na přítomnost člověka, kterého k sobě povolal. Při chůzi si mnul zátylek, což bývalo u něho známkou hněvu nebo neklidu. Ale v této chvíli jím patrně nezmítal hněv, protože se ozval tichým hlasem:

„Přistup!“

Muž s prokvetlými vlasy se k němu přiblížil a opět se mu hluboko poklonil. Byl o něco starší než král.

„Vezmeš loď,“ pokračoval král tichým hlasem, aniž přerušil procházku po megaru, „a popluješ k mému královskému bratrovi na Tenedos. Povíš mu, že se kníže Vidvojos odebral do hor, aby si prohlédl koně z mých stád, která se pasou na severních pastvinách. Povíš mu rovněž, že jej provází jeho syn, bratr mé manželky a tři ozbrojenci z mé družiny. Povíš mu také, že posádka krétské lodi pobývá v městě… “ Zarazil se na chvíli, udělal několik dalších kroků, potom se vrátil a stanul před sluhou.

„A nikomu nepovíš jediné slovo, pouze mému bratrovi, králi Tenedu, až s tebou bude hovořit o samotě beze svědků. Až tak učiníš, vrátíš se ke mně a povíš, co řekl můj bratr, ačkoli se domnívám, že mi nebude chtít tvými ústy nic říct.“

Muž se poklonil ještě níž, napřímil se a beze slova vyšel.

Král si chvíli mnul zátylek, potom pomalu zamířil ke dveřím megara, prošel kolem palácové stráže, sedící na lavici – prudce se vymrštila, až zařinčely krunýře a meče cinkly o kamennou podlahu – a vyšel na nádvoří. Zahlédl tam dva krétské bojovníky, které poznal

podle rozevlátých červených chocholů. Vyváděli ze stájí koně, potom na ně mrštně vyskočili a rozjeli se k palácové bráně. Vyprovázel je pohledem. Na jeho rtech hrál spokojený úsměv. Sám přece nabídl knížeti Vidvojovi koně ze svých stájí, protože cesta do přístavu byla dlouhá a únavná.

Okázalé červené chocholy zmizely v bráně. Král se opět usmál. Ačkoli služba, kterou měl prokázat Mínóovi, vládci Kréty, byla veliká a opravňovala jej k naději, že poskytne oplátkou určité výhody jeho obchodním lodím, nenáviděl krétského krále i jeho lid. ‚Nikoli pouze on, mimochodem řečeno. Po celá staletí se chvěli vládcové menších přímořských zemí hrůzou, aby se závistivé oko nebo hněv pánů všemocné Kréty neobrátilo proti nim. Neboť Kréta se roztahovala jako chobotnice uprostřed veškerého světa a natahovala chapadla všude, kde tušila dobrý zisk a snadné vítězství.

Pokrčil rameny a vrátil se pomalu do domu. Stále přemýšlel. Jedna věc zůstávala mimo pochybnost. Postavení nového vládce nebylo tak pevné, aby se mohl pouštět do nových výbojů. Rodinný spor a způsob, jakým jej chtěl řešit, nasvědčoval tomu, že je jeho stát buď zmítán vnitřními boji, nebo že se Mínós cítí ohrožen zevnitř. Trojský král věděl, že Mínós nemá potomka. Z toho usuzoval, že ho vnitřní záležitosti budou zaměstnávat víc než příprava nových válečných výbojů.

Vstoupil do megara. Náhle se zarazil. Co když je všechno daleko jednodušší, než se původně domníval? Co když Kréta prostě slábne? Piráti z malých ostrůvků si počínají v poslední době stále drzeji na mořích. Žádná zpráva o větších kárných výpravách nedospěla do Tróje. Ale věci se mohly mít i jinak. Kréta se mohla jako zákeřný dravec připravovat k dalekému skoku.

Svraštil obočí a začal si opět mnout zátylek. Sám si nedovedl vysvětlit, proč je tak neklidný. Rozhodl se, že k sobě povolá v nejbližší době bratra, aby s ním projednali záležitost, která ho právě napadla. Hryzl si rozčileně rty. Kréťané jsou licoměrní a úskoční. Co když Mínós obrátí proti němu to, co na jeho žádost vykonal, a obviní jej před celým světem z vraždy člena posvátného Mínóova rodu a posádky jeho korábu? Tím se očistí z veškerých podezření a on, trojský král, nebude moci prohlásit, že Vidvoje zabil z Mínóova popudu, že pouze splnil úkol, jaký mu byl uložen. Nikdo by mu ostatně neuvěřil…

Pobíhal po velikém megaru jako lev v kleci, zmítán pochybnostmi, a jeho čelo se krabatilo do stále hlubších vrásek. Prokletí Kréťané!

Nakonec Stanul uprostřed sálu a zakývali hlavou, jako by přitakával rozhodnutí, k němuž právě dospěl. Jestliže má Vidvojos a jeho syn zahynout, ať tedy zahynou. Ale jeho loď se musí vrátit na Krétu a zpravit její lid o neštěstí, které stihlo Mínóův rod. Celá posádka nechť spatří tělo svého krále a jeho syna. Ať se dovědí a přesvědčí na vlastní oči, že zahynuli bez přičinění trojského vládce, že on k jejich smrti ruku nepřiložil. Až se tak stane, celá posádka Angela dosvědčí jeho nevinu.

Přistoupil k malému zvonci, umístěnému na vysoké trojnožce, a udeřil do něj paličkou. Téměř současně se objevil ve dveřích otrok.

„Ať sem přijde Paralos!“ poručil král. Otrok se ihned vzdálil. Po chvíli stanul před králem stařec v bílém rouchu.

„Volal jsi mne, pane?“ zeptal se s hlubokou úklonou.

„Ano, neboť jsi jediný, kdo mi pomůže vítězně rozehrát bitvu, kterou svádím ve svém nitru.“

Svěřil se starci se svými pochybnostmi.

„Dovolíš-li vládce, abych k tomu řekl, co si myslím, pak se domnívám, že tvé úvahy jsou velmi rozumné a prozíravé,“ odpověděl stařec. „Kdybys odmítl splnit Mínóovu žádost, vystavil bys Tróju, trojský obchod a loďstvo hněvu Kréty. Kdybys ji splnil až do konce, vystavil by ses nenávisti Mínóa, který by se ti odvděčil za tvou Službu zradou a využil jí jako záminky k válečnému tažení. Ale jestliže splníš první a jistě hlavní část jeho prosby a zachováš při životě posádku, aby se vrátila na Krétu a dosvědčila, že Vidvojovu smrt nemáš na svědomí ty, ale rozhněvaní bohové a jejich nezbádané úradky, potom Mínós už nebude moci předstírat, že se ti místí za bratrovu smrt. Proto bude velmi moudré, když dovolíš lodi, aby se po smrti knížete a jeho syna vrátila zpátky do rodného přístavu. A jestliže ti Mínós projeví ústy tajného posla hněv, žes připustil, aby se Vidvojův koráb vrátil na Krétu, odpovíš, že unikl pod rouškou noci hlídkujícím plachetnicím tvého bratra.“

„Ráno jsem vydal rozkaz, aby naše lodi nespustily oči z krétského korábu, kdyby odpluli po obdržení zprávy o smrti svého velitele. Mají ho doprovodit do Tenedu, kde bude můj bratr držet v pohotovosti válečné plachetnice, které koráb potopí na otevřeném moři daleko od břehů, aby se o tom žádná sousední země nedověděla. Kdyby se nakonec přece jen prozradilo, jak zahynuli, prohlásil by bratr, že jeho plavci pokládali Kréťany za piráty, že nevěděli, že odpluli v noci zpátky na jih. Takové vysvětlení mi nabídl Mínós.“

„Proto učiníš dobře, pane můj, přikážeš-li, aby nikdo nebránil krétské posádce v návratu.“

„Poslal jsem k svému bratrovi posla, aby mu vyřídil, že Vidvojos už vyšel svému osudu vstříc,“ pravil nejistě král a opět si začal třít zátylek. „Hostí ve svém domě Mínóova důvěrníka, který očekává netrpělivě zprávu o splnění rozkazu, aby mohl uvědomit svého pána o průběhu událostí.“

„Rozkaz byl splněn, protože Vidvoje už nikdo živého nespatří. O jeho smrt hlavně šlo. Vidvojův koráb se zde určitě zdrží o něco déle, protože posádka se bude chtít zúčastnit smutečních obřadů. Předpokládám, že krétský kníže bude upřímně oplakáván a na jeho počest uspořádány veliké hry,“ pravil stařec bez stínu úsměvu.

„Hry budou nádherné,“ přisvědčil živě král. „Velkolepé, jaké naše město dosud nespatřilo. Jak jinak, když ten, kterého budeme pohřbívat, patřil k nejmocnějším knížatům světa.“

Chtěl pokračovat v procházce, ale najednou se zastavil.

„Přesto zajeď k mému bratrovi. Ať rozkáže svým lodím, aby neznepokojovaly Kréťany a nepřibližovaly se k nim, bez ohledu na to, kterým směrem vyplují. Vyřiď mu, že mu to blíže vysvětlím, až k němu pošlu loď se zprávou o Vidvojově smrti a pozváním na smuteční slavnosti.“

„Chceš tedy, abych se k němu neprodleně odebral, pane můj?“

„Ano. Nevím, zda již odplula loď, s níž jsem mu poslal před chvílí jiný vzkaz. Pospíšíš-li si, zastihneš ji možná ještě v přístavu. Kdyby tornu tak nebylo, vezmi druhou loď. Nebudu mít klid, dokud se nedovím, že lodi mého bratra obdržely rozkaz, aby nečinily Kréťanům žádné potíže. Ostatně, sám si oddychne, dobře to vím, protože ani jemu se příliš nechce potápět krétskou loď.

„Rozumím tvým obavám, pane můj, a povím tvému bratrovi vše, jak jsi přikázal.“

„Učiň tak. A teď se postarej, aby zapřáhli koně, a dej se odvézt do přístavu!“

Stařec se hluboce poklonil a odešel. Král, zvedl ruku k zátylku, vyrazil těžký vzdech, jako by odvalil ze srdce těžký kámen, ale obočí měl stále stažené. Věděl, že zítřejší den bude bohatý na nepříjemné události a že on, král, bude muset předstírat, že hrůzostrašná zpráva, kterou obdrží, je pro něho stejně neočekávaná jako pro celé město i osiřelou posádku knížecí lodi. Jedině švagrovi a třem nejspolehlivějším členům jeho družiny bylo známo, že se božský kníže nevrátí z projížďky a že si nikdy nevybere koně z trojských stád. Pouze tito čtyři mužové kromě krále a jeho bratra, krále Tenedu, věděli, jak strašlivou smrtí zahyne krétský kníže a jeho syn.

Bratr manželky trojského krále byl muž navýsost zdvořilý a vznešený. Jako velitel obchodních lodí, které dopravovaly na jih obilí ze severu, zavítal v mládí několikrát na Krétu. Od časného rána bavil hosty hovorem, ukazoval různá místa na pobřeží i cestu, která stoupala v serpentinách širokým obloukem nahoru, dokud nezmizela v dalekých lesích, porůstajících úpatí rozlehlého horského pásma, zahaleného v této chvíli do jitřního oparu.

Město se pomalu vzdalovalo, a ačkoli nepoháněli koně v klus, brzy se octili v divoké krajině, daleko od polí obklopujících Tróju.

Perilavos, rozhlížející se zvědavě kolem sebe, vyrazil vpřed a skolil dobře mířenou střelou zajíce, hledajícího marně úkryt mezi balvany.

„Znamenitý zásah, kníže!“ zvolal bratr královy manželky a pokynul jednomu z mužů, který se rozběhl k zabitému ušákovi a vrátil střelu mladému lovci. Potom spoutal zajícovy nohy provazem a přehodil jej přes koňovu šíji.

„Upečeme jej při nejbližším odpočinku. Máme sice dost jídla a pití,“ bratr královy manželky ukázal na dva kožené vaky, které vezl druhý člen družiny, „ale čerstvé maso je lepší než placky, med a ovčí sýr. Pohleď, božský Vidvoji!“ ukázal odlehlé místo mezi dvěma horskými štíty, „les se tam nahoře rozestupuje a odhaluje bílé balvany, odtud název – Bílý průsmyk. Až tam dospějeme, což bude brzy po poledni, uvidíš rozlehlou rovinu, kde se pasou naše stáda, jimž není rovných na světě, jak se sám přesvědčíš.“

„Rád tak učiním,“ řekl upřímně Vidvojos. „Miluji krásné koně,“ dodal s lehkým úsměvem. „Někdy si myslím, že je mám raději než lidi, i když vím, že je to poněkud pošetilé.“

„Inu, každý člověk se učí životu z vlastních zkušeností,“ odpověděl váhavě bratr královy manželky. „Jestliže jsi dospěl k taktovému přesvědčení, způsobili ti asi lidé mnoho zla, nebo se ti je pokoušeli způsobit, kdežto koně…,“ zvedl ruce. „Jisté je, že kůň, neschopný zrady ani lsti, je věrným přítelem člověka.“

Cesta byla stále příkřejší. Koně kráčeli pomalu, žár rostl Vidvojos zvedl ruku a otřel si pot z čela. Bratr královy manželky si toho ihned povšimli.

„Brzy přijedeme do lesa, který vidíš před sebou, a tam najdeme příjemný chlad, jenž nás bude provázet až k průsmyku, kde dopřejeme koňům odpočinek a posilníme se, budeš-li si tak přát ty a tvůj božský syn.“

„Ponecháváme rozhodnutí na tobě, pane,“ pravil Vidvojos, pozorující neklidně Perilava, který popojel příliš dopředu. „Jaká lovná zvěř žije v těchto lesích?“

„Jsou zde medvědi, lesní levharti, kteří žijí na stromech, i lvi, ale ti se zřídka pouštějí do hustého podrostu.“ Bratr královy manželky se ohlédl po své družině, která jela za nimi. „Žádná z těchto šelem se neodváží zaútočit na lidi, když jich je víc, ale znám případy, kdy medvěd vyskočil z lesa, vrhl se na jezdce i koně a oba sežral nebo smrtelně zranil. Smím-li tě o něco požádat, přikaž princi, alby se držel blíže nás, protože sám si netroufám ho o to požádat.“

Vidvojos ochotně přikývl a přivolal syna, který hned zastavil koně a počkal, až k němu dojedou.

Čas plynul. Cesta je vedla stále výš, až dosáhli okraje pralesa, porůstajícího břehy mělkého úvozu, kde značily cestu pouze stopy koňských kopyt. Úvoz končil paloukem, z něhož chvíli pozorovali nekonečnou vodní hladinu a vlnitou čáru pobřeží. Tam se prostírala v dálce i Trója, orámovaná bílými hradbami.

Dvakrát sestoupili nakrátko z koní, aby si opláchli tváře v prameni a dali koňům napít. Slunce se šplhalo na obzor.

Když minuli mírný ohyb cesty, všimli si, že stromy, které se dosud táhly v nekonečných řadách, jedny nad druhými, začínají pomalu řídnout a odhalovat nebeský blankyt mezi korunami.

„Maličko a budeme v průsmyku,“ prohodil vesele bratr královy manželky. „Konec stoupání. Na úpatí je salaš, kde přespávají pastýři, když táhnou se stády ovcí z místa na místo. Rozpálíme tam oheň, když dovolíš, božský Vidvoji, a posilníme se. I koňům prospěje, když jim dovolíme ochutnat vysokou šťavnatou trávu, která čerpá vláhu ze dvou pramenů prýštících na obou svazích průsmyku. Oba se potom slévají v potoky, které stékají dolů do roviny a budou nás provázet na cestě do údolí.“

Brzy dorazili k průsmyku. Pohled z něho byl podivuhodný – na jedné straně moře s pobřežím, na druhé rozlehlé údolí s háji, velkými pastvinami, jež se táhly k dalšímu horskému pásmu, vyššímu a hrozivějšímu, než bylo to, které právě zdolali.

Perilavos chtěl seskočit z koně, ale bratr královy manželky ukázal na zarostlou stezku, která běžela trávou a končila mezi bílými balvany průsmyku.

„Je tam velká salaš, dobře chráněná před větrem, před ní rozpálíme oheň,“ pravil. „I koně tam budou bezpečnější, protože zde je strž, do níž by se mohli zřítit, a co bychom si bez nich počali?“

Vyjel napřed, oba hosté za ním a tři zamlklí dvořané na samém konci. Po několika chvílích zahlédli za skalním výběžkem na okraji lesa salaš, obklopenou velkými bílými balvany.

Bratr královy manželky seskočil první z koně a hned se rozběhl k Vidvojovu běloušovi, aby ho přidržel. Když sestoupili z koní, spoutali dvořané koně a rozběhli se do lesa pro klestí, z kterého složili hranici. Postavami spíš připomínali statné bojovníky než dvořany.

Usedli na kamenech a čekali, až vzplane oheň. Jeden z mužů sňal z koně dva kožené pytle, z nichž jeden obsahoval pohárky a hliněnou nádobu velkých rozměrů.

„Půjdu k prameni pro vodu, pane!“ pravil bratrovi královy manželky.

Perilavos zamířil zvolna k salaši z hrubých neotesaných trámů, z nichž se odlepovaly dlouhé suché pruhy kůry. Tonula v šeru, protože světlo proudilo dovnitř pouze malým otvorem, který nahrazoval dveře.

V koutě se povalovala hromada uschlého listí a větví, které sem zřejmě někdo nedávno přitáhl, aby nemusel spát na holé zemi.

Rozhlédl se a vyšel ven. Sotva udělal krok, kdosi se na něj vrhl a ucpal mu ústa těžkou prackou, aby nemohl křičet. Trhl sebou, ale vtom ucítil na krku ostří dýky.

„Jestliže se pohneš, zemřeš!“ pravil mu zdvořile bratr královy manželky. „Odneste ho a uložte vedle jeho otce,“ poručil hromotlukům ze své družiny.

Chlapec cítil, jak mu poutají nohy silným provazem. Potom ho jeden z trojských bojovníků, vyznačující se obrovskou silou, vyzdvihl, přehodili jako pírko přes rameno a hodil na zem vedle otce. Bohům podobný Vidvojos již ležel spoutaný, s rukama zkroucenýma za zády a pevně staženýma provazem. Vedle něho klečel třetí trojský bojovník s krátkým mečem, namířeným na jeho hruď.

Bratr královy manželky stanul nad svými vězni a pravil se zdvořilým úsměvem:

„Odpusť, kníže, že ti místo odpočinku, pramenité vody a potravy mohu nabídnout jedině smrt. Věř, že nechovám k tobě ani k tvému synovi žádnou zášť, ale musím splnit vůli svého vládce. Rozhodl, že musíte oba zahynout.“

„Ale proč ke mně chová tvůj král smrtelnou zášť?“ zeptal se Vidvojos zvednuv hlavu. V pohledu, který na něho upíral, bylo víc zoufalství než strachu. Myslel především na syna, jehož sípavý dech slyšel vedle sebe.

„On by ti také nikdy neukládal o život, ani nevydával tak strašlivé rozkazy, kdyby mu to neporučil tvůj bratr Mínós… “ Bratr královy manželky zvedl bezradně ruce. „Nikdo na světě nesmí zvědět, proč jste zahynuli, ale vám nic zatajovat nebudu, protože již neopustíte živi tato místa. Bylo by mi věru nemilé, kdyby vaše duše stanuly na cestě mého života i mých druhů, kteří budou nuceni vás zabít, ačkoli ani oni k vám nechovají žádnou nenávist. Tvůj bratr Mínós poslal mému králi dopis po jednom krétském poslovi, který na něho tak dlouho naléhal, až krále nakonec umluvil. Tolik mu vyhrožoval nenávistí a pomstou svého vládce, kdyby král jeho prosbu nesplnil, že musel ustoupit. Proto zahynete oba a my se vrátíme do Tróje s vašimi těly, pohrouženi v hlubokém zármutku.“

„Jak zatajíte zločin před světem? Ani nejbídnější barbaři by se nedopustili takového bezpráví vůči bezbranným hostům.“

„Povíme světu, že jste nedbali na naše prosby a pronásledovali zvěř v neprostupných hvozdech, kde vás rozsápal lev a lvice lovící právě na okraji průsmyku… “

„Chcete nás rozsápat?“ zeptal se Vidvojos přeskakujícím hlasem. „Kdo tomu uvěří?“

„Lituji, kníže, ale brzy se přesvědčíš, že jsme vymysleli způsob, aby tomu všichni uvěřili.“ Bratr královy manželky se pousmál, potom však ihned zvážněl a nasadil smutný výraz. „Již jsem ti řekl vše, co jsem ti chtěl sdělit. Jsi knížetem vznešeného rodu a zasloužíš si mou úctu i v poslední chvíli, kdy ti způsobím smrt. Ale až stanete před bohy tmy, nezapomeňte, že jsem pro vás učinil vše, co bylo v mých silách a že jsem se na vás nedopustil žádné krutosti, kterou jsem vám mohl ušetřit. Nyní však odpusť, kníže, čas utíká, Za chvíli bude poledne a slunce otočí k západu svou tvář.“

„Jsem pánem velkých pokladů,“ pravil prudce Vidvojos. „Mohu z tebe učinit stejně mocného Člověka, jako je tvůj král.“

„A kde jsou tvé poklady?“ bratr královy manželky pokrčil rameny. „Na Krétě! Domníváš se, že by mi z nich všemocný Mínós, tvůj bratr, poskytl aspoň hrudku zlata? Člověk, který zosnoval tvou smrt a pronásleduje tě svou nenávistí, ačkoli vás zrodilo jedno lůno? Ostatně, co je mi do pokladů světa, když mi tak poručil můj král? Nesplním-li jeho rozkaz, zahynu a žádné zlato ani jiné bohatství mi už život nevrátí. Odnesme je do salaše!“

Chytil Perilava s jedním z mužů za ruce a nohy, další dva učinili totéž s božským Vidvojem a odnesli je.

Hodili je na podestýlku z uschlých větví.

„Dobře že tu jsou,“ pravil bratr královy manželky. „Krev vystříkne na listí, které potom spálíme, abychom odstranili veškeré stopy, protože, jak jsem již řekl, odpovídáme životy za to, že se nikdo nikdy nedoví, jak zemřeli.“

Muži mlčky přikývli.

„Sikóne, je na čase, abys učinil, co je třeba.“

Muž obří postavy přikývl a vyšel na chvíli ze salaše. Vrátil se s jedním vakem, v němž mělo být podle slov bratra královy manželky jídlo pro vznešené hosty. Rozvázal jej a vysypal obsah na zem. Na podestýlce tiše zachrastil nějaký předmět.

Spoutaní zajatci sledovali každý bojovníkův pohyb, snažíce se z jeho pohybů uhodnout, co je čeká. Když se muž napřímil, vydral se z Perilavovy hrudi zděšený výkřik.

Obr zvedl ruku, natáhl ji a požádal druhého Trójana:

„Utáhni mi řemínky v zápěstí, abych jim utrhl prsty,“ pravil klidně.

V přítmí se zatřpytily silné bronzové drápy zakončené ostrými, zakřivenými hroty. Vidvojos ihned pochopil jejich účel.

„Nejdřív nás zabijte. Přece nechceš, aby ten člověk… “

„Musím ti k tvému zármutku sdělit, kníže, že tak nelze. Přemýšlel jsem o tom, jak vás zabít, abych vás ušetřil strašlivých muk, ale nenašel jsem žádný jiný způsob. Kdybychom vás probodli mečem, oštěpem nebo vás uškrtili, zůstala by po takové smrti stopa. Posádka tvé lodi, která vás bude chtít určitě vidět, až vás odneseme do města, by asi neuvěřila, že vás přepadl lev, kdyby tento muž rozsápal vaše těla až po smrti. Našemu vládci velmi záleží na tom, aby ani stín podezření nepadl na něho nebo jiného Trojana. A proto budete rozsápáni zaživa, jako by se na vás opravdu vrhl lev…“ Obrátil se k hromotlukovi s bronzovými pazoury. „Sikone, snaž se, aby zbytečně netrpěli.“

„Budu se snažit, pane. Nejdřív se jim vrhnu na krk, chlapci prvnímu, potom jeho otci. Jiné rány jim způsobím, až budou umírat. Potom nepocítí tak strašnou bolest, jako kdybych je zasáhl na nejcitlivějším místě hned v první chvíli.“

Vidvojos polkl hlasitě slinu a přivřel oči. Potom je opět otevřel.

„Prokaž mi laskavost, ctihodný Trojane, a poruč svému sluhovi, aby zabil nejdřív mne, pro… protože by bylo vskutku příliš kruté žádat od otce, aby hleděl na synovu smrt a slyšel, jak umírá…“

„Otče!“ vykřikl Perilavos. „Není už pro nás záchrany?“

„Pamatuj, žes potomkem králů!“ pravil otec tichým hlasem, z něhož čišel děsivý klid, „a že budeme umírat před tváří barbarů.“

„Ano, otče…,“ řekl tiše Perilavos a zmlkl, protože viděl, jak bojovník postoupil o krok dopředu a přiblížil k otci ruku, vyzbrojenou strašlivými, zakřivenými pazoury…

„Buď sbohem, kníže…,“ pravil bratr královy manželky, „a hleď, abys řekl pravdu bohům podsvětí, že jsem k tobě nechoval nenávist a učinil pouze to, co mi přikázal král, jehož jsem povinen poslouchat.“

Vidvojos přivřel oči.

„Učiň, co jsem ti přikázal!“ křikl na hromotluka králův švagr.

Kníže v němém očekávání si hryzl rty do krve. Téměř cítil na krku smrtelný stisk. Zatajil dech.

Uslyšel tichý, tlumený výkřik a hned po něm další, smrtelný chropot vražděného člověka, dobývající se z probodnutého krku.

„Perilave!“ vykřikl a otevřel oči. Zoufale lomcoval rukama, aby uvolnil pouta.

Vtom se na něj svalilo těžké tělo a krev mu zalila obličej. Ale nebyla to jeho krev, nepocítil žádnou bolest. Vedle jeho tváře ležela ruka vyzbrojená strašlivými bronzovými pazoury.

Tato ruka se mu však nezarývala do krku. Spočívala bezvládně, potom se zvolna otevřela, zavřela, až znehybněla docela.

Následoval ještě jeden výkřik. Nakonec zavládlo ticho.

„Otče!“ vykřikl Perilavos. „Žiješ?“

„Žije tvůj božský otec,“ odpověděl mladý, jasný hlas. Kdosi současně vyzdvihl tělo ležící na Vidvojovi a odkopl je.

„Kníže!“ pravil Terteus zadýchaným hlasem. „Ve jménu přísahy, v níž jsem se zavázal, že vás neopustím v nouzi, prosím, aby ses příště nevzdaloval tak nerozvážně od posádky svého korábu!“

Vidvojos chtěl odpovědět, ale hlas mu vypověděl poslušnost. Přivřel oči a pousmál se. Na čele mu vystoupily velké krůpěje potu.

„Perilave… Perilave, synu můj!“ zašeptal tiše.

Když dojeli k průsmyku, uviděli stopu koňských kopyt odbočující k skalnímu výběžku, a krátce potom spatřili spoutané korně. Bělovlasý chtěl zamířit na palouk před salaší, ale Terteus ho zadržel. Přivázali tedy koně ke stromu a ukryti za hustým porostem začali se nepozorovaně plížit. Stalo se tak ve chvíli, kdy se Trójané vrhli na božského Vidvoje.

Terteus zvedl luk, ale byli příliš daleko. Bál se, aby nezasáhl knížete. Všimli si ostatně, že muži netasí zbraň, ale poutají zajatce a odnášejí je do salaše. Rozběhli se přikrčeni křovinami k salaši, přitiskli se ke stěně a naslouchali.

„Až Trojan začne zase mluvit, vrhneme se ke dveřím,“ zašeptal téměř neslyšně Terteus. „Dva musíme zastřelit šípy, další dva probodneme kopími. Nejsou připraveni na útok. Jestliže budeme rychlí jako vítr, zaskočíme je,“ odmlčel se a postoupil o několik kroků ke dveřím.

Chtěl ještě chvíli počkat a vyslechnout, o čem hovoří, ale vtom uviděl vysokého Trojana, jak se naklání nad Vidvojem a zvedá ruku. Zahlédl v ní nějaký lesklý předmět.

Terteus uvolnil napjatou tětivu a uchopil těžký oštěp, který zarazil předtím do země. Současně slyšel, jak zasvištěla střela, kterou vypustil Bělovlasý.

Vtrhli dovnitř. Bělovlasý vrazil meč do honosně oděného Trojana, a když cítil, jak se noří do jeho měkkého těla, vyrval ho, alby udeřil podruhé. Trójan se však ihned skácel k jeho nohám. Koutkem oka viděl Tertea, jak svírá v obou rukou kopí. Probodl čtvrtého muže s tak strašlivou silou, že hrot uvízl v trámech za jeho zády. Muž zvedl ruce k hrudi, jako by je chtěl vytrhnout, a vzápětí zachroptěl. Větve hlasité zapraskaly. Muž padl na zem. Z jeho otevřených úst vystříkl proud krve. Bělovlasý, třímající stále v ruce vztyčený meč, se ostražitě rozhlédl. Trójané však už nejevili známky života.

Terteus ustoupil o krok, odhodil dřevce zlomeného kopí a shodil z těla ležícího Vidvoje zabitého hromotluka, který měl pořád na rukou hrůzostrašné bronzové pazoury.

Tehdy Perilavos zvolal: „Otče!“ a Terteus odpověděl: „Žije tvůj božský otec!“, naklonil se, odkopl zabitého hromotluka, objímajícího pořád knížete, a potom pronesl ona slova o přísaze.

Rozťali rychle pouta knížeti a jeho synovi; zvedli se, zpola omráčeni zážitky, které mohly mít tak strašlivý konec. Vidvojos zakýval hlavou, potom pohlédl na Tertea a Bělovlasého, který utíral zakrvácený meč do šatu jednoho mrtvého.

„Opět jste zachránili život mému synovi i mně a já… já mám každý den méně možností odvděčit se vám za vaši statečnost, protože to byl můj bratr, jak pravili tento zemřelý muž, který donutil trojského krále, aby nás zahubil… Pazoury, které zde vidíte, měly sloužit tomu, abyste všichni uvěřili, že nás v horách rozsápal lev. Určitě by zabili podobným způsobem i naše koně… Potom by nad námi ronili licoměrné slzy… Ačkoli jsem kníže a králův bratr a učil jsem se mnoha věcem a pokládal se vždy za moudrého člověka, vidím teď, že jsem obyčejný hlupák, který lehkomyslně vydal život svůj i svého syna do rukou vrahů a nedbal tvého moudrého varování. Odpusť mi, Tertee!“

„Pane!“ Terteus sklonil hlavu. „Není tak moudrého člověka, který by se nedopustil chyby. Osud každého z nás je v rukou bohů, kteří o něm sami rozhodují… Nejdůležitější je to, že žijete. Nyní je třeba přemýšlet o tom, co dál, protože bude těžší uniknout trojskému králi než zabít čtyři muže nepřipravené na náš útok. Nemá jiného východiska než usilovat o tvou smrt.

Ostatně, ani ty, ani tvůj syn se již nemůžete vrátit do Tróje… “

„To je pravda,“ pravil Vidvojos a zachmuřil se. Perilavos stanul po boku otce a řekl Bělovlasému:

„Viděl jsem…,“ pronesl tiše rozechvělým hlasem. „Viděl jsem tě, když jsi vtrhl do salaše… Předtím jsem slyšel svištět střely… Tehdy jsem otevřel oči… a uviděl šíp v krku tohoto člověka… Zatřepetal rukama jako pták. A ihned padl…“ Položil mu ruku na rameno. „Jsi od této chvíle mým bratrem, i když jsem královského rodu… Víc než bratrem, protože můj strýc a otec jsou také bratři a… můj strýc se zachoval jako největší bídák, ačkoli je král… Kéž bych ti mohl někdy zachránit život, jako jsi ho zachránil ty mně už dvakrát, když jsem se topil, a dnes, když mě čekala ještě horší smrt…“

Bělovlasý sklopil oči a začervenal se.

„Musíme najít vaše meče a oštěpy. Zdá se, že zůstaly před salaší. Myslím, že byste neměli být ani chvíli beze zbraní, protože jenom bohové vědí, co se může stát.“

Vyšli ven. Vidvojos a Terteus zůstali ještě uvnitř.

„Sám nevím, co dál, božský kníže…,“ řekl vážně Terteus. „I když jsi šťastně unikl smrti, tvé postavení je velmi svízelné. Jsme zde, v horách, zatímco náš koráb stojí v trojském přístavu. Navíc jsme zabili králova příbuzného, který vás měl z jeho rozkazu usmrtit…“

„Jestliže neodplujeme, jsme ztraceni. V této neznámé krajině bychom daleko neutekli,“ pravil Vidvojos. „Sousedi trojského krále nám nejenom neposkytnou útulek, ale sami se nás budou snažit pochytat a zavraždit, jakmile je o to požádá. A požádá je o to určitě, protože se bude chvět strachem, aby celá věc nevyšla najevo… Co bude s posádkou Angela? Myslíš, že jí dovolí vrátit se na Krétu, aby kdekomu vyprávěla o hanebnosti, jaké se dopustil spolu s mým bratrem Mínóem vůči umě? Měli jsme proti sobě jednoho mocného vládce, teď k němu přibyl další,“ pravil se smutným úsměvem.

„Pane…,“ pravil tiše Bělovlasý.

Oba se k němu otočili.

„Chtěls něco říci?“ zeptal se Terteus.

„Co kdyby… “ Bělovlasý se zaraženě odmlčel. Věděl, že mu jako nejmladšímu nepřísluší hovořit bez vyzvání, ale myšlenka, která v něm náhle vzklíčila, mu připadala tak neobyčejně prostá, že si ji nemohl ponechat pro sebe. Byl přesvědčen, že jim pomůže z nesnází.

Začal rychle drmolit, celý uzarděný ostychem.

„Co kdybychom někde ukryli těla zabitých i jejich koní a kdyby se božský Vidvojos a Perilavos odebrali se mnou do mého domu nad moře… Rozumíš?“ obracel se na Tertea, protože se styděl za to, že promluvil nevyzván. „Potom bychom se vrátili my dva do Tróje, jako po skončeném lovu… Vypravili jsme se přece na lov, nebo ne? A ráno bychom vypluli s Angelem z přístavu. Trojský král ani zdaleka netuší, co se stalo. Je přesvědčen, že božský Vidvojos a jeho syn zahynuli… Tak proč by ti měl zakazovat projížďku po moři, když řekneš, že veslaři zlenivěli, a potřebují trochu pohybu, nebo si vymyslíš nějakou jinou výmluvu…, jako že chceš vyzkoušet novou plachtu…, vím já?“ Mluvil stále rychleji, žehnaje v duchu tomu, že je v salaši přítmí a že není vidět, jak je červený vzrušením. „Potom bychom mohli připlout navečer k pobřeží, odvézt božského Vidvoje a Perilava… a potom… potom, až budeme na moři, vyzbrojení, s napjatou plachtou, odplujeme z těchto vod a začneme uvažovat, co dělat dál…“ Hluboce si oddychl a mlčky se na ně podíval.

„Bohové!“ vykřikl Terteus. „Slyšíš, božský kníže?! Ať mě probodnou zrezivělým kopím, jestli někdo přišel na lepší myšlenku v horším postavení, než je naše!“

„V jádru věci…,“ Vidvojos náhle ožil. „Ale musíme odstranit stopy krve, aby se král nikdy nedověděl, co se zde odehrálo.“

Po kratším hledání našli skalní rozsedlinu, na jejímž dně byl temný otvor, vyhloubený podzimními a jarními dešti, který patrně vedl do nitra hory. Když do ní vhodili těla zabitých, vrátil se Terteus k salaši a zabil koně Trojanů, kteří tak museli sdílet osud svých pánů. Klel přitom nahlas, bledl a celý se chvěl, protože zabíjet koně bylo pro něho horším zločinem než zabít člověka.

Nakonec odstranili stopy krve v trávě i salaši a spálili listí, jak to chtěli učinit Trójané. Pořádně ji ještě prohlédli, zda v ní nezůstalo nic, z čeho by se dalo vyčíst, jak skončili čtyři královi sluhové. Měli zůstat do skonání světa na dně hluboké rozsedliny, pokud se nezřítili přímo do Hádu.

Skočili na koně a rozjeli se pod vedením Bělovlasého po svahu směrem k pobřeží. Ani jednou se nevynořili z lesního porostu, nikoho nepotkali kromě krásného jelena s rozložitým parožím, který zvířil při zběsilém úprku harašící seschlé listí.

Když je úvoz se strmými, zvrásněnými stěnami posléze zavedl do prastarého boru, zadržel Bělovlasý koně.

„Mezi křovinami je pěšina, která vede přímo k mému domu,“ pravil polohlasem, ačkoli široko daleko nebylo jediného člověka. „Pojedu první, a až vám dám znamení, přivážete koně ke stromům a půjdete pěšky za mnou,“ pravil Terteovi.

Božský Vidvojos hleděl na moře, prosvítající za posledními stromy a táhnoucí se až k hranicím obzoru. Pohled na ně mu dodal naději. Totam bylo zoufalství, které se ho zmocnilo na cestě. Spatřil moře, jež mu poskytovalo možnost záchrany. Kéž by se jim podařilo najít bezpečný úkryt v rybářově domě a přečkat tam noc. Urazili tuto cestu velmi rychle, slunce teprve před chvílí překročilo svůj zenit.

„Jdi!“ vyzval Terteus Bělovlasého, ukázav na mořský břeh.

„Dívej se na ten balvan tam dole, vidíš ho?“ Chlapec k němu popojel a dotkl se ho lehce rukou. „Až na něj vystoupím, sjedete dolů.“

Seskočil lehce z koně a opatrně seběhl, ukrývaje se mezi stromy. Na chvíli jim zmizel z očí, potom se objevil v blízkosti domu, do něhož vzápětí vstoupil.

Čekali. Čas se nekonečně vlekl, ale nakonec ho uviděli, jak vychází z temného vnitřku domu, blíží se pomalu k balvanu a vyskakuje na něj. Na nedaleké loučce se páslo stádečko koz, dál byl potok a křoví. Bělovlasý se rozhlédl; byl jenom v bílé plátěné chlamydě bez krunýře a přilby. Podíval se jejich směrem a kývl nenápadně hlavou. Potom seskočil z balvanu a zmizel.

„Pojďme…“ Přivázali koně ke stromům a hluboce schýleni sestupovali k domu, kryti křovinami a balvany.

Bělovlasý naznačil rukou, aby vstoupili do domu.

„Zřídka se tu někdo objeví kromě našich sousedů, rovněž rybářů, ale ti žijí za lesním ostrohem a nevidí náš dům,“ pravil.

Uvnitř spatřili dosud mladou, skromně oblečenou ženu a vysokého muže, v kterém poznali rybáře, k němuž seskočil Bělovlasý před několika dny z paluby Angela.

„Mír vám i tomu domu,“ pravil Vidvojos, odložil přilbu a poklonil se neuměle vyřezávané sošce Velké matky, umístěné nad dveřmi.

„Mír tobě, božský kníže,“ pravil rybář.

Když kníže viděl, že chtějí před ním pokleknout, rychle k nim přistoupil a zadržel je:

„Jsem kníže, ale nebyl bych jím, kdyby nebylo vašeho odvážného syna,“ pravil s úsměvem. „Oba,“ ukázal na Perilava, „jsme vám povinováni úctou a vděčností jako svým dobrodincům, protože jste z něho vychovali statečného a poctivého člověka… “

Rybářovy oči se rozzářily a na matčině tváři se rozhostil šťastný úsměv.

„Pane,“ odpověděla. „Cožpak jsem mohla tušit, když jsem ho před rokem ztratila, že lidé tak blízcí bohům, jako jsi ty a tvůj syn, zavítají do mého skromného domu. To si ho ona,“ poklonila se sošce bohyně, „a jiní bohové oblíbili, ačkoli měl být prostým rybářem v maličké zemi na konci světa stejně jako jeho rodiče. Koho by napadlo, že jeho oči uvidí víc než oči nejednoho mořeplavce a hrdiny, ač je mu teprve patnáct let.“

„Bojím se, že toho uvidí ještě víc,“ pravil vážně Terteus. „Bojím se rovněž krutých trestů, jimiž vás bude stíhat král, až se doví, že bohům podobný Vidvojos našel u vás přístřeší. Pro nás je věcí nesmírného významu, aby zde mohl kníže se svým synem zůstat, dokud pro něho nepřiplujeme v noci na našem korábu. Pro vás je věcí nesmírného významu, aby se váš král o tom nikdy nedověděl, protože jeho pomsta může být strašná.“

„Stane se, jak budou chtít bohové,“ odpověděl klidně rybář.

„I já se tak domnívám, ale vím rovněž, že bohové nepomáhají lidem nerozumným a povídavým. Je zde místo, kde by se mohli bohům podobný Vidvojos a jeho syn ukrýt a setrvat tam až do tmy? Jestliže se nám podaří dnes odplout, přiblížíme se v noci k břehu a on,“ ukázal na Bělovlasého, „je odtud odvede. Jestliže se nám nepodaří opustit Tróju dnes, ale až zítra, objevíme se zde rovněž uprostřed noci.“

Rybář zvedl ruku na znamení, že chce něco povědět. Terteus sklonil hlavu a odmlčel se.

Otec se obrátil k Bělovlasému:

„Vyrozuměl jsem z toho, že se máš s šlechetným kapitánem odebrat do města. Až sem připlujete s lodí, jistě se ti podaří zavést ji k balvanům vpravo od našeho domu, protože znáš dobře břeh. Budu vás očekávat, buď až vás uvidím, jestliže noc bude jasná, nebo mi dáš znamení slepou svítilnou, jejíž oko bude namířeno jedině k domu, aby si zdálky nikdo nevšiml, že se dorozumíváme. Nezapomeňte, že tenedské plachetnice hlídkují někdy v noci kolem břehu. Kdyby vás objevily, nejenom my, ale vy všichni byste byli ztraceni… Ale co mám činit, když loď nepřipluje?“ otázal se.

Pohlédli na sebe.

„Připluje,“ pravil Terteus. „‚Přece neopustíme svého velitele. Ale kdyby… kdyby se stalo něco, co by nám v tom zabránilo, objevíme se rovněž, ale později… Jestliže zahyneme, potom…,“ rozložil ruce a obrátil se ke knížeti, „potom nás smrt zprostí naší přísahy a ty, božský Vidvoji, budeš muset hledat východisko sám. Ale věřím, že nás bohové, kteří nám dovolili šťastně překonat tolik nebezpečí, neopustí ani teď.“

Všichni se poklonili sošce Velké matky.

Terteus dal znamení Bělovlasému.

„Tvůj otec zajisté nejlépe ví, co činit s důstojnými hosty, aby je nespatřilo nepovolané oko. My spěchejme do Tróje, chceme-li se tam vrátit k večeru, a učinit to, co jsme si umínili. Buďte sbohem, otče a matko mého mladého přítele! Pokoj vám!“ složil jim hlubokou poklonu, snad ještě hlubší, než jakou zdravil božského Vidvoje. Vrátili mu ji a Bělovlasý se rovněž poklonil otci i matce, dotkl se aniž věděl proč, jejích vlasů a vesele se na ni usmál, jako by jí dával na srozuměnou, že se nemusí kvůli němu trápit.

„Očekávej nás tedy v noci, božský kníže!“ Terteus rychle vyšel, ale za chvíli opět strčil dovnitř hlavu.

„Uvázali jsme v lese koně. Své si vezmeme, protože se na nich vrátíme do Tróje. Ale druhé dva musíš zabít, protože pocházejí z králových stájí a stájní by je určitě poznali. Až je zabiješ, učiníš nejlépe, vypluješ-li v noci na moře, přivážeš k nim velké balvany a potopíš je na hlubokém místě.“

„Učiním, jak jsi přikázal, pane,“ přisvědčil otec Bělovlasého. Chvíli hleděli s ženou ke dveřím, jako by doufali, že tam ještě uvidí syna nebo jeho přítele. Potom se rybář obrátil ke knížeti.

„Pane můj, dříve než vás oba zavedu do skrýše, kterou máme připravenou pro případ, kdyby sem vtrhli piráti nebo kdyby nám hrozilo nějaké jiné nebezpečí, dovol, abych se tě zeptal, zda nemáš hlad, protože jsi dnes určitě urazil dlouhou cestu a z toho, co mi řekl syn, jsem vyrozuměl, že jste prožili těžké chvíle, při nichž lidé zpravidla zapomínají na potřeby těla. Ale nejdřív vás zavedu do ubohé nory mezi balvany, kde vás budu muset s hanbou poprosit, abyste spočinuli na obyčejných kozích kůžích v naprosté tmě, protože zakrýváme vchod kamenem, který je tak otesaný, aby se nikdo ne dovtípil, že je za ním skrýš. Má žena vám tam přinese jídlo.“

„Učiň tak, prosím,“ pravil bohům podobný Vidvojos a pohlédl na syna. Ačkoli byl dosud přesvědčen, že po hrůzných zážitcích z posledních hodin už nikdy nebude s to pohlédnout na jídlo, pocítil náhle k svému údivu velký hlad.

„Nemusíš tolik spěchat, ctihodný Skamónie,“ pravil král Tenedu. „Vyrazíš-li zítra zrána, nepřibudeš na Krétu o mnoho později a vyspíš se na pohodlnějším loži, než jaké najdeš na dně lodi.“

„Jestliže ti poseli tvého královského bratra oznámil, že Vidvojos odjel do hor s muži, kteří ho mají usmrtit, a že veškerá jeho posádka zůstala v městě, spadl jeho osud z božských vah a zřítil se do Hádu. Doufám, že tito lidé nejsou úplatní?“

„Velí jim bratr manželky mého bratra,“ pravil král Tenedu. „Když ten jel s nimi do hor, je jejich osud zpečetěn. Nevrátí se. Vzali s sebou strašlivý nástroj, připomínající lví drápy, a až Vidvoje a jeho syna spoutají, rozsápou je, aby vyvolali zdání, že byli přepadeni divokými šelmami.“

Ctihodný Skamónios se zachvěl a odpověděl:

„Jestliže je tomu tak, jak jsi pravil, králi můj další pobyt na Tenedu je zhola zbytečný. Díky ti za tvé šlechetné a skvělé pohostinství. Myslím, že bude rozumnější, když odpluji, abych nebyl v době, kdy bude Vidvojovo tělo převezeno do Tróje, tam ani zde, kde je přistav, do něhož přijíždí mnoho lodí. V mé zemi mě každý dobře zná a můj pobyt na Tenedu by mohl být spojován s jejich smrtí. Jestliže odpluji dříve, než se o tom zpráva roznese, budu prostě jedním z těch, kteří s vámi vedou na králův rozkaz obchodní jednání, jak bylo ostatně řečeno tvým rádcům, tvému bratrovi i lidu tohoto města. Ostatně, božský Mínós s největší netrpělivostí očekává můj příjezd a s ním i smutnou, byť pro něho velmi příznivou zprávu.“

„Jak si přeješ, Ctihodný pane.“ Král Tenedu rozložil ruce na znamení, že ho nehodlá déle přemlouvat. „Tvá posádka si dobře odpočinula a vítr bude příznivý, pokud se počasí nepokazí, čehož se poněkud obávám, ačkoli obloha byla dnes jasná. Dovol, abych dal pro tebe připravit džbány s oním nápojem, který sis tak oblíbil. Dej ho rovněž ochutnat svému králi, božskému Mínóovi. Ujisti ho o úctě a lásce, jež k němu cítím, i o tom, že celou věc uchováme v tajnosti, aby se nikdo nikdy nedověděl, jak zahynul božský Vidvojos. Nebo raději ne. Pověz mu, že spolu s ním oplakáváme smrt jeho bratra a synovce, jež rozsápal v trojských lesích lev a jeho žena, lvice. Pověz mu, že uspořádáme na jejich počest pohřební slavnosti důstojné vládců Kréty, jakož i skvělé hry, aby je bohové tmy milostivě přijali.“

„To mu řeknu.“ Skamónios se zdvořile poklonil. „A teď dovol, králi, abych se odebral do své komnaty a vydal rozkazy veliteli lodi.“

„Počínej si, prosím, v mém domě tak, jak by sis počínal ve vlastním.“

Skamónios se ještě jednou poklonil a odešel.

Král zůstal na terase, která byla jeho oblíbeným místem. Daleké ostrovy se mu zdály výraznější a bližší než obvykle. Všechno to věštilo změnu počasí. Pohlédl na oblohu. Ani jediného mráčku. Slunce prudce žhnulo.

„Pane můj a králi,“ ozval se za jeho zády tichý hlas. Otočil se. Byl to velitel stráží.

„Co chceš?“

„Přijel vznešený Paralos, rádce tvého královského bratra, a prosí, aby s tebou mohl promluvit, mezi čtyřma očima.“

„Vždyť jsem se před krátkou chvílí rozloučil s jiným poslem svého bratra,“ podivil se král Tenedu. „Co se mohlo stát?“ Otázku položil sám sobě. Odeslal velitele s příkazem, aby Parala ihned přivedl.

Chvíli přemýšlel, zda se nepřihodilo něco nepředvídaného. Když se objevil starý Paralos a vylíčil mu starosti jeho bratra, zakýval několikrát hlavou. „Vrať se k mému královskému bratrovi a vyřiď mu ode mne tato slova: Bratře můj, jsi mudrc! Dodej rovněž, že vydám všem svým lodím neprodleně rozkaz, aby obeplouvaly Vidvojův koráb v tak velké vzdálenosti, aby Kréťané ani nepojali podezření, že chovají vůči nim zlé úmysly. Pověz mu rovněž, že mne samotného trápila tato myšlenka od okamžiku, kdy mi krétský posel oznámil, co od nás požaduje jeho král. Mínós je možná mohutný vládce, ale zase ne natolik, aby nás strach před ním nutil k nerozvážným činům. Ať se spokojí tím, že…,“ zarazil se a dal mu znamení rukou. „Buď zdráv, Parale. Vyřiď svému králi má slova a ujisti jej o mé bratrské lásce.“

Otočil se a pohlédl na moře. Ano, jeho bratr není hlupák. Opět se obrátil a zatleskal:

„Přivolej velitele loďstva!“

Chtěl, aby rozkaz o propuštění korábu knížete Vidvoje dospěl co nejrychleji ke všem jeho lodím střežícím moře, průsmyk a sousední ostrovy.

Když přijeli do města, byly stíny domů o něco delší, ale krásný den časného léta dosud trvali a nechystali se přejít v noc. Terteus seskočil z koně a zamířil do domu, který král propůjčil posádce Angela. Část mužů zastihl na místě při hře v kostky nebo střelbě z luku do dřevěného, pestře zbarveného kmene, postaveného u stěny. Ostatní se určitě potloukali po městě.

Terteus hned svolal muže. Líně vstávali, vycházeli z komůrek rozespalí, protože den byl horký a co může být příjemnějšího než zdřímnout si po obědě, zvláště když je člověk opojený těžkým trojským vínem?

„Co byste tomu řekli, kdybychom trochu rozhýbali líné kosti?“ otázal se bodře. „Bohům podobný Vidvojos, náš velitel, se jistě zítra vrátí s trojskými koni, na které se jel podívat, protože jich hodlá několik koupit od vládce této země. Potom bude chtít určitě co nejdřív odjet. Kdoví, jak dlouho trvá léto na severu, možná že kratčeji, než myslím, takže bychom nedospěli k cíli výpravy před obdobím vzbouřených vln. Myslím, že nám nebude na škodu, když procvičíme svaly v rozlehlém zálivu. Jestliže vydá velitel zítra příkaz k odjezdu, zamíříme přímo do dlouhé úžiny, o níž se vypráví, že je zrádná, plná neviditelných, nebezpečných skal.“

Když viděl, jak se jim protáhly obličeje, rychle dodal:

„Abyste se nedomnívali, že na tom budu líp než vy a chci se vyhřívat na slunci jako kapitán a pozorovat vaše hřbety, skloněné nad vesly, zasednu spolu s vámi, protože i na mne doléhá dlouhá nečinnost. Jsou zde všichni kromě těch, kdo hlídají s Eriklevem Angela?“

Ukázalo se, že několik mužů popíjí v nedaleké krčmě. Terteus přikázal, alby je ihned přivedli, a sám se rozjel do přístavu. Bělovlasý měl počkat, až budou všichni pohromadě, a odebrat se s nimi pěšky nebo na voze za ním.

Slunce se ještě neponořilo v moři na západní straně, když posádka vstoupila na palubu. Dva muži byli tak opilí, že je museli uložit na dně lodi. Dlouho jim trvalo, než pochopili, že již nejsou v krčmě, ale na moři.

Terteus stál ještě na břehu s Eriklevem a hovořil s velitelem přístavní stráže a kapitány několika lodí vytažených na břeh, kteří si přišli prohlédnout Angela.

„Sám vidíš, pane,“ pravil se smíchem, „že vaše pohostinství mým mužům nejenom slouží, ale i škodí. Náš kníže se odebral do hor, aby si prohlédl vaše koně vynikajícího chovu, kázeň mezi mužstvem upadá a chvíle odjezdu se blíží. Cesta úžinou nebude snadná, jak jsem slyšel.“

„Jsem přesvědčen, že náš král dá tvému knížeti lodivoda, který vás povede,“ pravil velitel stráže. „Určitě vám ho dá, protože je to dlouhá cesta, která trvá tři dny, nebo i déle, a nezná-li kormidelník obě úžiny a malé moře mezi nimi, plné ostrůvků, potom mnoho dní bojuje s protiproudy a protivětry, které vanou bez ustání a jsou zrádnější než kdekoli jinde.“

„Říká se, že jsou tam pod vodou skály, které drtí lodi neznalé jejich tajemství jako zrnka písku mezi žernovy. Slyšel jsem dokonce, že jedině Trójané znají zaklínání, které káže zrádným skalám setrvat na místě a nevrhat se na lodi,“ dodal se smíchem.

„Já jsem ti nic lákového neříkal,“ bránil se velitel stráže. „Ale až ony skály uvidíš, pochopíš, že lidé příliš nepřehánějí. Protože…,“ zarazil se a potom dodal: „Nebudu tě poučovat, protože se o tom sám vbrzku přesvědčíš. Odplouváte nadlouho, kapitáne?“

„Chci, aby posádka rychle veslovala proti větru. Pozdě k večeru, až slunce schová hlavu do moře, necháme pohánět loď plachtou a vrátíme se pěšky do města. Stráž, která koná hlídku u bran, nás propustí, protože o tom byla zpravena. Posádce neuškodí ani práce s vesly, ani pochod do města. Aspoň se jí vypaří z hlavy víno a všem ubude tuku, který se jim díky vašemu pohostinství nashromáždil pod srdcem. Na shledanou, veliteli stráže, i vy, kapitáni!“

Zamávali na ně, přidržel se oběma rukama vysokého pažení lodi a lehce na ni vyskočil.

Pomalu se odstrkovaly vesly od kamenného nábřeží, na jehož vyvýšeném konci již planul oheň v bronzové trojnožce, ukazující v noci cestu lodím.

Terteus usedl u vesla, jak slíbil, a s radostí naslouchal zpěvavým povelům předáka a s rozkoší ponořoval veslo do mihotavé vody.

Muži, kteří zprvu reptali, že je vytáhl na nepředvídanou projížďku, ožili, jakmile setřásli z nohou pobřežní prach a ucítili na tvářích chladivý vítr. Když se vzdálili od pobřeží, začali zpívat.

Potom Terteus vytáhl veslo, dal znamení kormidelníkovi a pokynul druhům, kteří seděli nejblíž.

„Vztyčte plachtu a přijďte ke stožáru!“

Vanul severní vítr. Terteus přikázal Eriklevovi, aby zamířil na severozápad co nejdál od pevniny a ostrova Tenedos, vystupujícího na obzoru v blízkosti trojských břehů.

Obrovská, k ráhnu připevněná plachta se zvedla a rozvinula v záři zapadajícího slunce a slepé oči býka pohlédly na moře. Plavci vstali a přistoupili k mladému kapitánovi, opřenému o stožár.

„Lhal jsem vám i lidem na pobřeží, když jsem řekl, že odplouváme, abychom rozhýbali zlenivělé kosti,“ pravil zvučným hlasem Terteus, aby ho uslyšeli i z nejvzdálenějších míst.

„Vězte, že trojský král přikázal svým služebníkům, kteří provázali bohům podobného Vidvoje a jeho syna do hor, aby je zavraždili. Měli zahynout strašlivou smrtí. Vrah je chtěl smrtelně zranit bronzovými drápy a nám potom namluvit, že je rozsápal lev.“

Rozlehly se pobouřené hlasy. Terteus zvedl ruku.

„Bohové vsak chtěli, abychom tam s Bělovlasým přijeli krátce před jejich zavražděním. Osvobodili jsme knížete a jeho syna a zabili vrahy, kteří usilovali o jejich život z rozkazu trojského krále. Božský Vidvojos a mladý kníže prodlévají v této chvíli na bezpečném místě na pobřeží, kde čekají, až pro ně v noci připlujeme, aby se k nám mohli připojit. Pokud nás nechal trojský král klidně odplout, pak jedině proto, že dosud neví o smrti oněch zlosynů. Právě tak neví o tom, že jsme odhalili jeho hanebnou zradu a úmysl zabít hosty, kteří prodlévali pod jeho střechou.

Zůstaneme tedy na moři, v noci zamíříme na místo, kde se ukrývá božský Vidvojos, a potom odplujeme… “

Odmlčel se a těkal očima po jejich tvářích. Stáli nehybně, otřeseni, nechápajíce dosah neštěstí, které je stihlo. Rozhodl se tedy, že jim poví vše, alby si uvědomili, co je postihlo, a byli připraveni čelit příštím nebezpečím.

„Náš osud,“ pokračoval, „závisí od této chvíle jedině na nás a na statečnosti našich srdcí. Neřekl jsem vám dosud, že skutečným strůjcem onoho ničemného záměru nebyl trojský král, ale náš vládce Mínós. Mínós nenávidí svého bratra, božského Vidvoje, který je moudrým a spravedlivým mužem, majícím navíc potomka, jímž nebyl sám na rozdíl od něho obdařen. Trne hrůzou, aby se Vidvojos s pomocí krétského lidu nezmocnil trůnu. Proto je rozsudek vyslovený nad jeho bratrem rozsudkem nad každým z nás. Můžete si být jisti, že by nikdy nedovolil Angelu, aby se vrátil na Krétu a uvědomil její lid o strašlivé léčce, do níž svého bratra uvrhl. Jakmile by nás jeho zvědové vyslídili, ihned by nás zabili, i kdybychom se uchýlili na nejzapadlejší kout ostrova.“

Opět se odmlčel. Jak stáli proti němu nehybní, zahledění do jeho tváře, viděl, že slova o tom, že budou pronásledováni jako divá zvěř a zabiti, jakmile se octnou v dosahu královy moci, pronikají i k těm, jimž zpočátku unikal hrůzný smysl jeho sdělení.

„Říká se, že je mezi mlatem a kovadlinou ten, kdo se připletl do cesty dvěma znesvářeným vladařům,“ pokračoval Terteus. „Ale nám je náš mladý život stejně milý jako králům a budeme jej hájit stejně urputně jako oni. A protože na známých mořích již není města ani přístavu, kam bychom se mohli bez obav uchýlit, protože nás strašlivé Mínóovo rámě bude pronásledovat ve dne i v noci a nedovolí našim prsům klidně vydechnout ani očím spát, potom musíme učinit to, k čemu jsme se rozhodli, když jsme odplouvali z Amnísu – pokračovat v cestě do jantarové země. Ničím je nebezpečí oné neznámé krajiny proti tomu, které nás ohrožuje zde. Navíc může být ono nebezpečí daleko menší, než vyprávějí ti, kdož tam nikdy nebyli. A jestliže se nám podaří objevit jantar, potom možná založíme nové království nebo vykonáme nějaký jiný čin, anebo se vrátíme do svých domovů, pokud Mínós mezitím zemře. Nevím, jak rozhodnou bohové, ale to vím, že musíme odtud, protože zde nás čeká jedině smrt.“

„Jestliže král chtěl zabít božského Vidivoje, potom nás asi nepropustí úžinou, kterou střeží jeho lodi,“ pravil černovlasý ramenatý Kréťan, stojící vedle Tertea.

„Dosud neví, že chceme odplout. Neví rovněž, že povezeme na palubě božského Vidvoje, o němž si myslí, že byl jeho lidmi zavražděn. Už se nemůže dočkat zítřejšího rána, až se jeho očekávání potvrdí. Potom by asi před námi a před veškerým lidem předstíral, jak hluboce želí smrti svých milých hostí, a odeslal nás po slavnostním rozloučení zpátky na Krétu. Jakmile bychom se octli na širém moři, vyslal by za námi rychlé lodi krále Tenedu, aby se na nás vrhly jako smečka psů a potopily nás. Nezapomeňte, že i největší bojovník podléhá přesile. Kdo by se kdy v naší odlehlé vlasti dověděl, jaký jsme vzali konec? Na moři číhá tolik nebezpečí, že by naše zmizení nikoho příliš nepřekvapilo. Matky by nás oplakaly a čas by zvolna zavál naše jména v paměti lidí. Zachránit nás může jedině cesta na sever. Až přijmeme v noci na palubu knížete a jeho syna, poplujeme do průlivu, který je prý velmi dlouhý a nebezpečný. Kdoví, zda si nebudeme muset klestit cestu mečem. Až se prodereme úžinou, octneme se v severním moři, budeme směle čelit protivenstvím osudní, jak jsme se ostatně rozhodli, když jsme odplouvali z Arnnísu. Jestliže naše výprava dosáhne cíle a božský Vidvojos bude spokojen s vaší věrnou službou, zahrne nejosvědčeněji bojovníky nejvyššími poctami, až zasedne z vůle bohů na trůn. On a jeho syn jsou přece jedinými dědici Mínóova trůnu. Hleďme tedy s důvěrou budoucnosti vstříc, i když je cesta, kterou máme před sebou, dlouhá a obtížná!“

Chvíli stáli nehybně, potom zvedli meče jako jeden muž a vyrazili bojový pokřik, jímž jejich lid ohlašoval po vyhrané bitvě vítězství. Potom zasypali otázkami Tertea a Bělovlasého, aby jim vylíčili, jak zachránili velitele.

Vtom se ozval od zobce Eriklevův křik:

„Lodi za námi!“

Všichni zmlkli.

„K veslům!“ zvolal Terteus. „Každý ať má po ruce kopí a meč, lučištníci navíc luky a toulce, aby mohli kdykoli vystřelit!“

V letu se rozběhli na svá místa. Dva šiky vesel se vztyčily a ponořily do vody.

Terteus přešel na záď. Spatřil šest bílých plachet, narůžovělých od zapadajícího slunce. Pluly z trojského průlivu a směřovaly na Tenedos, jak tornu nasvědčovaly jejich zobce, obrácené na jih.

„Nepronásledují nás,“ pravil Erikleves.

Hleděli upřeně na bílé plachty, které se zvolna zmenšovaly, až zmizely za ostrovem.

„Stalo se to, co jsem předpokládal,“ pravil Terteus. „Prozatím nás ještě nechtějí potopit. Trojský král si přeje, abychom se zúčastnili smutečních slavností a her a potom se s nimi rozloučili jako nejlepší přátelé, aby lid i všichni mořeplavci z cizích krajin, kteří budou právě prodlévat v přístavu, Viděli, že opouštíme město v míru. Přepadli by nás až později…“

„Přesto se mějme na pozoru, protože do králova srdce nikdo nevidí,“ připomněl kormidelník staré, ve všech zemích známé úsloví.

„Ale přesto se mějme na pozoru,“ opakoval jako Ozvěna Terteus.

Zapadl soumrak a spolu s ním se objevila za horami první mračna.

„Myslím, že nás z Tróje dosud vidí. Plujme tedy tak, jako bychom se jenom projížděli po moři,“ pravil mladý kapitán Eriklevovi. „Vraťme se, ale nepřibližujme se k břehu. Tam odplujeme až později, za hluboké tmy.“

Námořníci spustili plachtu, Angelos opsal široký kruh a poháněn mírným větrem zamířil k Tróji, drže se přitom co nejdál od břehu. Když zahlédli v nastávajícím soumraku loď připlouvající z jihu, minuli ji v tak velké vzdálenosti, že ani nevěděli, zda to byl těžký obchodní koráb, nebo štíhlá strážní jednotka. Loď se rovněž vyhnula Tenedu, patrně chtěla dorazit před setměním do Tróje.

Bělovlasý, obsluhující veslo, chvíli zvědavě pozoroval cizí loď, ale brzy na ni zapomněl, protože musel stále vzpomínat na události v Bílém průsmyku.

Nevěděl, že na palubě této lodi stojí vysoký, lehce shrbený muž v bílé říze a zlatých sandálech. Na jednom prstě jeho ruky, svírající dřevěné pažení, které vroubilo úzkou palubu, zářil zlatý prsten neobvyklého tvaru – dva velcí hadi, ovinutí kolem velkého brouka, skarabea, na němž byla tajemnými znaky vypsána jména vládnoucího egyptského panovníka.

Het-Ka-Sebek rovněž zahlédl koráb – míjející zdálky jeho loď, ale ani ho nenapadlo, že ten, kvůli němuž putoval cizími, jeho srdci tak odpornými barbarskými zeměmi, je tak blízko.

Houstnoucí tma pohltila obrysy vzdalující se lodi. Slunce již zapadlo.

Od hor zavanul studený vítr a Angelos začal tančit po krátkých vlnkách a jen stěží se udržel na místě. Terteus blahořečil bohům za to, že táhnoucí mračna zakryla měsíc, takže pluli v hluboké tmě. Avšak ani ta zcela nezakryla obrys pohoří za pobřežní čárou.

Bělovlasý zvedl lucernu a opět ji spustil. Začal jí mávat. Břeh mu však neodpovídal podobným znamením. Čekal. Opět zvedl svítilnu. Opět nic.

„Co kdybych se svlékl a plaval tam?“ zeptal se Tertea.

„‚Počkej ještě… “ Terteus mu položil ruku na rameno. Celá posádka stála shromážděna u zábradlí a napjatě čekala. Nikdo se neozval ani slovem, protože takový byl rozkaz. Ačkoli by vítr, vanoucí z pevniny, přehlušil jejich silová, mohli být slyšeni. Terteus se obával především lodí tenedského krále, které často hlídkovaly na březích. S obavou uvažoval o tom., co se děje v trojském přístavu. Možná že jejich nepřítomnost dosud nevyvolala žádné podezření, protože mohli odplout hodně daleko a vracet se v sílícím protivětru daleko pomaleji. Brzy však začnou uvažovat o tom, proč knížecí koráb koná tak dlouhou cvičnou jízdu uprostřed noci. Útěchou mu bylo vědomí, že je z města do přístavu daleko a že chvíli potrvá, než posel velitele přístavní stráže dorazí do královského domu. A než král stačí o tom uvědomit svého bratra na Tenedu, uteče ještě víc času. Do rána jim určitě nehrozí žádné nebezpečí. Věděl, že musejí doplout do hrdla úžiny v noci a vzdálit se co nejvíc od neznámých, spodními skalisky naježených vod, po nichž se nedá rychle plout, i kdyby se posádka namáhala sebevíc. Tak či onak – úsvit je nesmí zastihnout v blízkosti Tróje.

Bělovlasý opět zvedl svítilnu. Spustil ji. Všichni zabodávali oči do tmy. Konečně! Nablízku se ozval tlumený hlas.

„Synu můj! Právě jsme připluli!“

Teprve nyní spatřil malou loďku s třemi postavami. Námořníci se vyklonili a vytáhli na palubu Vidvoje a jeho syna.

„Otče, odplouvám,“ zvolal tiše Bělovlasý.

„Vím. Kéž bohové provázejí tebe i posádku této lodi. Matka pravila, abys…“

Zavanul vítr a Bělovlasý již neuslyšel poslední otcova slova. Vyklonil se a naslouchal. Ještě jednou cosi tiše zavolal, ale Terteus mu položil dlaň na rty.

Loď se zachvěla, vesla se ponořila do vody. Odplouvali. Chlapec hleděl upřeně do tmy, ale svůj dům již nespatřil.

Co dělá matka? Určitě stojí na břehu a očekává otce. Loďka přirazí k břehu, otec ji vytáhne ve tmě z vody. Matka půjde vedle něho a pomůže mu, je velmi silná přes svou útlou postavu. Potom vstoupí na kamenitou stezku, která je zavede do domu, a rozžehnou kahan. Pohlédnou jeden na druhého… Odplul jejich jediný syn…

Napřímil se a blaženě se usmál. Jak jsou na něho hrdí! Jak nepochopitelný se jim musel jevit svět, z kterého připlul a do kterého opět odplouvá. Bratr krétského krále pod jejich ubohou střechou! V hluboké skrýši spočívají náhrdelníky, které přivezl, i krásná síť. Otec se bude bát lovit s ní, aby mu ji sousedé nezáviděli. Doposud nezavítal žádný zloděj pod jejich krov. Co by si tam taky mohl vzít?

Vtom ucítil na rameni čísi ruku. Trhl sebou.

„Víš, nač jsem teď myslel?“ zeptal se tiše Terteus.

„Nač?“

„I já mám někde rodný břeh, kde jsem očekáván. Moji rodiče se od strýce jistě dozvěděli, že žiji, a radují se stejně jako tvá matka a otec, že mě moře, v němž jsem měl nalézt smrt, vrátilo zpět živého. Proto teď musím myslet na totéž, co ty. Spatřím ještě někdy svůj maličký skalnatý ostrůvek, který je mým domovem?“

„Stane se to, co budou chtít bohové,“ odpověděl tiše Bělovlasý, aniž si uvědomil, že opakuje oblíbená přítelova slova. Povzdychl si a otočil se. Přistoupil pomalu ke své lavici, zastrčil do otvoru veslo, chvíli vyčkal, potom je spustil do vody. Loď se pohybovala na zvedajících se vlnách poněkud nestejnoměrně, ale Terteus nedovolil udávat nahlas povely. Každý upíral zraky na naklánějící se druhova záda a řídil se jeho pohyby.

O půlnoci se již velmi vzdálili od břehů a zvolna se blížili po otevřeném moři k hrdlu úžiny, aby se vyhnuli trojskému přístavu, jehož odlehlý plamen zahlédli, když minuli severní mys.

Terteus přikázal sejmout stožár a položit jej na palubu, aby loď nebyla viditelná na pozadí oblohy, kdyby se mraky rozestoupily a vysvitl měsíc.

Úžina, dosud široká, se sbíhala až dál, jak si pamatoval z dřívějška, když ji často pozoroval z přístavu. Vroubila ji pahorkatina, poklesávající na některých místech mírně k břehu, jinde opět sestupující do moře příkrými svahy. Tolik mu utkvělo v paměti z toho, co viděl za bílého dne. Loď plula tiše, vesla se sunula po povrchu v mělkých záběrech, aby působila co nejmenší hluk.

Když minuli jižní hrdlo úžiny, narazili na silný spodní proud. Loď zůstala stát. Plavci se museli rázněji opřít do vesel, protože navíc zavanul protivítr.

Terteus, stojící na zobci, s námahou zaostřoval zrak. Vyhlížel usilovně skály nebo ještě nebezpečnější překážku – trojské plachetnice.

Nepředpokládal však, že zde bude kroužit v noci. Jedině šílenec by se odvážil vplout za tmy do těchto vod. Šílenec nebo člověk dohnaný k tomu krajním zoufalstvím.

Ohlédl se. Plamen nad trojským přístavem, maličký a velmi odlehlý z toho místa, se mihotal vpravo od lodi. Dospěli určitě do nitra úžiny.

Někdo stanul vedle něho. Terteus se ohlédl.

„Ty nespíš, božský kníže? ‚Domníval jsem se, že brzy usneš po tak těžkém a strašném dni.“

„Jak bych teď mohl spát?“ Vidvojos se usmál v šeru. „Jak bych mohl spát, když výprava, na kterou jsme se vydali, v této chvíli vlastně začíná, ať jí předcházelo nevímco. Právě uvažuji o tom, zda by bylo výhodnější plout za měsíčního světla, nebo v hluboké tmě, jaká nás obklopuje. Myslím, že jedno i druhé je stejně nebezpečné. Nebojíš se, že trojský král na nás nalíčil další past?“

„Teď, když jsme minuli Tróju, ne. Aspoň do východu slunce nám od ní nehrozí nic. Ale jak má Erikleves řídit loď, až doplujeme k místu, kde se průliv zužuje. Nikdo z nás nezná tato místa.“

„Není jiného východiska, když tudy nemůžeme plout za bílého dne.“

Hlas knížete zněl k Terteovu údivu téměř vesele. Něco se muselo změnit v duši toho zádumčivého, smutného člověka.

Téměř současně se mu dostalo odpovědi na tuto otázku.

„I kdyby nás mělo potkat nevímco, všechno je lepší než ty strašné pazoury. Prohlédl sis je?“

„Nehněvej se, kníže, ale vzal jsem je s sebou, protože mě napadlo, že se na ně budeš chtít třebas někdy podívat, až si připomeneš ten strašný den.“

Odmlčel se a čekal, co mu odpoví. Vidvojos se ozval až za hodnou chvíli:

„Jistě jsi dobře učinil, ale přesto je nechci už nikdy spatřit.“

„Neuvidíš je tedy, pane,“ přikývl Terteus a vyklonil se dopředu doufaje, že něco zahlédne v hluboké tmě. V téže chvíli dopadly na palubu první kapky deště. Tma byla stále neproniknutelná, ale vítr jako by poněkud utichl.

„Co teď?“ obrátil se mladý kapitán na knížete. „Dál nemůžeme plout, přirazit k břehu také ne. Mohla by tam být ostrá skaliska, která by při nárazu roztříštila loď. Proud nás tlačí zpátky do Tróje. Má to pouze jednu výhodu. Strážní lodi nás zde neuvidí, a dokud se nerozední, žádný nepřítel nás nemůže ohrozit.“

Koráb se přesto posouval zvolna vpřed, překonával protiproud i protivítr, který se chvílemi stupňoval, chvílemi uklidňoval, takže neslyšeli ani jeho šum.

Po chvíli přestalo pršet.

„Hodně bych dal za to, kdybych věděl, kolik času nám ještě zbývá do úsvitu,“ zabručel Terteus. „Velmi by mě mrzelo, kdyby nás den zastihl uprostřed úžiny, odkud by nás snadno zpozorovaly hlídky v horách nebo na lodích ukrytých v zálivech. Myslím, že jsme neurazili příliš velký kus cesty, a pokud mě paměť neklame, průliv se zužuje teprve v místech, která nebyla z Tróje vidět.“ Otočil se. Slabý, kmitavý plamének přístavu blikal nezřetelně. Vzdalovali se od něho, i když jim v plavbě překážel nepříznivý proud.

Zvrátili hlavy dozadu. Za potrhanými plachtami mraků, plujících nízko po obloze, prosvítal měsíc, v jehož záři se prudce nadzvedly temné obrysy hor, lemujících z obou stran široký vodní pruh, jehož středem pluli.

„Bohům budiž chvála! Neodbočili jsme z cesty… Jestliže se mračna nerozprchnou a voda nezačne odrážet měsíční svit, budeme i nadále zahaleni spásnou tmou. Měsíc naštěstí ještě nedorostl do úplňku.“

„Jak dlouho vydrží muži u vesel?“ zeptal se tiše Vidvojos.

„Když vědí, že jim jde o život, velmi dlouho. Ale nikoli déle, než síly dovolí. Doplouváme k místu, kde se břehy sbíhají. Jak to vypadá dál? Co myslíš, božský kníže, nebylo by lepší přenocovat zde, aby si veslaři trochu oddychli?“

„Chceš zde počkat až do rána?“

„Uvažuji takto. Když zde přenocujeme, lidé si odpočinou a rozbřesk nás zastihne tak jako tak dostatečně daleko od Tróje. Odlesk strážného světla k nám téměř nedospívá, ačkoli je viditelný ze značné vzdálenosti. Nevědí přece, že jsme v úžině, myslí spíš, že jsme se pustili příliš daleko opačným směrem a že nám v návratu brání vítr a rozbouřené moře. Proto se neobávám, že nás začnou pronásledovat hned po východu slunce. Ostatně, nejsou to trojské lodi, ale loďstvo krále Tenedu, jimž byl svěřen dohled nad těmito vodami. Chvíli potrvá, než se dovědí o našem útěku, takže do úsvitu určitě proti nám nevyrazí. Máme před nimi značný náskok. Vyvažme tedy loď, aby se lidé posilnili a zdřímli si aspoň na krátkou chvíli. Jakmile začne tma šednout, budeme pokračovat v plavbě. Kéž je zítřejší den zamračený a deštivý, abychom viděli, co je před námi, a sami zůstali neviditelní pro ty, kteří nás budou vyhlížet. Z těchto důvodů bude nejlepší, když si dopřejeme trochu spánku, protože v opačném případě nás nepřítel zastihne tak oslabené, že bychom se mu ani při početní převaze neubránili. Ale jak jsem již řekl, nevěřím, že nás ohrozí, poplujeme-li po krátkém odpočinku nepřetržitě vpřed. Pronásledovatelé to také nebudou mít lehké, i když znají úžinu daleko lépe než my. Vyhnou se jistě nebezpečným místům, ale protiproud a protivítr jim budou ztěžovat cestu stejně jako nám.“

„Budeme se tedy řídit tvou radou, Tertee.“ Vidvojos položil ruku na kapitánovo rameno. „Jsi velmi laskavý, že se mnou hovoříš jako s velitelem výpravy, a já to velice oceňuji, ale ve skutečnosti jsi jím ty, protože rozhodovat má ten, kdo věci nejlépe rozumí. Byl bych bláhový, kdybych upřímně nepřiznal, co sám tak dobře víš. Pokud je lid veden k tomu, aby smýšlel jinak, tak jedině proto, že síla poslušnosti, kterou chová k vládcům, je obrovská. Nepřijímá rád rozkazy od sobě rovných.“

„Povedu naši výpravu s tvým svolením tak, abychom zachránili své životy, pane,“ odpověděl skromně Terteus, který pocítil v duchu velké uspokojení, že je krétský kníže člověk moudrý, prostý pýchy a ješitnosti, tak časté u lidí stojících níž než on. „Dovol tedy, abych se vzdálil a vydal rozkazy.“

Po chvíli Vidvojos slyšel, jak tiše hovoří s veslaři. Kníže zůstal na přídi. Loď se zachvěla a pootočila zobcem vlevo, kde byl nižší břeh. Přibližovali se k pevnině, která ležela na jiném břehu než Trója. Vidvojos se ohlédl. Na jedné lavici, pohroužené v tmě, seděl jeho syn, nakloněný nad veslem. Uvěřil by něčemu takovému před rokem?

Opět se usmál. Žijí. Perilavos i on. Žijí, a jestliže budou umět statečně vzdorovat všemu, co přinese čas, zachrání své životy.

Blížili se k temné pevnině. Kníže náhle procitl ze zamyšlení. Vpravo od místa, k němuž směřoval Angelos, zazářil těsně nad vodou malý ohníček, který nebyl z této vzdálenosti o nic větší než svatojánská muška. Chvíli jej pozoroval mžouraje očima. Ale nebyl to zrakový klam. Otočil se a rychle zamířil k zádi, kde Terteus hovořil polohlasem s kormidelníkem.

„Pohleďte!“ řekl naznačiv rukou směr.

Ohlédli se.

„Oheň!“ zašeptal Erikleves. „Bohové! Není to loď tenedského krále, jejíž posádka se zde rozhodla nocovat?“

„Přiblížíme se k břehu a vysadíme na něm dva muže, aby se podívali, kdo zapálil oheň. Jestliže to jsou strážní lodi, obeplujeme je a přistaneme o kus dál. Pokud…,“ pokrčil rameny a zamířil k lavicím.

„Vidíte ten oheň?“ zeptal se šeptem. „Dva muži skočí do vody a zjistí, kdo ho rozdělal. Přirazíme k břehu a počkáme na vás. Kdo se hlásí? Musejí to být dobří plavci, aby se mohli vrhnout zpátky do moře a dohonit nás v případě nebezpečí. Proud je zde velmi silný.“

V tichu, které následovalo po těchto slovech, se zvedli dva muži, svlékli se a opásali meči. Angelos se neslyšně blížil k temnému břehu, na němž zářil v hluboké tmě malý světelný bod.

Byl stále blíž a blíž.

„Spustíme vás pomalu dolů, abyste neztropili skokem do vody zbytečný hluk,“ zašeptal Terteus.

Když připluli k břehu, uviděli jasný pruh písku. Nebyly zde tedy skály. Veslovali pomalu a měkce, jako by se báli neviditelných skal, jejichž špičatý hrot by mohl prorazit loď, nebo také menších bůžků vodního živlu, obývajících jezera, řeky i zálivy.

Proud byl v těchto místech slabší než uprostřed úžiny. Spustili do vody oba dobrovolníky, kteří odpluli a vzápětí zmizeli uprostřed temných skal.

Angelos se houpal na vodě. Lučištníci uchopili dlouhé luky, aby kryli druhy při útěku, kdyby narazili na nepřátelské stráže… Všichni zabodávali oči do tmy, nyní již naprosté, protože zář ohníčku zakrýval vyvýšený břeh, za nímž jej neznámý rozpálil, aby jej chránil před větrem. Čas uplýval.

Náhle se pod bokem lodi rozlehlo plesknutí a tichý lidský hlas.

„Hejtos zůstal na břehu. Drží mu meč na krku.“

„Kdo je to?“ zeptal se Terteus, nakloněný nad ním.

„Rybář. Starší muž, velmi vyděšený.“

„Je sám?“

„Ano, dřímal u ohně. Chytili jsme ho a zajali.“

„Chvála budiž bohům,“ zašeptal Terteus a dotkl se dlaní čela.

„Co tě tak potěšilo?“ otázal se kníže.

„Máme v rukou člověka, který tyto vody zná.“

Když uplynul jeden den a po něm druhý, zmocnily se trojského krále vážné obavy. Tak vážné, že vypravil loď k svému bratrovi, aby ihned přijel. Mávnutím ruky odbyl dvořany, kteří mu přišli oznámit, že krétskou lodí přibyl do města egyptský kněz, který naléhavě žádá o slyšení.

„Ať čeká! Ať čeká, až ho budu chtít spatřit, což může být zítra nebo za dvě léta!“ rozkřikl se na ně, když mu to přišli sdělit podruhé.

Bratr jeho manželky se nevrátil s tělem mrtvého Vidvoje, zmizel s lidmi, které vzal s sebou, jako když se pod ním zem propadne. Sluhové, které za ním vypravil do Bílého průsmyku, projeli křížem krážem celé pohoří a vrátili se s prázdnou. Ani božský Vidvojos, ani nikdo z přidělené mu družiny tam zřejmě nedorazil. Nepotkali je ani cestou, kde objevili mnoho stop, dokonce úplně čerstvých, které nemohly patřit nikomu jinému než jemu a jeho doprovodu. Končily u Bílého průsmyku, kde byly smíchané s jinými. Kam odjeli, těžko říct, protože v noci lilo a po horských stezkách se valily proudy vod a smyly většinu stop.

To nebylo zdaleka vše. Vidvojův koráb, který vyplul pozdě odpoledne do zálivu a kroužil až do soumraku daleko od břehů, se náhle rozplynul a zmizel.

Když král Tenedu připlul do Tróje, jeho bratr se vzrušeně procházel po velkém megaru.

„Pověz, co mám dělat? Nevím, co se stalo s tím prokletým Kréťanem a s jeho synem. Nevím ani, co se stalo s jeho lodí. Uvěřil bys tomu, kdyby ti někdo něco takového řekl?“

„Nějaké vysvětlení se musí najít. Kde je bratr tvé manželky?“

„Ani on, ani jeho lidé se dosud nevrátili.“

„Posádka lodi přece zůstala v městě. Nikdo jim nemohl přispěchat na pomoc. Nevěděli ani, že jsou ohroženi. Přece mi nechceš tvrdit, že ten zženštilý Kréťan a jeho syn, téměř dítě, zabili bratra tvé ženy a tři statné bojovníky a potom ukryli jejich těla tak důkladně, že je nelze najít.“

„Nic takového netvrdím, ale nemíním ti vykládat, co nevím. Jisté je, že rozkaz krétského krále nebyl splněn, a zeptá-li se mě ústy svých poslů, co mi v tom zabránilo, nebudu mu moci říct pravdu ani nepravdu, protože nic nevím. Přitom uplynulo od onoho dne už sedm dní.“

Král Tenedu zakýval starostlivě hlavou,

„Aby ses nedomníval, že jsem se dopustil nějaké chyby, věz, že jsem řekl důvěrníkovi krétského krále, že nit Vidvojova života byla přervána, a že může tuto zprávu sdělit svému panovníkovi jako naprosto jistou věc. ‚Odplul téhož dne a určitě mu opakoval moje slova. Mínós si teď určitě myslí, že jsme pletichařili za jeho zády, abychom zkřížili jeho záměry, že jsme Vidvoje propustili s nějakým tajným úmyslem, třebas proto, aby ho v budoucnu svrhl. Nevím, co si pomyslí krétský král, ale zato vím, že k nám pojme velkou zášť. Budeme muset rychle vyzbrojit své loďstvo a připravit se na jeho pomstu.“

„Budiž proklet!“ zvolal trojský král s bezmocným vztekem. „Možná že se věc nějak vysvětlí. Možná že Vidvojos spočívá v hrobě a mé lidi přepadli na zpáteční cestě zbojníci, nebo že zahynuli nějakou jinou smrtí, o níž se v budoucnu dovím něco víc… Celé město je na nohou. Zvědové přinášejí stále nové zprávy. Stejně záhadné je i zmizení krétského korábu. Jak to mám vysvětlit svým dvořanům?“

Král Tenedu jenom mávl rukou.

„Na mínění města a tvých dvořanů záleží ze všeho nejméně.

Já bych také chtěl vědět, co se tam přihodilo, protože ani já nechápu, jak ke všemu mohlo dojít.“

„Totéž bych mohl říct i já,“ řekl zoufale trojský král.

„Pane můj,“ ozval se ve dveřích tichý hlas. Služebníci se báli přibližovat k zuřícímu králi, protože si na nich vybíjel vztek.

„Co chceš? Copak nevidíš, že rozmlouvám se svým královským bratrem?“ obořil se na něho trojský král.

„Pane můj, domnívám se, že je to zpráva, na kterou čekáš… Božský Vidvojos ti posílá pozdravy a poděkování za pohostinství…“

„Cože?“ vykřikl král a rozběhl se k služebníkovi. „Kdo přivezl tento vzkaz?“ netrpělivě jím zacloumal.

„Před chvílí zde přistála loď krále Tenedu, pane…“ Služebník se poklonil královu bratru, který na něho hleděl jako zkamenělý. „Kapitán lodi odevzdal krabičku s darem veliteli přístavní stráže a pravil, že se setkal s lodí knížete Vidvoje na konci průlivu, který spojuje naše moře se severním. Při tomto setkání dal kníže kapitánovi krabičku a požádal jej, aby ti ji po návratu do Tróje odevzdal. Kníže dodal, že velmi lituje, že se ti nemůže odměnit štědřejším darem, důstojným krále, ale nevzal s sebou nic, když se vydával na tak dalekou cestu do neznámých zemí. Vyslovil však naději, že nebudeš zklamán, ale naopak potěšen.“

„Kde je ta krabička?“ zeptal se přiškrceným hlasem král a přejel si rukou po čele. Vypadal, jako by se probouzel ze sna.

„Má ji sluha, který čeká za dveřmi, pane můj. Smí vstoupit?“

Král mlčky přikývl.

Za chvíli držel v rukou krabici, nevelkou sice, ale vyrobenou z krásného tmavého dřeva s mistrně vytepaným stříbrným znakem dvojité sekery.

Král ji nedočkavě otevřel. Chvíli zíral nechápavě na její obsah. Potom přivřel oči. Král Tenedu k němu přistoupil a podíval se mu přes rameno.

Na dně krabice spočíval podivný bronzový předmět. Král Tenedu myslil v první chvíli, že jsou to prsteny navlečené na silný drát, ale když si je pozorněji prohlédl, zjistil, že je to zvířecí pracka, zakončená strašlivými, zkroucenými pazoury.

„Jak to, že jste propustili krétský koráb úžinou?“ vyhrkl trojský král.

„Připlula loď z Tenedu s rozkazem, abychom se vyhnuli korábu božského Vidvoje, nebo abychom mu poskytli pomoc, ať ho potkáme kdekoli…“

„Kéž jsem se nenarodil!“ zasyčel zoufalstvím král Tenedu. „Kéž jsem se nikdy nenarodil! To já jsem vydal takový rozkaz všem lodím na moři i v přístavech.“

S hrůzou hleděli na strašlivý předmět, ale nemysleli na něj. Mysleli na krétského krále, na stonásobně strašnějšího Mínóa.

„Pane můj…,“ řekl tiše dvořan. „Dovol, abych ti sdělil další zprávu. Do Tróje přibyli neočekávaně dva králové …“

„Cože?“ trojský král potřásl nechápavě hlavou, jako by k němu nedospíval smysl slov.

„Dva králové,“ opakoval dvořan, pozorující úzkostlivě královu tvář, na níž se zračil střídavě úlek i hněv. „Vládce z Tírynthu a vládce Mykén. Oba chtějí hovořit s tebou a s tvým královským bratrem. Připluli před krátkou chvíli a právě přijíždějí z přístavu. Velitel stráže vyslal s touto zprávou sluhu na koni.“

„Králové?“ opakoval trojský král. „Co mohou ode mne chtít králové Tírynthu a Mykén?“

„Tírynthus a Mykény jsou pod panováním dvojité sekery,“ odvětil tiše jeho bratr a obrátil se k dvořanovi. „Dej ihned osedlat koně, protože jim pojedeme v ústrety.“

Byli tak sklíčení, že se museli velmi nutit do veselosti, aby neurazili královské hosty, kteří napínali jejich trpělivost, než prozradili, co je k nim přivádí z tak odlehlých krajin. Až pozdě večer, když hostina skončila, rozhlédl se mykénský král ostražitě kolem sebe a přesvědčiv se, že nikdo cizí není nablízku, pravil:

„Bratře trojský, přivedla nás k tobě věc tak vážná a tajná, že by se její prozrazení rovnalo rozsudku smrti. Přijeli jsme po dlouhé a pečlivé úvaze, neboť doufáme, že se připojíš k našemu předsevzetí.“

„Jakému předsevzetí?“ otázal se trojský král, který s námahou soustřeďoval roztěkané myšlenky, prodlévající velmi daleko od těchto míst.

„Připravuje se velká výprava, velké tažení, jež může změnit osudy mnoha ostrovů a pevnin. Připojili byste se k nám a jiným králům, kdybychom vám řekli, že chceme udeřit na krétské království a smést ze zemského povrchu nejstrašnějšího krutovládce, jenž utlačuje naše země, ubíjí náš obchod na mořích a bezostyšně těží ze statečných činů jiných?“

„Cože?“ vykřikl král Tenedu dřív, než se stačil ozvat jeho užaslý bratr. „Neznám vaše záměry, ale slibuji vám, že přivedu na pomoc celé své loďstvo, jestliže… jestliže udeříte na Krétu v nejkratší době!“

Čtyři králové naklonili hlavy k sobě. Nikdo nezvěděl, o čem hovořili, ale když příštího rána vládcové Tírynthu a Mykén odpluli, doprovázel je král Tenedu na jedné z jejich lodí, kde s nimi pokračoval v poradě. Potom přesedl na moři na svůj koráb a odplul. Neodebral se však do svého skalního hnízda, nýbrž do Tróje, kde jednal do pozdní noci se svým královským bratrem.

KRUH ZASCHLÉ KRVE

Nejctihodnější Skamónios se odebral do paláce ihned po příjezdu do Knóssu. Bohům podobný Mínós mu kázal přijít do nevelké komnaty, jejíž dveře vedly na rozlehlou terasu, vyloženou bílými a modrými dlaždicemi. Prohnut v hluboké úkloně pozoroval svého vládce, jak se zamyšleně prochází po terase, nebo postává u nevelké fontány, která s tichým šumem rozstřikovala stříbřitou vodu do kruhovité nádrže, po jejíchž okrajích stály pestře zbarvené vázy s kyticemi bílých lilií.

Bylo naprosté ticho. Skamónios, stojící nehnuté v hloubi komnaty, sledoval každý pohyb svého panovníka. Zdálo se, že Mínós nevnímá jeho přítomnost. Potom však přerušil procházku, prošel rychlým krokem terasou a vstoupil do šeré komnaty. Stanul před svým důvěrníkem, který sklonil ještě hlouběji hlavu:

„Vítej, ó božský!“

Netrpělivý pohyb vládcovy ruky způsobil, že se ihned odmlčel.

„Mluv!“

Skamónios se nepohnul, jenom pravil polohlasem:

„Stalo se, jak jsi přikázal, pane můj.“

Nezvedl oči. Jeho sluch zaznamenal pouze krátký, tlumený výkřik. Následovala chvíle ticha.

„Následuj mě…,“ pravil posléze Mínós neočekávaně klidným hlasem a zamířil do úzké chodbičky, která vedla na terasu. Skamónios se napřímil a rychle ho následoval.

Mínós obešel nádrž a vstoupil na široké schody, které vedly dolů do rozlehlé zahrady. Dva černí kopiníci, opření líně o dlouhá kopí, se prudce napřímili. Kopí znehybněla. Důstojník palácové stráže, procházející se o něco níž, přiběhl ke králi a stanul před ním s vytaseným mečem, jehož hrot směřoval šikmo k zemi.

Král ho rychle minul. Skamónios, pozorující celou dobu zlaté řemínky vládcových sandálů, kráčel za ním do háje, jehož stromy byly obsypány růžovými květy.

Když došli na malý palouk, na němž se sbíhaly čtyři pěšiny, obložené plochými slepenými kamínky, Mínós stanul a rozhlédl se. Bylo velmi teplo a ticho; ani závan nezčeřil nehybný vzduch. Pouze šum nesčetných včel a ptáků v korunách stromů tlumil poněkud králova slova.

„Přistup ke mně, Skamónie, a mluv co nejtišeji. Dobře vím, že každý je zvědav na královo tajemství. Často se nemohu zbavit dojmu, že stěny mého paláce jsou nastraženýma ušima, které hltají každý zvuk. Možná že ani zde nejsme sami, i když jsme vyhledali samotu.“

Skamónios k němu poslušně přistoupil a přitiskl rty k jeho uchu.

„Stalo se, jak jsi přikázal, pane můj.“

„Zemřeli?“

„Když jsem odplouval z ostrova Tenedu, požádal mě jeho král, který je bratrem trojského krále, jak jistě víš, abych ti sdělil jejich jménem, že se božský Vidvojos odebral se svým synem horskou cestou k stádům koní, kteří se pasou na loukách daleko od moře. Provázel je bratr královy manželky a tři bojovníci, z nichž jeden vzal s sebou bronzové drápy, které se navlas podobají spárům divoké šelmy. Těmito drápy rozsápal těla božského Vidvoje a jeho syna, aby bylo každému na první pohled zřejmé, že byli přepadeni lvy, kteří se často toulají po úpatí oněch hor.“

„A co koráb? Kde dlel v té době Angelos s posádkou?“

„V přístavu, pane můj. Trojský král si přál, aby se posádka zúčastnila smutečních obřadů a potom odplula s těly zesnulých knížat na Krétu.“

„Zbláznil se? K čemu je nám zapotřebí jejich mrtvol?!“ Mínós zvedl bezděčně hlas a zlostně zaryl nehty do Skamóniova ramene. „Cožpak mohu připustit, aby se posádka Angela rozběhla po městě a celém ostrově a vyvolávala v lidských myslích zbytečné zmatky a dohady?! Příliš mnoho lidí soudí, že Vidvojos musí zahynout dříve, než překročí hranice známého světa, aby bylo moudré dopravovat ho sem a pořádat smuteční obřady na jeho počest. Jestliže zahynou v daleké zemi a nejisté zprávy sem dospějí dlouho poté, bude na tobě a tvých důvěrnících rozšiřovat zprávy, že výprava buď pluje dál, nebo že není o jejích osudech nic jistého známo. Lid na Angela a jeho posádku časem zapomene, jako zapomíná na vše, co jeho oči nevidí.“

„Ano, pane můj. Proto jsem se dohodl s vládci Tróje a Tenedu, že sice dovolí posádce Angela odplout, ale že je už žádný přístav nespatří a že jejich osud bude provždy zahalen rouškou tajemství. Lodi krále Tenedu přepadnou Angela na širém moři a potopí jej, aby nezůstal naživu ani jediný z těch, kdo vypluli s knížetem Vidvojem do jantarové země.“

Mínós pustil jeho paži.

„Proč jsi mi to neřekl hned? Vyšle k nám trojský král posla, aby nás uvědomil o zkáze Angela?“

„Ano, pane můj. První trojská loď, která přistane u našich břehů, přiveze zprávu, která však bude určena pro mne, a nikoli pro tebe, protože jsem se domníval, že tvé posvátné jméno nesmí být vysloveno v souvislosti s touto záležitostí, aby se nikdy nevyskytl člověk, který by mohl povědět: ‚Božský Mínós o tom věděl.‘ Toto tajemství znají pouze trojský král, jeho bratr a bratr královy manželky. Sluhové, kteří se zúčastnili vraždy Vidvoje a jeho syna, rovněž zemřou, aby tajemství nebylo nikdy prozrazeno.“

Mínós svraštil obočí. „A co posádky lodí, které potopí Angela?“

„Jsou to plavci krále Tenedu. Co pro ně znamená potopit o jednu loď víc nebo méně? Střeží své moře a slepě plní rozkazy svého vládce. Slíbil, že sám bude velet přepadení Angela, potopí jej, vybije posádku do posledního muže, aniž vezme kohokoli do zajetí. Můžeš být ujištěn, že žádný z jeho plavců neporuší slib mlčení, ani kdyby byl vystaven největším mukám. Mlčet budou rovněž vlny, které pohltí Angela spolu s živými i mrtvými uprostřed nejhlubší noci. Domnívám se ostatně, pane můj, že ho již určitě pohltily, protože smuteční slavnosti v Tróji musely skončit před několika dny.“

„To je dobře… “ Mínós přikývl a přivřel na chvíli oči. „To je dobře,“ opakoval tiše, rozevřel víčka a pohlédl do tváře svého nejbližšího rádce. „Jestliže je vše, cos pravil, pravda, Skamónie, a proč by to pravda neměla být, když mi ručíš životem za splnění rozkazů, majících pro království tak obrovský význam, mohu dnes prohlásit, že mé ruce jsou volné a že mohu konečně obrátit zraky k věcem svého království.“

Zmlkl a pohlédl bezděčně na malého ptáka na tenkých nožkách a s pestrými pírky, který usedl na pěšince téměř u jeho sandálů a rychle poskakoval po plochých oblázcích kolem trávníku. Pták se zastavil, vzlétl, usedl opět ve vysoké trávě a po chvíli se vznesl s dlouhou, svíjející se housenkou v zobáčku. Skamónios nespouštěl oči z královy tváře.

„Můj bratr měl zajisté pravdu, když tvrdil, že Kréta slábne a že náš lid není tak statečný, jako býval kdysi,“ pravil tiše Mínós. „Nyní, kdy byl odstraněn trn, který mi bránil spravovat své království…“ Zamyslel se na chvíli a potom se s nečekanou vlídností obrátil ke Skamóniovi. „Ty, který jsi byl a zůstáváš nejvěrnějším z mých věrných, pověz, co jsi zpozoroval na svých cestách, které ti poskytly příležitost navštívit mnoho přístavů a měst, jejichž králové holdují dvojité sekeře?“

Zavěsil se do svého důvěrníka a ubíral se s ním stezkou pod baldachýnem kvetoucího stromoví.

„Nezpozoroval jsem nic, co by svědčilo o neposlušnosti podrobených zemí či ostrovů nebo o pokusech vzbouřit se proti tobě… “ Skamónios zaváhal. Král mu lehce stiskl paži:

„Cos chtěl říct?“

„Božský vládce, chci být tvým okem a uchem všude, kde ti z toho může kynout prospěch, jak jistě víš. Proto sleduje tolik mých zvědů každý krok tvých náměstků na ostrovech a v zemích, položených u moře nebo mimo ně. Hlásí mi, jak vládnou tvým jménem barbarům a zda se neprovinili vůči tobě ve svých povinnostech. Držím zvědy i tam, kde panují králové, kteří ti odvádějí daně, jako vládcové Tírynthu, Mykén nebo Atén. Nemáš tam vojska ani náměstky, ale vládneš jim na základě smluv, které z nich činí vazaly, povinné splnit každý tvůj rozkaz…“

Mínós se prudce zastavil, vypustil jeho paži a netrpělivě jej přerušil:

„Netázal jsem se, máš-li své zvědy všude, kam sahá má královská moc! Vím o tom! Ptal jsem se, čeho sis všiml?“

„Rozumím, pane můj,“ odpověděl rychle Skamónios. „Chtěl jsem povědět jedině to, že jsem neměl příležitost přesvědčit se osobně, jaké poměry vládnou v těchto zemích, ale že mám zprávy od svých zvědů, kteří pro mne pracují téměř v každém městě, a ty že mohou být pro tebe velmi prospěšné, ráčíš-li je laskavě vyslechnout. Jak v Iólku, tak v Aténách lidé stále častěji říkají, aniž si dávají pozor před cizinci, že strach před Krétou patří k hanebnému dědictví po předcích, kteří vložili pokorně hlavy do krétského jha. Říkají, že když podmaněné národy vypudí ze svých srdcí strach a udeří na Krétu, rozpukne se tvé království jako hliněný džbán, který již nikdo nikdy neslepí…,“ zarazil se a po chvíli rozpačitě dodal: „Odpusť mi, pane můj, že opakuji ty podlé, rouhavé řeči, ale chci, abys znal celou pravdu.“

„Ano, rozumím… “ Ačkoli na Mínóových rtech hrál úsměv, jeho oči byly chmurné. „Tvá slova odvalila balvan z mého srdce, Skamónie, protože teprve nyní jsem plně pochopil, že smrt mého bratra a jeho syna byla opravdu nutná, že jedině ta mi dovolí zhatit bídné záměry těch barbarských psů. Jak jim musely vyhovovat sváry v lůně královského rodu a zrada otřásající trůnem našeho království!“ Udělal několik kroků, ale potom opět stanul. „I kdyby si lidé šuškali nevímco, mé loďstvo je nejmohutnější na světě, připravené zničit každého nepřítele nebo udeřit na každou vzpurnou zemi. Domníváš se, že by mi mohl kterýkoli z jejich králů vypovědět poslušnost a potom mstivě odrazit útok mých vojsk, která bych k němu vypravil po moři?“

„Žádný z nich by se toho neodvážil, pane můj…“ Skamónios zaváhal, ale potom dodal: „Neodvážil by se, kdyby byl sám, odkázán na vlastní vojska… “

„Nač tím narážíš?“

„Chci tím jedině říct, pane můj, že kdyby sjednotili své síly, Kréta by padla.“

Chvíli mlčeli. Skamónios svěsil hlavu a hleděl nehnutě do země.

„Co mi radíš činit?“ zeptal se posléze Mínós chraptivým hlasem. „Děsivé zprávy jsi mi přivezl.“

„Nejsou děsivé, pane můj. Nic ti nehrozí, dokud je zděděný strach pevně drží v otěžích. Tvé jméno dosud naplňuje jejich srdce smrtelnou hrůzou. Kdybych ti směl cokoli poradit, pane, řekl bych pouze, že bys měl vystupňovat jejich strach nějakým novým, velkým činem, aby celý svět zvěděl, že rámě Kréty je dosud rychlé jako blesk. Ale nedovedu ti povědět, jaký čin by to měl být.“

„Uvažoval jsem o tom,“ přikývl Mínós, „protože jsem se už zabýval myšlenkou shromáždit lodi ze všech ostrovů, vyzbrojit vazaly a udeřit s nimi společně na Tróju. Nyní, když tam můj božský bratr zahynul, mohli bychom prohlásit, že ho dal trojský král usmrtit a potopit jeho loď, protože nechtěl propustit náš koráb úžinou do severních krajin, z kterých dovážejí obilí a jantar.“

Pohlédl na Skamónia, jako by očekával, že užasne obdivem nad jeho vladařskou moudrostí. Ale ten se neozval ani slovem.

„I já jsem o tom uvažoval, pane můj. Ale věz, že ostrov Tenedos je mohutnou tvrzí, jak jsem se mohl na vlastní oči přesvědčit, tvrzí, které bys musel dlouho dobývat, nemluvíc o tom, že by ti četné lodi jejího vládce bránily v obléhání. Trója je pak lidnaté město, opásané mohutnými hradbami, jež by odolaly nejednomu útoku, a zaskočit je nečekaně rovněž nelze, protože leží daleko od pobřeží. Kdybys pak shromáždil všechna svá vojska a lodi a ponechal Krétu stejně jako všechny ostatní ostrovy a země delší dobu nechráněné, ti, kteří ti dnes leží u nohou a pokorně je líbají, určitě by využili její slabosti a zaútočili na Knóssos, aniž by jim v tom mohl kdokoli zabránit.“

„Co mám tedy dělat?! Poslat své lodi do podmaněných zemí, uvrhnout krále v okovy a uvěznit zde v kobkách, aby byli potrestáni dřív, než se proviní neposlušností vůči mně?“

Skamónios zvedl prudce hlavu a s úžasem pohlédl na krále. Jeho rysy se uvolnily, na tváři se objevil radostný úsměv.

„Veliký je tvůj rozum, pane můj. Ne nadarmo krouží v tvých žilách krev býka a Velké matky.“

„Zešílel jsi, Skamónie?! Ani na chvíli jsem se nedomníval, že by tomu tak mělo skutečně být! Jsme příliš slabí, než abychom se mohli dopustit nerozvážnosti, která by proti nám zbytečně popudila podrobené země, a přitom nám nepřinesla žádný užitek.“

„Ano, pane můj. Nemyslím, že bys měl unášet krále z jejich zemí a věznit je. Tito vládcové však mají syny a dcery a čím bys jim mohl prokázat větší čest než pozváním na svůj dvůr, aby se mohli zblízka podívat, jak žijí jejich pánové, a naučili se žít podle nich? Tato pocta však současně naplní jejich srdce úzkostí. Ty pak, maje ve svých rukou syny a dcery nejvýznamnějších vazalů, získáš jistotu, že se jejich otcové neodváží ti vzdorovat.“

Král ho chvíli pozoroval se svraštělým obočím, potom se usmál.

„Ano,“ pravil polohlasem, „nebude strojit pikle proti utlačovateli ten, jehož potomstvo má v moci jeho pán. Učiním to, co mi radíš. Obzvláště toužím spatřit aténského králevice. Víš-li pak, že místo bělovlasého chlapce, který byl na lodi mého božského bratra, poslal na Krétu jiného hocha, zbojníka chyceného krátce předtím v horách?! Požadovaného jinocha určitě ukryl, protože neodplul s výpravou, ani nebyl v aténském přístavu, když Angelos odrazil od břehu.“

„Théseus, syn Erichthoniův…,“ zabručel Skamónius. „Vím o něm, že je pyšný, i když na oko plní příkazy. Zpravili mě o tom moji zvědové. Je to statečný mladík a dobrý bojovník. Určitě bude vbrzku zvolen králem, protože jeho otec je starý a chorý.“

„Čím déle si ho zde necháme, tím lépe. Navždy, bude-li toho zapotřebí,“ řekl s úsměvem Mínós. „Nechci být zbytečně krutý. Vydej rozkaz a ať lodi ihned odplují tam, kam mají podle tvého úsudku odplout, a přivezou na Krétu barbarské hosty.“

„Ano, pane můj. Zařídím vše, abych splnil tvou vůli.“

Král přikývl. Cítil se velmi spokojen, i když to nedával najevo.

„Nepotkal jsi na svých cestách egyptského kněze, který pronásledoval onoho plavovlasého barbara? Propůjčil jsem mu loď, na níž odplul do Tróje.“

„Nikoli, pane. Za mého tajného pobytu na ostrově Tenedos nedoplula do Tróje žádná loď kromě Angela.“

„Nebohý kněz! Teď, když Angelos spočinul na mořském dně, může se s ním navždy rozžehnat.“

Skamónios neodpověděl. Čekal v hlubokém předklonu, až ho král propustí. Myšlenka, kterou vnukl králi, byla moudrá, jak se domníval. Možná že odvrátí na mnoho let hrozbu od jejich království. Mínóův důvěrník velmi miloval svou zem a štítil se barbarů. Co mu bylo v této chvíli do egyptského kněze Het-Ka-Sebeka, který pronásledoval po pevninách a mořích bělovlasého barbara, aby ho obětoval svému strašlivému bohu?

Když spatřili čtvrtého dne mezi úzkými, téměř se sbíhajícími černými skalními převisy nekonečnou bledě modrou vodní plochu, obrátil se Terteus na trojského rybáře, stojícího vedle něho na zobci, a otázal se ho:

„Umíš plavat?“

Rybář měl ruce spoutané volně na zádech, aby se nemohl vrhnout do vody a utéci. Metalavos, mladý plavec z Amnísu, vybraný za rybářova strážce pro svou obrovskou sílu, měl konec provazu několikrát omotaný kolem zápěstí. Již tři dny tak dokonce spal, spojen se svým vězněm v noci i ve dne.

Od chvíle, kdy se zajatý rybář octl na palubě Angela, nepřestával mladý kapitán žehnat bohům, že dovolili knížeti spatřit první noci slabý odlesk jeho ohníčku. Pluli v dešti a mlze, a ačkoli jim rybář řekl, že již mají první polovinu průsmyku za sebou, žádný z nich nebyl o tom přesvědčen, protože je po celou dobu obklopovala šedá, napitá mlha, z níž se sypaly na vodu a koráb drobné, studené kapky. Vody tohoto moře, které tiše šuměly kolem boků Angela, byly tmavé a olejnaté, jako by je někdo polil špinavou mastnotou. Vítr zde nebyl žádný nebo velmi slabý, takže polovina plavců neustále obsluhovala vesla; odpočívající polovina posádky, zahalená do mokrých pláštěnek, cvakala zimomřivě zuby a marně se pokoušela usnout. Všichni měli na hlavě přílby a meče po boku, neboť v každé chvíli se mohl vynořit z mlhy nepřítel.

Terteus nemohl uvěřit, že trojský král za nimi neposlal své lodi. Ačkoli Angelos plul tak rychle, jak to dovolovaly svaly veslařů, trojské plachetnice, znající daleko lépe vody v průlivu, by musely urazit tuto cestu v mnohem kratší době. Protože nechtěl vyčerpávat síly posádky a šetřil je pro chvíli, kdy jich bude muset použít v boji, dával vyvazovat v noci koráb na opuštěném břehu a často měnil stráže, aby si lidé co nejvíc odpočinuli. Rybář, jemuž pohrozil, že bude první z těch, které pošle jeho meč do země věčné tmy, zažene-li Angela zlou radou do pasti, se dušoval, že je vede nejjednodušší a nejbezpečnější cestou. Ale kdo mohl vědět, nakolik byly jeho sliby pravdivé?

Jisté však bylo, že znal skály a proudy těchto vod a že svých vědomostí doposud poctivě využíval. Nebýt jeho, určitě by zahynuli nebo roztříštili loď o zrádné útesy ukryté pod hladinou nebo o špičaté balvany, které se vynořovaly v nejméně očekávaných chvílích a které byly v husté mlze téměř neviditelné.

Za tři dny nikoho nepotkali. Ale to by bohové museli připlout Trojanům na pomoc, aby objevili Angela uprostřed mlh, prostupujících celé povětří hustou, neproniknutelnou clonou.

Ale když vpluli čtvrtého dne do druhé části průlivu, na jehož konci začínalo, jak aspoň přísahal rybář, velké severní moře, přikázal Terteus všem mužům, aby se po zuby vyzbrojili a zakryli boky lodi dvojitými štíty, jako by nepřítel stanul před nimi, připraven k útoku.

Průliv se chvílemi tak zužoval, že i v mlze bylo vidět po obou stranách vlhké černé skály. Proud v těchto místech byl dravý, jako by nepluli po moři, ale po bystré, rozvodněné řece. Dvakrát se Angelos, stržený prudkostí vod řítil přímo proti skále a jen díky neuvěřitelnému Eriklevovu kormidelnickému umění, radám rybáře, vykřikovaným uprostřed burácejících vln, a síle statečných plavců, kteří na rozkaz vráželi vesla do skalní stěny, kolem níž proplouvala proudem hnaná loď, neztroskotali ani nezahynuli v hlubinách.

Hned potom, co podruhé unikli smrti a Angelos plul nějaký čas klidně po proudu, s vesly a pod plachtou, zavanul jižní vítr a rozehnal mlhu a mračna. Slunce, zprvu bledé, těžce se prodírající oparem, ale potom ostré a jasné zazářilo uprostřed nebes a před jejich zraky se otevřel pohled na dlouhý pruh soutěsky, sevřené dosud temnými, strmými skalami.

Teprve když spatřili na jejím konci rozlehlou, sluncem zalitou vodní plochu, uvěřili, že to, co se před nimi prostírá, je moře. Vysoké, srázné stěny se téměř rozestupovaly před jejich zraky a oni hleděli na vytoužené vody jako z úzkého okénka ponuré kamenné kobky.

Posádka vyrazila děkovný výkřik, vesla prudce klesla do vody a silněji zabrala. Třebaže vanul silný protivítr, spěl Angelos rychle vpřed, jako by brázdil klidné vody.

Skály se začaly vbrzku rozestupovat a průliv se poněkud rozšířil. Nyní měli po obou stranách širší vodní pruh.

Právě tehdy se obrátil Terteus, upírající oči k dalekému moři a strmým skalám průlivu, za nimiž již nechránila Angela před skrývajícím se tam nepřítelem spásná, bohy seslaná mlha, k rybáři s otázkou:

„Umíš plavat?“

„Umím, pane,“ odpověděl s úsměvem, ačkoli byl spoután a nevěděl, zda ho věznitelé neprobodnou mečem nebo nevhodí do moře, když jej již nepotřebují. „Voda živí mne i moje děti. Jak bych ji mohl neznát? Kdo loví ryby, musí být sám jako ryba.“

„To je pravda. Chceš-li být opět svobodný, sejmeme ti pouta, aby ses mohl vrátit na břeh.“

„Dovol mi, pane, abych tak učinil, až se tvá loď přiblíží ke konci průlivu, protože tam je břeh mírnější a kromě toho tam stojí strážní lodi mého pána. Možná že se mi podaří uprosit některého velitele, aby mi dovolil zasednout k veslu, až se bude vracet do Tróje. Příliš jsem se vzdálil od svého domova.“

„Kolik lodí tam může být?“ otázal se Terteus. Ustoupil o krok a poklonil se knížeti Vidvojovi, který k nim právě přicházel v doprovodu Perivala, aby mohl pozorovat z přídě moře, dobře již viditelné za stěnami skalní soutěsky.

„Je jich tam několik, pane. Střídají se vždy po několika dnech, do Tenedu se vracejí teprve tehdy, když připlují na jejich místo jiné, aby je vystřídaly. Vídám je vždycky, když plují tam nebo zpět. Bývá jich pět nebo šest. V noci stojí obvykle na konci úžiny. Je tam dřevěná strážnice, kam se uchylují před bouří, když vytáhnou loď na břeh. Ale ve dne se pouštějí často velmi daleko. Činí tak z různých důvodů, za prvé proto, že vyhlížejí naše lodi, které se vracejí z barbarských zemí s obilím a jiným zbožím, za druhé střeží průliv, aby jím neproplula žádná cizí loď.“

„Božský kníže,“ pravil Terteus, „lodí může být několik, jak jsi právě slyšel. Určitě na nás zaútočí, protože je víc než pravděpodobné, že sem rychlá trojská loď s dvojnásobnou posádkou doplula dřív než my. Když nás neobjevila uprostřed mlh v úžině, bude nás jistě očekávat na jejím konci, kde náš přepadne.“ Neobával se hovořit nahlas před rybářem. Věděl, že ho nepropustí, dokud nebude mít jistotu, že je už nic nemůže ohrozit.

„Inu, vojsko mívá obvykle na vybranou dvě možnosti. Udeřit, nebo ustoupit. My si nemůžeme vybírat, protože není kam ustoupit.“

„Dobrá. Sami na ně tedy zaútočíme,“ přisvědčil vážně mladý kapitán. „Jestliže se nám nepodaří vyplout na otevřené moře, kde bychom jim možná mohli uniknout, nezbude nic jiného. Ale jestliže proti nám vyrazí v úzkém průlivu a obklíčí nás ze všech stran, potom ať nad námi drží bohové ochrannou ruku, protože bitva bude těžká a my se neobejdeme bez jejich pomoci.“

„Bitva!“ zvolal klidným hlasem Perilavos a posunul si přilbu do očí. „Ale co když nás na konci úžiny nikdo nečeká?“

„Čeká…,“ odpověděl klidně Terteus. „Již se tak dokonce stalo.“

Zvedl ruku, ve které svíral obnažený meč. Všechny oči se obrátily tímto směrem. Na vodní hladinu, rozkmitanou sluncem, vplulo šest štíhlých plachetnic. Byly daleko za temnou skalní stěnou, od níž se právě odlepily. Když Terteus napjal zrak, viděl dokonce zvedající se a klesající vesla. Plachty měly spuštěné.

„Veď nás, kníže,“ pravil Vidvojovi. „Buď zde zahyneme, nebo se prodereme na moře. Sám jsi pravil, že nemáme kam ustoupit!“

Vidvojos zamířil beze slova k stožáru. Muži nepřestali veslovat, ale napřímili se na lavicích, aby ho lépe slyšeli. Ti, kteří nebyli zaměstnáni veslováním, zapínali si řemínky na přilbách a vstávali. Nad lodí se vztyčil les kopí.

„Erikleve!“ zvolal Terteus. „Dělej, co můžeš, abychom se nesrazili s žádnou z těch plachetnic, ale vyhnuli se jim. Nesmíme se ani na chvíli zastavit, protože se na nás vrhnou ze všech stran. Nezapomínejte, že mají nad námi trojnásobnou i čtyřnásobnou převahu. Až je budeme míjet, nevstávejte, nevrhejte po nich oštěpy, ani nevypouštějte střely, ale kryjte štíty své druhy u vesel, aby nám způsobili co nejmenší škodu. Nechceme se s nimi utkat, ale vyplout na moře. Ale jestliže na nás zaútočí, bijte se statečně a skolte každého, koho budete moci zasáhnout!“

Odpověděli mu hlasitými výkřiky, které jim však hned odumřely na rtech. Pohled na šest plachetnic jim připomněl, jak tenká je nit, na níž visí jejich život.

„Poplujeme pomalu, abychom se vyhnuli srážce, pokud by nám chtěli zkřížit cestu,“ pravil Terteus. „Jakmile kolem nich proklouzneme, vzepřete se vší silou do vesel!“

Chtěl ještě něco dodat, ale vtom spatřil knížete, jak kráčí slavnostně k zobci.

Rozhostilo se naprosté ticho.

„Matko!“ zvolal Vidvojos jasným, zvučným hlasem. „Ty, která střežíš cesty mého rodu a mého království, pomoz!“

Zvedl pomalu dvojitou kamennou sekeru, kterou obdržel darem od Ariadny, když opouštěl rodný ostrov.

Vtom zafoukal silnější vítr, přeletěl nad lodí a zašelestil v červených chocholech přilb.

„To byla ona,“ pravil přiškrceným hlasem muž sedící před Bělovlasým, nakláněje se nad veslem.

Vidvojos nehnuté pozoroval blížící se lodi. Po jednom boku měl svého syna, po druhém Tertea.

Byly již blízko, připlouvaly jedna za druhou a seřadily se do šiku. Terteus nevycházel z údivu. Proč jim nezatarasily cestu z úžiny a nepřipluly všechny současně? Jakmile by vrazili do jedné z nich, ostatní by je ihned obklíčily a zasypaly střelami.

Vtom se zvedla vesla první plachetnice a potom dalších. Muži vstali a hluboce se jim poklonili. Lodi se lehce houpaly na vlnách, protože proud byl na rozšířeném konci úžiny daleko mírnější.

„Buď pozdraven, synu králů, potomku Velké matky!“ pravil muž stojící na přídi první plachetnice.

Terteus ho ostražitě pozoroval. Vesla obou lodí se téměř otřela o sebe. Angelos minul plachetnici o polovinu vzdálenosti vrhu kopím. Terteova ruka, tisknoucí rukojeť meče, bezděčně uvolnila stisk. Hleděl a nevěřil vlastním očím. Ani jeden z mužů na trojské lodi neměl v ruce zbraň.

Terteus zvedl ruku a rychle ji spustil. Vesla se ponořila do vody a Angelos zpomalil. Obě lodi stanuly vedle sebe, unášené poněkud proudem z hloubi úžiny.

Terteus pozoroval koutkem oka Vidvoje, jak zvolna spouští dvojitou sekeru a opírá ji o příď.

„Kdo jste?“ otázal se.

„Jsme stráží bohům podobného krále Tenedu, která střeží tuto úžinu. Včera k nám připlula loď s rozkazem našeho pána, abychom vzdali poctu božskému Vidvojovi, až sem připluje, a otázali se ho, zda si nepřeje doplnit zásoby potravin nebo použít jiných našich služeb.“

Na palubě Angela se rozhostilo převeliké mlčení. Mladý Kréťan, sedící na sousední lavici vedle Bělovlasého, zašeptal:

„Slyšíš? To způsobila ona! Naše Velká matka. Pomátla jim smysly.“

„Jsme ti vděčni za tvou laskavost, ctihodný kapitáne, ale naše zásoby jsou díky štědrosti trojského krále dostatečné. Božský Vidvojos tě prosí, abys poděkoval bratrovi svého pána za pohostinství, jež mu poskytl.“

Vidvojovi se náhle vrátila řeč.

„Tertee,“ pravil polohlasem. „Kde jsou drápy, které sis ponechal u sebe? Dej mi je! A také malou krabičku, která je v mém stanu pod stožárem.“

„Ano, pane.“ Terteus se rychle vzdálil.

„Posečkej chvíli, statečný kapitáne,“ zvolal Vidvojos, „protože chci poslat trojskému králi skromný dar jako důkaz vděčnosti za jeho pohostinství! Odevzdej mu jej a řekni, že doufám, že bude milý jeho srdci, i když je tak skromný, za což se mu omlouvám. Snad pochopí, že jsem na cestu do dalekých zemí nemohl vzít cennější dary, důstojné tak velkého a šlechetného vládce!“

Terteus se mezitím vrátil s krabičkou.

„Jsou v ní drápy?“ otázal se tiše kníže.

Terteus mlčky přikývl. Vtom pohlédl na spoutaného rybáře. Přistoupil k němu a proťal mu mečem pouta.

„Tento muž mu je odevzdá, pane…“

„Správně.“ Vidvojos se vyklonil přes pažení. „Přibliž se k naší lodi, statečný kapitáne, chci tvému vládci odevzdat nejenom dar, ale také rybáře, který nám pomohl překonat zrádné proudy v trojské úžině.“

Stáhl z ukazováčku prsten a věnoval jej rybáři, který klesl na zem a políbil mu nohy. Když vstal, podal mu kníže krabičku.

Lodi se k sobě přiblížily. Rybář seskočil z vyšší paluby na nižší. Terteus zvedl ruku.

„Buďte pozdraveni, stateční plavci! Nechť vás ochraňuje Velká matka a s ní Poseidon s bílou tváří!“

„Ať ochraňuje rovněž tvou loď i posádku, božský kníže!“ zvolal kapitán.

Šest plachetnic kolem nich zvolna proplulo a zamířilo k průlivu. Po chvíli se však vrátily a vyprovodily je k moři. Udržovaly od nich velký odstup, který se ani nepokoušely zmenšovat. Posádka Angela se rázněji opřela do vesel a napjala plachtu po celé šíři, aby do ní mohl příznivý jižní vítr silně dout.

„Ničemu nerozumím, božský kníže,“ pravil tiše Terteus, aby ho lidé stojící za ním neslyšeli. „Proč ti trojský král, který porušil staleté zákony pohostinství, posvátné i nejdivočejším barbarům, nabízí velkoryse pomoc krátce poté, co ti bohové dovolili šťastně uniknout z rukou jeho zlosynů?“

„Ani já nechápu jeho počínání…“ Vidvojos zvedl bezděčně dvousečnou kamennou sekeru a přitiskl ji k hrudi. „Od chvíle, kdy jsem vyspěl a začal se dívat na svět vlastníma očima, a nikoli očima svých učitelů, napadlo mě nejednou, že bohové jsou možná pouhou představou něčeho, co sami nedokážeme pochopit, nebo že nejsou vůbec. Ale nyní, když jsem unikl spolu se svým jediným synem tolika nebezpečím a v mém životě nastal tak náhlý a podivný zvrat, dospívám k přesvědčení, že jsem se možná mýlil a…,“ zaváhal, „že ve chvíli, kdy jsem zvedl tu prastarou sekeru, kterou moji předkové přivezli v dávných dobách na Krétu, změnily se náhle ony nepřátelské lodi v přátelské a strašné nebezpečí, které nad námi viselo, bylo náhle pryč, rozplynulo se. Co si mám o tom myslet?“

„Nejsem hoden, abych tě poučoval, kníže,“ odpověděl mladý pirát, „ale myslím, že smrt, bouře, hromy a blesky stejně jako veškerý lidský osud jsou v rukou oněch sil. Věřili tomu moji otcové, věřím tomu i já, a budu-li mít syny, vychovám je tak, aby i oni tomu věřili. Za svůj klidný spánek vděčím jedině víře, že můj osud je v nekonečně mocnějších rukou, než jsou moje. To neznamená, že nezachovávám opatrnost a nestarám se o to, co bude. Bohové milují nejvíc ty, kteří statečně vzdorují protivenstvím osudu.“ Rozesmál se. „Možná že si věřící i nevěřící počínají stejně a stejným způsobem brání svůj život. Ale jisté je, že spím klidnějším spánkem než ten, kdo spoléhá jedině na sebe, neobětuje bohům, aby je obměkčil, ani neskládá přísahy, jejichž nedodržení tak přísně trestají.“

„Nu což…“ Vidvojos se rovněž usmál. „Obětujme tedy bohům, až mineme průliv a vyplujeme na otevřené moře, protože naše výprava začíná teprve zde, i když nevíme, jak skončí a kudy se budeme vracet zpět.“

„Ano, božský kníže,“ Terteus vážně pokýval hlavou. „Neučinili bychom dobře, kdybychom nepoděkovali Poseidonovi, který nás vedl bezpečně soutěskou plnou vírů a skal, a Velké matce, díky níž jsme s Bělovlasým dorazili včas do salaše v trojských horách a zachránili její potomky a unikli dnešního dne nepřátelům, z jejichž srdcí zázrakem vyprchal hněv. Ale tyto lodi plují stále za námi, i když nerozvíjejí plachty a drží se daleko od nás. Možná že nás očekávají na konci průlivu další lodi a tyto nám chtějí jedině znemožnit ústup.“

Ale nebylo tomu tak. Když skály posléze pozvolna sestoupily do vody a v dálce se po obou stranách otevřela daleká pobřežní čára, táhnoucí se až k hranicím obzoru, moře bylo pusté.

„Zajatý rybář tvrdil, že nás levý břeh, který směřuje na západ a potom se lehce stáčí k severu, zavede k ústí velké řeky, která teče na sever. Plují prý po ní jejich koráby s obilím.“

„Zamíříme tedy na východ,“ pravil Vidvojos. Ohlédl se. Lodi krále Tenedu se dosud neobjevily v širokém hrdle průlivu. „Nevím, co ti radí tvé plavecké zkušenosti, Tertee, ale mám-li být upřímný, tak si nepřeji nic jiného než zmizet z očí Trojanům, i když se tváří tak přátelsky, a nikdy se s nimi už nesetkat. Králův posel třebas zešílel nebo překroutil slova svého vládce. Co když se zakrátko objeví další s rozkazem, aby nás potopili? Na otevřeném moři se jich tolik nemusíme bát, protože nás stěží dohoní, ale nechci, aby nás sledovali a věděli, kam míříme.“

„Totéž si myslím i já, božský kníže. Poplujeme tedy na východ, a až jim zmizíme z dohledu, vrátíme se zpět k západnímu pobřeží. Za soumraku přistaneme v nějakém odlehlém zálivu, kde si odpočineme a doplníme zásoby vody.“

„Vydej takový rozkaz, Tertee.“

Zobec Angela se po chvíli lehce naklonil a otočil k východu.

Když mladý kapitán přistoupil hodinu poté k zádi, zahlédl v dálce hrdlo úžiny a před ním nehybné lodi krále Tenedu, pohupující se na vlnách.

Daleké pahorky, obklopující průliv, se rozplynuly v lehké odpolední mlze. Slunce plného léta jasně svítilo, plavci odložili přilby, odpásali meče a nazí se slunili na lavicích. Vítr tiše zpíval ve velké černé plachtě s nehybnýma očima svatého býka, zírajícího hrozivě na rozlehlé neznámé vody, které dosud nikdy nebrázdila krétská loď.

Král Tenedu byl na rozdíl od svého bratra člověk veselé letory. Nedovedl se dlouho trápit kvůli překážkám, které mohly vrhnout stín na jeho panování, ale zato je uměl houževnatě a bezohledně odstraňovat, když se naskytly.

Když králové z Tírynthu a Mykén odpluli toho večera do svých odlehlých zemí, odebral se s bratrem do velkého megaru.

„Je to napodiv, jaký šprým si z nás ztropili všemocní bohové!“ vesele se rozesmál a sám doplnil pohár vínem, protože poslali sluhy pryč, aby mohli hovořit bez nežádoucích svědků. „Nevím, jak Vidvojos unikl tvým lidem, jak nasedl na svou loď a jak proplul v mlze a dešti všemi úskalími průlivu a objevil se po několika dnech u severního moře, ale to vím, že nám to ublížit nemůže!

„Proč se tak domníváš?“ Trojský král zdaleka nesdílel jeho dobrou náladu. Vůbec se mu nelíbila představa společného útoku na všemocnou Krétu s tak slabými spojenci, jakými byli král Mykén a Tírynthu, ani myšlenka, která ho mučila již několik dní – jak vysvětlit Mínóovi, že Vidvojos, jeho syn a koráb unikli všem nástrahám? Co na tom, že bratr odeslal králova důvěrníka na Krétu s jinými zprávami, když byl opak pravda. Mínós se všechno dříve či později doví, a až se tak stane, vyšle proti Tróji válečné koráby, nebo v nejlepším případě zničí její obchod s celým známým světem a potopí každou loď náležející Tróji nebo Tenedu.

„Domnívám se tak, protože jsi za prvé nezabil svého hosta a nepopudil tímto činem bohy, jimž se takové konání nelíbí. Za druhé brázdí Angelos vody severního moře, kde také navždy zmizí.“

„Proč jsi řekl navždy? Jak můžeš vědět, co přinese budoucnost?“

„Mohu. Je pouze jedna cesta zpět, cesta úžinou, kterou vplul do severního moře. Naše lodi, které tvého hosta tak důstojně přijaly a vyprovodily ho, budou od zítřejšího dne očekávat jeho návrat s méně mírumilovnými úmysly. Zesílím jejich počet na konci úžiny, aby byla ve dne v noci hlídána. Až se bude vracet, potopí ho na můj rozkaz a vybijí celou posádku. Potom ji pohřbí buď v mořských hlubinách, nebo v bezejmenném hrobu na pustém, skalnatém místě, kam nezavítá divoký pastýř ani žádný lidský tvor. Tím bude osud Vidvoje a jeho korábu provždy zpečetěn, a já jsem se nedopustil žádné chyby, když jsem Mínóovi oznámil, že jsem jeho rozkaz splnil. Nyní je třeba odít tuto lež v háv pravděpodobnosti, který dodatečně přesvědčí krétského krále o naší prozíravosti. Vypravíme k němu posla se zprávou, že Vidvojos byl unesen do hor a tam zabit spolu s Perilavem, že jsi o jeho smrti záměrně uvědomil posádku a že kapitán lodi odplul v noci do průlivu vedoucího do severního moře, protože věděl, že má cestu na Krétu navždy uzavřenou a že mu tam kyne jistá, snad ještě strašnější smrt. Jakmile se Angelos octl v opuštěném místě úžiny, byl přepaden mými loďmi, jež ho po celou dobu tajně sledovaly, a potopen i s posádkou. Nikdo nebyl ušetřen a nikdo již nikomu nepoví, jak zahynuli členové Vidvojovy výpravy.“

„Vždyť je to lež!“ zvolal trojský král. „Není v tom ani slova pravdy, bratře,“ vrtěl zoufale hlavou.

Král Tenedu vstal, obešel velký kamenný stůl, na němž stály mísy s masem, džbány s vínem a vodou, kterou ředili nápoje, a mnoho drobtů z placek. Stanul před bratrem a položil mu ruku na rameno.

„Neřekl jsem ti dosud vše, a proto bedlivě poslouchej, než vyslovíš svůj soud. Přibyli sem králové Mykén a Tírynthu, kteří chtějí s mnoha jinými vládci svrhnout krétské jho. Pád Kréty by byl pro nás stejně prospěšný jako pro ně, protože by nám otevřel obchodní cesty do nejodlehlejších krajin známého světa, všude, kde drží Mínós obchod ve svých rukou jako sup. Kromě toho – které loďstvo bude nejmohutnější po vyvrácení Kréty? Na jihu fénických knížat, na východě mé, tedy naše…“

Když viděl, že ho chce bratr přerušit, zvedl rychle ruku na znamení, že dosud nedomluvil. „Ale řekněme, že odbojní králové nepovstanou proti Krétě, nebo že Kréta jejich útok odrazí… Jestliže se k nim připojíme, Mínós nám to nikdy neodpustí, to je pravda, ale tažení proti Tróji nebo Tenedu bude i on pokládat za příliš nebezpečné, jak se aspoň domnívám. Můj ostrov je mohutnou tvrzí, které žádné loďstvo nedobude, a Tróju, chráněnou mým loďstvem, rovněž nepřekvapí náhlý vpád. Mínós přece nemůže vytáhnout s veškerým vojskem a loďstvem proti nám a zanechat království nechráněné… Ale my… my budeme mít potom v rukou Vidvoje, pokud ovšem nepodlehne strázním výpravy.“

„Cože?“ vyhrkl užasle jeho bratr a podepřel si hlavu rukou. Jeho dvořané dobře znali tento pohyb. Když král opřel bradu o ruku, bylo to neklamným znamením, že se cítí silně znepokojen nebo že nedovede něco pochopit. „Kam míříš těmito slovy? Mluv, protože jsem ti přestal rozumět.“

„Chci tím říci jedině to, že se nic nestane, když Mínós uvěří, že jsme potopili Angela, a já se postarám o to, aby se nikdy nedověděl, že Vidvojos zahynul později, než se domnívá. Jestliže však králové zaútočí na Krétu a rozvrátí ji, potom už na tom nebude záležet, protože se nám nebude moci mstít. Kdyby však Kréťané odrazili útok odbojných králů, potom nezabijeme Vidvoje, až se bude vracet z výpravy, ale přijmeme ho se všemi poctami, jakmile vpluje na svém korábu do našich vod, a vyhlásíme ho pravým králem Kréty, kdežto Mínóa označíme za krutovládce, který chtěl připravit vlastního bratra o život. Až Mínós padne, zasedne Vidvojos na trůn, a my budeme mít místo mocného nepřítele mocného spojence. Z toho plyne, že jedinou věcí, kterou musíme učinit, je uvědomit Mínóa o potopení Angela a potvrdit zprávu o smrti knížete a jeho syna. Potom bedlivě sledovat události a doufat, že nám budoucnost přinese dobré zprávy a že nám bohové budou přát. Protože dříve než vstoupíme do války s Krétou spolu s oněmi králi, pošlu své zvědy, aby zjistili, jaké jsou síly obou stran. Potom se rozhodneme, na čí stranu se postavit, abychom na tom my i naše země co nejvíc získali. Ačkoli po pravdě řečeno, myslím, že dny Kréty jsou sečteny, i když o tom Mínós třeba ještě neví.“

Trojský král vyrazil těžký povzdech, ale potom se také rozesmál. Mnohé mu uniklo z přívalu bratrových slov, ale důvěřoval jeho rozumu.

„Domníváš se tedy, že se nemáme čeho obávat?“ otázal se nejité.

„Ne!“ odpověděl rázně král Tenedu. „Zítra odplouvá na Krétu jedna z mých lodí. Pošlu s ní spolehlivého muže, který Skamóniovi oznámí, že se stalo, jak si jeho král přál. Vidvojos a jeho syn zahynuli z rukou tvých lidí a já jsem přikázal potopit Angela. Potom učiníme to, co nám bohové vnuknou. Budoucnost sama vbrzku odhalí svou tvář.“

„Pouze jednu věc nechápu,“ pravil král Tróje. „Co se stalo s bratrem mé manželky? Jeho osud je mi do této chvíle záhadou.“

Příští dny však přinesly odpověď na tuto otázku. Divoké šelmy objevily ve skalní rozsedlině mršiny zabitých koní a vyhrabaly je. Trojští pastýři je uviděli a našli i těla zabitých.

Již devátý den pluli vytrvale na sever. Mořský břeh vroubily husté hvozdy, v nichž nepozorovali žádné známky lidského života. Pouze jednou zahlédli na vysokém, holém mysu jezdce na malém hnědém koníkovi. Když se k němu přiblížili a zavolali na něho, otočil se a zmizel. Ačkoli se lesy hemžily zvěří a řeky i potoky vtékající do moře rybami, zdála se tato krajina zcela neobydlená.

Devátého dne v poledne spatřili na skalnatém poloostrově několik chatrčí. Angelos přistál u příhodného břehu a Vidvojos poslal do osady Tertea s deseti muži, aby vypátrali, jací lidé zde žijí, a vyzvěděli, kolik dní cesty je dělí od ústí velké řeky, přitékající ze severu.

Ostatní čekali po zuby ozbrojení na břehu, připravení přispěchat svým druhům v každé chvíli na pomoc, kdyby se setkali s nepřátelským přijetím a obyvatelé osady se projevili jako divocí a nepohostinní lidé.

Terteus se vrátil s vysokým mužem v plátěném plášti a hrubých, těžkých, neuměle vyrobených sandálech. Tento muž neprozrazoval žádné známky strachu, choval se přátelsky a pozdravil Vidvoje lámanou řečí Trojanů.

„Tvůj bojovník mi řekl, že hledáte ústí velké řeky, která by vás zavedla do země, kde se rodí jantar… Odkud připlouváte?“

„Z daleké země na jihu, položené tři desítky dní cesty při napjatých plachtách za příznivého větru, a chceme proniknout do země, kde se rodí jantar.“

„Odpověď na tuto otázku vám nemohu poskytnout já ani nikdo z mé osady,“ pravil muž potřásaje hlavou. „Trojské lodi sem připlouvají pro obilí, které sejeme my a naši sousedé. Prodáváme jim je a dostáváme výměnou měděné meče, ozdoby pro naše ženy, hroty k šípům a oštěpům. Nepouštíme se daleko, protože nejsme lidem moře. Vím však, že severněji žijí jiné kmeny. Ty bližší sejí rovněž obilí a prodávají je Trojanům. Ale dál, za velkou řekou, začíná svět, do něhož trojské lodi nepřiplouvají, protože tam nikdo žádné obilí neseje, a není ani známo, že by se nad jeho břehem rozkládalo nějaké město. Trojští plavci mi říkali, že lid obývající severnější území je divoký, pohrdá obchodem a nenávidí cizince. Bohům budiž chvála za to, že nás od nich dělí neprostupné hory a bažiny oné velké řeky, protože v opačném případě by sem určitě vtrhli a zahubili nás. Pokud se týče jantaru, který hledáte, naše ženy po něm netouží, dávají přednost bronzu a stříbru, jež jsou krásnější a nádherně se třpytí. Neobchodujeme jím, ani ho odnikud nedostáváme. Myslím však, že ho Trójané získávají od našich sousedů, kteří žijí u velké řeky na severu, k níž doplujete za příznivého větru za dva nebo tři dny. Ti vám o něm snad budou moci říct něco víc, pokud budou chtít.“

Poděkovali muži za laskavou odpověď i pohostinství, které jim nabídl, a nasedli opět na loď.

Když vypluli na moře, pravil Terteus knížeti:

„Brzy doplujeme k velké řece.“

Vidvojos mu mlčky pokynul, aby ho následoval k stožáru, pod nímž byl napjat nevelký stan. Perilavos s Bělovlasým seděli uvnitř a posouvali kroužky po malé destičce, pokryté šachovnicí dvoubarevných čtverečků z leštěné rohoviny. Mladý princ naučil přítele této hře, kterou si krátili dlouhé večery na moři, když Angelos plul po větru, vesla byla vytažena a muži spali, zpívali nebo vyprávěli rozličné příběhy o tom, co je potkalo v dosavadním životě.

Když Bělovlasý uviděl knížete, zvedl se ihned k odchodu, ale Vidvojos ho zadržel.

„Byl jsi s námi před odjezdem v podzemí paláce, když jsem navštívil otce knihovny. Přeji si, abys zde zůstal, protože každý z nás si mohl jinak zapamatovat jeho slova.“

Naklonil se nad nízkou truhlou, otevřel ji a vytáhl z jejího vnitřku plochý, kulatý předmět, zabalený do kousku plátna.

„Dal jsem pořídit přesnou napodobeninu kruhu, na němž byla zakreslena podoba známého světa, kterou nám tenkrát ukázal,“ pravil a vytáhl z plátna plochý měděný štít nevelkých rozměrů.

Zavřel truhlu a položil jej na ni.

„Pokud se dobře pamatuji, pravil, že Trója leží zde. Je tomu tak?“

„Ano, pane,“ přisvědčil tiše Bělovlasý.

„Zde je úžina, kterou jsme propluli, a konec známého světa…“

„Překročili jsme již jeho hranice?“ zeptal se Terteus s úsměvem.

„Hovořil o moři na severu, a tam už jsme. Mluvil také o velké řece Dun. O velké řece na severu se rovněž zmínil muž, s nímž jsme dnes hovořili. Určitě měli na mysli jedno a totéž.“

„Otec knihovny pravil, že za onou velkou řekou, která vtéká do moře na západě a proplouvá celým severním světem, jsou jedině pralesy a za nimi konec světa. Přitom však naznačil, že kmeny žijící u řeky samy jantar neobjevují, ale dostávají jej od jiných kmenů, které obývají severněji položená území,“ pravil Perilavos. „Dobře jsem si zapamatoval jeho slova.“

„Ano, pane,“ přisvědčil Bělovlasý, „Říkal rovněž, že pokud se jantar rodí v moři, pak je za severní řekou ještě jedno moře a konec světa teprve tam… “

„I já jsem si vtiskl jeho slova do paměti,“ přisvědčil Vidvojos. „Radil mi rovněž, abychom po překročení velké řeky pokračovali v cestě na sever po řekách, které připlouvají nikoli ze západu, ale ze severu, protože jedině po těch prý můžeme proniknout k onomu moři.“

„Gubalští kupci dovážejí jantar ze západu, ale nikoli po moři, ale přes hory,“ zabručel Terteus. „Na Krétu však přichází také ze severní krajiny, která leží za pralesy.“

Vidvojos položil ruku na hliněný kruh.

„Kéž nám bohové dovolí zakreslit na něm novou cestu,“ pravil s povzdechem. „Ale kdo z nás se vrátí do Knóssu a vylíčí všechno starci, pokud bude dosud naživu? Hledáme cesty spletité a neznámé, zatímco jediná cesta, milá srdci každého člověka, je nám navěky uzavřená. Mám na mysli cestu do našeho domova, který už nikdy nespatříme.“

„To nemůžeš vědět, božský kníže. Bohové činí, co sami chtějí, a tvůj bratr není věčný jako oni.“

„Máš pravdu…,“ kníže se napřímil. „Blíží se večer, Tertee, a je čas vyhledat místo, kde bychom mohli přenocovat. Vraťme se na břeh.“

Vyšli na palubu. Na severozápadě, kde se rýsovala pásma dalekého pohoří, začínala se pobřežní čára, zelenající se hustými bory, stáčet na západ a výrazně odbočovat od severu.

„Zítra budeme muset obeplout větší poloostrov, jak se zdá,“ pravil Terteus, zastíniv si oči před paprskem zapadajícího slunce. „Dnes už k němu asi nedoplujeme, protože vybíhá daleko do moře. Kdoví, nedopluli-li jsme už k severním hranicím tohoto moře?“

Hleděl upřeně k západu. Angelos se zatím přiblížil k břehu.

Když společně vytáhli záď lodi na písčitý břeh a podepřeli ji kůly, snesl se soumrak. Moře bylo klidné, nic nevěštilo změnu počasí. Terteus dovolil, aby se loď jenom povytáhla, protože byla těžká. Potom vyslal dva oddíly, každý po čtyřech mužích, aby se rozhlédli po nejbližším okolí. Sám se vydal s knížetem vyhledat nějaký ukrytý palouk, kde by mohli rozdělat ohniště a připravit na něm večeři. Několik lučištníků zamířilo k třtinám nedalekého mělkého zálivu, aby sestřelilo pár vodních ptáků, kterých zde byla obrovská hejna.

Když objevili několik set kroků od lodi chráněné místo, začali sbírat chrastí. Bělovlasý vstoupil do hustého lesa s mladým plavcem Kastorem, s nímž se v poslední době přátelil, protože veslovali vedle sebe a kromě toho s ním mohl vzpomínat na Egypt, kam se Kastor dvakrát plavil s královskými loďmi. Byl to veselý jinoch, který rád

zpíval a brnkal na prostinký nástroj vyrobený z tenkého prkénka prohnutého jako luk, na němž napjal tři beraní struny.

Chvíli sbírali mlčky chrastí v hustém porostu a stínali mečem suché větvičky. Potom Kastor shrábl větve do pláště a svázal je do rance, který si přehodil přes záda.

Bělovlasý učinil totéž. Zamířili k palouku. Vtom zůstal Kastor náhle stát.

„Lidé říkají, že svět končí na severu,“ prohodil vesele. „Co myslíš, dostaneme se na ten konec, když poplujeme neustále tímto směrem?“

„To nevím…,“ zamyslel se Bělovlasý. „Božský Vidvojos má ve stanu obraz světa, pořízený vašimi mudrci… Ale žádné hranice na něm zakresleny nejsou.“

„Lidé vykládají, že odtamtud už není návratu, že se vlny s rachotem přelévají přes jeho hranice jako vodopád a smetou do propasti vše, co je na jejich povrchu. Že i největší loď je proti jejich obrovské síle pouhým stéblem hozeným do dravého potoka.“

„Lidé, kteří nalézají jantar, by nemohli žít nad takovými vodami,“ odpověděl Bělovlasý.

„To jsem neměl na mysli,“ rozesmál se Kastor. „Spíš by mě zajímalo, kam se ta voda pořád valí?“

Bělovlasý se rovněž zastavil. „Řítí se dolů,“ odpověděl váhavě. „Je tam asi nekonečný jícen… “

„Proč tedy nesměřují všechny vody tímto směrem?“ Kastor nedůvěřivě vrtěl hlavou. „Vždycky jsem si přál vidět, jak vypadá konec světa a co je za ním. Proto jsem se přihlásil, když heroldové božského Vidvoje ohlásili, že hledá mladé, silné plavce, ochotné plout s ním na konec známého světa a ještě dál. Teď jsem zde, dál než byl kterýkoli Kréťan. Není to podivuhodné?“

„Kéž bys nikdy neuviděl konec světa, na který jsi tak zvědavý,“ odpověděl se smíchem Bělovlasý. Přišli na palouk. Stmívalo se. Z velké hromady větví již vyšlehl tenký sloup ohně, stoupal se sykotem nahoru a osvětloval tváře mužů, seskupených kolem něho.

Bělovlasý přistoupil k ohni, rozvázal ranec a přidal svou náruč k ostatním. I kdyby ho mělo potkat cokoli, i kdyby za tajemným rozhraním severního obzoru čekalo nevímjaké nebezpečí, zanic by nevyměnil tu večerní hodinu, kdy usedali ve světelném kruhu plápolající hranice, on a jeho druhové, vyzbrojení stejně jako on a právě tak málo dbající o svůj mladý život. Prostá večeře chutnala víc než všechny egyptské nebo krétské lahůdky, jež stačil za svého krátkého života okusit.

Divoké kachny, nabodnuté na meče, pomalu růžověly v ohni. Kdosi začal tiše prozpěvovat starou píseň o potopených lodích. Ostatní hlasy se k němu přidaly. Ačkoli slova byla smutná a dojemná, všem se zdálo, že jsou příslibem nového dne a nových dobrodružství.

Když se najedli, ulehli na holé zemi a přikryli se plášti. Rozhovory pozvolna tichly, až nakonec všichni usnuli pod noční oblohou, posetou tisíci hvězdami, mezi nimiž se rozsvítil měsíční srp. Pouze na palouku a lodi bděly otevřené oči strážců.

„Pane!“ zvolal polohlasně starý sluha. „Za svítání přistála na břehu krétská padesátiveslice, jejíž velitel tě chce spatřit!“

Théseus usedl na loži.

„Co může ode mne chtít krétský velitel?“ zeptal se sám sebe nahlas. „Zaplatili jsme daně, které jistě už dávno dopluly na Krétu.“ Podíval se na sluhu. „Kde je?“

„Ve velkém megaru a tváří se velmi netrpělivě.“

„Ať je proklet on i jeho netrpělivost!“

Mladý princ seskočil z lože, rychle přes sebe přehodil plášť a vyšel na nádvoří, kde si umyl obličej v kamenné nádrži, do níž proudila chladivá voda přímo ze spodního zřídla. Zamířil ke královskému domu.

Důstojník se za své procházky po megaru stále vracel k široce rozevřeným dveřím, z kterých se otvíral pohled na daleký záliv a ještě vzdálenější pohoří. Když se objevil Théseus a pozdravil ho stanuv před ním, rychle se otočil:

„Konečně, synu krále tohoto města! Dlouho jsi mě nechal čekat, jako bys nebyl zvědav, jaký rozkaz ti přivážím od vládce světa, bohům podobného Mínóa.“ Zvedl ruku a lehce se dotkl čela.

„Odpusť, pane, ale sluha mě uvědomil o tvém příchodu před krátkou chvílí,“ pravil Théseus. „Spal jsem, protože jsem se vrátil až pozdě v noci z hor, kde jsem pronásledoval zbojníky.“

Důstojník mávl rukou, jako by mu chtěl dát na srozuměnou, že mu nic není do horských zbojníků a že nehodlá poslouchat jeho omluvy.

„Je vůlí mého a tvého pána, božského Mínóa, vládce světa, abys přibyl na Krétu a spolu s dcerami a syny jiných králů, odvádějících daně Krétě, žil v královském paláci, kde ti bude vykázáno místo. Přibyl jsem do Atén, abych tě vzal s sebou. Připrav si svá nejlepší roucha…,“ pohlédl pohrdavě na jeho prostý šat, „pokud nějaká máš, klenoty i zbraně a následuj mě. Měl jsem o tom uvědomit tvého otce, ale vím, že leží sklácen chorobou a patrně by ani nepochopil smysl mých slov.“

„Ale proč mě chce mít božský Mínós na svém dvoře?“ otázal se užasle Théseus.

„Nikoli pouze tebe, ale mnoho dalších královských synů a dcer. Budete všichni žít na královském dvoře, jak jsem již řekl. Co si to vlastně dovoluješ? Jak se opovažuješ klást mi otázky? Copak nám přísluší zkoumat myšlenky králů? Pospěš, princi, a vezmi s sebou své věci,“ dodal mírněji. „Zprav také svého otce o rozkazu božského Mínóa. Budu zde na tebe čekat. Ale nenapínej příliš mou trpělivost, i když chci být k tobě shovívavý, protože se spolu ještě možná setkáme na dvoře mého pána.“

Blahosklonně se na něho usmál a pokynul mu rukou na znamení, že pověděl vše, co mu chtěl povědět.

Théseus přikývl, otočil se a odešel. Zpráva, kterou právě obdržel, jej nesmírně překvapila. Má tedy odjet na Krétu. Již delší dobu se připravoval na zlou zprávu z této země. Když dal uspat plavovlasého zbojníka a odevzdal jej Kréťanům, zatímco Bělovlasého, schovaného v prázdném pithu, dopravil nenápadně na palubu Angela, tušil, že se bude muset za tento čin zodpovídat před vládcem Knóssu. Utěšoval se však, že mladý Trojan byl příliš bezvýznamným tvorem, než aby byl pro kohokoli cennou kořistí nebo nenahraditelnou ztrátou. Sám sebe pak zachránil před strašlivým hněvem bohů, kteří stíhají nejpřísnějšími tresty každého, kdo ukládá o život hostu spícímu pod jeho střechou. Že by to byla Mínóova pomsta? Ale co potom znamenala slova o jiných královských synech a dcerách?

Cestou do svého domu zašel k Pominiovi, kterému pravil:

„Krétský král mě povolal k sobě. Odpluji lodí, která přistála dnešního rána v Aténách. Mám žít na královském dvoře v Knóssu spolu se syny a dcerami jiných králů, kteří odvádějí Krétě daně. Nevím, co to znamená, ale…,“ zaváhal a oči se mu náhle zaleskly.

„Mínós se mohl dovědět od svých zvědů, že se podmaněné národy domlouvají, jak svrhnout krétské jho. Snad chce mít královské děti na svém dvoře jako záruku poslušnosti jejich rodičů. Určitě tomu tak je, protože co jiného by ho mohlo přimět k takovému kroku?“

Po příchodu do ložnice zvedl z kamenné podlahy svůj oblíbený meč s dlouhým ostřím a dřevěným vyřezávaným jílcem, vykládaným slonovinou.

Sluha vklouzl tiše do komnaty a vyděšeně ho pozoroval.

„Spatřím tě ještě, pane můj?!“

„Spatříš, když bohové dovolí. Ale teď poslouchej, Pominie!“ Théseus k němu přistoupil a zašeptal mu do ucha: „Víš přece, že mě navštívili tři králové ze sousedních zemí, a víš také, o čem jsme jednali. Vezmeš loď a sám…. slyšíš?… sám k nim popluješ pod záminkou, že vezeš aténské zboží pro jejich dvory. Postaráš se, aby se všichni domnívali, že jde o obyčejnou obchodní cestu. A až staneš před jejich tváří, řekneš, co se mi přihodilo. Povíš také, že čekám na jejich zprávy v Mínóově paláci, že se budu bedlivě kolem sebe rozhlížet, abych poznal věci onoho království, jehož jsem nedobrovolným hostem, že si prohlédnu i vojsko a opevnění Mínóova sídelního města, jakož i vše, z čeho by mohli mít užitek, až udeří na Krétu. A jestliže bohové dovolí a budu znát hodinu i den jejich útoku, potom je podpořím zevnitř, spolu s jinými královskými syny, pokud budou chtít bojovat jako praví královští synové. Nevím, zda se nám to podaří, nevím také, zda nás Mínós nedá popravit z nějakého neznámého důvodu, třebas pro výstrahu poddaným královstvím. Ale jestliže se tak nestane a já budu živ, ať se moji spojenci pokusí dorozumět se se mnou. Vyřiď jim to! Rozuměl jsi všemu?“

„Ano, pane můj.“ Hrbáč poklesl a objal mu nohy. „Kéž bohové nad tebou drží ochrannou ruku. Kéž…,“ nedomluvil, protože se mu hlas zlomil dojetím.

To, co vyhlíželo zdálky jako plochá rovina, bylo ústí velké řeky, která proudila uprostřed nekonečného lesa rákosí na bažinatých kosách, z nichž vylétala tak obrovská hejna ptáků, že obloha od nich až černala. Řeka spěla vpřed mnoha odnožemi a její hlavní tok, valící pomalu kalné, nažloutlé vody, jim připadal stejně rozlehlý jako moře.

Vpluli do ní a plavili se nějakou dobu, obklopeni z obou stran nízkým lesem zvlněných třtin, táhnoucích se k pahorkům na obzoru. Kolem poledne spatřili mírnou vyvýšeninu a na ní první stromy. Když se k ní později přiblížili, zjistili, že je to ostrov. Blízko břehu stálo několik malých dřevěných chatrčí, krytých síťovinou.

Erikleves přistál jen s velkou námahou, protože dlouhé stvoly vodních rostlin omotávaly řídící vesla a příď si jimi pracně klestila cestu, jako by prorážela smolou.

Bělovlasý, Terteus a Kamón, kteří stáli připraveni na zobci, vyskočili a rozběhli se k chatrčím s napřaženými kopími. Za nimi postupovali další, krytí lučištníky, držícími střely na tětivě připravené k okamžitému vystřelení.

Chatrč, do níž vstoupili, byla téměř prázdná. Na udusané zemi se povalovalo několik prostých hliněných nádob, v koutě kožešiny, které sloužily patrně za lože. Ale kam se poděli lidé, kteří ji obývali?

Obešli celý ostrůvek, nahlédli do všech chatrčí, ale nikde nikdo. Terteus se naklonil nad ohništěm a vložil do něho ruku.

„Někdo zalil oheň vodou,“ pravil. „Lidé, kteří ho rozdělali, utekli před chvílí.“ Zvedl ruku k díře ve střeše, která nahrazovala komín. „Dnes tu určitě byli,“ opakoval.

Terteus přistoupil k Vidvojovi, který zamyšleně pozoroval líně tekoucí řeku.

„Nikdo tu není, božský kníže. Asi zahlédli zdálky Angela, nebo byli varováni někým, kdo nás spatřil, když jsme kroužili kolem ústí…“ Pohlédl na nekonečné moře rákosí. „Uprchli na lodích,“ dodal přesvědčivě, „protože nevidím na ostrově jedinou bárku, kterých mají jistě mnoho, protože jak jinak by udržovali spojení s pevninou? Tam je nenajdeme,“ opsal rukou kruh, „kdybychom zde zůstali do konce svých dnů. Je to jejich země a znají ji lépe, než bychom ji mohli kdykoli poznat.“

„Zdá se, že je to velká řeka Dun, která protéká podél hranic světa,“ pravil kníže. „Možná že tito nešťastníci žijí na jeho hraně, za níž začínají bažiny a věčná mlha.“

„Muž, kterého jsme včera potkali, říkal o těchto bažinách, že oddělují jeho krajinu od divokých kmenů. Tato řeka přece neteče od severu, ale od západu.“

„Tak co bychom měli podle tebe teď učinit?“ Vidvojos opsal špičkou meče v písku kruh. „Vrátit se zpět, nebo plout dál na sever, jak radil otec knihovny? Je to zvláštní, že věděl o této řece, ačkoli tu nikdy nebyl a nemohl se o ní dovědět ani od žádného z našich plavců?“

„Je příliš velká, než aby zpráva o ní nepronikla před mnoha lety do tvého království.“ Terteus se ještě jednou rozhlédl. Vtom k nim přistoupil Perilavos.

„Jak jste rozhodli?“ zeptal se.

„Božský kníže se domnívá, že je to řeka Dun. Chce, abychom se vrátili k jejímu ústí, jak radil ctihodný otec knihovny v Knóssu, a potom pluli dál na sever, dokud neobjevíme jinou splavnou řeku, která by nás zavedla do jantarové země…,“ obrátil se k Vidvojovi a dokončil: „Vraťme se tedy zpět, jestliže je taková tvá vůle, božský kníže.“

Pomalu vykročili k Angelovi, vstoupili na palubu a odrazili od ostrova, omývaného ze všech stran mohutnou, široce rozlitou řekou.

„Nevšiml sis, že se od chvíle, kdy jsme vypluli z Tróje, dny krátí a noci prodlužují?“ zeptal se Perilavos.

Koráb brázdil vody širého moře. Slunce svítilo jako předtím a příznivý vítr poháněl Angela na východ. Od chvíle, kdy opustili ústí velké řeky, pluli několik dní podél stáčejícího se pobřeží na východ až ke konci severního moře. Ale svět zde zdaleka nekončil. Den po dni se přesouvala před jejich zraky mírně zvlněná pahorkatina, porostlá lesem, a údolí, jimiž spěchaly do moře nevelké říčky. Když takto obepluli několik hlubokých zálivů, zmocnil se jich neklid a nejistota. Co když se břeh opět stočí a zavede je na jih? Co když jenom obeplují moře kolem dokola a vrátí se nakonec zpátky k hrdlu trojského průlivu, střeženého loďmi?

Když neobjevili za tak dlouhou dobu ústí žádné řeky, tak je už třebas neuvidí. Dny byly skutečně stále kratší. Léto míjelo, ačkoli o tom žádný z nich dosud nevěděl.

Bělovlasý, sedící na lavici vedle prince, pozoroval daleké pohoří. Potom obrátil zraky k vlnám, na nichž se mírně houpal Angelos. Náhle vstal:

„Pohlédni!“ pravil tiše.

Perilavos se rovněž vyklonil z lodi.

„Všiml sis něčeho?“

„Jako by tu měla voda jinou barvu…“

Perilavos se zahleděl pozorně na mihotavou vodní hladinu. Bělovlasý se rozběhl za Terteem, stojícím u zobce.

„Všiml sis?“ otázal se ho.

„Čeho?“ pohlédl na něho kapitán.

„Moře! Má jinou barvu! Zdá se, že jsme minuli ústí nějaké velké řeky,“ pravil nahlas. Muži ležící na palubě se zvedli.

„Ano,“ zvolal jeden z nich. „Má pravdu, podívej!“

Voda zde byla skutečně poněkud jinak zbarvená. Jako by sem proudila z pevniny bledě modrým pruhem, odrážejícím se výrazně od temně zeleného moře. Čára, oddělující obě barvy, běžela výrazně od břehu.

„Máš pravdu!“ zvolal radostně Terteus. „Erikleve, zamiř k tamtěm pahorkům!“

Ale místo, k němuž dopluli, vypadalo spíše jako velký záliv oddělený od moře chobotem pevniny než ústí řeky. Zato zde byl silný proud, jímž se veslaři těžce prodírali.

Až tu konečně spatřili pozdě odpoledne široké ústí řeky. Bylo na samém konci zálivu, jehož ramena se zvedala v mírnou pahorkatinu.

Angelos stanul v ústí. Všichni vstali a pozorovali širokou čistou řeku, mizející za odlehlými pahorky na severozápadě.

„Tudy nás povede cesta, otče?“ zeptal se Perilavos. Kníže pohlédl na Tertea a oba po chvíli přikývli:

„Tudy, synu, bude-li taková vůle bohů,“ pravil Vidvojos zvučným hlasem.

Všechna vesla klesla do vody. Angelos se zachvěl a jeho zobec se obrátil k řece.

Když příštího dne v poledne utichl vítr, přistáli u lesnatého břehu, aby si veslaři, zdolávající pracně protiproud, mohli oddychnout. Rozhodli, že zde rozdělají oheň a pojedí něco teplého. Několik mužů se vydalo jako obvykle do lesa, aby ulovili nějakou zvěř. Vrátili se v nejlepší náladě s bohatou kořistí. Teprve když zaujali místa na lodi a uchopili vesla, zvolal Kamón:

„Kde je Kastor?“

Začali se po něm rozhlížet, ale jeho místo na lavici zůstávalo prázdné a ani na břehu nebyl nikde vidět.

„Zahlédl ho někdo u ohniště?“ zeptal se Terteus.

Pohlédli jeden na druhého. Ne, nikdo ho nespatřil. Zapamatovali si jedině, že se připojil k těm, kteří se vydali na lov.

Terteus svraštil obočí a pokynul Bělovlasému a několika dalším mužům: „Půjdeme ho hledat!“

Vstoupili do lesa a prošli jej křížem krážem. Ale ačkoli se pustili hodně daleko, neobjevili ho a nic, co by svědčilo o tom, že tudy procházel. Vrátili se na loď se svěšenými hlavami a s velkou úzkostí v srdci.

„Co uděláme?“ zeptal se Bělovlasý. „Nemůžeme ho přece nechat samotného v cizí, vylidněné krajině?“

„Ještě počkáme,“ pravil zamračeně Terteus. „Třebas zabloudil.“ Zahleděl se na les, jako by se domníval, že mu vysvětlí záhadné zmizení mladého druha.

„Jeho uzlíček i nástroj, na kterém se doprovázel při zpěvu, zůstal zde,“ pravil Kamón.

Čekali nekonečně dlouho, ale marně. Po delší době se Terteus rozhodl vyslat za pohřešovaným dva oddíly po třiceti mužích. Měly se rozejít po lese, každý opačným směrem, a potom se vracet jinou cestou zpět, dokud se opět nesejdou. Uposlechli rozkazu, ale neobjevili Kastora ani žádnou stopu, z které by se dalo vyčíst, že ho přepadla divoká šelma nebo že ho potkala nějaká jiná nehoda, jež by vysvětlila jeho zmizení.

Po kratší poradě nakonec odrazili od břehu. Při plavbě ho neustále přivolávali a napjatě očekávali odpověď. Pluli pomalu středem řeky rozhlížejíce se neustále, neobjeví-li se na břehu a nezamává zdaleka na ně. Ale neobjevil se.

„Ví, že dnes daleko neodplujeme,“ pravil Terteus, aby potěšil sebe i ostatní. Všichni měli Kastora rádi pro jeho veselou povahu a krásný hlas. „Jestliže je živ a zdráv, půjde v noci po břehu, dokud neuvidí naše ohniště nebo loď, vytaženou na břeh.“

Řeka se točila širokým obloukem podél holého pohoří. Pluli jejím středem v stísněném tichu. Nikdo nepromluvil, ani nezazpíval. Všichni mysleli na svého druha, který možná bloudí z nějaké neznámé příčiny po lese. Ale přitom nevěřili, že by mohl opravdu zabloudit, protože krajina byla kopcovitá, a pokud by se Kastor vracel po svahu dolů, musel by nutně dospět k břehu, kde by je uviděl.

„Na břehu stojí nějaký muž!“ zvolal Metalavos, sedící na první lavici. Všichni rychle vstali.

Spatřili v značné vzdálenosti nehybnou lidskou postavu. Angelos se k ní pomalu blížil.

Terteus, nakloněný nad zobcem, ji úporně pozoroval.

„To není člověk a pokud ano, tak… “ Vtom se zarazil.

Angelos se ještě víc přiblížil k břehu. Vesla na levém boku se zvedla a kýl Angela se otřel o písek.

Terteus vyskočil na břeh.

Rozběhl se k postavě, ale potom stanul jako zkamenělý.

„Bohové!“ zašeptal zbělelými rty.

Kastor byl připoután k čerstvě otesanému kůlu, zaraženému do země. Hlava mu padala bezmocně na prsa, a když ji Terteus opatrně uchopil a zvedl, pohlédla na něho prázdnými bělmy.

V Kastorově hrudi trčela zlomená střela, orámovaná temným kruhem zaschlé krve.

KRAJINA MRTVÉHO LISTÍ

Proťali lýkové provazy, jimiž byl Kastor připoután ke kůlu, a odnesli mrtvého na loď, kde ho uložili pod stožárem na bílé plachtě, aby mohl naposledy pohlédnout na oblohu, kterou už nikdy nespatří.

Když muži usedli micky u vesel a Angelos pomalu odrazil od břehu, naklonil se Terteus nad zesnulým a opatrně vytáhl hrot z jeho srdce, jako by se bál, že mu tím způsobí bolest. Zatímco koráb plul pomalu proti proudu řeky, přistoupil k zábradlí a ponořil konec střely do vody, aby smyl krev. Vrátil se ke sklíčenému Vidvojovi, který hleděl zamyšleně do nehybných, široce rozevřených Kastorových očí, v nichž už nebyla ani bolest, ani strach, ale pouze bílý povlak smrti na bělmech.

„Pohleď, božský kníže.“ Terteus zvedl šíp a ukázal úzký kamenný hrot, důmyslně zasazený do dřeva.

Vidvojos stěží odtrhl oči od Kastorovy tváře.

„Probodla mu srdce a okamžitě ho usmrtila, takže nestačil ani vykřiknout,“ pravil, když si prohlédl hrot. Nádherný chochol přilby, kterou dosud nestačil odložit, opsal široký oblouk a téměř se dotkl smrtícího nástroje.

„Určitě tomu tak bylo, božský kníže, ale to jsem neměl na mysli. Pobýváme v neznámé zemi, obklopeni neznámým, nepřátelským lidem, o němž nám střela může nejedno prozradit.“

„Co jsi z ní vyčetl?“ Vidvojos natáhl ruku a uchopil šíp s rozpačitou váhavostí. Když si jej prohlédl zblízka, pravil: „Snad jedině to, že ačkoli má hrot z křemene,“ dotkl se ostří ukazováčkem, „zasáhla srdce stejně prudce a hluboko jako bronzová.“

„To je jistě pravda, ale jestliže tento lid dosud nezná bronz a nedovede ho používat, potom to znamená, že ani desetinásobně silnější nepřítel nebude pro nás nebezpečný. Takovou zbraní může zabíjet nanejvýš zvěř nebo střílet do nechráněné hrudi protivníka, který si není vědom nebezpečí. V otevřeném boji proti našim bronzovým štítům, krunýřům a mečům nemají žádnou naději…“

Odmlčel se a klouzal očima po pahorcích obklopujících řeku. Lesy na pahorcích řídly a přecházely v hustou kleč.

„Dosud nevíme, jaký lid obývá toto území…“ I Vidvojos vzhlédl bezděčně k pohoří. „Možná že to není žádný větší kmen, jenž nás chce vybít, a že nešťastný Kastor narazil náhodou na divoké lovce, kteří ho zabili jenom proto, že byl cizincem.“

„Proč ho tedy nenechali na místě nebo neukryli? Proč mu nevzali zbraň, která by se jim přece mohla hodit? Nezdá se ti podivné, božský kníže, že to nejenom neučinili, ale že v rychlosti předjeli naši loď, porazili mladý strom, zarazili ho na břehu hluboko do země a přivázali k němu mrtvého? Záměrně si pospíšili, protože to všechno stačili učinit dřív, než jsme se objevili v ohbí řeky.“

„Co z toho usuzuješ, Tertee?“

„Usuzuji z toho, že to nemohl být jeden bojovník nebo dva, protože ti by nedokázali přenést mrtvého tak rychle přes pahorky a údolí a dopravit jej tam, kde ho chtěli mít. A kdyby jich bylo skutečně jenom několik, potom určitě mají koně a sledují každé naše hnutí. Jedině kůň by dokázal přenést Kastóra tak daleko a rychle.“

„Ale přitom soudíš, že jich není mnoho, protože v opačném případě by na nás zaútočili, když jsme vystoupili na břeh?“

„Ano, božský kníže. Určitě nás zahlédli. Část jich nyní ujíždí podél břehu, aby zjistili, jak se zachováme, ostatní se asi rozjeli do osad, aby uvědomili ostatní bojovníky o našem příjezdu.“

„Přikaž tedy Eriklevovi, aby přistál u protějšího břehu. Jestliže mají sídla hodně daleko, potom se nám snad podaří Kastora v klidu pohřbít,“ pravil Vidvojos. „čím dříve tak učiníme, tím lépe, protože sem možná nestačí do té doby přitáhnout a ohrozit nás, než nasedneme na loď.“

Terteus přikývl na znamení souhlasu a vydal se k Eriklevovi, který vedl Angela tak, aby se nepřiblížil k břehu na vzdálenost výstřelu z luku.

Řeka proudila širokým korytem mezi dvěma horskými pásmy, z nichž levé bylo vyšší a strmější než pravé. Terteus naznačil rukou místo, kde byly svahy mírnější, porostlé pouze vysokými travinami.

„Tam přirazíme, Erikleve, a pochováme Kastora.“

Kormidelník mlčky přikývl. Loď změnila pomalu směr a zamířila k levému břehu. Nad řekou a pahorky se pořád ještě klenul den, ale zářivý sluneční kotouč již zmizel za horskými hřebeny.

Terteus zanechal deset mužů na lodi, kterou nevytáhli na bahnitý břeh, ale pouze ji připevnili k velkému balvanu, který omotali pevným lanem. Potom vystupovali po zuby ozbrojeni na pahorek, chráníce ze všech stran čtyři muže, kteří nesli plachtu se zemřelým. Na vzdálenost vrhu kopím postupovali napřed Bělovlasý, širokoplecí Metavolos, plavovlasý Enexeus, rodem z Faistu, města ležícího na jih od Knóssu, a také Perilavos, který přidal do kroku a dohonil Bělovlasého, s nímž se nechtěl ani na okamžik rozloučit. Přes záda měli přehozené štíty, v rukou drželi napjaté luky se střelami nasazenými na tětivách, aby mohli první vystřelit, kdyby se nepřítel objevil na pahorku.

Když se přiblížili k vrcholku, rozptýlili se ze sevřeného houfu na vzdálenost deseti kroků, aby netvořili příliš snadný terč pro šípy a oštěpy číhajících nepřátel. Ale les se hroužil v hlubokém tichu. Ani šum mohutné řeky sem nedospíval. Vládlo naprosté bezvětří.

Bělovlasý se rozhlédl, jakmile vystoupil na vrchol pahorku. Koutkem oka zahlédl tři druhy, kteří tam došli téměř současně s ním.

Mlčky pozoroval nekonečné moře trávy, táhnoucí se k samému obzoru a proťaté několika vyvýšeninami, které se svažovaly na východ. Krajina na západě byla rozmanitější, zvrásněná četnými kopci. V záři posledních slunečních paprsků se tměl v dáli dlouhý pruh, patrně hustý bor.

Pahorek, na nějž vystoupili, klesal do mělkého bezlesého údolí. Na svazích ani v dolinách nebylo jediného člověka. Nepřátelé, kteří přepadli jejich druha na druhém břehu, sem zřejmě ještě nedošli.

Otočil se a pohlédl dolů. Smuteční průvod již přicházel. Viděl pestré chocholy přilb, dlouhé světlé štíty, podobné dvěma spojeným kruhům, a bílý plátěný, stejnoměrně se pohupující obdélník. Perilavos naznačil rukou, že nevidí žádné nebezpečí.

Bělovlasý se rozběhl očima hloub, k tmavému pruhu řeky, která jako by se rozlévala v dálce ve velké jezero. Blíž pod vrcholkem tonula krajina v tmě. Loď, čekající u břehu, byla na pozadí bledě modré vody, odrážející barvu oblohy, úplně černá.

Po tom opět přenesl pohled do údolí, tak tichého, krásného a pohostinného, jako by nepatřilo krajině, v níž číhala smrt na osamělého, nerozvážného poutníka, který se lehkomyslně vzdálil od svých druhů.

Posádka Angela vystoupila mlčky na hřeben vyvýšeniny a tiše hleděla na rozlehlé pahorkaté prostranství v mlhavém oparu uhasínajícího večera.

Vidvojos vytáhl meč z pochvy, zdobené drobnými, zlatými šupinami. Vystoupil na nejvyšší místo pahorku a zakreslil v trávě obdélník.

„Vykopeme mu zde meči hrob,“ pravil zvučným hlasem. „Přineste několik kamenů, abychom mu z nich postavili příbytek!“

První zabodl meč do trávy, odkopl kousek drnu a odhodil ho stranou. Ostatní začali rychle hloubit v měkké půdě hrob, zbylí se rozešli hledat kameny, které vbrzku našli a složili vedle jámy.

Slunce již zapadlo, když vykopali dostatečně hlubokou jámu, aby dravá zvěř neucítila tělo a nenarušila jeho klid. Tehdy vstoupil Metalavos do hrobu a vyzdil jeho boky kameny. Potom pravil:

„Podejte mi Kastorovo tělo, aby zde spočinulo.“

Čtyři muži k němu opatrně přistoupili s plachtou. Metalavos vzal mrtvého do náruče a jemně ho uložil na dně jámy, potom se naklonil a obrátil jej podle starého zvyku na bok s lehce pokrčenými koleny a rukama podloženýma pod hlavou, jako by spal. Druhové mu ještě podali džbán vína, zapečetěný voskem, a dvě misky, jednu s prosem, druhou s ječmenem. Džbán uložil Metalavos u hlavy, misky u nohou zemřelého. Když se tak stalo, přistoupil k němu kormidelník Erikleves; držel v natažených rukou dvě malé figurky, zpodobující Velkou matku se vztyčenými, žehnajícími pažemi a prosebníka s rukou přitisknutou k čelu, neboť právě v takovém postavení měl Kastor stanout před bohy podsvětí.

Když byly obě figurky uloženy do země blízko srdce zemřelého, vylezl Metalavos z hrobu a spustil dovnitř s Eriklevovou pomocí bílou plachtu, jíž zakryl zesnulého. Potom ustoupil o pár kroků a mlčky pohlédli na knížete.

Vidvojos se naklonil, vzal hrst čerstvě vykopané hlíny a hodil ji na plachtu. Podle jeho příkladu tak učinili i další a sypali ji do hrobu, dokud se všichni nevystřídali. Nakonec nahrnuli meči do jámy zem, ušlapali ji, navršili na ni ještě trochu prsti a zatížili kameny.

Rychle se stmívalo, pouze na západě byla obloha jasná. Loď u břehu se rozplývala ve tmě. Nad dalekou stepí se vyhoupl měsíc.

Terteus přistoupil ke knížeti a podal mu dva malé džbány, jeden s vínem, druhý s olejem.

Vidvojos přistoupil za hlubokého ticha k hrobu a vylil jejich obsah na mohylu řka:

„Abys nebloudil v cizích temnotách a vrátil se k svému lidu!“

Odhodil na kameny prázdné džbány, které se s řinkotem roztříštily. Potom se otočil a sestupoval po hřebenu k svahu. Cestou stanul a ohlédl se k východu.

Na dalekých vrcholcích, ponořených v tmě, se mihotaly ohníčky – jeden, druhý, třetí. Dělila je velká vzdálenost, ale přesto svítily výrazně v houstnoucí tmě jako oči nočních dravců. Terteus, provázející knížete, neřekl jediné slovo.

Pozoroval mlčky zář dalekých ohňů, které tu šlehaly do výše, tu opět klesaly, jako by je někdo rozdmychoval nebo zakrýval.

Terteus posléze pokrčil rameny a řekl:

„Kéž bych se mýlil, ale myslím, že zvěst o našem příjezdu právě obíhá celou krajinu.“

Sestupovali k Angelovi, který se klidně kolébal u břehu na mírných vlnkách.

Když se snesla noc, rozpálili u břehu velký oheň a povečeřeli v jeho záři, aby lidé sledující zdálky jejich počínání věděli, že cizinci o ně nedbají a nelekají se jich, jak správně poznamenal Terteus. Obnažené svahy pahorků i řeka byly dobře viditelné v měsíčním svitu, takže stráže, rozestavěné u ohně, se nemusely obávat neočekávaného útoku pod rouškou tmy.

Po návratu z kopce, na němž byl Kastor pochován, vydali se Bělovlasý s Perilavem a Kamónem podél břehu a uťali mečem několik větví jalovců. Cestou se bedlivě rozhlíželi, pokud dovoloval bledý měsíční svit, neskrývá-li se za některým křovím nepřítel, chovající podobné úmysly jako ten, jenž zasáhl střelou jejich druha.

Když nasbírali plnou náruč pichlavých jalovcových větviček, zůstal Bělovlasý náhle stát:

„Zapomněl jsem na to!“ pravil polohlasem.

„Nač?“ otázal se Kamón, jdoucí za ním. Perilavos, stínající větve opodál, přiběhl k nim.

„Proč stojíte?“ zeptal se tlumeným hlasem. „Uviděli jste něco?“

„Nic,“ zavrtěl hlavou Bělovlasý, „ale když jsme pochovávali Kastora, zdálo se mi, že v jeho hrobu něco chybí…“

„Chybí?“ pokrčil rameny Kamón. „Pokud člověku něco v hrobě chybí, pak jedině život, který zůstal nahoře a nikdy se nevrátí,“ zasmál se neradostně.

„Mluv!“ vyzval Bělovlasého Perilavos. „Nerozumím tvým slovům.“

„Chybí prkýnko se strunami, na nichž tak rád brnkal při zpěvu.“ Bělovlasý potřásl nespokojeně hlavou. „Měli jsme se postarat o to, aby si je vzal s sebou na cestu, z které už není návratu. Co jsme mu dnes nedali, to už nikdy nebude mít.“

Blížili se zvolna k ohni, jehož vysoké plameny osvětlovaly krvavou září klidný, široký vodní tok i černý koráb.

„Máš pravdu,“ přiznal Kamón s povzdechem. „Tolik nás bylo a žádný na to nevzpomněl. Běda nám! Nenajde-li v místech, do nichž se odebral, svůj zamilovaný nástroj, který vždy probouzel jeho smích a veselost, jeho nenávist nás bude pronásledovat jako stín.“

Zamířili k ohništi, přihodili na vysokou hromadu náruč dřeva a pohlédli na knížete, který seděl nablízku na rozprostřeném plášti.

Perilavos přistoupil k otci.

Kníže se právě radil polohlasně s Terteem, zda by neměli uhasit oheň, jakmile pojí, a strávit noc na řece, aby byli co nejdál od těchto prokletých míst. Měsíc sice jasně svítil, ale nebyl to ještě úplněk. Kdyby některý z malých, po noční obloze plujících obláčků zakryl jeho tvář, podařilo by se jim možná přirazit nenápadně v zálivu, zakrytém hustým stínem pohoří.

„Otče!“ zvolal Perilavos.

Kníže zvedl hlavu.

„Co mi chceš povědět, synu?“

Pohlédl na něho se smutným, unaveným úsměvem, v němž však v poslední době začala probleskovat nefalšovaná veselost. Přes počáteční obavy mu svědčil drsný život mořeplavce a velitele lodi, a nejenom to, učinil z něho jiného člověka. Nebýt mučivých obav o synův osud, cítil by se dokonce šťastný a pranic by mu nevadilo, že není v známém světě přístavu, do něhož by se mohl uchýlit. Tak či onak byl zde daleko spokojenější a klidnější než v Knóssu uprostřed růžových vodotrysků, úslužných otroků, stolů prohýbajících se pod nejvybranějšími lahůdkami, kde byl na každém kroku uctíván jako potomek Mínótaura a králův bratr. Smrt, jež mu tam hrozila, byla skutečnější a nevyhnutelnější než ta, kterou mu mohli způsobit barbaři, kdyby se s křikem přihnali z temných pahorků, aby zničili vetřelce, kteří se odvážili plout jejich územím. Takové smrti hleděli v oči jeho předkové, když dobývali někdejšího království Kréty, na němž vztyčili vítězně dvojitou sekeru. A ačkoli tomu bylo velmi dávno, krev těchto bojovníků proudila stále jeho žilami a on se každým dnem zbavoval zoufalého vědomí, že musí spolu s Perilavem zahynout a že nic už jeho osud nezmění. Vyhnul se dosud všem nástrahám, jež na něho nalíčila Mínóova nenávist, a pronikl s korábem a jeho statečnou posádkou do míst, kam už mohutné bratrovo rámě nesahalo. Ostatní bylo v rukou bohů, pokud skutečně trůnili na nebesích, a mnoho bude určitě záviset na rozumu, odvaze a síle, k níž musí vést svou posádku. Potom, až najdou jantarovou zemi, vrátí se možná do známého světa a založí na nějakém kousku pevniny nevelké království, kde budou čekat, co přinese budoucnost. Mínós není věčný a kdo jiný může být jeho dědicem, ne-li Perilavos…

Ale to vše je ponořeno v tmách a oni budou muset zdolat mnoho nebezpečí a překážek, než dosáhnou cíle a vrátí se šťastně zpět. Jeden úskok nějakého barbarského kmene nebo zbloudilá střela může zmařit veškeré jejich naděje. Kromě toho změnila jeho obava o Perilava svou podobu, i když se jí dosud zcela nezbavil. Jisté však je, že se nechvěl neustále o synův život. Jestliže má přežít všechny svízele, které mu přinese nejistá budoucnost, musí být statečným bojovníkem a zkušeným plavcem. Změna, kterou sám prodělal, způsobila, že hleděl s hrdostí na svého jedináčka, zvláště že se stále víc připodobňoval statečným jinochům, s nimiž pluli. S radostí pozoroval jeho paže, jež podivuhodně zesílily a s lehkostí napínaly těžký luk, nebo se s rozmachem zakláněly, když měly vrhnout dlouhé kopí nebo lehký oštěp. Od okamžiku, kdy pochopil, že přehnaná otcovská láska, chránící dítě před každým nebezpečím, může být synovi jedině překážkou, smířil se s myšlenkou, že Perilavos bude vystaven nebezpečí stejně jako ostatní. Možná že se jeho statečnost a zkušenost stane jednou základnou, na níž vyroste nové, mohutnější království, v němž nebude místa pro zženštilce, a jež přinutí nesčetné podmaněné země a ostrovy k ukázněné poslušnosti.

„Chtěl jsem ti povědět, otče, že jsme zapomněli dát Kastorovi do hrobu nástroj se čtyřmi strunami, na němž se tak rád doprovázel při zpěvu.“

„To je pravda,“ zabručel Terteus, „ale třebas měl tu destičku u sebe a barbaři mu ji vzali.“

„Ne,“ odpověděl Perilavos. „Bělovlasý říká, že ji nechal v uzlíku pod lavicí, v němž měl zabalené šaty.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se kníže zvednuv obočí. „Stalo se, byl pochován bez svého nástroje, ačkoli by mu s ním bylo možná veseleji v krajině stínů. Sedněte si a najezte se, placky se už dopékají. Hned potom odrazíme od břehu a vyhledáme místo vhodné k přenocování.“

„Otče…,“ pravil prosebně Perilavos.

„Tak řekni konečně, co chceš.“

„Nemohli bychom se s Kamónem a Bělovlasým vrátit ke Kastorově mohyle a vložit mu destičku do hrobu? Nezabere nám to příliš mnoho času, budeme zpátky, než se naděješ.“

„Ale buďte opatrní.“ Kníže pohlédl bezděčně k horským hřebenům, sotva patrným na pozadí ztemnělé oblohy.

„Buď bez obav, otče.“

„Chovejte se tiše, a až vyjdete nahoru, rozhlédněte se pozorně kolem sebe, neplíží-li se za vámi nepřítel,“ pravil klidně Terteus, který mezitím poodešel k ohništi a přinesl mísu kouřících placek.

Perilavos se vrátil k druhům, čekajícím opodál, potom vlezl do vody a vyškrábal se na palubu. Vyhledal v měsíčním svitu Kastorovo místo a vytáhl uzlík s jeho zamilovaným nástrojem. Napřímil se a přejel prsty po strunách. Hluše brnkly, jako by jim pánova smrt odňala zpěvnost.

Sklouzl zpátky do vody a vyšel na břeh. Vyrazili mlčky, minuli dva druhy, kteří stáli ukryti za jalovcovým keřem, aby viděli, co se děje kolem a sami zůstali nepozorováni. Šplhali nahoru. Kamón, pohupující lehkým oštěpem, jako první, za ním Perilavos a na konci Bělovlasý. Pozoroval hvězdnatou oblohu, z níž splýval na zemi chlad a ticho. Slunce ve dne hřálo stejně silně jako ve světě, který opustili, ale noci byly daleko studenější.

Chvíli přemýšlel o tom, jaké roční období je nyní v jeho domově a jaké na Krétě? Tam již byl podzim, teplý, téměř horký, s dozrávajícím ovocem a kvetoucími zahradami. Jak je tomu dávno, co vypluli z Amnísu? Ani on, ani nikdo z posádky nepočítal dny, jež uběhly od onoho okamžiku. Zdálo se mu, že jich bylo velmi mnoho. Kamón stanul. Došli na vrcholek. Dole se vlnilo nekonečné pole travin, postříbřené měsíčním svitem.

Odebrali se pomalým krokem k mohyle. Perilavos a Bělovlasý zvedli opatrně několik kamenů a tiše je odložili do trávy, aby nezpůsobili zbytečný hluk. Na místě, kde spočívala hlava zemřelého, vyhrabali dolík a jemně do něho zastrčili destičku, aby nepřetrhli struny. Potom ji pečlivě zasypali a navršili zpátky kameny.

Kamón, stojící několik kroků dál opřený o oštěp, se celou dobu rozhlížel. Vtom zasyčel. Napřímili se a rychle uchopili meče, zabodnuté do země.

„Tiše,“ zašeptal. Couvl k mohyle a skloněn, aby nebyl viditelný na pozadí oblohy, ukázal na údolí.

Hleděli naznačeným směrem, ale nic nepozorovali.

„Pověz, co vidíš,“ vyzval ho polohlasem Perilavos.

Vtom je Bělovlasý zahlédl.

„Tam,“ stiskl mu zděšeně paži. „Procházejí údolím a šplhají k nám.“

Viděl je docela výrazně. Byli tmavší než traviny, osvětlené měsícem. Šli jeden za druhým, v nekonečném průvodu. Bylo jich dvě stě nebo snad ještě víc. Nejbližšího, kráčejícího stále ještě údolím, dělilo od hřebenu několik set kroků.

Lidský had se začal stáčet a vystupovat nahoru.

„Skrčte se, aby nás neviděli. Až sejdeme z hřebenu, poletíme úprkem k našim,“ zašeptal Kamón.

Měkce sklouzl do trávy a odplazil se neslyšně k přepisu hřebene.

Po chvíli již pádili po mírném svahu k červenému oku ohniště, kolem něhož se pohybovaly maličké postavy.

Kamón, který doběhl na břeh první, stanul před knížetem s rukou přitisknutou k čelu.

„Přicházejí!“ řekl. „Jsou v údolí, tam!“ ukázal oštěpem na vrchol pahorku.

Rozhostilo se ticho. Hned potom zařinčely meče vytahované z pochev.

„Kolik jich je?“ zeptal se Terteus.

„Těžko odhadnout, ale určitě velmi mnoho, dvě stě tři sta nebo i víc, pokud vystupují po dvou. Vinuli se jako had, jeden za druhým, nešli pohromadě.“

„Co kážeš činit, božský kníže?“ obrátil se Terteus na Vidvoje, který rovněž vstal a zapínal si přilbu.

„Cílem naší výpravy není boj ani válečná kořist, ale jantarová země, jak jsme již jednou řekli. Nesmíme lehkovážně plýtvat životy posádky, protože kdyby dnes někdo zbytečně padl, nikdo jiný ho až do konce výpravy nezastoupí. Vždyť jsme chtěli odplout a vyhledat jiné místo k nočnímu odpočinku. Učiňme tak ihned. Jestliže se na nás nevrhnou, vyhneme se bitvě a vzdálíme se co nejvíc od těchto míst.“

„Odvolejte stráže, ale neuhasínejte oheň!“ přikázal hlasitě Terteus. „Veslaři ať ihned seběhnou na palubu s kormidelníkem, potom protneme lana, jimiž je Angelos připoután k břehu, a postupně vycouváme. Loď budeme krýt tak dlouho, dokud nezasednou muži k veslům!“

Sotva vydal rozkaz, slezla část posádky do vody a brodila se k Angelovi. Ostatní srazili štíty, vztyčili těžká, bronzová kopí, nejlepší zbraň v boji s pěším i jízdním nepřítelem, a pomalu se stahovali k řece, nespouštějíce zraky z pohoří, na němž se měl objevit nepřítel.

Bělovlasý, jemuž los, tažený každého dne, určil místo u jednoho z osmdesáti vesel, zatímco ostatních dvacet mužů smělo odpočívat, pokud nedostalo za úkol obsluhovat plachtu, rychle vytáhl veslo, zastrčil je do otvoru a spustil do vody. Seděl na straně obrácené k břehu, takže viděl své druhy, jak ustupují k řece. Na svahu se dosud nepohnul ani stvol. Terteus přistoupil k balvanu, kolem něhož bylo omotáno lodní lano, švihl mečem, lano spadlo do vody a bylo ihned vytaženo na palubu.

Bělovlasý se rychle naklonil a složil pod nohama luk a šípy. Oštěp, kopí i meč měl rovněž na dosah. Couvající druhové již skočili do vody. Nyní následovaly nejnebezpečnější chvíle. Kdyby na ně nepřítel zaútočil před ústupem do lodi, měli by značně ztíženou obranu.

Pohlédl na svah a ustrnul. Zahlédl na hřebenu malé lidské postavičky, jak se ženou úprkem k ohni!

Kníže, Perilavos, Terteus a s nimi i další doběhli konečně k Angelovi. Vesla se rychle zvedla, aby prchající mohli lépe naskočit. Již se chytali pažení, vytahováni rukama sedících.

Angelos se dosud nepohnul, udržován na místě lehkými údery vesel, aby ho neunesl proud.

Kolem ohniště se mihla první postava a pádila na břeh. Bělovlasý uchopil luk. Zahlédl vztyčenou paži s oštěpem. Současně vypustil tětivu. Neviděl, kam doletěla střela, ale věděl, že mířil dobře. Otočník vypjal hruď a znehybněl. Stál chvíli se vztyčenou zbraní, potom klesl tváří do vody. Ale na břehu se již zahemžily další postavy.

„Nasedli všichni?“ uslyšel Terteův hlas.

„Ano, všichni,“ ozvala se uprostřed tmy sborová odpověď.

„Odplouváme!“

Vesla se hluboce ponořila do vody. Vtom se snesla na palubu sprška střel. Bělovlasý uslyšel za zády hlasitý výkřik.

Kryti štíty, opřenými o boky lodi, s hlavami skrčenými mezi rameny, opřeli se vší silou do vesel. Bělovlasý zahlédl v letu nepřátelské bojovníky, jak se brodí řekou. Patrně chtěli zadržet jejich vesla a zabránit jim v útěku. Vtom spatřil Tertea, jak se vrhá dopředu mávaje prudce kopím. Vymrštil je s takovou prudkostí, že ztratil rovnováhu a padl na pažení. V téže chvíli k němu přiskočil Perilavos a vrazil meč do útočníka, kterého Bělovlasý, krytý štítem, neviděl ze svého místa. Opřel se do vesla.

Angelos plul stále rychleji. Vzduchem zasvištěl šíp. Zabodl se do boku lodi s takovou silou, že dřevo zapraskalo. Vzrušený vřískot na břehu poněkud utichl, tlumen zvětšující se vzdáleností.

Bělovlasý si po chvíli všiml, že plavci pod stožárem spouštějí štíty. Doplouvali do středu řeky. Měsíc osvětloval pahorek nad zákrutem řeky, za nímž se její koryto, směřující dosud na severovýchod, stáčelo na sever.

Terteus nevypouštějící kopí z ruky přecházel lodí a zjišťoval ztráty. Vyvázli ze střetnutí se zdravou kůží až na jednoho, kterého dal Terteus odnést k stožáru a potom na přání božského Vidvoje uložit v jeho stanu. Kníže si snad ani neuvědomoval, jak velice si získal tímto prostým přátelským gestem srdce posádky. Byl přece královým bratrem, potomkem bohů, a kdyby nebylo této výpravy, nemohli by ani v nejsmělejších snech doufat, že spatří kdykoli jeho tvář.

Složili pod stožárem nepřátelské šípy a oštěpy, které dopadly na palubu. Bylo jich velmi mnoho. Třebaže měly křemenná ostří i hroty, chtěl si je Terteus ponechat, aby jimi doplnili výzbroj, jíž se jim mohlo za další cesty nedostávat. Prohlídli si rovněž ve světle pochodní barbara, jenž klesl na lavici veslařů probodnut mečem.

Byl to malý, zavalitý mužík nažloutlé pleti s vystouplými lícními kostmi. Zejména jeho šat budil všeobecný údiv i obdiv, protože měl kožené nohavice, sahající k samému pasu. Hruď i ramena mu zakrýval kožený kaftan, pošitý navíc nevydělanými kousky kůže, podobný krétskému, na němž však byly místo kůže bronzové šupiny, chránící tělo před ranami meče. Stáli v půlkruhu kolem mrtvého bojovníka a mlčky ho pozorovali ve světle pochodně, jejíž plamen se plazil po jeho ostrých, vyceněných zubech a zlých, široce rozevřených mrtvých očích.

„Co s ním učiníme, božský kníže?“ otázal se Terteus. „Hodíme ho do vody, nebo přivážeme ráno ke kůlu nad řekou, jako to učinili s Kastorem?“

Vidvojos ukázal rukou na temnou, širokou řeku. Čtyři muži uchopili tělo zabitého, rozhoupali je a vyhodili. Přeletělo přes pažení a spadlo do vody s tichým plesknutím. Chvíli se zdálo, že pluje s proudem, ale potom zmizelo.

„Zhasněte pochodně!“ rozkázal Terteus. Vyklonil se a ohlédl zpět do tmy. Mihotavá zář ohně, planoucího v dálce, uléhala na vodě.

„Co uděláme teď, božský kníže? Určitě někde ukryli koně, aby je předčasně neprozradili frkáním. Chvála bohům, že jsme se před útokem najedli, teď bychom mohli sotva někde přistát.“

„Vy jste sytí, ale my máme hlad, protože jsme byli v té době u Kastorovy mohyly na pahorku,“ pravil vyčítavě Perilavos.

„To je pravda,“ přiznal se smíchem Terteus. „Přesto vzdejme bohům díky za to, že nás nezaskočili při večeři, potom bychom jim už asi neunikli. Tos ty, princi, vrazil meč do barbarského bojovníka, který se proti mně rozmáchl toporem nebo jinou zbraní?“

„Já…,“ pravil tiše Perilavos. „Byl to první člověk, kterého jsem v životě zabil.“

„Obávám se, že jich pošleme ještě velmi mnoho do země stínů, než spatříme jantarovou zemi. Zato jsi od této chvíle dospělým bojovníkem jako my všichni.“

„Nevěděl jsem, že je to tak snadné,“ zakroutil Perilavos hlavou, jako by se sám sobě divil. „Sotva jsem do něho zabodl meč, rozhodil ruce, ošklivě zachroptěl a skácel se do vody. Slyšel jsem ho výrazně i v bitevní vřavě a myslím, že mě jeho křik bude pronásledovat do konce mých dní.“

„Přiveď Bělovlasého a Kamóna, synu. A ať je někdo vystřídá u vesel, abyste se mohli konečně najíst,“ pravil rychle Vidvojos. Chvíli pozoroval Perilava, jak mrštně přeskakuje zbraně, pohozené na palubě, potom se obrátil k Terteovi: „Máš pravdu, od dnešního dne už není dítětem, kterým byl, když jsme opouštěli přístav v Amnísu.“

„Jestliže je potomkem králů a sám se jím má jednou stát, potom mu jen prospěje, bude-li dozrávat uprostřed bojů a válečné vřavy.“

Loď se právě otáčela širokým obloukem v ohbí řeky. Pozorovali mlčky rozlehlou vodní hladinu, připomínající jezero. V dálce se zvedal temný, nehybný obrys, podobný hřbetu obrovského vodního netvora.

„Je to ostrov, pokud mě oči neklamou, a řeka se kolem něho buď široce rozlévá, nebo končí v onom jezeru, což se mi však nezdá dost pravděpodobné, protože zde nevidím žádnou vysokou horu, z níž by mohla stékat. Pokud je ostrov neobydlený, přistaneme u něho. Měsíc jasně svítí, takže i kdyby tento lid vlastnil lodi, což se mi ostatně nezdá pravděpodobné, neboť jsme široko daleko nezahlédli jedinou říční osadu, jež by nasvědčovala tomu, že se živí rybolovem, uvidíme je včas a budeme se jim moci snadno ubránit. Kdyby nás ráno opět přepadli, nebyli by naši mužové ani zdaleka tak stateční, jak by bylo zapotřebí. Najedený a odpočatý bojovník vydá za tři hladové a nevyspalé.“

Vidvojos mlčky přikývl. Beze slova pozorovali zvětšující se ostrov. Nebyl rozlehlý ani vysoký, jak vypadal zdálky, ale zalesněný. Obepluli jej dvakrát, hledajíce vhodné místo k přistání, protože břeh byl porostlý hustými vrbovými keři, z nichž by v případě nebezpečí nemohli koráb dost rychle vyprostit. Konečně objevili mírnější břeh, u něhož byla řeka dostatečně hluboká, takže loď nedrhla o písčité dno. Terteus vyslal třicet mužů na zvědy. Měli obejít ostrůvek a zjistit, je-li opravdu neobydlený. Když mu po návratu oznámili, že tomu tak skutečně je, poručil, aby přivázali koráb k velkému balvanu u břehu. Avšak ani potom neulehli na pevnině. Zahalili se do plášťů a dřímali na lavicích až do svítání. Stráže, střídající se v krátkých odstupech, neustále obcházely ostrov a pozorovaly řeku, neobjeví-li se na ní nepřítel.

Setrvali takto až do svítání. Mlha, vznášející se nad vodou, zakrývala břehy hustým oparem. Prokřehlí lezavým chladem shromažďovali se u ohně. Terteus procházel lodí s těžkým kopím v ruce a pobízel plavce ke spěchu. Chtěl urazit co největší vzdálenost, než mlha klesne a Angelos bude viditelný jako na dlani.

Odrazili tedy od ostrova a obepluli ho v hustém, mléčném oparu. Vesla pomalu brázdila klidnou hladinou. Terteus zakázal mluvit, protože hlasy se nesly v mlze mnohem dál než v čistém povětří. Ale ačkoli veslovali bez povelů, směřovali rovně vpřed a vesla brázdila vodu tiše a bez pleskání. Muži, kteří obepluli polovinu známých moří, si rozuměli na jediný pokyn.

Na východě se už obloha vyjasňovala. První sluneční paprsky se prodraly chuchvalci mlhy a zbarvily ji do růžova.

„Je to velké jezero, kníže,“ pravil polohlasně Terteus. „Jedině bohové vědí, zda jsme zvolili správný směr. Kdoví, nejsou-li jeho břehy ze všech stran uzavřené nebo nanejvýš proťaté malými říčkami, jimiž bychom nemohli plout. A kdyby se nám to i podařilo, daleko bychom se nedostali. Ale pevně věřím, že tomu tak není, protože žádná řeka nebývá u svého pramene tak mohutná.“

Stáli na špici, pozorujíce mlhu a vodu, jež se s tichým šelestem rozbíhala do stran.

„Je to prazvláštní, Tertee,“ prohodil Vidvojos odvrátiv zrak od jezera. „Plujeme na sever, prodíráme se přes pevniny, moře a řeky, prcháme před hněvem divokých barbarů, jejichž sídla jsme právě minuli, jako bychom neměli jiného přání ani jiné myšlenky než najít jantarovou zem. Ale i kdyby se prostírala právě zde a zjevila se našim zrakům se všemi svými poklady, ani potom bychom se nemohli vítězoslavně vrátit zpět. Můj bratr nás do ní vyslal jenom proto, aby mě vlákal do smrtelné pasti. Nevěřil, že Angelos opustí vody známého světa a pronikne na sever. Jestliže jsme toho dosáhli proti jeho vůli, kam se obrátíme, když nám bohové dovolí vrátit se šťastně zpět, a jaký je skutečný cíl naší výpravy?“

„Nevím, kam míříš svými slovy, kníže, protože ti nerozumím. Neodvážil bych se klást ti takovou otázku, ale jestliže jsi ráčil v mé přítomnosti rozvažovat tuto věc, musím vědět, jakým směrem se ubírají tvé myšlenky.“

„Máš pravdu. Ačkoli o mně říkají, že v mých žilách koluje božská krev, jsem pouze člověk a obírám se budoucností jako každý jiný,“ odpověděl Vidvojos s úsměvem. „Důvěřuji ti. Jsi rozumný, prozíravý a zkušený. Plujeme na sever obklopeni neznámou, nepřátelskou pevninou, brázdíme řeku, o níž nevíme, kam nás zavede, a přitom spějeme k cíli, který jsme si neurčili my, ale vládce země, jenž nám po návratu nabídne jedině smrt. Nevyhneme se jí, ani kdybychom prokázali divy odvahy a statečnosti, hodné hrdinských písní. A přece by se mohl tento koráb s udatnou a zkušenou posádkou, která již prokázala, že se nebojí žádných útrap ani nebezpečí, obrátit k jiným vodám a jiným cílům, jež by daleko lépe odpovídaly našim záměrům.“

„Přiznávám, božský kníže, že i já jsem o tom přemýšlel, ale jediná cesta, kterou bychom se mohli ubírat zpět, vede trojskou úžinou a potom dál na jih. Neznám člověka, který by znal jinou. Jakmile se tvůj bratr doví, že se Angelos opět objevil v známém světě, nebude mít klid, dokud nás nezahubí. Určitě se mu již doneslo, žes unikl smrti v Tróji. Dnes ví jedině to, že jsme odpluli do severního moře, ale ani při velké síle svých zvědů nebude s to vypátrat, kde jsme, protože ani my sami nevíme víc než to, že toto území obývá nepřátelský kmen, jehož sídla neznáme. Jestliže poplujeme dále na sever a dostaneme se do jiného moře, což není nepravděpodobné, protože tato krajina nevypadá na to, že by zde končil svět, jak nám bylo řečeno, potom možná objevíme jinou cestu, kterou se budeme moci vrátit do svých domovů. Potom rozhodneš, božský kníže, co činit dál. Buď budeš čekat, až tvůj královský bratr zemře, a uchýlíš se do bezpečného úkrytu, který se nám jistě podaří najít, nebo dospěješ k přesvědčení, že bude výhodnější usadit se daleko od Kréty a uniknout tak bratrovu hněvu. Třeba se nám podaří objevit cestou na sever nějakou krásnou zemi, unést sousedním kmenům ženy a založit nové království, malé sice, ale bezpečné před nepřáteli. Tam zapomeneš na zášť svého bratra Mínóa.“

„Je pravda, že jsem štvanec, ale copak mohu žádat od tebe, Bělovlasého nebo jiných mužů, kteří mě provázejí v přesvědčení, že se vrátí domů jako boháči, opředení slávou hrdinů, abyste setrvali při mně? Proč by ses měl vzdát ty nebo kterýkoli jiný své vlasti a svých blízkých jenom proto, že vaším velitelem je člověk pronásledovaný nenávistí nejmocnějšího vládce světa?“

„Není v naší výpravě člověka, který by nevěděl, že pro něho není cesty zpět, že sluhové tvého bratra zabijí bez milosti každého, kdo sloužil v tvé posádce. Mínós neušetří nikoho, jemuž je známo, jak zákeřně tě chtěl zahubit rukou trojského krále. A pokud jim bohové dopřejí, aby spatřili rodný břeh, pak jedině tenkrát, přivedeš-li je k němu ty, božský kníže, nebo tvůj syn Perilavos. To se stane teprve tehdy, až tě Mínóova nenávist přestane ohrožovat. Tento den je možná velmi vzdálený. Ale jestliže tě trápí výčitky kvůli mně a Bělovlasému, pak ti musím odpovědět, že jak on tak i já bychom byli dávno mrtvi, kdybys nám nedaroval život, a že právě proto jsme se s tebou spojili velkou přísahou. Jsme mladí, vychovalo nás moře, naše oči prahnou spatřit nové pevniny a naše srdce touží po nových dobrodružstvích. Je to velká výprava, božský kníže, jíž jsme účastni, a vlny žádných moří nenosily dosud tak velký koráb, jaký pro nás postavili tvoji tesaři v Amnísu. Proto, smím-li to tak vyjádřit, buď i ty dobré mysli, a ačkoli mlha, která se vznáší nad naším korábem, zahaluje nejenom nás, ale i naši budoucnost, nejsme první ani poslední, jimž osud kázal objevovat neznámá pobřeží. O ostatním rozhodnou bohové a naše meče.“

Rozesmál se radostným, mladistvým smíchem, který rozptýlil mraky z Vidvojova čela. Mlha pomalu řidla. Za jejím rozptýleným oparem spatřili v dálce nízkou cáru východního pobřeží, z níž vystupovaly stále teplejší sluneční paprsky. Působilo to dojmem, jako by řeka přecházela v jezero; nebýt proudu, který směřoval k neviditelnému ústí, domnívali by se, že plují i po velkém středozemském moři nebo jezeře.

Strhl se vítr, který rozehnal rozplývající se mlhovinu. Vztyčili stožár a vytáhli velkou plachtu. Obrovská býčí hlava se zahoupala nad vodami a Angelos mířil stále větší rychlostí na sever. Erikleves, nespouštějící ruce z kormidelních vesel, pozoroval bedlivě proud; obával se, aby loď, vzdalující se stále více od břehu, neminula místo, kde se řeka opět vrací do užšího koryta, jímž měla pokračovat v cestě na sever. Zbloudit v jejím obrovském nehostinném rozvodí, jež chtěli co nejdříve opustit, by bylo krajně nebezpečné. Vody přitékaly z východu, takže řeka zde náhle změnila směr. Daleké pahorky po této straně opadávaly pozvolna v rovinatou pobřežní krajinu, zatímco na západním břehu vyrůstal strmý horský řetěz, stočený k severu.

Ačkoli bylo teplo, vítr sílil. Angelos urazil dopoledne dvakrát větší vzdálenost, než kdyby plul celý den s vesly. Když zamířili na východ, všimli si, že se břehy stále více k sobě přibližují. Tehdy Terteus rozkázal odpočívající posádce, aby zasedla k veslům. Chtěl co nejdřív opustit území obývané útočným, nepřátelským kmenem. Ostrov, na němž strávili noc, už dávno zmizel za jejich zádí.

Řeka proudila stále rychleji, na její hladině se začala otevírat malá očka vírů a řečiště se nápadně zúžilo. Rozvodí zůstalo daleko za nimi a řeka se širokým ramenem vinula na sever kolem skalních hradeb. Strmé, nahé a temné tyčily se hrozivě nad vodou, pouze na jejich vrcholku se zelenaly křoviny a zakrslé stromy.

Zvedli hlavy a pozorovali hladkou skalní stěnu, jejíž lesklý černý povrch nápadně kontrastoval se žlutozelenou trávou, porůstající oba břehy.

Když Angelos dospěl k patě srázu, kde voda divoce vířila, Erikleves rychle stočil loď do středu řeky. V témž okamžiku se zřítil z vrcholku skály obrovský balvan, přeletěl kolem nich se strašlivým rachotem a rozstříkl vodu přímo před špicí lodi. Další dopadl těsně za její zádí. Angelos prudce uhnul, zachvěl se po celé délce a

poskočil na zvlněné hladině. Současně se na něj sneslo krupobití střel a menších kamenů.

Na vrcholku skály se zahemžily malé postavičky. Přibývaly k její hraně a metaly dolů nachystané balvany.

Ale buď proto, že je snášel silný vítr, nebo že vzdálenost byla příliš velká a útočníci nevystihli pravou chvíli, ani jeden z nich nezasáhl loď.

Veslovali středem rozbouřené řeky, co jim stačily síly, již bezpeční, ale do hloubi otřesení nebezpečím, jemuž zázrakem unikli. Kdyby jeden jediný balvan dopadl na jejich loď, bylo by po nich veta. Usilovně se tedy nakláněli nad vesly a napřimovali, ohlíželi se k vrcholku skály, na němž se výrazně rýsovaly postavy útočníků. Chvíli poté nasedli na koně, otočili se a kdesi zmizeli. Určitě sjížděli dolů po mírném svahu, neviditelném od řeky. Několik mužů setrvalo ještě chvíli na skále a nehnutě pozorovalo vzdalující se loď. Jeden z nich postoupil dopředu a stál jako zkamenělý tak těsně nad propastí, že se přední koňova kopyta opírala o její hranu. Paprsky vycházejícího slunce se mihotaly na zlatém věnci, připevněném k jeho vysoké, špičaté čepici.

Angelos byl již velmi daleko, když se jezdec otočil a zmizel. Ostatní ho následovali.

Mezi devadesáti devíti muži tvořícími posádku Angela byl jeden mladík z Amnísu, jménem Hermostajos, s nímž se Bělovlasý často předstihoval v různých dovednostech, když loď plula pod plachtou a posádka byla odsouzena k nečinnosti. Hermostajos by sotva mohl co povědět o svých rodičích, protože je určitě nepoznal, potloukal se od dětství po nábřeží, spal, kde se dalo, a živil se tím, co našel, pokud občas neukradl nějakou placku ze stánku nebo nedostal od rybářů misku jídla za pomoc při kuchání ryb. Sotva dospěl, sloužil jako veslař na kupeckých lodích, a když se dověděl, že božský Vidvojos shromažďuje plavce, aby s nimi odplul na konec světa, přihlásil se jako jeden z prvních. Terteus, jenž nedbal o nic víc, než aby členové výpravy byli mladí, statní a znalí moře, jej přijal. Hermostajos nebyl jenom zdatný veslař. Neveselé hladové dětství jej mnohému naučilo. Mořské živočichy lovil trojzubem nebo lehkým oštěpem skoro stejně rychle a dobře jako Bělovlasý. Celá posádka se na ně s obdivem dívala, jak upřeně pozorují vodní hladinu, vrhají do ní bleskurychle zbraň a vytahují ji s třepotající se rybou na konci. Jeden ani druhý se nikdy neminuli cíle. Třebaže se spolu stále škádlili, měli se upřímně rádi a navíc měla posádka díky jejich soupeření vždycky dostatek čerstvých ryb. Kromě toho učil Hermostajos přítele ještě jednomu podivuhodnému kousku, v němž vynikal. Jako chlapec si sháněl obživu v horách nedaleko přístavu. Roztáčel nad hlavou provaz a chytal do smyčky zajíce nebo jiná menší zvířata. I v tomto umění dosáhl přímo podivuhodné obratnosti. Potom je zdokonalil natolik, že dovedl zachytit lanem v běhu krátký nůž, zaražený do dřeva, a vytrhl jej. Bělovlasý a jeho druhové se mnohokrát pokoušeli o totéž, ale chyběl jim cvik a smyčka jim pokaždé sklouzla.

V posledních dnech, bohatých na události a vyplněných smutkem po ztrátě Kastora, pozapomněli jaksi na Hermostajovo kouzelnické umění. Ale když pluli tohoto pozdního odpoledne klidně řekou, která naštěstí stále směřovala širokým ložiskem přímo na sever, Hermostajos zabodl meč do lavice a házel na něj provaz ze vzdálenosti několika kroků. Pokaždé se omotal kolem jeho rukojeti. Bělovlasý se pokoušel o totéž, ale jenom dvakrát se mu podařilo zachytit jílec širokou smyčkou, jež nakonec vždy sklouzla na zem, zatímco Hermostajova se pokaždé kolem něho pevně stáhla jako kolem krku zajíce.

Námořníci jedli suché placky, žertovali, a protože byli mladí, ani obavy z nejisté budoucnosti, ani to, že nevěděli, kam plují a jaká nebezpečí je očekávají za nejbližším ohbím řeky, jim nemohly pokazit náladu.

V takovém rozpoložení je zastihl Terteus, když se šel poradit s Eriklevem, zda by loď neměla za světla přirazit k nízkému pravému břehu. Obklopovala jej rozlehlá travnatá step bez jediného stromu, z níž se dal stěží očekávat nepředvídaný útok. Chtěl, aby si posádka trochu odpočinula a ulovila nějakou zvěř, pokud se vyskytne nablízku, a potom pokračovala za soumraku v plavbě, bude-li měsíc svítit na cestu, nebo se udržovala uprostřed řeky až do svítání, bude-li noc příliš tmavá.

Zastavil se a s uspokojením pozoroval, že muži jsou v dobré náladě, že jim ranní události nenahnaly strach, který je pro bojovníka nebezpečnější než skutečný, živý nepřítel.

Hermostajos držel právě v ruce smyčku, kterou chtěl ještě jednou omotat meč, zaražený do paluby. Když uviděl kapitána, spustil ruku, aby mohl kolem něho projít.

„Jen ji hoď, Hermostaje!“ pobídl ho Terteus. „Přece sis nevzal na mušku můj meč!“

Ještě nedořekl poslední slovo, když laso vzlétlo jako začarované z Hermostajovy ruky, proletělo nad palubou, vzápětí ucítil lehké trhnutí a hned potom zpozoroval s úžasem, jak jeho meč letí přímo do ruky obratného plavce, který ho mrštně uchopil a s hlubokou úklonou mu jej vrátil, obrácený rukojetí dopředu.

„Odpusť, kapitáne, že jsem si dovolil tento žert. Skutek bývá někdy rychlejší než myšlenka, a když ses zmínil o svém meči, ruka se neptala na dovolení a učinila to, cos jí svými slovy vnukl.“

Ohromený Terteus svíral bezmocně prázdnou pochvu a až za hodnou chvíli uchopil meč.

„Nemusíš se omlouvat, Hermostaje, upřímně se obdivuji tvé obratnosti. Nepoznal jsem dosud člověka, který by dokázal to, co ty.“

Rozesmál se, přátelsky poklepal Hermostaje po rameni a odešel, kroutě udiveně hlavou. Muži, kteří byli svědky této události, ho vyprovázeli veselými pokřiky.

Loď plula rozlehlým řečištěm, které směřovalo přímo na sever. Ačkoli Vidvojos, Terteus a dva bystroocí námořníci, stojící zády k sobě, nespouštěli zraky z pobřeží, nezahlédli po celou dobu žádnou stopu lidské přítomnosti. Viděli pouze sestupovat k řece jelena, ale ten ihned couvl, jakmile spatřil loď, a zmizel v pobřežních travinách tak vysokých, že jedině hroty paroží značily místo jeho útěku. Viděli rovněž hejna vodního ptactva, žijícího v pobřežním rákosí. Bylo jich zde taková spousta, že by se dalo hravě střílet lukem, protože nebylo plaché a vzlétalo teprve tehdy, když loď, již pokládalo spíš za plovoucí ostrov než za nepřátelskou bytost, dospěla do jejich blízkosti. Někteří dokonce usedali na bocích Angela a na ráhnech, ale muži je nezabíjeli, protože podle starých pověr měla pouze krev obětního zvířete postříkat palubu plující lodi, zatímco všichni ostatní tvorové byli hosty. Kdoví, zda je neposlali bohové nebo zda nejsou, ó hrůzo, sami bohy, kteří přijali ptačí podobu, aby si zblízka prohlédli smrtelníky. A ačkoli by jako bohové museli být nezranitelní a šíp vypuštěný člověkem by jim nemohl ublížit, zabití ptáka, v jehož podobě přibyli na návštěvu, by je mohlo nebezpečně popudit. Jenom bloud by se odvážil přivolávat pomstu bohů.

Terteus bedlivě pozoroval let pobřežního ptactva a snažil se z jeho chování uhodnout, neblíží-li se k řece nějací lidé. Avšak řeka spěla klidně na sever, a když slunce vystoupilo na vrchol své dráhy a odpočívalo nad dalekým obzorem, pomyslel s tichou nadějí, že snad již minuli sídla nepřátelského kmene a že těmto pustým místům již nevládne žádný člověk.

Přesto se po setmění rozhodl po poradě s knížetem nevyvazovat loď na břehu, ale strávit noc na řece. Měsíc jasně svítil a celý svět tonul v tichu. Usnulo i vodní ptactvo a pokud něco od času zvířilo noční tišinu, byla to větší ryba, vynořivší se nad hladinu.

Terteus nemohl usnout. Seděl na vyvýšeném zobci, zahalený do pláště, s mečem na kolenou a přemýšlel o tom, zda by neměl pokrýt boky Angela vrbovým proutím, které by ho chránilo před nepřátelskými střelami. Věděl, že je cesta povede po různých řekách, z nichž budou mnohé daleko užší než ta, jejíž vody právě brázdili. Pro loď by to nebyla příliš velká zátěž, a přitom to nejednomu z nich může zachránit život.

Vstal a tiše kráčel k přídi. Opatrně obcházel spící a zdravil pokynem muže, kteří měli té noci službu. V blízkosti skladiště, kde měli pithy se zrním a moukou, zahlédl Bělovlasého, jak pozoruje oblohu, na níž uhasínaly hvězdy, tlumené jasným měsíčním svitem. Usedl vedle něho.

„Nespíš?“

„Přemýšlím,“ odpověděl polohlasem Bělovlasý.

„O čem?“

„Již jsem ti vyprávěl, jak jsem upadl do egyptského zajetí a měl být obětován jejich bohu, který přijal podobu netvora. Nevěřil jsem tenkrát, že se zachráním. Teď přemýšlím o tom, že jenom málokterý z nás, nebo dokonce žádný již nikdy neuvidí rodný břeh. Všichni o tom vědí, i když to nikdo hlasitě neříká. Ale kdybys mi teď řekl, Tertee, že tě bohové obdařili zázračnou mocí a že můžeš způsobit, aby se to všechno… všechno, co se mi přihodilo od chvíle, kdy bouře zahnala mou bárku z trojského zálivu k dalekým pevninám, že bys mohl celý běh událostí vrátit zpět a učinit, abych byl opět ve své lodičce, unikl bouři a vrátil se domů u vědomí toho, co bude následovat, tak…,“ zarazil se.

„Tak co? Co bys udělal?“ zeptal se Terteus.

„Řekl bych ti, že tomu nechci, že neznám krásnější život a po žádném jiném netoužím, i kdyby třeba měly mé kosti spočinout v neznámé zemi na břehu cizí řeky, jak se to stalo Kastorovi.“

Terteus se tiše rozesmál.

„Do dnešního dne jsem byl přesvědčen, že lidé touží jen po blahobytu, stádech dobytka, bohatství, mnoha synech a klidném životě po boku dobré ženy a že já jediný jsem štván věčným neklidem a touhou bloudit po světě, dokud mé žíznivé srdce neutiší střela nebo meč. Teď vidím, že nejenom mně bylo souzeno putovat z místa na místo. Ty si tedy myslíš, že nikdo z nás se nevrátí z této výpravy živ?“

„Myslel jsem si to, když mě Sebekovi kněží měli ve své moci, a přece žiji, jak vidíš, a mluvím s tebou.“

Tiše se zasmáli. Jeden plavec, ležící nablízku, sebou trhl, zabručel pár slov a převrátil se na druhý bok. Obloha na východě začala blednout.

Ráno pokračovali v plavbě, aniž se přiblížili k pevnině nebo snědli něco teplého. Břehy řeky se k sobě po nějaké době přiblížily a před zobcem lodi se objevilo v dálce cosi, co připomínalo nízkou říční terasu, na níž se voda tříštila o balvany a skaliska.

Terteus svraštil starostlivě obočí.

„Vidíš to, božský kníže?“

Vidvojos zastínil oči rukou.

„Vypadá to jako velký, i když nízký vodopád.“

„Jestliže tomu tak je a Angelos nebude s to překonat tuto překážku, zbývá jen jediné východisko.“

„Myslíš, že se nám ho podaří přenést po pevnině?“

„Jestliže přestěhujeme nejdříve stožár, pithy s potravinami, plachtu, vesla a veškeré věci, jež jsou na něm uloženy, a potom ho položíme na kulaté, hladce otesané kmeny, abychom ho mohli po nich valit, jako to činí stavitelé lodí, potom se nám možná podaří přetáhnout ho lany přes nevelkou vzdálenost, nebude-li ovšem půda rozmoklá, ale tvrdá a rovná. V opačném případě by bylo třeba Angela rozebrat a přenést lavice a všechno kromě trupu. Jestliže se nám však postavil do cesty mohutný skalní práh, čehož se nejvíc obávám, nevidím jinou možnost než celou loď rozebrat a potom ji opět složit, což bude velmi obtížné. Nemáme dostatek smoly, nezbytné k utěsnění prken.“

„Kolik času by to zabralo?“

„Těžko říct, božský kníže. Splavnosti řek brání různé překážky, nejenom vodopády, dlouhé mělčiny, skalnaté dno s nebezpečnými víry, po nichž nelze plout, nýbrž i vodní rostliny a husté rákosí, jímž by si náš koráb cestu neproklestil. Kromě toho je tu ještě jedna potíž. Rozebrat loď a potom ji opět složit by nám trvalo aspoň dva dny. A spěch by se nevyplatil, protože loď by se mohla na větších vlnách nebo při prudším větru rozpadnout a potopit. Naštěstí máme na palubě několik dobrých tesařů a já sám jsem chodil každý den do Amnísu, abych viděl, jak budují loď. Ale počkejme, pokud neuvidíme, co je před námi.“

Brzy se o tom měli přesvědčit. Proud byl stále rychlejší a neklidnější, na zvířené hladině se perlily bílé stříkance pěny. Hukot vody, tříštící se o skalní peřeje, sílil každým okamžikem. Západní břeh vroubilo pohoří, na východě se prostírala nekonečná travnatá step bez jediného stromu. Před zobcem lodi vyrůstala poznenáhlu nízká, vodotrysky zčechraná skalní hráz, řeka se jí s rachotem prodírala, chlístala hlasitě o ostré, zvrásněné hrany balvanů, převalovala se přes ně a hnala dál v obrovitých vřetenech. Peřeje se táhly patrně velmi daleko, protože ani odtud neviděli jejich konec.

Terteus zavrtěl hlavou a pohlédl bezděčně na odkrytý břeh. Kdyby bohové stáli při nich, nepřátelský kmen upustil od pronásledování a stáhl se do svých sídel, snad by se jim podařilo zdolat tuto překážku. Plavba mezi trčícími jehlancovitými skalisky hrozila roztříštěním lodi a smrtí posádky. Ale břeh po pravé straně byl rovný, i odtud bylo vidět, že se voda nevalí z velké výše, ale pouze tříští o tvrdý skalní práh, který není s to strhnout ani rozmělnit. Jestliže se řeka za těmito skalami a víry opět utiší, potom se jim snad podaří přepravit koráb po východním nízkém, plochém břehu a spustit na vodu o něco výš.

Terteus ovšem nevěděl o dvou věcech. Zda za skalními peřejemi nejsou další a zda se v okamžiku, kdy vytáhnou Angela na břeh, nevynoří z travnaté stepi stovky malých šikmookých bojovníků, podobných barbarovi s vyceněnými zuby, kterého si prohlížel před několika dny při světle pochodně.

Přiblížili se ke kamenné hrázi, zvířené hustou pěnou. Ačkoli muži veslovali ze všech sil a do napjaté plachty vanul příznivý vítr, Angelos se na vzedmutých vlnách prudce zakolébal a náhle stanul. Od špice se ozýval hrozivý ryk řeky, drásané naježenými hroty skal.

„Vidím pouze dvě možnosti, božský kníže. Přirazit k břehu, nebo se vrátit zpět!“ volal hlasitě Terteus, nakloněný k Vidvojovi. „Myslím, že bychom měli vyjít na břeh a podívat se, co je za‘ tímto skalním prahem.“

„Učiň tak,“ pravil Vidvojos. Již dávno byl rozhodnut vrátit se zpět na jih až po vyčerpání všech možností.

Koráb pomalu couvl a zamířil šikmo k břehu, aby ho rozbouřené vlny přibíhající z peřejí nestrhly.

Terteus vyskočil jako první s oštěpem a vytaseným mečem v ruce. Jakmile vytáhli zobec na písčinu, olizovanou jazyky těkavých vod, a uvázali jej, seřadili se všichni se vztyčenými kopími jako do bitvy a první řady vytvořily hustý šik, aby jejich mohutné sražené štíty kryly ty, kteří teprve opouštěli loď.

Ticho však nezčeřil žádný podezřelý zvuk. Pouze moře zvlněné trávy lehce šumělo v závanech teplého jižního větru a v dáli se ozývalo hřmění zpěněné vody od vodní hráze.

Terteus vyslal několik mužů na nejbližší kopec, aby se rozhlédli, nečíhá-li nablízku nepřítel. Posádka z nich nespouštěla oči, když se ponořili do vysokých travin, které je téměř zakryly. Pouze purpurové chocholy přilb a vztyčená ostří dlouhých kopí prozrazovaly jejich přítomnost.

Vystoupili na vrcholek kopce, chvíli se rozhlíželi a potom se vrátili zpět.

„Nikoho jsme nespatřili, ale zpráva, kterou ti přinášíme, není příznivá, synu bohů,“ hlásili po příchodu. „Viděli jsme shora koryto řeky. Ačkoli spěje přímou cestou a nestáčí se do zákrutů, vyčnívají z ní na dlouhém úseku hroty skal. Vzdouvá se a víří, kam oko dohlédne, a připomíná barvou mléko, jak je zpěněná.“

„Dovol, kníže, abych se o tom sám přesvědčil,“ pravil Terteus. Nepůsobil dojmem člověka sklíčeného zprávou, kterou právě uslyšel, ale Bělovlasý, který ho znal lépe než ostatní, věděl, že se jen tak tváří, aby neodebíral odvahu ostatním. Přistoupil k němu:

„Půjdu s tebou,“ řekl polohlasem. „Proč bys měl chodit sám?“ Přehodil si přes záda luk a lehký toulec, do levé ruky uchopil velký štít a do pravé kopí.

„Pojďme tedy,“ pravil s úsměvem Terteus. Jakmile se vzdálili od svých druhů, stojících v půlkruhu před korábem, zvážněl:

„Touto vysokou trávou bys mohl provést celý kmen i se zvířaty a nikdo by si toho zdálky ani nevšiml,“ řekl rozhlížeje se. „Cizí bojovníci, které jsme potkali, znají tuto krajinu daleko lépe než my a dobře vědí, že peřejemi nepropluje žádná loď. Po předchozím útoku, kdy málem rozbili Angela, bych na jejich místě neplýtval zbytečně silami, ale přivedl vojsko sem a počkal, až plavci vytáhnou loď na břeh a pokusí se přenést ji za peřeje. Potom bych je přepadl a vybil do posledního muže. A to ti ještě řeknu, že bych se velmi divil, kdyby byl jejich velitel tak hloupý a nevyužil toho. Na koních by sem mohli dorazit daleko dříve než my, ukrýt se a číhat, až vytáhneme loď na břeh, abychom do ní nemohli skočit a uprchnout. Na Angelu jsme před nimi bezpeční. Kdyby měli větší počet lodí, určitě by se na nás vrhli, když jsme přirazili k ostrůvku nebo ještě dřív. Myslím, že je to kmen divokých lovců nebo pastevců. Co vím určitě, je to, že cizince smrtelně nenávidí.“

„Tak proč nezaútočí?“

Bělovlasý pohlédl na zvlněnou hladinu trávy, jako by čekal, že se z ní vzápětí vyhrnou nepřátelské zástupy nebo že se na něho snese krupobití střel.

Mezitím došli k prvním skalním prahům.

„Kdybych byl jejich vůdcem,“ pokračoval Terteus, přidávaje do kroku, „klidně bych propustil dva muže poslané na zvědy, jako jsme třeba my. Co bych z toho měl, kdybych zabil jenom dva? Nezabil bych je,“ rozváděl svou myšlenku zvýšeným hlasem, aby přehlušil hukot vln, „ale počkal, až budu mít nenáviděné vetřelce pěkně pohromadě na pevnině i s lodí…“

Po několika krocích spatřili řeku, táhnoucí se rovnou přímkou daleko za obzor. Bělovlasému se při tom pohledu sevřelo srdce.

Převalovala se přes drsné balvany po celé šířce koryta, hnala se přes ně s hukotem, drala se vpřed vysokými vodopády, tryskajícími do výše nebo řítícími se dolů uprostřed vířící pěny, zmítavé vrkoče vln se sbíhaly a opět rozestupovaly, ryčely jako živé bytosti, spěchaly a hřměly divokým přívalem na cestě k dalekému moři. Vypadalo to jako strašlivá bitva urputně zápolících vojsk, provázená ohlušujícím rykem a rachotem zbraní. Nad běsnícím vodním živlem poletovaly tisíce vodních ptáků, číhajících na ryby, hnané proudem a drcené nárazy o ostré jehlance skal.

Tato hřmící peřej zabírala celou šířku koryta, za ní řeka na chvíli klidněla, ale potom narážela na další skalní překážku, za kterou následovala ještě jedna, třetí. Napočítali jich celkem sedm. Až o velký kus dál bylo vidět hladkou stuhu toku, v níž se zrcadlila bezmračná, blankytná obloha.

„Vidíš?“ natáhl Terteus ruku. „Až tam musíme odtáhnout Angela, abychom mohli plout dál. Doufal jsem, že to bude pouze jedna peřej, která se postavila řece do cesty. Ale není tomu tak, a proto budeme muset přenést loď až tam…,“ ukázal na místo za skalní hrází, kde byl nízký břeh. Vlny do něho nebušily s takovou prudkostí, protože nejvyšší skaliska byla uprostřed. „Upleteme rohože z vrbového proutí, které tu nasbíráme, a po nich potáhneme Angela. Nic jiného nám ani nezbývá, protože nevidím nikde stromy, které bychom mohli otesat a podložit pod jeho trup. Břeh není naštěstí vysoký, takže stovka lidí by takovou práci mohla snadno zdolat, pokud nám to ovšem nepřátelé dovolí…,“ dokončil zamyšleně.

„Třeba jsme již minuli hranice jejich sídel? Vyhnali nás, přesvědčili se, že je nechceme přepadnout ani zde zůstat. To by jim snad mohlo stačit.“

„I to je možné…,“ pravil pochybovačně Terteus. Pohlédl na Bělovlasého. „Ale nikomu neříkej, cos právě slyšel. Nemáme jinou možnost. Vrátit se zpátky do moře, z něhož jsme vypluli? A co potom? Máme hledat jiné řeky a pohostinnější kmeny? Všude se bojí cizinců, kteří se plaví na velkém korábu vyzbrojeni po zuby, a nenávidějí je. Málokdo připlouvá do cizích zemí s dobrými úmysly, ale chce si násilím a úskokem přivlastnit bohatou kořist. Co bychom z toho měli, kdybychom se vrátili zpět? Cožpak se můžeme objevit v trojské úžině, aby se Mínós dověděl o našem návratu? Zde máme aspoň naději, protože nevíme, jaký osud nás čeká, tam bychom měli jistotu, že dříve nebo později zahyneme rukou jeho služebníků. Jednou se nám ho podařilo obelstít, ale jisté je, že je nejmocnějším králem a vládcem moří a drží pod svými rozkazy nesčetné lodi a vojsko.“ Mávl oštěpem. „Vše je v rukou bohů, teď je naším hlavním úkolem přenést co nejbezpečněji Angela.“

Klestili si oštěpem cestu travinami, které začínaly poblíž břehu, a vystoupili na nízké návrší. Vtom cosi zašelestilo. Bělovlasý sebou trhl, ale bylo to jenom hejno koroptví, které vyděšeně vzlétly a rozprchly se ve vysoké trávě.

„Tudy potáhneme Angela,“ Terteus naznačil rukou směr. „Je tam jediná menší vyvýšenina, která se svažuje k řece. Vyhnout se jí je zhola nemožné. Jestliže se ukáže, že je řeka za peřejemi skutečně splavná, spustíme Angela opět na vodu a poplujeme dál.“

Seběhli rychle z pahorku a zamířili k lodi. Po krátké poradě zasedla část posádky opět k veslům a vyhodila na břeh lano, Angelos, tažený dvaceti muži těsně podél břehu, drhl chvílemi o dno a pohupoval se na malých vlnkách přibíhajících z rozbouřeného středu řeky, ale přesto se posouval vpřed.

Když dospěli k místu vyhlédnutému Terteem, vyhodili druhé lano. Posádka vytáhla vesla, složila stožár, aby loď lépe udržela rovnováhu, a vyskočila na břeh.

„Táh-ni! Táh-ni!“ Angelos, tažený lany z obou stran, byl vyzdvižen z poloviny na břeh. Bělovlasý hleděl s údivem na tisíce malých mořských živočichů, přilepených k jeho dnu. Několik mužů je začalo seškrabávat meči, aby zmenšilo váhu lodi, ostatní odnášeli z paluby všechen náklad, včetně stožáru a plachet.

Protože jich byla na práci stovka, brzy byli hotovi. Polovina mužů se potom rozptýlila po břehu a stínala ostré rákosí a měkké vrbové pruty, které splétala v rohože. Ostatní stanuli nad břehem, kde se srazili v hustý šik, aby mohli krýt druhy v případě nebezpečí. Dva muže vyslali na pahorek, aby pozorovali step.

Posléze nastala chvíle, které se Terteus nejvíc obával. Část posádky uchopila lana, ostatní zaujali místa u vesel, jimiž měli vzepřít loď, obrácenou zobcem k vystlanému břehu, po němž ji měli posouvat. Na Terteův povel zatáhli současně za lano. Angelos se nad očekávání lehce vyhoupl z vody, muži stojící po obou jeho stranách ho nadzvedli vesly a uložili na vrbové rohože.

Tak započala cesta Angela. Nejdřív odnesli pithy s potravinami, stožár a všechny věci, potom pomaloučku, krok za krokem, táhli loď. Po chvíli dospěli k prvním skalním prahům. Vítr změnil směr a stříkal jim do tváře pěnu a krůpěje vody.

Terteus nezaslechl výkřik, rachotící vodní proudy přehlušovaly každý zvuk, ale koutkem oka zahlédl oba strážce, jak letí úprkem z kopce.

„Stát!“ vykřikl, vypustil okamžitě lano a uchopil štít i kopí.

To stačilo, aby byli všichni ihned v pohotovosti. Zvědové ještě nedoběhli a posádka už byla připravena k boji, opřena zády o nakloněný černý trup Angela. Za sraženými štíty, vysunutými dopředu, se mihotala ostří těžkých kopí.

Lučištníci se vyšplhali na loď, otočenou dnem vzhůru, a ulehli tak, aby jim byly vidět jenom hlavy, chráněné přilbami. Ruce, svírající luky, znehybněly. Střely byly připravené v lehce napjatých tětivách.

Oba strážci doběhli k Vidvojovi, který stanul uprostřed šiku s Perilavem po pravici a Terteem po levici. V jedné ruce svíral štít, v druhé dvojitou kamennou sekeru. Byl potomkem krétských králů, a pokud mu byla souzena smrt, chtěl zemřít právě s tímto posvátným znakem v ruce.

„Vystoupili znenadání z trávy!“ zvolal jeden strážce zadýchaným hlasem. „Všude bylo pusto a prázdno a najednou se vynořili na koních, jako by je země vydala.“

„Je jich mnoho?“ zeptal se Terteus. Ačkoli vysoká tráva zakrývala výhled, zdálo se mu, že se step začíná hýbat.

„Jako mravenců!“ pravil druhý.

Bylo tomu skutečně tak. Když se zahleděli pozorněji na vysoké traviny, viděli, že se začínají pomalu rozestupovat. Vzápětí se z nich vynořili jezdci. Přijeli v hustém šiku na malých koních, jaké dosud žádný z nich neviděl.

Nevyrazili proti nim s bojovým křikem, ani se na ně vztekle nevrhli, jak si v duchu přál Terteus, ale vytvořili kolem nich půlkruh ve tvaru půlměsíce a obklíčili je. Byli vyzbrojeni pouze luky a lehkými oštěpy. Na hlavách měli vysoké kožešinové čepice, které se lehce vlnily v rytmu klusu.

Do hlubokého ticha, které se rozhostilo v řadách Kréťanů, se ozval Terteův hlas:

„Jejich útok nás nemůže ohrozit, protože se na koních nemohou vrhnout na loď, chráněnou hroty našich kopí. Zaútočit z boku nebo zezadu taky nemohou, protože jim v tom brání divoce proudící řeka. Neklesejte tedy na duchu, vaše bronzové kopí a meče je usmrtí dříve, než doběhnou k nám!“

Přitom však dobře věděl, že hází slova do větru. Co svede stovka mužů proti desetinásobně silnějšímu, byť hůře vyzbrojenému nepříteli, který může střídat jeden útok za druhým, dokud obhájcům nezemdlí ruce a meče nevypadnou z rukou? Jestliže však bohové rozhodli, že zde mají zemřít, potom vezmou s sebou do země věčné noci tolik nepřátel, aby stíny hrdinů, kteří tam pobývají, vykřikly obdivem. Neboť není hoden hrobu ten, kdo lacino prodal svůj život.

Nepřátelští jezdci je svírali v stále těsnějším půlkruhu. Když Terteus přivřel oči, spatřil mezi nimi dva bojovníky, kteří se vysunuli o něco dopředu a byli oděni okázaleji než ostatní. Kožený kaftan jednoho z nich byl pošitý zlatými šupinami, kožešinovou čepici pak zdobil zlatý věnec jako koruna. Terteovi se zdálo, že ho poznává. Byl to týž bojovník, který sledoval předchozího dne ze skalního útesu odplouvajícího Angela. Hruď druhého chránil rovněž zlatý pancíř, ale neměl zlatou korunu a kromě toho nebyl na rozdíl od prvního dospělým mužem, ale spíš dítětem, které teprve dosáhlo jinošského věku.

„Všiml sis jich, božský kníže? Je to určitě vládce tohoto kmene a ten druhý bude asi jeho syn.“

Vidvojos neodpověděl. Myslel v té chvíli na vlastního syna a jeho srdce se svíralo strašlivou lítostí.

„Nevypouštějte ani jedinou střelu nadarmo!“ zvolal uprostřed ticha Terteus na lučištníky, aniž odvrátil hlavu od blížících se nepřátel. „Čekejte, až vyrazí úprkem proti nám, a miřte co nejpozorněji, aby se ani jedna střela neminula cíle.“

Zmlkl a pevně stiskl kopí. Zdálo se mu, že muž v zlatém krunýři vydá vzápětí povel k útoku a že se celá lavina lidí vyřítí proti nim, aby je roznesla na kopytech a smetla ze zemského povrchu.

Vtom však vůdce zadržel svého hnědáka; tisíce mužů a koní znehybnělo po jeho příkladu. Terteus viděl, jak se otáčí a vydává nějaký rozkaz. Jeho hlas, přehlušovaný hukotem řeky, k němu však nedospěl.

Tehdy vystoupil z řady šedovlasý kmet s dlouhou bílou bradou, přistoupil k vůdci a sklonil hlavu tak hluboko, že se dotkl hlavou koňovy šíje.

Chvíli mu uctivě naslouchal, potom zamířil k lodi. Nebyl vyzbrojen.

„Nestřílejte na něho,“ přikázal Terteus lučištníkům, „ale nespouštějte oči z bojovníků, protože to může být lest!“

Stařec popojel, a když se jeho kůň přiblížil na vzdálenost několika kroků od hradby krétských štítů, zvolal chraptivým, přeskakujícím hlasem:

„Kdo jste a proč jste vtrhli do této krajiny, táže se můj pán?“

Řeč, kterou hovořil, se velmi podobala jazyku Kréťanů, takže mu všichni rozuměli a nejlépe ze všech Bělovlasý, který zjistil s údivem, že se starcova řeč vůbec neliší od jeho mateřštiny.

„Dovol, abych mu sám odpověděl, božský kníže,“ pravil Terteus, a když Vidvojos pokynul souhlasně hlavou, řekl rychle:

„Byli jsme vysláni mocným krétským králem a nechceme dobývat území vašeho vládce, ani mu působit škody. Plujeme na sever, neboť hledáme krajinu, kde se rodí jantar. Chceme co nejrychleji opustit tuto zemi, jak se o tom může tvůj král a pán sám přesvědčit. Právě, jsme vytáhli na břeh loď, abychom ji přenesli a mohli pokračovat v cestě.“

Stařec se vrátil k svému vládci a patrně mu opakoval jejich slova. Po chvíli se však opět otočil, přiblížil se k nim a zastavil koně:

„Můj pán pravil, že jste v jeho moci. Jeho bojovníci vás zabijí, jakmile jim to přikáže, a vhodí vaše těla do řeky, aby odešla tam, odkud přišla. Ale protože vidí ve vašich řadách mnoho mladých a zdatných mužů, žádá vás, abyste odhodili zbraně, padli se vztyčenýma rukama na kolena a dali se spoutat. Potom budete prodáni do země Thi, jež leží na východ od jeho království a jež mu poskytne výměnou mnoho skleněných korálků, v nichž nalézá jeho srdce velké zalíbení. Tímto způsobem můžete zachránit své životy, praví můj pán… Zarazil se na chvíli a potom rychle dodal: „Můžete věřit jeho slovům, protože jej dobře znám. Zajali mě před mnoha lety, když loď bohům podobného krále Tenedu, na níž jsem sloužil, ztroskotala na jejich pobřeží. Od té doby žiji v této zemi jako zajatec. Nezabili mě jenom proto, že znám jejich řeč a mohu jejich jménem jednat s trojskými kupci, s nimiž vyměňují své zboží. Činí to však neradi, protože nenávidějí cizince. Co mám odpovědět svému pánovi?“

Zmlkl a tázavě na ně pohlédl.

Terteus se díval na knížete, který upřel zmučený pohled na svého syna.

„Proč na mne takto hledíš, božský otče?“ otázal se Perilavos. „Přistoupíš-li na tuto potupnou nabídku, s jakou se dosud nesetkal nikdo z Mínóova rodu, abys zachránil život, sám se zabiji před tvými zraky a probodnu mečem, abych jako potomek králů nemusel sloužit otrokům.“

Vidvojos vyrazil hluboký vzdech. Přivřel oči, hned je opět otevřel:

„Pravil jsi, synu můj.“

Sám pak odpověděl starci:

„Pověz svému vládci, že se synové Kréty neprodávají do otroctví. Jestliže na nás udeří, mnoho žen jeho království bude dnes oplakávat své muže a syny, protože polovina jeho bojovníků zahyne na tomto břehu, než padne poslední z nás.“

„Povím mu to.“ Stařec sklonil hlavu a vrátil se zpět. Opakoval slova králi a potom se stáhl do zadních řad.

Očekávali, že král vydá neprodleně povel k útoku, ale neučinil tak, jenom pozoroval zamyšleně loď, potom se otočil a pronesl několik slov. Jezdci začali na jeho povel mlčky couvat, jako by chtěli zvětšit vzdálenost, která je od nich dělila.

Král se rozjel k pravému křídlu, kterým jeho bojovníci obklíčili Angela. Terteus si všiml, že se jejich šik posouvá vpravo. Nedal na sobě nic znát, srdce se mu sevřelo úzkostí. Již věděl, kudy povedou útok.

„Vrhnou se na nás z boku, božský kníže,“ pravil Vidvojovi…a nezvolí si nejkratší cestu, protože vědí, že se nemohou hnát tryskem proti povalené lodi, o kterou stojíme opřeni. Museli by zpomalit klus a jejich koně, zastřelení našimi lučištníky a kopiníky by nás zakryli hradbou svých těl a pomohli odrazit druhý nápor. Vrhnou se na nás z boku a v letu nás zasypou krupobitím střel. Jejich velitel rozumí válečnému řemeslu. Ostatně je jich taková síla, že nás za chvíli vyhubí do jednoho.“

Sotva dopověděl poslední slovo, zvedl král ruku. První řady jezdců vyrazily s křikem proti nim. Objížděli Angela, jak před chvílí předpověděl Terteus, a metali proti němu oštěpy. Vzápětí vyrazila stejným směrem další vlna vřeštících bojovníků. Ostřelovali je poslepu, v prudkém trysku a vráželi do jejich sražených štítů kopí s křemennými hroty. Bělovlasý, který stál opřen o bok převráceného korábu, vypustil šíp, nasadil druhý, opět vystřelil, již měl vypálit třetí, když tu spatřil jinocha v zlatém krunýři, jistě králova syna. Ale dříve než stačil spustit tětivu, zmizel mu z očí, zakryt jinými jezdci.

Kdosi vykřikl. Jeden z krétských štítů se skácel dopředu a spolu s ním muž, který jej držel. Byl zasažen oštěpem do boku. Krétský šik se nad ním sevřel ještě těsněji. Po chvíli padl druhý štít.

Terteus, zraněný střelou, která se zabodla do lodi za jeho zády, si otíral krvácející tvář ramenem a zoufale hleděl na řítící se lavinu nepřátel. Nebylo jim konce. Postavení stovky krétských obránců bylo beznadějné. Nemohli použít dlouhých kopí ani mečů, protože nepřítel neútočil tváří v tvář, ale pálil do jejich řad zdálky, v trysku. A ačkoli lučištníci již zasáhli několik jezdců, kteří se váleli v prachu, šlapání postupujícími vlnami útočících, věděl až příliš dobře, že dřív

než slunce urazí polovinu dráhy, jež je dělí od západu, nezůstane naživu z jeho posádky ani muž.

Až nás zbude jenom hrstka, seskočí z koní, vrhnou se na nás a vybijí nás oštěpy do posledního, pomyslel si a prosil v duchu bohy, aby mu dovolili dříve zemřít.

Jedna vlna jezdců následovala za druhou. Vtom si všiml, že vládce, který dosud pozoroval boj zpovzdáli a mávaje kopím vysílal dopředu další oddíly, stáhl koni prudce uzdu a připojil se k útočníkům. Ačkoli jeho hlavu zdobil zlatý královský věnec, byl a zůstal stepním bojovníkem, dal se strhnout válečnou vřavou a neudržel se v pozadí.

Vrhni se proti mně, vrazím do tebe kopí a vezmu tě s sebou do země stínů, pobízel ho v duchu Terteus, vykloněný nad štítem, proděravělým od střel a oštěpů.

Jezdec v zlatém krunýři byl na dosah, ale vzápětí ho zakryli jiní bojovníci. Ztratil se mu mezi stovkami ženoucích se koní, v mračnu střel, uprostřed svištících oštěpů. Všiml si jenom, že zvedl oštěp. Jakmile zahlédl v letu zlatý věnec, prudce se rozmáchl kopím. Nevymrštil je však, protože se vzápětí stala zhola nepochopitelná věc.

Muž se zlatým věncem náhle vzlétl, jako by ho nějaká neviditelná síla vymrštila z hřbetu koně. Krátkou chvíli visel ve vzduchu, potom se zřítil na zem, ale dříve než se jí dotkl, přitáhla ho táž neviditelná síla ke Kréťanům a dovlekla před kopyta přibíhajících koní.

Nepřátelští bojovníci zastavili se zděšenými výkřiky koně, aby nepošlapali jejich vládce. V témž okamžiku vyskočil z krétského šiku štíhlý, mrštný mladík, chytil jej za ruce, a dřív než mu v tom mohl někdo zabránit, odvlekl jej k lodi.

„Nezabíjej ho!“ vykřikl Terteus a vrhl se k ležícímu. Zasáhl právě včas. Rozesmátý Hermostajos s divoce planoucíma očima se již chystal zabodnout do vojevůdcovy hrudi svůj krátký meč.

Terteus mu jej vyrazil z ruky a nepřestávaje křičet „Nezabíjej ho!“ popadl zajatce za kožený plášť a odvlekl před hradbu krétských štítů. Stanul před ní zcela odkrytý.

Nastalo hluboké ticho. Nepřátelští bojovníci, hledící ve smrtelné hrůze na povaleného krále, začali couvat. Terteus položil hrot meče na jeho krk a zvolal:

„Je živ, ale odváží-li se kterýkoli z vás vystřelit, useknu mu hlavu před zraky vás všech!“

Zapomněl, že nemohou rozumět jeho slovům. Ale řeč meče byla dostatečně pádná, protože žádný z nich se ani nepohnul. Vzadu se na ně tlačili další jezdci a celé prostranství před Angelem, vyplněné do této chvíle bitevním rykem, zalehlo nepřirozené ticho.

Terteus pohlédl do zajatcovy tváře. Bál se, že se zabil pádem z koně nebo že ho zasáhl některý z jejich šípů. Vtom si všiml, že tělo barbarského vládce je omotáno smyčkou z tenkého, ale pevného lana, které mu stahovalo ruce k tělu tak pevně, že se nemohl pohnout. Oči měl přivřené, těžce sípal. Určitě omdlel při pádu z koně, nekrvácel však, ani nejevil žádné známky zranění.

Vtom král otevřel oči. Byly malé, sršely divokým vztekem, ale současně se v nich zračil nesmírný údiv. Chtěl se uvolnit, ale lano nepovolilo. Terteus opět švihl mečem a lehce ho opřel o jeho krk. Král znehybněl.

„Hermostajos, Hermostajos,“ bručel tiše Terteus. Až teď zahlédl konec dlouhého, vinoucího se lana. Kdo jiný by dokázal v takovém zmatku vrhnout smyčku na vůdce tisíců bojovníků a vyrvat ho z nepřeberných zástupů jeho vojsk?!

Zvedl hlavu.

Šikmoocí nepřátelé hleděli s němou hrůzou na cizince, jehož meč se stále dotýkal králova krku. Nevěděli, co mají dělat.

Vtom zahlédl Terteus mladého bojovníka v zlaté zbroji, králova syna, jak se domyslel. Provázel jej trojský otrok, týž, který je oslovil před bitvou.

Náčelníkův syn seskočil z koně a chtěl k němu přistoupit, ale dva krétští bojovníci mu na Terteův pokyn zahradili cestu.

„Jestliže kterýkoli z vašich mužů vrhne proti nám oštěp nebo vypustí šíp, váš vládce zahyne. Pověz mu, že si přeji, aby couvli a čekali,“ pravil Terteus klidným, zvučným hlasem.

Stařec se otočil a pronesl několik slov ke královu synovi, který zvedl ruku a naznačil vojskům, aby ustoupila. Když se tak stalo a couvli na vzdálenost několika vrhů kopím, obrátil se opět k starci: „Je to syn tvého vládce?“

„Ano, pane.“

„Řekni mu, že daruji jeho otci život, učiní-li, oč jej požádám. Nebude toho mnoho.“

Stařec opakoval jeho slova. Mladík v zlatém krunýři přikývl na znamení, že pochopil. Potom opět pronesl několik slov.

„Táže se, co chcete.“

„Chceme, aby jeho bojovníci přenesli náš koráb za peřeje k místu, kde se už řece nestaví do cesty žádná překážka, a spustili jej na vodu. To je vše.“

Stařec opět přetlumočil jeho slova. Mladík v zlaté šupinaté zbroji ukázal na otce a opět něco zadrmolil.

„Praví, že jeho lidé mohou tvoje přání snadno splnit. Obává se však, že zabijete jeho otce a uprchnete po řece, jakmile se budete cítit bezpeční. Jeho kmen nevlastní lodi a nemohl by vás pronásledovat.“

„Pověz mu, že jsme nikdy nechovali k jeho otci nenávist a že ji nechováme ani nyní. Chceme pouze plout na sever a splnit to, co jsme si předsevzali. Není naším úmyslem zabíjet cizí krále, i kdyby byli sebevíc divocí a nepřátelští. Ať nám uvěří, protože stejně nemá na vybranou. Jestliže neuposlechne a vydá povel k dalšímu útoku, potom zahyneme, protože máte nad námi příliš velkou převahu, avšak dříve než protne první střela vzduch, odebere se jeho otec do říše věčné noci v čele všech bojovníků, kteří v této bitvě padnou, tak přísahám na bohy a stíny svých otců. Co by měli z našich životů, kdyby syn za ně musel zaplatit smrtí svého otce a země ztrátou svého panovníka?“

Stařec opět přeložil jeho slova. Králův syn bez váhání přikývl a opět cosi zadrmolil.

„Praví, že každé vaše přání bude splněno, jestliže dodržíte, co jste slíbili, a neublížíte jeho otci.“

Terteus chvíli přemýšlel;

„Víš, starče, jaké kmeny obývají krajinu u severního toku této řeky?“

„Vím, pane. Ačkoli nežijí v přátelství s králem, na jehož krku držíš meč, poznal jsem mnoho zajatců pocházejících odtamtud a naučil se i jejich jazyku.“

„Jestliže tomu tak je, sděl synovi svého pána můj další požadavek. Chci, aby mi tě věnoval darem, a já ti vrátím svobodu, s níž ses jistě dávno rozloučil.“

Stařec zvedl ruku k čelu a chvíli mlčel. Potom se zeptal třaslavým hlasem:

„Je pravda, cos řekl, pane?“

„Je snad tato chvíle vhodná k žertování, starý muži? Nedělám to pouze pro tvé blaho, ale protože tě potřebuji, abys nám pomohl dorozumět se s kmeny obývajícími území, jímž budeme plout. Lidé často umírají jedině proto, že nedovedou srozumitelně vyjádřit své myšlenky. Ale teď neotálej a přetlumoč má slova tomuto mladíčkovi. My půjdeme napřed s jeho otcem a počkáme, až odtáhnou za peřeje naši loď. A ať se nás nepokoušejí obelstít, protože budeme jejich vládce pilně střežit, aby nám ho nevyrvali.“

„To neučiní, protože král je jim bohem a sebe pokládají za jeho služebníky. Ochotně zemřou na pouhý jeho pokyn. Kdo má v rukou jejich vládce, může od nich požadovat vše.“

„Tím lépe.“

Vrátil se k posádce, která nehnutě čekala. Muži opřeli o zem štíty a lučištníci zvolna slézali z lodi.

Terteus přistoupil ke knížeti a jeho synovi:

„Buď pozdraven, kníže,“ pravil s hlubokou úklonou. „Nesmírná je milost, jíž tě obšťastnili bohové. Nevěřil jsem, že se někdo z nás dožije západu slunce.“

„Ani já jsem tomu nevěřil,“ odpověděl tiše Vidvojos. „Co se stalo, je k nevíře. Nemohu to pochopit, připadám si jako člověk, kterému se zdá krásný sen a bojí se procitnout.“

„Všichni bychom zahynuli, nebýt Hermostaje,“ pravil Perilavos.

„Který to je?“ otázal se kníže. Prožil na palubě Angela tolik dní, že znal každého člena posádky, ale jména si nepamatoval.

„Ten, co stojí stranou a prohlíží si štít, proděravělý od střel.“

„Přistup ke mně, jinochu,“ vyzval jej kníže.

Hermostajos zvedl hlavu, přitiskl pěst k čelu a mlčky čekal, až ho božský kníže osloví. Nikdy by se neodvážil promluvit k potomkovi bohů netázán.

„Hermostaje, udatný bojovníku,“ pravil s důrazem Vidvojos… „Odvaha, kterou jsi prokázal, zachránila Angela a všechny tvé druhy před nevyhnutelnou smrtí. Kdoví, nezachránil-li jsi před záhubou i posvátný Mínótaurův rod, ale to ukáže teprve čas. Jsi hoden jména hrdiny, jsi hoden, aby tě lid za tvou statečnost oslavoval písněmi, jimž tak rádi nasloucháme za dlouhých večerů, když se brzy stmívá. Abys nikdy nezapomněl na tento den, věnuji ti já, kníže Vidvojos, syn Mínóa, vládce světa, znamení, abys je nosil, ty i tvoji synové, k slávě tvého rodu jako důkaz zásluh, jež jsi prokázal království Kréty.“

Po těch slovech stáhl z hlavy řetěz s malým přívěskem ve tvaru dvojité sekery a pověsil mu jej na krk.

„Pane můj…,“ zašeptal mladík. Zvedl k čelu ruku, sevřenou v pěst, potom ji pomalu spustil a odešel se svěšenou hlavou.

Šel bezmyšlenkovitě jako v snách, dokud nenarazil na loď. Zvedl k očím řetěz, ještě jednou si jej pozorně prohlédl a potom si jej zbožně pověsil na krk.

Zakryl tvář rukama a rozplakal se jako malé dítě.

Když se otázali starce, jak se jmenuje, dlouho přemýšlel, než řekl, že ho v Tróji kdysi nazývali Nasios. Jméno, jímž ho po čtyři desítky let nikdo neoslovil, spočinulo tak hluboko na dně jeho paměti, že mu nemohl přivyknout, ačkoli získalo svobodu spolu s ním. Pohyboval se zpočátku jako mátoha. Seděl na přídi, pozoroval velkou plachtu a cosi tiše šeptal. Protože byl úctyhodným starým mužem a jeho dlouhá brada byla bílá jako mléko, nikdo se ho neodvážil vytrhnout ze zamyšlení. Čekali, až přivykne změně, jaká nastala v jeho životě, a promluví sám. Stalo se tak teprve kvečeru. Vstal, hluboko se poklonil Vidvojovi, jak se tomu naučil v barbarském zajetí, a pravil, že by nebylo dobré přistávat nyní u břehu a pochovávat mrtvé, kteří leželi pod vysokým stožárem s očima upřenýma na oblohu.

„Co máme s nimi podle tebe učinit?“ otázal se překvapený kníže. Terteus jenom kroutil hlavou, vraštil obočí a starostlivě pozoroval starcovu tvář. Obával se, že mu vytoužená svoboda pomátla smysly.

„Pochovejte je, božský kníže, jak káže váš důstojný obyčej, protože byli udatnými bojovníky a zaslouží si to, ale nikoli dnes. Znám dobře onen nepřátelský kmen a nevěřím, že by se jeho vládce, jejž nazývají Sekli Ser, což znamená v našem jazyce ,zkázu sející‘, snadno smířil s potupou, jakou od vás utrpěl. Když jste ho propustili a on měl skočit do vody, hluboké po pás, uklouzl a potopil se před zraky shromážděných vojsk, jež oněměla údivem. Nahlédl jsem mu do tváře, když vyšel konečně na břeh, mokrý jako myš, podepírán z obou stran bojovníky. Vaši muži propukli v hlasitý smích a až po chvíli se chopili rázně vesel a odrazili od břehu, jak jsi jim prozíravě, kapitáne, rozkázal, aby pokořeného vládce nenapadlo zaútočit opět na loď, stojící dosud na mělčině. Viděl jsem jeho tvář. Čišela z ní strašlivá nenávist.“

„Domníváš se tedy, starče, že jeho zbrojenci pořád táhnou za námi, ukryti ve vysokých travinách stepi, aby nás podruhé přepadli, až opět staneme na pevnině?“

„Tak se domnívám, pane můj, a jsem o tom dokonce hluboce přesvědčen. Jedině vaše smrt může usmířit jejich hněv.“

„Tak co máme tedy dělat s našimi padlými? Přece nehodíme jejich těla rybám na pospas?!“ pravil popuzeně Terteus. „Byli našimi druhy a padli v boji.‘“

„Moudrá jsou tvá slova, udatný kapitáne. Ale vyslechněte mě až do konce a důvěřujte mi, protože se vám chci odvděčit za největší dar, jakým je svoboda, byť byla darována v tak pokročilém věku. Je to kmen rozlehlých stepí, mění neustále svá sídla, žene nesčetná stáda z místa na místo a pouze v období chladu se vrací do svých obydlí, přesněji jam vyhrabaných v zemi, vystlaných vrbovým proutím a zakrytých mechem, o nichž neví žádný cizinec vyjma mne. Jeho území se táhne od moře až k hlubokým borům daleko na severu. Právě tam směřuje naše loď, a bude-li nám vítr i nadále nakloněn, dospějeme do těchto míst o východu slunce. Někdy se pouštějí jednotlivě do neprostupných borů, aby unesli ženy některého z nečetných lesních kmenů nebo zajali otroky, ale prales je v těchto místech tak hustý a neschůdný, že by několik set koní tuto vzdálenost nikdy tak rychle nezdolalo jako vaše loď, plující po rozlehlých vodách velké řeky, které se nestaví do cesty žádná překážka. Proto bude muset Sekh Ser zadržet vojska na hranicích lesů a vrátit se, i kdyby měl shořet neuhasitelnou pomstychtivostí.“

„Tys tam byl, starče?“ Terteus naznačil rukou širokou stuhu vody táhnoucí se před zobcem Angela.

„Nikoli, udatný kapitáne, ale viděl jsem mnoho žen, které odtamtud unesli a přinutili je, aby jim rodily děti, ačkoli tomu ubožačky vůbec nechtěly. V loňském roce si jedna vrazila do srdce kamenný nůž. Znal jsem mnoho zajatců z lesních kmenů a naučil se jejich jazyku, který se dosti liší od řeči stepních bojovníků, jichž jsem byl zajatcem, i od naší. Slyšel jsem z úst oněch nešťastníků, otroků stejně jako já, různé příběhy o oné lesní krajině, do níž vbrzku vplujeme. Nejsou tam velké kmeny ani města obehnaná hradbami. Lid žije v malých osadách uprostřed lesů nebo u břehů řek, vzdálených značně od sebe, ale bezpečných před nájezdci, protože nikdo se neodváží vtrhnout do jejich domovů. Proč by je také znepokojoval a dobýval jejich sídla, když mu z toho nekyne žádná kořist kromě divoké zvěře a ryb, jichž je všude dost a dost?“

„Dobrá tedy,“ pravil Vidvojos. „Uděláme to, co nám radí tvá zkušenost. Potěšila nás rovněž zpráva, že jsou to malé kmeny, rozptýlené v hlubokém pralese. Jistě se neodváží znepokojovat koráb se silnou, dobře vyzbrojenou posádkou.“

„O tom můžeš být přesvědčen, pane. Neslyšel jsem o žádném větším kmenu, pouze o malých, jež se živí rybolovem, takže je možná uvidíme, až poplujeme kolem jejich sídel.“

Bohům podobný Vidvojos a Terteus se po krátké poradě rozhodli uposlechnout Nasiovy rady, takže první noci nepřistáli u břehu, ale pluli dál pod plachtou, a protože měsíc dorůstal a svítil jim jasně na cestu, neodbočili ze středu řeky a nepřiblížili se k břehům. Když se rozednilo, vyhlížela krajina tak, jak předpověděl osvobozený zajatec. Nejdřív spatřili jednotlivé vysoké stromy a menší listnaté háje, z nichž některé byly dosud zelené, jiné již načervenalé, potom se lesíky rozrostly v lesy a nakonec v neprostupné bory, tak husté, že sotva rozeznali hranice mezi řekou a břehem. Dál neviděli nic kromě vysokých kmenů a propletených korun dubů, lip a jiných stromů, jež ani nedovedli pojmenovat, protože je spatřili poprvé.

Ale dříve, než se tak stalo, přesvědčili se, jak moudře jim poradil prozíravý Nasios. Když dospěli na konec stepi, kde břehy porůstal jenom řídký les, spatřili početný zástup ozbrojených jezdců, pozorujících nehnutě břeh.

Jakmile Angelos dospěl k němému vojsku, jež zalehlo hustě břeh, jako když se snesou unavená sarančata v obrovských rojích na zemi, uviděli vysokého polonahého starce, jak stojí ponořen po kolena ve vodě. Držel ve vysoko vztyčených rukou kámen. Kus dál zahlédli barbarského krále a jeho syna v zlatých pancířích.

Posádka Angela pozorovala s úžasem starce, naštěstí příliš vzdáleného, než aby je mohl ohrozit nevelkým úlomkem skály.

Nemínil vůbec zasáhnout loď, jak se brzy ukázalo. Jenom se za ní zlobně ohlédl, cosi hlasitě vykřikl a mrštil kámen do vody přímo před sebe.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Terteus.

„Vyslovil velkou, strašlivou kletbu!“ Nasios starostlivě zakýval hlavou. „Přál vám, aby váš koráb zmizel v hlubinách podobně jako kámen, který mrštil do vody, a aby ho již oči živoucích nikdy nespatřily.“

„Ukažme, že jsou nám barbarské kletby pro smích!“ pravil Terteus. Jeho hlas však nezněl ani zdaleka tak sebevědomě jako jindy. Po chvíli dodal: „Znáš nějaký způsob nebo průpovídku, které by odčinily tuto kletbu?“

„Když někdo zabodne do řeky zbraň, ztratí kletba svou účinnost a řeka nepřijme toho, kdo ji zranil,“ odpověděl Nasios.

Terteus zaváhal, potom uchopil oštěp ležící na zemi a zvedl ho.

„Co to činíš?!“ okřikl ho Nasios. „Vypluje, když jej hodíš do vody! Je dřevěný.“

Terteus se bezradně rozhlédl. Pozvedl ruku, potom ji spustil k pasu, vytrhl z pochvy svůj lesklý bronzový meč, rozmáchl se a mrštil jej do vody ostřím dolů.

Řeka se otevřela a zavřela. Zástup mlčenlivých jezdců je vyprovázel zarputilými pohledy. Možná že si toho ani nevšimli.

Terteus se vztyčil a dotkl se prázdné pochvy, pohupující se na koženém pasu.

„Přišel jsem o dobrý meč!“ zvolal se smíchem, kterým všechny nakazil.

Co jim nahánělo skutečný děs, nebyl stonásobně početnější nepřítel, jeho střely, ba ani smrt, nýbrž zlé, neviditelné moci probuzené lidskou nenávistí. Ale strašlivá kletba spočinula díky prozíravosti moudrého kapitána spolu s jeho mečem na dně řeky a nikdy je už neohrozí.

Tato událost je rozveselila, protože ji pokládali za dobrou věštbu, a když vpluli do krajiny hustých borů a hvozdů, zapěli starou píseň o bohatýrech a bozích, jichž jsou miláčky.

Pozdě odpoledne spatřili na levém břehu rozlehlý palouk. Vyvázali tedy loď, zapálili oheň a upekli vodní ptáky, jež toho rána zastřelili. Ostatní se rozešli po lese, aby ulovili nějakou zvěř, pokud ji spatří v houštinách. Kníže přikázal, aby polovina posádky setrvala se zbraní u lodi, a ti, kdo se odeberou na hon, ať se nevzdalují

jednotlivě, ale ve čtveřicích, aby se mohli bránit, kdyby je ohrozil nový, neznámý nepřítel.

Nikoho však nepotkali kromě srny, kterou zastřelili šípem a dobili oštěpem.

Když se nasytili a pečlivě uhasili oheň, jak bývá zvykem pirátů, kteří dbají toho, aby nikdo nespatřil z dálky dým, vyhledali nejvyšší místo na palouku v blízkosti vydatného pramene stékajícího do řeky, tam vykopali svým padlým hrob, navršili na něj vysokou mohylu a zakryli ji kameny.

Ačkoli se jim toto místo zdálo vhodné k přenocování a opouštěli je s žalem, odešli, protože nechtěli rušit spánek mrtvých, kteří měli strávit první noc v zemi. Věděli, že jejich duše dosud pobývají v blízkosti těl a neodejdou do země stínů, dokud nezví, jakým způsobem byly pozůstalými uctěny.

Vypluli za svítání příštího dne. Řeka se stáčela na severozápad a vedla je tímto směrem po tři dny vylidněnou krajinou, zakrytou lesní stěnou s hustým nízkým porostem.

Když se obloha pátého dne zatáhla, rozpršelo se a spolu se studenými kapkami spadla na celou krajinu mlha, tak hustá, že muži na zobci museli ostražitě zaostřovat zrak a varovat lodivoda, kdyby se znenadání objevila nějaká překážka. Tehdy málem uvěřili, že dospěli na konec světa, kde již není místa pro lidské bytosti ani jiné tvory, a že mohutné pralesy, ponořené v neproniknutelném oparu, se potáhnou až k oné strašlivé hraně, za níž se prý otevírá strašlivá propast nekonečna, brána krajiny stínů, království těch, kdož navždy odešli.

Avšak příštího dne vysvitlo slunce a jeho paprsky rozptýlily chmury z jejich srdcí.

Řeka je vedla pořád na severozápad; její rozlehlé, hluboké koryto, jímž čisté vody líně proudily do odlehlého moře, jim dovolilo plout rychleji, než Terteus zpočátku očekával. Nepříliš silný protiproud vyrovnával příznivý vítr, a protože pluli pod plachtou, muži veslovali pouze část dne, byli odpočatí a plní naděje. Vše nasvědčovalo tomu, že bohové drží ochrannou ruku nad knížetem Vidvojem a jeho výpravou.

Ale ačkoli pluli neúnavně pořád dál a dál, les nekončil. Pozorovali jej s úžasem, protože nemysleli, že zde objeví tak husté bory.

Odpoledne spatřili v blízkosti řeky pahorek. Když na něj Terteus spolu s knížetem, Perilavem a několika dalšími vystoupili, aby se rozhlédli po krajině, nabídl se jejich zrakům pohled na nekonečná pásma lesů, nepřerušených jediným paloukem, stepí nebo holou vyvýšeninou. Jenom na západě se krajina mírně zvedala v horské pásmo, tonoucí v mlze. Ale mohla to být stejně dobře nižší pahorkatina, což z tohoto místa nemohli posoudit, protože je dělila příliš velká vzdálenost.

Viděli také, že řeka míří stále na severozápad, nezužuje své koryto a je po obou březích stále sevřena hustými lesy. I její tok se ztrácel v dalekém mlžném oparu.

„Máme-li doplout k moři ležícímu na severu, dnes ani zítra se tak nestane. Podle toho, co se před námi prostírá, povede nás cesta touto lesnatou krajinou ještě mnoho dní,“ pravil Perilavos.

„To je pravda,“ přiznal Terteus. „Ačkoli nás čas nepohání k spěchu, raději bych viděl Angela u mořského břehu než na řekách, po nichž musí plout pomalu a opatrně jako bystrý kůň na oplocené pastvině. Když zasedneme všichni k veslům a vztyčíme velkou plachtu, nedostihne nás na otevřeném moři žádný nepřítel ani neohrozí žádné lodi. Na plavbu řekou jsme jednou doplatili životy svých druhů.“

Bohům podobný Vidvojos se pousmál:

„Tvá starostlivost je pochopitelná, ale cožpak jsi to nebyl ty, Tertee, kdo mě vždy přesvědčoval, že o všem rozhodují bohové?“

„Tvrdím to i nadále, božský kníže. Ale vím, že bohové přejí nejenom lidem statečným, nýbrž i rozumným. Přitom mě znepokojuje jedna věc, kterou stále nejsem s to pochopit.“

Vidvojos pohlédl ještě jednou na rozlehlou krajinu a potom začal zvolna sestupovat. Porost byl tak hustý, že si museli klestit cestu mečem.

„Copak tě trápí, Tertee?“ otázal se po chvíli.

„Zneklidňuje mě to, že noci jsou zde stále studenější, ačkoli nyní vrcholí v celém tvém království léto, které brzy přejde. v období dešťů. Kdoví, nejsou-li země, do nichž směřujeme, pouští věčné noci a mrazu, kde je každá lidská bytost předem odsouzena k smrti, jak vyprávějí písně. K čemu by nám byla chrabrost a chytrost, když tam není života, v němž bychom ji mohli prokázat?“

„Proč se tak domníváš?“ Vidvojos na něho užasle pohlédl. „Cožpak ses už nepřesvědčil, že pověsti, které jsme slyšeli před odjezdem, jsou pouhými pověstmi, nemajícími se skutečností nic společného? Nikde nevidím krajinu smrti, ale pouze les. Tento je možná větší, než jaké jsem vídal doposud, a poněkud jiný, ale rozhodně nemůže být prahem země mrazivé noci! Ptáci zde zpívají, ryby pleskají v řece a prales je jednou velkou oborou.“

„Vím, božský kníže, vidím to rovněž. Ale mluvil jsem dnes s Nasiem. Je starý a nelže, proč by měl také obelhávat ty, kdo ho osvobodili z otroctví? Tázal jsem se ho, zda neslyšel o velkém moři na severu, na jehož březích se rodí jantar. Odpověděl, že za všechna léta, co strávil v zajetí oněch barbarů, a žil tam čtyři desítky let, neslyšel ani slova o severním moři. Jestliže skutečně je a plodí jantar, leží tak daleko, že o něm nepronikla k žijícím žádná zvěst. Ale to není vše. Vyprávěl mi ještě o jiných věcech, jež dozněly k jeho sluchu. Pravil, že se na severu prostírají velké planiny, pokryté po většinu roku sněhem. Život se tam probouzí pouze zjara a potom opět odumírá. Pravil rovněž, že stromy ztrácejí listí a všechny řeky…,“ Terteus zaváhal, „jezera a veškeré jiné vody rovněž umírají a proměňují se v kámen.“

„V co že se proměňují? V kámen, pravíš?“ Vidvojos zůstal překvapením stát. „A tys tomu uvěřil?“

„Nikoli, božský kníže. Ani on to neviděl, pouze o tom slyšel od jednoho otroka, jenž byl kdysi daleko na severu a dověděl se o tom od jiných lidí, kteří se dostali ještě dál než on.“

„Ze všech báchorek, které jsem slyšel, se mi zdá tato nejméně věrohodná,“ odbyl jej mávnutím ruky Vidvojos. „Jak by se voda, která nemá pevný tvar, pořád těká z místa na místo a protéká mezi prsty, když ji nabereš do hrsti, mohla proměnit v kámen? Ale buďme shovívaví k starci, Tertee, to léta otupila jeho rozum a pomátla jeho mysl.“

„Totéž si myslím i já, božský kníže,“ pravil Terteus. „Přál jsem si jenom, abys znal všechny zkazky, které kolují mezi lidem v těchto končinách.“

Sestupoval za knížetem k lodi a řece, která již začala prosvítat za korunami stromů. Terteus se však neusmíval. Nesoudil, že je starý Nasios pomatený. Noci byly skutečně stále chladnější. Ale řeči o vodě proměněné v kámen byly určitě báchorkami. Něco takového se nestalo nikde na světě za všechna nekonečná léta, co platí neměnné božské zákony.

Avšak tato krajina nebyla zdaleka tak liduprázdná, jak se přesvědčili ještě téhož dne, když slunce zapadlo. Veslovali až do soumraku hledajíce mírný břeh, kde by mohli přirazit a najít odkryté suché místo, na němž by mohli rozdělat oheň a strávit u něho noc. Rána byla skutečně pronikavě studená. V úzkých bederních páskách, tunikách z tenké vlny a lehkých pláštích pociťovali chlad dvojnásob a v tuhých, nepohodlných krunýřích, pošitých bronzovými šupinami, se věru nedalo spát. Mrzly jim rovněž nohy, na nichž měli pouze kožené sandály, připevněné k lýtkům dlouhými koženými řemínky.

A tak hledali až do soumraku palouk, vzdálený co možná nejvíc od řeky, nad níž létaly za tmy tisíce komárů, když tu náhle spatřili výběžek vysunutý hluboko do řeky. Planul na něm velký oheň, vrhající na klidnou širokou hlubinu krvavou zář.

Z dálky viděli pouze rudé, vysoko šlehající plameny, nevěděli však, odkud vycházejí a zda byly rozpáleny lidským přičiněním. Terteus přikázal Eriklevovi, aby zamířil k břehu opatrně podél rákosí. Když se zvolna přiblížili k ohni, spatřili na jeho pozadí pohybující se lidské stíny a uslyšeli hlasy spojené v jakési písni, v níž se stále opakovalo několik slov, zpívaných hlasitě nebo zase tišeji, jako by se zpěváci chtěli sami ukolébat k spánku. Kulatý stříbrný měsíc osvětloval výběžek, na něm vztyčený bílý sloup, vysokou planoucí hranici i zpívající lidi, seskupené v kruhu kolem ní.

Tolik spatřili z dálky. Terteus zvedl ruku. Loď se posouvala pomalu, pohupujíc se uprostřed spícího rákosí.

„Co dělají tito lidé?“ otázal se Terteus Nasia. „Rozumíš slovům, jež zpívají?“

„Loučí se se svým králem,“ odpověděl tiše stařec. „Je to noc posledního úplňku před obdobím padajícího listí a chladu. Zabijí ho dnešního dne, aby je jeho duše chránila do příchodu jara. Zjara poplují proti proudu řeky, chytí nového krále, kterého na podzim opět zabijí.“

„Chytí? Oni musejí chytat krále?“ otázal se užasle Vidvojos.

„Vydávají se za ním na jaře daleko na sever. Unesou jinocha z cizí osady a po návratu jej učiní mužem ženy, která je jejich skutečnou vládkyní. Žije s ní, ale přitom je neustále střežen a napájen vývarem z medu a bylin, aby nezatoužil po útěku. Po celou tu dobu je uctíván jako skutečný král. Takové zvyky vládnou na území lesních kmenů.“

„Myslím, božský kníže, že bychom měli na ně zaútočit a někoho unést, aby nám ukázal další cestu, nebo vplout otevřeně do jejich přístavu na onom výběžku a zeptat se, jaká krajina se táhne kolem této řeky, protože o ní vědí určitě víc než my. Ale nejlepší by bylo vtrhnout tam hned teď, když jsou zaměstnáni upalováním toho svého krále a nedbají na nebezpečí. Mohli bychom je také vybít a zmocnit se jejich potravin. Naše zásoby mouky a zrna už docházejí, a to ani nemluvím o teplejším oblečení, které nutně potřebujeme, protože všichni v noci mrzneme.“

Mladý kapitán hovořil šeptem, ale jeho oči bojovně plály.

„Vím, Tertee, žes synem krále pirátů a že se tvůj rod nemálo proslavil přepadáváním přímořských měst i osamělých kupeckých lodí. Vím rovněž, že jste díky smělým vpádům značně obohatili svou pokladnici. Avšak my nebudeme nic dobývat, protože plujeme cizími krajinami, kde nikdy není známo, čí pomstu bychom na sebe přivolali takovým činem. Vytasíme-li zbraň, pak jedině tehdy, když nám onen lid projeví nepřátelství a bude nás chtít zahubit. Ale máš pravdu, když říkáš, že bychom zde měli přistát, protože stařec zná jejich řeč, takže se budeme moci leccos dovědět o kmenech, jež potkáme cestou, i o mnoha dalších věcech.“

Terteus neodpověděl. Ale ačkoli s knížetem v duchu souhlasil, když hovořil o tom, že není radno popuzovat proti sobě cizí lid v neznámé zemi, věděl také, že se jejich zásoby scvrkávají. Nevezou-li na palubě zboží, které by mohli nabídnout výměnou, potom nezbývá než všechno dobýt nebo ulovit. Ale za prvé nebyl vůdcem výpravy, za druhé ponechával vše vůli bohů. Pokrčil tedy rameny a zamířil k lavici veslařů. V chůzi vydával rozkazy, aby si každý ihned nasadil krunýř a přilbu. Věděl, že každý z nich dávno drží v ruce zbraň. Angelos tiše plul středem řeky, aby ho lidé na vysokém ostrohu uviděli v měsíčním svitu dřív, než přistane.

Hranice vzplála vysokým plamenem, jehož krvavá zář osvětlila nízké chatrče, vysoký kamenný sloup a lidi, seskupené kolem něho v půlkruhu. Tehdy spatřila posádka i mladíka, který měl být obětován, jak stojí se spuštěnou hlavou, připoután pevně rukama i nohama ke sloupu.

Píseň zněla dál, ale vtom se jeden z mužů ohlédl a spatřil na řece osvětlené měsíčním svitem velkou loď s bílou plachtou s obrovskou hlavou býka, hledícího mrtvýma očima na vesnici.

Na břehu nastalo ticho tak veliké, že bylo slyšet i praskot planoucího dřeva.

Na Terteovo znamení se otočil Angelos zobcem k břehu a vplul do přístavu.

Vzduch proťal zděšený křik. Celý skalní výběžek ožil. Všichni se vrhli na útěk. V plápolu ohně se míhaly prchající lidské postavy v kožených kaftanech. Za chvíli byl břeh pustý a prázdný, jako by se všichni někam propadli. Pohltila je tma. Jenom tu a tam se ozval jednotlivý výkřik. To matky asi přivolávaly k sobě děti. Potom zavládlo naprosté ticho.

Hranice stále svítila vysokým jasným plamenem a před ní stál pořád k sloupu připoutaný nahý muž. Ani se nepohnul uprostřed zmateného pobíhání a křiku.

Angelos za tichého veslování přirazil k výběžku. Zář hranice sem nedopadala, ale měsíc jasně svítil. V jeho světle spatřili malé čluny, vyhloubené z kmenů. Vytáhli zobec korábu na písek a zabezpečili jej lany, která uvázali kolem stromů. Zanechali u něho desetičlennou posádku z obavy, aby se k němu někdo nepřiblížil, nepodpálil jej, nepřeťal lana a nespustil jej prázdný do řeky. Hned potom začali tiše vystupovat širokou, jasně viditelnou stezkou nahoru.

Bělovlasý, který šel spolu s širokoplecím Metalavem, Hermostajem a Kamónem napřed, aby chránil knížete, jdoucího hned za ním, stanul první v ušlapaném kruhu, uprostřed něhož byla hranice a kamenný sloup.

„Rozběhneme se k chatrčím, aby nás nemohli ostřelovat z jejich stínu, až budeme jasně viditelní v záři ohně,“ zvolal Metavalos.

Uposlechli jeho rady a rychlými skoky postupovali od stromu ke stromu, protože les sahal téměř k osadě. Nepotkali však jediného člověka.

Když přišel kníže spolu s ostatními, přikázal Terteus, aby prohledali les a přesvědčili se, zda se v něm lidé z osady neukryli. Ani tentokrát však nikoho nepotkali.

„Pohled na nás jim nahnal příliš velký strach,“ pravil, Terteus s úsměvem. „Není divu, protože určitě nikdy nespatřili tak velkou loď. Objevili jsme se tiše a zčistajasna, nebyli na to připraveni. Když se ohlédli a uviděli velkou býčí hlavu, osvětlenou měsícem, usoudili

asi, že k nim připluli bohové. K tomu dodejme, že jsme připluli za velkého svátku, zasvěceného některému z jejich bohů.“

„Máš pravdu,“ pravil Vidvojos, „ale jeden muž z vesnice zůstal zde. Přistupme k němu, třebas dosud žije, i když nejeví známky života.“

Obešli uhasínající hranici, z níž dosud sálal žár, a přiblížili se k přivázanému mladíkovi.

„Přihoďte do ohně pár kousků dřeva!“ přikázal Terteus ukázav hrotem kopí na hromadu připravených polen. „Část mužů ať hlídkuje mezi chatrčemi, aby nás nepřekvapili nečekaným útokem, až se vzpamatují a uvědomí si, že jsme lidé, a žádní bohové.“

Potom zamířil s knížetem, Perilavem a několika dalšími k mladíkovi připoutanému k sloupu.

„Žiješ, mládenče?“ Zvedl mu bradu a otočil ho tváří k světlu. Byl nejenom mladý, ale i silný, jak tomu nasvědčovala široká ramena a klenutá hruď. Žil, protože zamžikal očima, a pohlédl dokonce na Tertea. Ale patrně ho vůbec nevnímal. V koutcích pootevřených rtů měl zaschlou pěnu. Jakmile kapitán vypustil jeho bradu, klesla mu hlava na hruď.

„Určitě je omámený nějakým kouzelným nápojem, o kterém mi vyprávěli,“ řekl starý Nasios, který teprve teď vystoupil strmou stezkou na vysoký výběžek. „Dali mu jej, aby se nebránil, až ho povedou na hranici, a necítil bolest, až plameny zachvátí jeho údy.“

Bělovlasý se zachvěl. Vzpomněl si na chvíle vlastního zajetí v Sebekově chrámu a na Lauratova slova, že se sám vrhne bestii do tlamy, aniž pocítí strach. Vystoupil dopředu.

„Až kouzlo vyprchá, vrátí se mu opět síla a rozum,“ pravil rychle. „Slyšel jsem o tom… Já… já jsem měl být také omámen takovým nápojem.“

„Kde?“ otázal se Perilavos.

„V Egyptě. Je tomu skutečně tak, božský kníže. Jestliže je pravda, co řekl ctihodný Nasios, a mladík pochází z některé vzdálené osady, potom se nám jistě odvděčí, zachráníme-li mu život a bude nám dobrým průvodcem, když jej vezmeme s sebou… “

„Tvá slova jsou velmi rozumná.“ Kníže kývl souhlasně hlavou a pohlédl na Tertea. V důležitých věcech se vždy dorozumívali beze slov.

„I já si to myslím, božský kníže.“ Terteus přistoupil k sloupu, proťal mečem pouta na mladíkových nohou i uzel, jímž měl svázány ruce za zády.

Mladík postoupil o krok, zavrávoral a potom udělal něco, čeho by se nebyli ani ve snu nadáli. Vykročil s očima upřenýma do dálky, jako v snách obešel knížete a zamířil přímo k hranici. A byl by určitě uhořel v ohni, jak mu bylo souzeno, nebýt Perilava, který se první vzpamatoval a odtáhl jej od ohně. Mladík se mu začal prudce vytrhávat a snad by jej byl i strhl s sebou do vysoko šlehajících plamenů, kdyby k němu nepřiskočilo několik mužů a nezneškodnilo jej.

„Svažte ho a odneste na loď!“ přikázal Terteus. „A ty si ho, Bělovlasý, hlídej, když si tolik přeješ, abychom ho vzali s sebou. Dávej na něho velký pozor, aby spolu s tebou neskočil do vody a neutopil se, protože si zřejmě pramálo cení života, jak nám před chvílí předvedl.“

Bělovlasý a dva další plavci chytili mladíka za ruce a odvedli jej pomalu na loď. Po chvíli se zhroutil, takže jej museli téměř táhnout a potom spoutaného přivázat k lavici. Bělovlasý, sedící vedle něho, hleděl tu na svého vězně, tu na výběžek, kde se posádka Angela rozptýlila mezi chatrčemi.

Ačkoli bohům podobný Vidvojos zavrhoval násilí a loupež, dovolil nakonec Terteovi, aby odnesl na loď několik svazků krásně vydělaných kůží, velké hliněné džbány se zrním a pár pytlů sušeného masa, které jim velmi chutnalo, i když nebylo solené a mělo zvláštní chuť. Lidé z osady sami opustili svá obydlí, takže mohli rozmnožit své zásoby bez boje.

„Udivuje mě jenom, odkud vzal tak malý kmen tolik obilí,“ pravil Terteus. „Vždyť jsme neviděli nablízku žádná obdělaná pole…“

Prohledávali právě při světle planoucích větví největší chatrč. Neobjevili uvnitř nic kromě kůží a několika hliněných nádob, uhnětených bez pomoci kruhu, ale dobře vypálených, vyzdobených točitou čarou, vytlačenou patrně provazem v měkké hlíně. V jednom džbánu našli křemenné hroty k šípům, v druhém kulatou bronzovou, dosti neuměle vyrobenou sponu. Terteus ji vhodil zpátky dovnitř a pravil:

„Chceš zde strávit noc, božský kníže, nebo odrazit a vyhledat jiné místo k přenocování? Jestliže nemají v sousedství jiná obydlí, potom, soudě podle počtu chat a jejich velikosti, jich zde nežije víc než tři sta spolu s ženami a dětmi. Snadno bychom je pobili, kdyby se vrátili a zaútočili na nás, i když by část posádky musela neustále střežit…“

„Noci jsou stále delší, takže do úsvitu zbývá ještě mnoho času,“ odpověděl kníže. „Odplujeme hned, a až se vzdálíme natolik, že neuvidíme zář ohně, vyhledáme nějaké místo na protějším břehu a tam strávíme v klidu noc. Naší nejcennější kořistí jsou kožešiny. I kdybychom ulovili dostatek zvěře, na lodi by se nám nikdy nepodařilo je tak dobře vydělat.“

Opustili tedy osadu a sestoupili k lodi. Ale dříve než odrazili od břehu, spustili na vodu všechny čluny, aby je vesničané nemohli pronásledovat a objevit místo jejich odpočinku.

Nebyli by tak učinili, kdyby věděli, že tito lidé, vyděšení na nejvyšší míru, bloudili po sedm dní lesy, než se vrátili do vesnice, do níž zavítala v noci strašidelná loď s hrozivýma, prázdnýma očima boha. Když objevili po návratu vyhořelou hranici a proťaté provazy na sloupu, pozvedli paže k slunci, jež uctívali, a radovali se, že ušetřilo jejich životy a spokojilo se lidskou obětí, několika svazky kožešin a džbány zrní. Kdykoli potom vedli na hranici jarního krále, házeli do plamenů kůže a zrní, neboť se domnívali, že se touto úlitbou nejvíc bohům zavděčí.

Bělovlasý bděl celou noc u zachráněného mladíka, který se zmítal jako pominutý, trhal zuřivě provazy a vykřikoval různá slova v nesrozumitelném jazyku. K ránu se utišil a snad i usnul. Když obloha zšedla a plavci se začali ospale zvedat a protírat si oči, procitl a udiveně se rozhlédl. V jeho zraku byl strach a údiv, ale nepůsobil již dojmem pomateného a vypadal docela rozumně, jako by přesně vnímal lidi i předměty kolem sebe.

Bělovlasý zavolal starého Nasia, který k němu přistoupil a oslovil ho. Mladík si ho chvíli prohlížel a potom pronesl několik slov. Potom tázavě pohlédl na spoutané ruce.

„Říká, že se mu zjevily ve snu strašlivé věci, a táže se, kde je žena, jíž byl dán za muže. Chce rovněž vědět, proč jsme mu spoutali ruce i nohy, a zapřísahá se, že vůči nám nechová nepřátelské úmysly a že ani nehodlá utéci.“

„Pověz mu, Nasie, čeho jsi byl včera svědkem. A dodej, že by jeho kosti právě dohořívaly na hranici, nebýt nás.“

Když stařec domluvil, zakulatily se mladíkovy oči zděšením. Po chvíli se uklidnil a začal cosi rychle drmolit. Stařec přetlumočil jeho slova:

„Vzpomíná na události minulé noci, ale ničemu nerozumí. Ví jenom, že chtěl vstoupit do ohně, a děsí se představy, že mohl něco tak strašného udělat. Když si to připomněl, ztratil řeč.“

Potom se mladík opět rozhovořil. Tehdy se plavci, seskupení kolem něho, dověděli, že je synem muže z odlehlé říční osady, kterého nazýval „hlavou“, to znamená, pokud si správně vyložili jeho slova, stařešinou, náčelníkem. Když se jednou vydal sám na rybolov, byl unesen. Na řece se náhle objevili čtyři lidé ve dvou člunech, obklíčili ho a zajali. Bránit se nemohl, protože si nevzal s sebou žádnou zbraň. Pluli s ním rychle po proudu mnoho dní… Zvedl obě ruce a ukázal, kolik jich bylo, až nakonec dorazili do oné osady, kde mu pověděli, že bude jejich králem. Od toho dne dostával každý den nápoj, připravovala mu jej žena, která mu byla dána za manželku, a vůbec netoužil po útěku. Přesto ho provázel na každém kroku vyzbrojený bojovník, ale on sám nikdy nedostal žádnou zbraň, ani nesměl pracovat. Pořád jenom jedl a pil a žil s onou královnou, která nepatřila k nejmladším.

Osada nebyla velká, ale v lese prý měli orná pole. Vypalovali les a potom sili. Chovali také ovce a prasata a pokud před nimi utekli, určitě se uchýlili do pralesa, kde by je stěží našli.

Rozvázali mu pouta a otázali se ho, zda se chce s nimi vrátit do rodné vsi, neboť právě plují směrem k jeho domovu.

Mladík se prudce zvedl a vztáhl ruce k vycházejícímu slunci.

Starý Nasios pravil, že děkuje svému bohu, stvořiteli světla, tepla a života, že ho vyrval z tenat smrti.

Terteus mu chtěl připomenout, že nikoli slunce, ale oni, krétští mořeplavci, jsou jeho zachránci, protože kdyby nepřipluli do osady včas, nikdy by už neuviděl východ božského slunce. Ale nechal si tato slova raději pro sebe a nenápadně přitiskl ruku k čelu, protože proč by slunce nemohlo být bohem, jemuž se klaní jiný lid?

Odrazili tedy od břehu a pluli za silného větru pod plachtou. Angelos se nakláněl lehce na bok, sténal, ale brázdil hladinu s neobyčejnou rychlostí. Toho dne urazili větší kus cesty než ve dvou předchozích.

Třetího dne minuli za soumraku soutok dvou řek; do řeky, kterou pluli, vtékala od severovýchodu jiná, která odnášela s sebou téměř polovinu jejích vod. Nevpluli však do ní, ale drželi se stále levého břehu, směřujícího na sever.

Mladík, kterého vzali s sebou, hlasitě zajásal a řekl, že jeho osada leží rovněž na soutoku dvou řek, ale že mají před sebou ještě velmi dlouhou cestu.

Toho dne poprvé zpozorovali, že les řidne. Spatřili zvlněnou pahorkatinu, porostlou vřesem. Koryto řeky se velmi zúžilo, takže Erikleves musel velmi opatrně řídit loď. Vyhnout se mělčinám nebylo naštěstí těžké, protože voda měnila na těchto místech barvu.

Když pluli takto ještě jeden den, dospěli k druhému soutoku řek, z nichž jedna, širší, přitékala ze severovýchodu, kdežto druhá, užší, od severozápadu.

Přirazili tedy k břehu, jehož ostroh rozděloval obě řeky, a radili se, kterým směrem se dát. Přivolali mladíka a ten jim řekl, že pochází z osady položené nedaleko odtud a že tato místa dobře zná, protože jeho lid se živí rybolovem a on sám se sem často pouštěl se svými druhy. Zavedl je dokonce k místu, dosti vzdálenému od břehu, kde jim ukázal vypálené místo po ohništi, u něhož tábořil s jinými rybáři. O druhé řece, přitékající od severovýchodu, nedovedl mnoho povědět. Slyšel jedině, že lid obývající její břehy se dorozumívá jiným jazykem, ale nikdy se s žádným člověkem odtamtud nesetkal.

Tehdy mu kníže položil onu otázku. Když později vzpomínali na tuto chvíli, divili se, že se ho nikdo nezeptal na onu věc již dříve.

Bylo to tak. Bohům podobný Vidvojos se obrátil k Nasiovi se slovy:

„Zeptej se ho, zda ví, co je to moře, a zda o něm slyšel.“

Mladík přikývl a pronesl několik slov. Hovořil dost dlouho, přičemž ukazoval rukama na západ.

Stařičký Nasios tlumočil jeho slova:

„Praví, pane, že moře je velká, nekonečná voda. Sám je nikdy neviděl, ale slyšel o něm od jiných lidí, kteří přijíždějí jednou v roce do jeho osady a přivážejí sůl, kterou vyměňují za krásně vydělané kožešiny, srpy, hroty ke kopím z leštěného křemene a střely. Tito lidé tvrdí, že dostávají sůl od jiného kmene, ten ji pak získává od dalších, sousedících s těmi, kteří přepravují sůl po lesních stezkách nebo po vodě a taky ji vaří. Tato sůl pochází z moře, k němuž vede cesta na západ a potom na sever.“

Nastalo ticho. Kníže sepjal ruce a položil mu další otázku:

„Otaž se, zda kupci, protože takto je třeba ony lidi nejspíše nazvat, přivážejí do jeho osady pouze sůl?“

Mladý muž svraštil obočí, jako by se pracně rozpomínal, potom rychle přitakal. Nasios opět přetlumočil jeho slova.

„Praví, že někdy přivážejí bronzové spony, ozdoby a náušnice, ale že za ně požadují příliš mnoho kožešin, takže s nimi jen velmi zřídka uzavírají obchod. Říká také, že přivážejí žluté korálky, v nichž jeho lid nalézá obzvláštní zalíbení a rád je kupuje, i když jsou rovněž nesmírně drahé, protože je to kámen, v němž je zakleta zář jejich boha, slunce, svítícího na nebi.“

„Slyšel jsi, Tertee?“ pravil tiše kníže a opět se obrátil k mladíkovi:

„Kéž tvůj bůh svítí co nejdéle nad tvou hlavou, protože dávno jsme neslyšeli lepší novinu! To znamená, že zprávy o moři na severu nebyly výmyslem. Jestliže se nemýlím a ony korálky jsou skutečně jantarové, potom věřím, že naše výprava dospěje vbrzku k cíli.“

Plavci, naslouchající jeho slovům, přijali jeho prohlášení s radostným výkřikem.

Nevěděli, jak velice se mýlil bohům podobný Vidvojos, netušili, že budou muset zdolávat ještě mnoho překážek a že kosti nejednoho z nich spočinou v cizí zemi, než se jejich zrakům zjeví blankytná vodní pláň, po níž se prohánějí s hlasitým ržáním bělohříví Poseidonovi koně.

Bělovlasý seděl na svazku kožešin u ohniště. Vysoké plameny vystřelovaly vysoko vzhůru a utíkaly otvorem ve střeše. Skučící vítr vháněl chvílemi do jizby dým. Tehdy si Bělovlasý a Terteus protírali začervenalé, slzící oči a mlčky hleděli na sebe.

Dveře z hrubě otesaných klád zaskříply v kožených pantech, do jizby vtrhl vítr a s ním vstoupil dovnitř i Perilavos. Tváře měl narůžovělé chladem a mokrý plášť.

„Proč se tady udíte v kouři a nehodujete spolu s mým ctihodným otcem? Pořád leje a leje!“

Usedl vedle nich a potřásl hlavou, mokrou od deště. Pár kapek padlo do ohně, rozprsklo se a zasyčelo.

„Náčelník této osady je tak pohostinný, že nám již dva dny nedá vydechnout,“ zabručel Terteus. „Raduje se, že jsme zachránili jeho syna, který zmizel zjara na řece a vrátil se zázrakem až teď. Bál se, ubožák, že ho už nikdy neuvidí. Chápu ho a vůbec se mu nedivím. Ale ani kdybych chtěl sníst tolik jídla, aby mi stačilo na celou výpravu, nedokázal bych víc pozřít, protože by se to do mne nevešlo.“

„To je pravda, zdejší lidé jsou náramně pohostinní,“ pravil Bělovlasý s povzdechem.

„Víte, co nabídly dívky mému otci, který hoduje s náčelníkem v tom jejich dřevěném megaru?“ Perilavos na ně pohlédl s významným úsměvem. „Sušené ryby s medem divokých včel! Všechno dohromady v jedné misce! A představte si, že je to úžasně chutné, skutečně! Nikdy bych tomu neuvěřil, kdybych to sám neokusil.“

„Bohové!“ zaúpěl Terteus. „Kdy už bude konečně pěkné počasí! Cožpak tahle slota nikdy neskončí?!“

Vstal, přistoupil ke dveřím, pootevřel je a vrátil se k ohništi s několika poleny. Složil je křížem, aby je plameny co nejdřív zachvátily. Oheň vyšlehl a celá světnice ihned zjasněla. Neměla okna, ale venku byla tak jako tak tma. Vítr opět zaskučel nad střechou z vrbového proutí, utěsněného mechem. Chalupa, roubená z klád nahozených silnou vrstvou hlíny, dobře odolávala náporu větru.

Terteus opět usedl. „Spát taky nemohu,“ pravil mrzutě. „Vítr vyje čím dál silněji, všechno se třese, dole slyším pleskat vodu, pořád si myslím, že se celá vesnice propadne do jezera a já s ní! Polovinu života jsem strávil na lodi, ale spát v domě postaveném nad vodou, to je přespříliš! Na to si nikdy nezvyknu!“

Divil se tomu nejenom on. Nikdo z posádky Angela dosud nežil na vodě, ba ani neslyšel, že by bylo něco takového možné. Když zamířili před několika dny na severozápad, k soutoku dvou řek, a vpluli za pozdního odpoledne do říční odnože ukryté uprostřed bažinatého lesa, octli se náhle na jezeře obklopeném pralesem, po jehož okraji běžel dlouhý můstek. Končil širokou plošinou, podepíranou stovkami kůlů a na té stálo mnoho malých nízkých domků, oddělených dvěma uličkami a menším prostranstvím uprostřed. Celou osadu obklopovala kůlová hradba, za níž bylo vidět pouze střechy obydlí.

Jakmile se Angelos objevil na jezeře, stráže na hradbách uvědomily hlídky. Dřevěný můstek, spojující osadu s pevninou, se

ihned zvedl, vytažen silnými provazy. Několik malých člunů, plujících po jezeře, se bleskurychle rozjelo do osady.

Mladík, kterého přijali na palubu, skočil do vody, přeplaval jezero a běžel po plošině k bráně vodní osady, před níž byl stažen most. Šel pomalu, protože se bál, že ho nepoznají a vystřelí na něho z uzoučkých střílen na dřevěných hradbách. Hlasitě volal, kdo je, a zvedl ruce na znamení, že není vyzbrojen.

Tu se na nevelké dřevěné věži objevil muž v koženém kabátě a v čepici lemované kožešinou. Přitiskl ruku k očím a chvíli si ho prohlížel. Potom hlasitě vykřikl.

Můstek klesl spolu s provazy, brána se rozletěla dokořán a mladík vstoupil dovnitř.

Angelos stál uprostřed jezera. Celá jeho posádka hleděla s úžasem na jezerní osadu, ukrytou tak důmyslně uprostřed lesů za temnou, slepou, vodními rostlinami hustě porostlou vodní odnoží, že by je nikdy nenapadlo do ní vplout, i kdyby tudy projížděli tisíckrát.

Po delší chvíli se mladík opět objevil na jezeře. Připlul v člunu ve společnosti muže v dlouhém koženém kabátě, kterého spatřili již předtím.

Ten se hluboce poklonil Vidvojovi, pravil, že je hlavou rodu obývajícího tuto osadu a prosil, aby otočili zobec svého velkého korábu k můstku a přivázali ho ke kůlům, neboť se jim chce odvděčit za obrovskou službu, kterou mu prokázali záchranou jeho syna. Bude jim nesmírně zavázán, přijmou-li nabídnuté pohostinství a ubytují se v chatách určených na sýpky a sklady.

Od té doby zde tedy pobývali. Minula již druhá noc od chvíle, kdy přistáli u padacího mostu. Museli zde ostatně zůstat, protože se první noci strhl prudký liják s bouří. Vítr změnil směr a z nízkých temných mračen, která se přihnala ze severu a téměř ulehla na vrcholky stromů obklopujících jezero, se řinuly vodopády studeného deště.

Muži z Angela se při pohledu na zataženou oblohu radovali, že mohou sedět v suchých jizbách a hřát se u ohně, že je náčelníkovo pohostinství zachránilo před moknutím a nepříjemným chladem. Ten působil jejich neotužilým, zimě neuvyklým tělům větší trýzeň, než kdyby seděli celý den u vesel, spali na holé zemi, trpěli nedostatkem teplého jídla nebo mokli po celý den. Když na Krétě vyvazovali lodi před blížícím se obdobím vzbouřeného moře, bývalo povětří daleko teplejší než zde, ačkoli podle jejich výpočtů podzim na Krétě teprve začínal.

A přitom bylo každým dnem chladněji. Nepřestávali však doufat, že po prudkých deštích opět zasvitne slunce a nastane pěkné počasí. Čekali tedy, krátili si čas hodováním a pitím a děkovali bohům, že jim dovolili zachránit omámeného mladíka, jehož zásluhou měli v té nesnesitelné slotě střechu nad hlavou. Potěšila je rovněž zpráva o moři na severozápadě. Obepluli již téměř celý svět, takže je od moře, ležícího na jeho konci, nemohla dělit příliš velká vzdálenost. Někteří si vypočítali, že tam doplují za sedm nebo deset dní, jiní připomínali, že se budou vracet po proudu řek, takže zpáteční cesta bude daleko kratší. Jako by zapomněli, že se nemají kam vracet.

Právě na to vzpomněl Perilavos, když řekl:

„Je pravda, že mají jantar. Náhrdelník náčelníkovy manželky je jím protkaný. Ale co uděláme s jantarem, až objevíme jeho vlast?“

„Kéž bychom tam konečně byli,“ zabručel Terteus a uvelebil se pohodlně na kožešinách. „Potom…,“ zamyslel se, „potom ho budeme sbírat, dokud nenaplníme všechny pithy, a pak se vrátíme do našeho světa. Budeme pány velkého bohatství. Nakoupíme mnoho lodí. Najmeme statečné bojovníky, vyzbrojíme je, přepadneme tvého strýce Mínóa a uvedeme tebe nebo tvého bohům podobného otce na trůn!“ Rozesmál se a usedl spokojeně na loži. „Co tomu říkáš?“

„Nevím… “ Perilavos zakroutil váhavě hlavou, „Třeba se ti to bude zdát divné, Tertee, ale nestál bych o království, které bych si neuměl sám vybojovat. Kdo dobývá vlastní zemi pomocí cizích vojsk, není hoden být králem.“

Terteus ho chvíli s úsměvem pozoroval, potom náhle zvážněl.

„Moudře mluvíš,“ řekl posléze, „ačkoli by s tebou někteří králové asi nesouhlasili. Znám mnohé, kteří se po návratu z vyhnanství zmocnili trůnu pomocí cizích vojsk.“

„Možná,“ Perilavos opět potřásl hlavou, „Ale Kréta, dobytá cizími vojsky, by nebyla již tou Krétou, co předtím.“

„I v tom máš pravdu.“ Terteus vstal a přehodil si přes záda kožešinovou pláštěnku, kterou si vlastnoručně ušil z několika kůží uloupených v pobřežní osadě. „Půjdu se podívat, co dělají strážci, určitě někam zalezli a dřímou, aby nemuseli moknout a mrznout ve studeném větru. Ale aby jedni mohli klidně spát, musejí druzí za ně bdít.“

Přistoupil ke dveřím a otevřel je. Do jizby opět vtrhl studený vítr a zkroutil plameny, oheň na okamžik uhasl, ale potom opět vyšlehl vysoko vzhůru.

Terteus však nehleděl na oheň. Stál v otevřených dveřích a užasle pozoroval bílé roztančené vločky, které vpadávaly do světnice ze tmy, vznášely se ve vzduchu a rozplývaly na hliněné podlaze.

„Co je to?“ zvolal užasle Perilavos. „Že by nějaký pták poztrácel svá… “

Neodpověděl, rychle se zvedl a vyhlédl ven.

Tma byla tak velká, že neviděl ani na protější domky. Přesto spatřil v úzkém, ohněm zjasněném průseku malé kůlové uličky tisíce bílých plátků, hnaných vichrem do tmy a z ní opět nazpátek.

Jakmile vyšli ze světnice, ucítili na tvářích i rukou jejich studený dotyk.

A když nazítří ráno vstali a otevřeli dveře, zastavilo se jim srdce úlekem.

Celý svět byl zahalen do bílé pokrývky. Spolu s roztančenými bílými vločkami poletovalo ve vzduchu tmavé, mrtvé listí z blízkých lesů. Padalo ze stromů, vířilo mezi sněhovým pápěřím, šelestilo, poháněné prudkým větrem.

Spolu s větrem se jim dral pod kožich pronikavý chlad, jaký dosud nepocítili. Štípal je do odkrytých uší a rukou, mrazil až do kosti. Onoho roku uhodil totiž s časným příchodem zimy velký mráz, který pokryl celou krajinu ledovým příkrovem.

Uprostřed hvízdotu ledové metelice napadlo Tertea, že vichr mohl zpřetrhat lodní lana a unést Angela na jezero. Celý vyděšený vyběhl z jizby neohlížeje se na chlad. Bělovlasý ho následoval. Myslel na totéž co Terteus a nedbal toho, že mu mráz zalézá za kůži, vpíjí se do ní a kouše ho jako živé zvíře.

Terteus doběhl k bráně vedoucí na most a zvedl těžké břevno.

Bělovlasý vyklouzl za ním. Zavíral oči a opět je otevíral, ale stále nemohl pochopit, co se to vlastně děje.

Něco strašného se muselo stát této noci se světem. Jezero zmizelo. Na jeho místě spatřil bílou, nehybnou poušť, ometanou vichrem.

Na okraji této pouště, u padacího mostu, spojujícího kůlovou osadu s pevninou, stál Angelos…

Chtěli se k němu rozběhnout, ale nohy jim klouzaly a klopýtaly po zledovatělých trámech.

Teprve tehdy Terteus tiše zaúpěl:

„Bohové!“

Na místě, kde voda ještě včera tiše šplouchala mezi kůly, spatřil tuhou, bílou a lesklou plochu, jejíž lehce zvlněný povrch prozrazoval, že byla vodou, než se proměnila v kámen.

Vrátili se a mlčky vstoupili do světnice. Bělovlasý rozhrabal polena na ohništi a přihodil do nich několik suchých třísek. Nedomčenými dveřmi vnikal dovnitř vítr, který přivál nové sněhové vločky a listí.

Zabouchl dveře a zastrčil závoru. Potom se naklonil a vzal do ruky suchý, zčernalý dubový list. Rozdrtil ho v prstech. List se rozsypal v jednu drť.

Kdykoli později vzpomínal na tuto krajinu, nazýval ji v duchu krajinou mrtvého listí.

POSEIDÓN S BĹOU TVÁŘÍ

Časně zrána, den poté, co uhodily mrazy, vstoupil širokoplecí Metalavos do malé jizby vyhrazené Terteovi, Perilavovi a Bělovlasému. Chatrč stála hned u brány kůlové osady.

„Nerozumím tomu ani za mák,“ hlásil už ve dveřích. „Plnil jsem do úsvitu službu u Angela, ačkoli jedině bohové vědí, Tertee, proč nám kážeš mrznout v noci a zírat do tmy, když naše loď stojí na vodě proměněné v kámen… “

„Rozhodl jsem tak, protože ji musíme střežit jako zřítelnici v očích,“ prudce ho přerušil mladý kapitán a rozčilen jeho slovy vstal z lože, to znamená kůží rozestlaných na dřevěné podlaze, pokryté hlínou a rákosem. „Kdybychom ztratili Angela, byli bychom na věky uvězněni v pralese na samém konci světa, podobni ptákům se zlomenými křídly! Proto všichni křehneme v chladu a slotě, i když ani já nevím, co by mohlo ohrozit naši loď. Stejně jako ty ji střeží i syn bohům podobného knížete i já! A podobně všichni ostatní. Proč jsi sem vtrhl, jako by se nepřítel dobýval do bran?“

Metalavos si stáhl z hlavy kožešinovou čepici ušitou ze dvou lišek, jejichž ocasy mu padaly na ramena. Po příkladu domorodců si ušil z kožešin i teplý kabátek a také boty z měkké kůže, obrácené srstí dovnitř a vystlané navíc senem.

„Kvůli tomu jsem za tebou nepřišel,“ pravil Metalavos. Přistoupil k plápolajícímu ohni, do něhož Bělovlasý a Perilavos, probuzení jeho příchodem, přihodili několik suchých polen, aby neuhasl.

„Myslíš, že se bojím mrazu nebo tmy? Chci ti jenom povědět, co jsem zpozoroval, když jsem dnes střežil Angela s Anomedem. Stalo se to před krátkou chvílí, než noc přešla v den. Procházeli jsme se po hrázi pár kroků od lodi a radovali se, že mráz trochu povolil a že se z nebe přestalo sypat bílé studené chmýří, když tu se najednou brána otevřela a několik lidí vyšlo z osady.“

„Co na tom?“ Terteus svraštil udiveně obočí. „Přece nebudeme špehovat ty, kteří nás tak pohostinně přijali pod svou střechu?! Určitě se vydali za tmy na lov, pokud neopustili osadu z nějaké jiné příčiny.“

Metalavos zavrtěl hlavou.

„Kdybych si to myslel, nepřihnal bych se k tobě jako vítr, sotva nás přišli druhové vystřídat. Vyslechni, kapitáne, co bylo dál. Brána se tedy najednou otevřela a na můstku se objevilo mnoho lidí. Pevněji jsme sevřeli v hrsti kopí pro případ, že by nás chtěli zákeřně přepadnout, protože jsme nevěděli, co si máme o tom myslet. Avšak oni kolem nás klidně prošli a ještě nás přátelsky pozdravili ve své řeči a my jsme jim zase odpověděli po našem. A vůbec bychom se nad tím nepozastavovali, nebýt toho, že jsme mezi nimi zahlédli jenom pět nebo šest dospělých mužů. Byly to totiž převážně mladé dívky a ženy s dětmi, které tak zrána opustily osadu. Většina jich nesla uzlíky, jako by se vydávaly na delší cestu. Prošli rychle kolem nás a zmizeli ve tmě… “

„A co na tom?“ opakoval Terteus, postaviv na ohniště malý měděný kotlík s medem, věnovaným osadníky. Horký, hustý nápoj příjemně rozehříval zrána ztuhlé údy a sytil víc než kterékoli jiné jídlo. Potom vzal kapitán z kouta čtyři hliněné misky, uhnětené bez pomoci kruhu a drsné, ale vyzdobené na okraji malými dolíky, vytlačenými patrně naostřeným dřívkem, jimiž chtěl samorostlý hrnčíř patrně zkrášlit svůj neumělý výtvor.

Podal každému misku a mlčky čekal, až nad temným povrchem medu vystoupí lehký obláček páry. Potom zvedl nádobu okrajem haleny, aby si nepopálil prsty, naklonil se a zvolna naléval kouřící zlatový nápoj do misek. Chvíli foukali na kouřící medovinu a čekali, až vystydne.

„A co se ti na tom nezdálo?“ otázal se Terteus.

„Vypadalo to, jako by chtěli poslat své ženy a děti do bezpečí. Činí-li něco takového lidé, jichž jsi hostem, všelicos tě může přitom napadnout.“

„Bojíš se, že se na nás vrhnou, až budeme v noci tvrdě spát? Zachránili jsme králova syna, který se po smrti svého otce určitě ujme vlády, protože moc je u nich dědičná, pokud vím. Který lid a který vládce by nám oplácel nevděčností tak velkou službu?!“

„Jenom bohové vědí, co se skrývá v srdcích barbarů,“ pokrčil Metalavos pochybovačně mohutnými rameny. „Přišel jsem za tebou, abys věděl, čeho jsem byl svědkem. Ty pak rozhodni sám, co o tom soudit.“

„Správně jsi učinil, žes za mnou přišel,“ pochválil ho Terteus. „Z událostí na oko nepatrných se mohou vyklubat věci dalekosáhlého významu.“

Usmál se a zvedl misku k rtům. Ostatní následovali jeho příkladu.

Sotva se Metalavos, posilněný medovinou, vzdálil, odebral se Terteus spolu s Perilavem a Bělovlasým ke knížeti, který právě vstal z lože. Jeho světnička se příliš nelišila od jizeb jeho posádky, ač patřila k nejlepším v králově domě. Když Bělovlasý na něho pohlédl, napadlo ho, jak velice se změnil potomek bohů od chvíle, kdy Angelos odrazil od nábřeží v Amnísu a obrátil zobec na sever. Kdysi tak krásně nakadeřené, zlatou nití protkané černé vlasy splývaly ve volných prstencích na ramena, která již nepokrývalo blankytné, pavučinově tenké, zlatými liliemi vyšívané roucho, ale prostá plátěná halena. Tváře měl osmahlé, rysy daleko ostřejší. Nebyl již vznešeným, unylým vladařem, synem králů a bohů, procházejícím se unaveným krokem kolem fontán a květinových záhonů nádherného paláce, ale vůdcem nebezpečné výpravy, který se sám proměnil v bojovníka. A nezdálo se kupodivu, že by bohům podobný Vidvojos trpěl touto proměnou, vnucenou mu nepřejícím osudem. Přátelsky se na ně usmál, vlídně je pozdravil, objal syna a otázal se ho:

„Proč tě téměř nevidím od chvíle, co jsme zavítali do tohoto města, postaveného na kůlech? Že by tě tolik překvapil tak prapodivný zjev, jakým je voda proměněná v kámen a příroda, jež se ze zelené proměnila v bílou?“ Odstrčil ho od sebe a pozorně se na něj zadíval. „Přežijeme-li tuto výpravu a bohové nám dovolí vrátit se šťastně zpět, Kréta možná získá vládce, na kterého odedávna čeká. Chtěl bych se dožít chvíle, kdy můj božský bratr pochopí, jaké chyby se dopustil, když nás poslal na konec světa pro jistou smrt. Kdo ví, nebude-li tato výprava počátkem nového života i pro celé naše království!“

„Kdybych měl někdy vládnout našemu lidu, neseděl bych nečinně v paláci mezi zženštilými pochlebníky, ale snažil bych se být skutečným vládcem moří, jakým byl náš předek, který vytáhl s černými loďmi proti ostrovu, na němž se potom usadil. Ale dříve, než se tak stane, pokud se tak kdy stane, musíme opustit tato místa a vítězně zakončit výpravu. Všichni víme, že pouhý návrat bude naším vítězstvím. Nyní slyš, božský otče, co nás k tobě přivádí.“

Když vylíčil, co jim vyprávěl Metalavos, rozhodli, že se na to Vidvojos otáže náčelníka osady, a pokud od něho nezíská upřímnou, věrohodnou odpověď, bude se mít posádka na pozoru, neodloží ani na chvíli zbraň a nebude se zbytečně rozcházet, ale bdít v chatrčích a všímal si mužských obyvatel osady, neshromažďují-li se v nebezpečné blízkosti Angela.

A když náčelník osady hodoval toho dne s božským Vidvojem, otázal se ho kníže ústy starého Nasia, jenž byl přizván k hostině, protože znal jazyk jednoho i druhého.

„Pročpak zde již dnes nevidím tvé sličné dcery, které nás včera tak půvabně obsluhovaly?“

Vládce upadl na chvíli do rozpaků, ale potom upřímně odpověděl:

„Chceš-li znát příčinu, odpovím ti po pravdě. Nepřivezli jste s sebou manželky ani dcery. Když cizinci musejí žít delší čas pospolu s jiným lidem a nemají s sebou ženy, vždycky vznikají z tohoto důvodu spory. Taková už je lidská přirozenost. Abych zabránil hádkám a šarvátkám, odeslal jsem naše panny a mladé ženy do osady položené dva dny cesty na západ. Vládne jí spřízněný rod, v čele stojí bratr mé matky, pod jehož ochranou budou stejně bezpečné jako zde. A i ty, kníže, budeš bezstarostnější, když tvoji a moji jinoši budou trávit dlouhé zimní večery v míru a přátelství, pořádat společné hony či zpívat nebo si krátit čas jiným způsobem, důstojným mužů, místo aby si kvůli ženám vjížděli do vlasů… “

„Jestliže toto bylo důvodem jejich odchodu, potom jsi, králi, moudře učinil, protože ženy způsobují mnoho zla, i když tomu samy nechtějí,“ pravil Vidvojos. „Ale proč jsi říkal, že budeme dlouho těžit z tvého pohostinství, jako bys najisto věděl, že tomu ani jinak nemůže být? Ačkoli je nám velmi milé a rádi bychom u tebe strávili mnoho dní, jak nám to nabízí tvá laskavost, budeme pokračovat v cestě, jakmile skončí období strašlivého chladu, který proměnil jezero v kámen a pokryl sněhovou pokrývkou. Nazapomínej, že nás očekává ještě velmi dlouhá plavba, že sami nevíme, kudy nás cesta povede a kdy nám bude dáno vrátit se do světa položeného daleko na jihu, jejž jsme již tak dávno opustili. Chceme co nejdříve odplout a nezůstávat zde ani o jediný den déle, než bude nutné.“

Vládce osady se usmál. Nebyl ještě starý, ale na rozdíl od vyholených Kréťanů měl dlouhý vous, který mu splýval až na hruď. Stejně jako ostatní obyvatelé jeho maličké země se odíval v prostý šat z režného plátna. Byl plavovlasý jako všichni.

„Staří lidé u nás vyprávějí, že svět končí daleko na jihu za jedním z čtyř moří,“ prohodil vesele. „Věřili jsme tomu po mnoho staletí, a až odjedete, určitě tomu uvěříme zas. Zvěst praví, že je celý svět ohraničen čtyřmi řekami, které vtékají do čtyř moří, za nimiž už není nic. Právě tam prý odchází slunce, když zapadne do hlubin a osvětluje tváře zemřelých, kteří žijí v propastech životem nenavratitelných stínů. Jeho zářivý terč prý přenášejí na bedrech dva sluneční obři a to k místu, kde vstává na východní straně den co den. A jaké země leží na jih od království, jemuž vládneš, kníže?“

„Moře a za ním jiné země, suché a horké,“ odpověděl Vidvojos.

„A dál?“

„Nikdo tam nebyl,“ pravil váhavě Vidvojos. „Ale domníváme se, podobně jako ty, že právě tam někde končí svět!“

„A co vám říkali, když jste se odebrali na sever?“

„Říkali rovněž, že se odebíráme na konec světa. Ale nedospěli jsme k němu, jak dobře víš, protože ve všech krajinách, jimiž jsme proplouvali, žili lidé, i když jejich řeč i obyčeje byly jiné než naše.

„Na sever od nás žijí jiné kmeny. Právě tak na východ a západ. A ačkoli jsem o moři na severu neslyšel ani já, ani nikdo z mého lidu, stejně jako kupci, kteří k nám občas přijíždějí, vím, že k němu dopluješ, budeš-li se ubírat na západ a potom na sever.“

„Právě tam chceme plout.“

„Ale co když se po onom moři nedostanete zpět na jih? Co když právě u jeho břehů končí svět?“

„Také jsem se zabýval touto myšlenkou,“ odpověděl Vidvojos. „V tom případě poplujeme podél jeho jižního pobřeží, dokud nedospějeme k velké řece, která do něho teče od jihu. Touto řekou se budeme vracet do svého domova, podobně jako jsme po řece směřovali na sever, když jsme opouštěli jiné moře.“

Král zamyšleně přikývl.

„Nechtěl bych nikdy opustit zemi, v níž jsem spatřil světlo světa, protože se mi zdá velmi krásná a dává mi vše, co potřebuji já i můj lid. Poskytuje mi všechno kromě soli, ale tu získáváme výměnou za jiné zboží. Přesto chápu, že jiní lidé stavějí velké lodi a vydávají se s nimi na daleké cesty, jako to činí kupci, protože je to jejich řemeslo. Ale neodpověděl jsem dosud na tvou otázku, důstojný cizinče. Pravil jsi, že chceš odplout co nejdřív, jakmile se oteplí a vody budou opět vodami. Dovol tedy, abych ti řekl, kdy to bude možné. Jestliže nám bude slunce, které vládne světu a je jeho stvořitelem, nakloněno, měsíc ještě třikrát odhalí svou plnou tvář, než sníh roztaje a rozvodněné řeky se rozproudí. Teprve potom se příroda opět zazelená a ptáci rozezpívají. Někdy se však stává, že sníh, který jsi spatřil poprvé přede dvěma dny, pokrývá zemi čtyři nebo pět úplňků a žádná oběť neobměkčí srdce rozhněvaného božstva, i kdyby mu byl obětován sám král.“

„Pět měsíčních úplňků!“ zvolal Vidvojos, vyděšený i překvapený současně.

„Když jsem byl ještě jinochem,“ pokračoval král, sníh neroztál ani po pěti měsíčních úplňcích a zemi sevřel ještě strašlivější mráz, než jaký byl předtím. Neměli jsme co jíst a lidé byli příliš vyčerpáni, aby ulovili dostatek zvěře pro osadu. Ta pak hynula v lese a zasypával ji sníh. Toho rána, kdy zemřelo první dítě hlady, protože jeho matce vyschl prs, dal můj otec rozpálit uprostřed jezera velkou hranici, rozpřáhl ruce k nebi a prosil jasného boha, aby rozpustil ledy svými horkými paprsky a dovolil sněhu zjihnout. Potom vstoupil na hranici a modlil se k bohu tak dlouho, až ho plameny zahalily hustým oblakem dýmu a pohltily. My jsme pak přihazovali do ohně náruče dřeva po celý den a celou noc, až se led na onom místě rozpustil a všechno se propadlo do jezera. Příštího dne zavanul teplý vítr…“

Odmlčel se a čekal, až starý Nasios přetlumočí jeho slova. Potom pokračoval:

„Je povinností králů obětovat život, když jejich lid strádá. Kdyby tak neučinili, božstvo, lačnící po oběti, by všechen lid vyhubilo. Vyprávěl jsem ti o tom, ctihodný cizinče, abys pochopil, že ti nemohu povědět, jak dlouho zde budete muset čekat, až se voda v řece opět rozproudí a vaše loď bude moci odrazit od břehu. Až se tak stane, ukážeme vám cestu, abyste se mohli odebrat na západ, protože sami byste ji sotva našli. Na západ od nás a našich sousedů, k nimž jsme odeslali své ženy, se prostírá území bezedných bažin a mokřin, proťatých mnoha řekami a potoky, na nichž by i maličká loďka snadno zabloudila a uvízla, natož velký koráb. Potom byste byli nenávratně ztraceni, obklopeni nekonečnými tůněmi, které pohltí i malé, nerozumné tvory, když se do nich pošetile vrhnou, a živí jedině vodní ptactvo, žáby a živočichy, kteří si hoví v bahně.“

„To jsou strašné noviny,“ pronesl tiše Vidvojos. „Tím větším díkem jsme zavázáni vašim i našim bohům, že nás k vám přivedli včas.“

„Jsem jim stejně vděčný jako vy,“ pravil král, „neboť mám jediného syna, který se zove Me-sen, kdežto já Sul-sen. Až zemřu, přejde mé jméno na něho a jeho syn obdrží opět jméno, jež měl on předtím.“

Starý Nasios přeložil první z těchto slov jako měsíc a druhé jako slunce a dodal, že poslední bývá jménem vládcovým.

Když Bělovlasý vstoupil do jizby, třel si chvíli tvář. Zdálo se mu, že mráz dnes pálí ještě víc než včera. Hluboce se nadechl teplého vzduchu prosyceného vůní oleje.

„Dech mi zmrzl v nozdrách,“ pravil a přistoupil k ohni. Dotkl se prsty nosu, pod nímž ucítil, podobně jako na rtech, krystalky ledu.

Perilavos, který obracel špičkou nože syčící placky v kotlíku, se rozesmál:

„Slyšíš, Tertee? Kdo nám kdy uvěří, až budeme vyprávět po návratu, že Bělovlasý přinesl do světnice zmrzlou duši, protože čím jiným je dech? Uvěří nám někdo? Nikdo, protože toto je třeba spatřit na vlastní oči! Že duše zemřelého může žít dál a vznášet se kolem těla nebo se i mstít na nepřátelích, to každý ví, ale aby člověk, jehož duše zemřela, chodil po světě živ a zdráv, to nikdo neslyšel!“

„Máš pravdu,“ přisvědčil se smíchem Terteus. Odhodil kůže, na nichž ležel, a vstal. „Byl ses podívat na loď?“

Bělovlasý beze slova přikývl a usedl k ohni. Těžce dýchal, třel si ruce i obočí, na němž se mu usadila jinovatka.

„Nestrhl vítr střechu Angela?“

„Ne!“ Bělovlasý stáhl z hlavy kožešinovou čepici, tak zledovatělou, že zachrastila, když ji odhodil na zem. „Sněhové mraky odtáhly, jsou vidět hvězdy a vítr rovněž utichl. Ale náš Angelos je tak vysoko zasypán, že bych ho asi neuviděl, nebýt hvězd.“

Čtvrtého dne poté, co uhodil mráz, vysekal Terteus se svolením krále a za pomoci posádky a jinochů z osady kolem lodi led a vyzdvihl ji. Postavili ji na břehu jezera v těsné blízkosti kůlové hradby, aby ho chránila před severním větrem. Když tak učinili, podepřeli boky lodi z obou stran, postavili dokola plůtek z vrbiny a loď ještě pokryli stříškou, aby ji sníh zcela nezasypal. Všechno, co se dalo odnést, vzali do chatrčí, přičemž způsobili velkou radost pohostinnému králi, když mu věnovali dva náhodou objevené džbány bílé krétské soli. Zdálo se, že sůl má pro tento lid, ztracený uprostřed nekonečných borů na samém konci světa, větší cenu než veškeré rudy, jež ostatně ani neznal – nemluvě o nejdražším kovu, železu, jehož nebyl ani na Krétě nadbytek. V celé osadě bys nenašel jediný předmět ze stříbra nebo zlata, nanejvýš několik bronzových topůrek a šípů, získaných patrně výměnou od kupců, jejichž hroty však měly zcela jiný tvar než krétské.

„Jezte!“ zvolal Perilavos. Shrnul nožem placky na hliněnou mísu, naklonil kotlík a polil je horkým olejem.

Usedli a ukrajovali nožem sousta, příliš horká, aby se dala vzít do ruky, foukali na ně a zvedali je k rtům.

„Za chvíli začne svítat,“ Perilavos zívl a natáhl ruku po nádobě s vodou, z níž vypil několik hltů. Pohlédl na Bělovlasého. „Již ti roztál dech? Jestliže ano, co bys tomu řekl, kdybychom se ráno vydali do lesa na hon? Vánice nás drží příliš dlouho pod střechou. Jestli dnes nevytáhnu paty z téhle chatrče, ať už nikdy nespatřím rodný břeh!“

Bělovlasý přikývl na znamení souhlasu a pohlédl na Tertea, který se tvářil, jako by je neposlouchal. Ale přesto se ozval:

„Jděte!“ zabručel s plnými ústy. „Mladíci z osady půjdou určitě také, protože jim už končí zásoby čerstvého masa.“ Zarazil se a potom dodal: „Všimli jste si, že se dny prodlužují a noci krátí?“

„Chceš tím povědět, že se to strašlivé období chýlí ke konci?“ řekl Perilavos pochybovačně. „Venku je ještě chladněji než předtím.“

Chvíli mlčeli.

„Přesto přijde den, kdy jezero ožije. A naše loď se zahoupe na vodě,“ pronesl Terteus. „Potom ponoříme vesla do vln a opustíme osadu. Sám jsem už přestal počítat dny, které tu prodléváme… “

Povzdychl si. Mnoho času již uplynulo od chvíle, kdy led spoutal jezero, tolik, že jim někdejší svět připadal neskutečný jako teplý, barvami a vůněmi vyplněný sen, z kterého se probouzeli do bílé, studené pouště, bičované severními vichry.

Bělovlasý si otřel prsty do silného koženého kabátu a vstal. Přistoupil ke dveřím, pootevřel je a vzápětí zase zavřel.

„Už svítá,“ pravil. Přistoupil ke stěně, kde měl na kolíku pověšený luk. Napjal tětivu a spustil ji. Tiše zadrnčela.

„Dnes s vámi nepůjdu,“ pravil Terteus a opět povzdychl. „Jestliže je pravda, co si zde lidé vykládají, dočkáme se vbrzku teplého období. Budeme muset rozložit plachtu na sněhu a spravit ji, protože jsme to dřív nestačili udělat. Kéž by už nastal den odjezdu!“

Stiskl ruce tak silně, až mu zbělely klouby. Nemohlo být nic úmornějšího než ta ustavičná nečinnost. Plavba s posádkou, která odvykla veslování a zlenivěla příliš dlouhým odpočinkem, nebude nijak snadná. Nebýt honů, které byly v posledních dnech jejich jediným zaměstnáním, zlenivěly by jejich duše jako duše žen. Celý den spali, vstávali pouze k jídlu, večer si občas zazpívali u ohně. Stejným způsobem si krátili čas i jinoši z osady, s nimiž se Kréťané stále snadněji dorozumívali, protože pomalu vnikali do jejich jazyka. Zdálo se, že na ně splývá ze zachmuřené oblohy, halící celý svět do šera a strnulosti, podivná únava, že se pohybují jako v polosnu. Ke všemu zlhostejněli – to jediné, na čem jim záleželo, byl žvanec jídla. Co se stane, až budou muset v blízké budoucnosti zdolávat větší překážky, než na jaké narazili dosud?

Smutkem jej naplňovalo vědomí, že je v tom ztraceném koutě světa nic nenutí tasit zbraň a bojovat o život, že jim nic nekáže uvědomit si, že jsou bojovníky. I na lovy chodili neradi. Zdejší lesy se hemžily zvěří, že skolit několik srn nebo chytit do pasti zajíce bylo hračkou. Ačkoli mráz nepovoloval a celé jezero i krajina odumřely pod sněhovým příkrovem, lidé tvrdili, že letošní zima není o nic tužší než předchozí, a označovali ji dokonce za mírnou. Ale Kréťanům se to zdálo k nevíře. Cožpak může být příroda krutější k lidským bytostem než zde?

Perilavos a Bělovlasý vyšli z chaty. Ačkoli vzduch byl mrazivý, zdálo se jim, že již tak nepálí jako včera. V úzké uličce vedoucí na malé náměstíčko na konci osady nepotkali živáčka. Z šikmých střech, pokrytých vysokými sněhovými polštáři, stoupal kouř. Perilavos prošel kolem největší, podlouhlé chaty, někdejší sýpky, v níž nyní přespávalo padesát hustě na sebe namačkaných členů posádky, a zamířil k jedné z menších, rovněž propůjčených hostům. Měla úzkou síňku, z níž se vstupovalo do obou jizeb. Nahlédl do jedné z nich.

Kamón a Metalavos, již oblečení, seděli u ohně a ostřili meče o ploché kameny, které polévali vodou z hliněného džbánu.

„Vítej, princi,“ pozdravil ho vesele Metalavos. „Pořád tě to ještě táhne do lesa? Nezažene tě mráz zpátky do světnice?“

Ale když viděl, že jsou oba v plné zbroji, protože brali na lov kopí, luky i meče a jedině štíty nechávali doma, vstal, přehodil přes záda kožešinovou pláštěnku a pohlédl na Kamóna, který se rovněž zvedl.

U brány je dohonil náčelníkův syn Me-sen, který znal velmi dobře zdejší lesy i doupata a pěšinky zvěře.

Když přešli přes most a stanuli na zledovatělém jezeře, slunce již vstalo. Budil se jasný, klidný den. Zavanul lehký větřík. Zpočátku běželi, aby se rozehřáli, pokřikujíce vesele na sebe, ale když vstoupili do tichého, vysokého lesa, umlkli. Me-sen, kráčející vpředu, zabodával oči do sněhu, pozoroval stopy, které se rozbíhaly různými směry. Poznal podle nich nejen dobu, kdy tudy prošla zvěř, nýbrž i její věk, zda byla mladá či stará. Velice se obdivovali jeho stopařskému umění, protože jim, vyrostlým v teplých krajích a neznající sníh, tyto stopy nic neříkaly.

Náhle Me-sen stanul a naklonil se nad šlápotami kanců, kteří se zřejmě těžce prodírali vysokým sněhovým náspem. V místech, kde si hrudí a hlavou razili cestu, zůstaly široké brázdy.

Les byl v těchto místech vysokokmenný, takže zrak mohl obsáhnout větší plochu než v nízkém hustém porostu nebo neprostupném pralese nad řekou. Vtom zahlédli v dálce stádečko srn, ale dříve než se k nim přiblížili, jdouce proti větru, rychlonohá zvířata je uslyšela nebo uviděla a utekla tryskem přes vysoké sněhové valy, do kterých zapadala až po šíje. Za chvíli je pohltila temná lesní stěna.

„Budeme je pronásledovat?“ Bělovlasý ukázal na les, do něhož uprchla. Ale Me-sen zakroutil hlavou. Natáhl ruku, vyzbrojenou lehkým oštěpem a naznačil, aby šli napřed. Obešli velkým obloukem jezero a zamířili zpátky k řece. Les houstl a cesta se stále víc klikatila, protože museli obcházet povalené, sněhem zasypané kmeny a křoviny. Posléze došli na palouk. Krystaly zmrzlého sněhu se třpytily v slunečních paprscích jako drahokamy. Vysoký les je chránil před větrem. Me-sen jim naznačil, aby zůstali na místě, sám se pustil přes palouk, přičemž bedlivě pozoroval sníh.

Stáli obrácení tváří k slunci a sledovali jeho počínání.

Vtom ucítil Bělovlasý poprvé po mnoha dnech hřejivý dotek slunečních paprsků. Bezděčně si přejel rukou po tvářích v obavě, že je mráz učinil necitlivými na chlad, jak se to přihodilo několika plavcům. Na omrzlých místech se jim udělaly rány, které museli dlouho léčit bylinným odvarem, připravovaným starými ženami, jež zůstaly v osadě.

Jeho obavy však byly plané. Paprsek, který nyní ulehl na jeho holé ruce, byl skutečně teplý. Bělovlasý zvedl dlaně k slunci.

„Asi jsem se pomátl na rozumu, protože se mi zdá, že slunce, které dosud přinášelo pronikavý chlad, najednou hřeje!“ pravil Metalavos vzrušeným hlasem.

Pohlédli na sebe s údivem i radostí. Nevěřili vlastním smyslům. „Pohlédněte!“ Kamón zvedl obě ruce nahoru a ukázal na oblohu. Zvrátili hlavy dozadu.

„Copak tam vidíš?“ zeptal se Perilavos. Obloha byla zářivě modrá a nad jejich hlavami se vznášel vysoko jeden nevelký obláček.

„Vítr!“ pravil Kamón nespouštěje ruce. „Copak nevidíte, odkud vane?“

Teprve tehdy porozuměli jeho slovům a jejich srdce se naplnila velkou radostí. Vítr, který poháněl tolik dní temná sněhová mračna ze severu a východu, si nyní pohrával s tímto lehounkým obláčkem a postrkoval jej na sever.

Mlčky hleděli na klouzající mráček a potom zvedli ruce sevřené v pěst k čelu, aby ho pozdravili. Byl hostem z daleké vlasti a současně příslibem jara.

Zahleděni na mráček ani neslyšeli Me-senovo volání. Stál uprostřed palouku a horlivě na ně mával. Zvolna k němu vykročili, ale pořád se ohlíželi po obloze.

Stopy byly hluboké a nestejnoměrné, jako by se tvor, který je zanechal, každou chvíli zastavoval nebo usedal. Neuhodli, komu stopy patří, ať nad tím dumali sebevíc. Působily dojmem, jako by je vyhloubil silný bosý muž s krátkými, zakřivenými prsty, ale přitom bylo zřejmé, že nepocházejí od žádné lidské bytosti.

Jejich zraky spočinuly tázavě na Me-senovi. Naznačoval rukou směr, kde stopy zmizely. Pronesl několik slov ve svém jazyce, ale neporozuměli mu. Napřímil se tedy, vycenil zuby, zvedl ruce a kýval hlavou dopředu a dozadu.

„Medvěd!“ vykřikl Bělovlasý. On jediný viděl párkrát zdálky toto nebezpečné zvíře na úpatí trojských hor. Ostatní o něm jedině slyšeli.

Pohlédli jeden na druhého. Me-sen přitiskl ruku k ústům a vykročil vpřed. Sel pomalu, přičemž se neustále rozhlížel. Prošli hustým mlázím, jež medvěd obešel, a pokračovali v jeho stopách na sever. Bělovlasý poznal podle hlubokých stop, že se medvěd v chůzi potácel, chvílemi opisoval půlkruhy nebo usedal, jak tomu nasvědčovaly dva velké dolíky ve sněhu, na jejichž okrajích po sobě zanechal chumáče tmavých chlupů. Raněný však být nemohl, protože po něm nikde nezůstala krev.

Šli rychle a mlčky v jeho stopách. Když minuli malý palouk a opět vstoupili do vysokého lesa, Me-sen zpomalil najednou krok a postupoval velmi opatrně, skloněný, s oštěpem v ruce. Co chvíli se otáčel a dával rukou znamení, aby se drželi za ním.

Posléze zůstal stát. Pomaloučku došli k němu a čekali se zatajeným dechem, až se medvěd objeví.

A už tu byl. Šel zvolna, po čtyřech, přičemž zvedal každou chvíli tmavou hlavu, jako by větřil. Mířil do hustého březového lesíka. Zřejmě nezaznamenal přítomnost lidí nebo je vůbec neznal, takže se nikoho a ničeho nebál. Právě se postavil na zadní a začal seškrabávat drápy kůru, pod níž asi hledal mladou mízu nebo něco jiného.

Me-sen na ně zakýval, naznačil očima medvěda a rozpřáhl ramena, jako by chtěl naznačit půlkruh. On jediný znal zvyky tohoto zvířete, věděl, že se medvěd teprve probudil ze zimního spánku a že jeho obrovská síla, která by je mohla později nebezpečně ohrozit, dosud dříme.

Vykročili proti němu v těsném rozestupu a zvolna jej obklíčili. Zřejmě je uslyšel, protože se ohlédl a upřel na ně malá očka, ukrytá v huňatém kožichu. Výstražně zabručel, ale nevrhl se na ně. Šel dál svou cestou směrem k mlází.

Me-sen přidal do kroku, prudce se rozmáchl a vrhl na něj svůj lehký oštěp.

Dřevce letělo rovnou za vzdalujícím se obrem. Bělovlasý byl v prvním okamžiku přesvědčen, že ho náčelníkův syn nezasáhl, ale první dojem byl mylný. V příštím okamžiku se oštěp zabodl do huňáčova krku.

Ozval se strašlivý ryk. Obr se rychle otočil a postavil na zadní.

Hrot oštěpu uvízl patrně velmi hluboko, protože se ohnal prackou, aby ho vytáhl. Chvíli se točil do kolečka a hrozivě ryčel.

Ale už byl u něho Perilavos, vrhl na něho své těžké bojové kopí s měděným hrotem a rychle uskočil zpátky. Kopí se zabodlo do

medvědova břicha. Opět zařval, vytrhl kopí a s oštěpem v krku vykročil proti nim daleko rychleji, než mohli lovci očekávat. Z rány v břichu se řinula krev. Šel přímo proti Bělovlasému, který očekával útok s napřaženým kopím a velkým strachem, protože věděl, že nezadrží postupujícího huňáče, i kdyby mířil sebelíp.

Vtom zahlédl širokoplecího Metalava a Kamóna, jak se s křikem vrhají na medvěda, zabodávají do něho kopí a rychle uskakují do bezpečné vzdálenosti.

Potom zvedl i on svou zbraň, mrštil jí vší silou do hrudi zvířete. Medvěd se zapotácel, postavil na zadní a postupoval hrozivě k Metalavovi, který byl nejblíž. Bělovlasý pozoroval se zaťatými zuby, jak jeho kopí sviští vzduchem. Zasáhl medvěda do hrudi. Ten však kopí vyrval, skočil dopředu a vrhl se na Metalava, který mu vrazil kopí těsně vedle místa, kde byl zasažen Bělovlasým. Vzepřený nohama pokoušel se zadržet útočící zvíře. Ale cožpak se mohl měřit s takovým obrem? Kopí se prohnulo a s praskotem zlomilo.

Metalavos uskočil. Huňáč rozpřáhl strašlivé pracky. Ustrnuli hrůzou, přesvědčeni, že už nic nezachrání udatného lovce. Ale vtom klesl medvěd na přední, opět se zvedl a dotkl se prackou hrudi, podobný raněnému člověkovi, který chce zadržet tryskající krev, s níž prchá jeho život. Me-sen, Bělovlasý a Perilavos k němu přiskočili s napřaženými meči, Kamón uchopil kopí do obou rukou a vší silou je zabodl do medvědova zátylku. Tehdy se medvěd ještě jednou postavil se strašlivým vypětím na zadní, na krátký okamžik znehybněl a potom klesl bezvládně do sněhu.

Dosud však žil. Dlouho se báli k němu přistoupit, ačkoli viděli, že jsou to už předsmrtné křeče. Jak ležel na boku, pomalu k nim otáčel skelné oči a vztekle na ně cenil obrovské žluté zuby. Z tlamy se mu dralo spolu s krvavou pěnou smrtelné chroptění.

Nakonec se jeho tělo napjalo, hlava klesla a zvíře znehybnělo. Přistoupili k němu. Metalavos ho sekl dvakrát vší silou do krku. Medvědova hlava se skutálela do sněhu, na němž se rozstříkly kapky husté temné krve. Teprve potom si ho prohlíželi a žasli nad jeho strašlivými zuby a mohutnými drápy.

Potom sťali několik velkých větví, uložili na ně skoleného huňáče a táhli ho k jezeru po stopách, které vyšlapali předtím. Jejich srdce přetékala radostí, protože přemohli obrovského medvěda a navíc povolil mráz a celý svět vypadal daleko přívětivěji. Slunce na obloze krásně hřálo a ze stromů padaly velké chumáče sněhu, zjihlé jeho teplým dechem.

Táhli tedy na větvích svůj skvělý úlovek, žertovali, poháněli se navzájem veselým pokřikem, jako by vedli obtěžkané osly nebo koně. Protože nebylo důvodu k spěchu, zabitý medvěd byl velmi těžký a táhnout ho nebylo snadné, zvláště když museli obcházet pokácené kmeny, vývraty a sněhové valy, blížili se k osadě krok za krokem a často odpočívali.

Náhle však Me-sen zůstal stát, pustil větev a poodešel o pár kroků. Chvíli se zaposlouchával do ticha, potom zvedl ruku na znamení, aby mlčeli. Užasle ho pozorovali, nechápali, co ho tak zaujalo, vždyť ulovili lesního obra a plahočit se za menší zvěří by teď bylo pod jejich důstojnost. Ale když Me-sen strhl prudce z ramene luk, následovali jeho příkladu.

Syn „hlavy vesnice“ zamířil beze slova do lesa. Sledoval stopy běžící rovnoběžně s jejich šlépějemi a vzdalující se od nich na východ.

Přiblížili se k němu a prohlédli si je. Byly to lidské stopy. Nechali tedy medvěda ležet ve sněhu a rozběhli se za Me-senem, který zmizel v hustých křovinách.

„Proč sleduje tuto stopu? Mohl ji zanechat někdo z nás, nebo nějaký mladík z jeho osady?“ otázal se polohlasem Perilavos.

„Určitě ho chce vyhledat a přesvědčit se, že to nebyl nikdo cizí,“ řekl Kamón, který mezitím doběhl k Me-senovi. Metalavos a Bělovlasý postupovali pár kroků za ním a bedlivě se rozhlíželi, ačkoli ani jim nebylo jasné, co Me-sena na těch šlápotách tolik zaujalo. Koho by napadlo cpát se do toho ztraceného kouta na samém konci světa v době tak strašlivého mrazu a závějí?

Vtom Me-sen stanul. Když k němu došli, viděli, že stopa opsala oblouk a doprovázela v jisté vzdálenosti jejich vlastní, zdálky viditelné šlépěje.

Šli zvolna za ním a teprve nyní vyčetli z vytlačených šlápot, co se zde před chvílí odehrálo. Neznámý se ubíral stále za nimi, ale tak, aby zůstal nepozorován. Plížil se od stromu ke stromu, ukrýval se před jejich zraky, jak tomu nasvědčovala místa, kde postával, a potom, zakryt kmeny a zasněženými křovinami, pokračoval dál, stále mezi nimi a řekou.

Došli posléze k místu, kde čerstvá krev a pošlapaný sníh svědčily o jejich zápasu s medvědem. Neznámý došel až tam a sledoval zdálky jejich boj, ukryt za stromem. Stál tam dlouho, jak prozrazoval vyšlapaný široký dolík, a nezanechal stopování ani po smrti medvěda. Opět je sledoval zpovzdáli, dokud na jednom místě neodbočil na východ, směrem k řece.

Šli opatrně v jeho stopách, až dospěli k široké, zamrzlé, čerstvým sněhem pokryté řece. Výrazná stopa běžela nejkratší cestou k druhému břehu a mizela v lese.

Stáli přitisknuti ke stromům na okraji lesa. Chovali se co nejtišeji, protože věděli, že neznámý nemůže být daleko. Me-sen jim pokynul, aby se vrátili. Uposlechli beze slova. Cestou do lesa přemýšleli, kdo to mohl být. Najisto věděli jedině to, že to nebyl nikdo z osady.

Vrátili se k zabitému medvědovi. Tatam byla dobrá nálada, vlekli ho tiše a ostražitě, ohlíželi se při každém kroku. Me-sen jim naznačil, že chce jít napřed. Po chvíli zmizel v lese a běžel do osady.

Když došli k jezeru, zahlédli dva muže, jak obcházejí bránu a běží po zasněženém mostě k lesu. Byli vyzbrojeni luky a lehkými oštěpy.

Konečně vstoupili se svým těžkým břemenem na most. Brána se před nimi otevřela a zavřela. Hlídali ji čtyři bojovníci s dlouhými oštěpy. Celá osada jim vyběhla vstříc. Kníže, Terteus,náčelník osady a Me-sen stáli před největší chatrčí a hovořili. Byl s nimi i starý Nasios s několika ozbrojenci.

Jakmile je uviděli, rozběhli se k nim a obdivovali se skvělému úlovku.

„Králův syn se nám zmínil o tom, že jste objevili v lese lidské stopy,“ pravil Terteus.

„Ano, je to tak.“ Kamón ukázal na jezero. „Sledoval nás, potom přešel řeku, kdežto my jsme se vrátili do osady.“

„Proto se vyzbrojili všichni jinoši? Kvůli jedinému cizinci, který se objevil v blízkosti?“ divil se Perilavos.

Kníže, pozorující medvěda s údivem i hrůzou, se rychle napřímil.

„Obávají se, že nepřišel sám, protože sotva lze předpokládat, že by se jediný člověk vydal v zimě do lesů a kroužil kolem osady.“

„Kdo to může být?“

„Patrně člen některého divokého kočovného kmene lesních lovců, kteří bloudí po nekonečných hvozdech tohoto severního světa a přepadávají nedostatečně chráněné osady, vraždí jejich obyvatele a loupí vše, co se dá odnést. Vůdce osady právě vyslal dva zkušené jinochy na zvědy, aby prozkoumali stopy za řekou a kolem jezera. Až se vrátí, dovíme se, co si máme o tom myslet. Pro jistotu přikázal bojovníkům, aby měli v pohotovosti zbraně. Já jsem vydal podobný příkaz našim, protože teď, když jezero zamrzlo, by sem mohl snadno vniknout nepřítel.“

Avšak jinoši se stále nevraceli a s příchodem noci se srdce všech naplnila neklidem. Teplý vítr, vanoucí z jihu, sílil. Sněhový škraloup začal měknout. Obloha se potáhla mračny, hvězdy zmizely. Několik bojovníků, mezi nimi Bělovlasý a Metalavos, se chtělo vydat za zmizelými, ale náčelník osady je vyzval, aby počkali do rána, protože stopy zřejmě zavedly zvědy velmi daleko, a pakliže zjistili, že opravdu patří nějakému kočovnému kmeni, s jehož záměry se chtěli seznámit, mohli strávit noc v lese.

Ulehli tedy k spánku, když se zabezpečili četnými strážemi, které hlídkovaly u brány, na dřevěné věži a u zledovatělého jezera. Tma byla neproniknutelná, a kdyby nepřítel chtěl nenápadně vklouznout do osady, snadno by mohl uskutečnit svůj záměr pod rouškou noci.

Bělovlasému se zdálo o medvědovi. Viděl obrovského huňáče, chtěl couvnout, vytasit meč, ale údy mu ztuhly a nebyl schopen pohybu. Medvěd se postavil na zadní a vrhl se na něho. Někdo jím zalomcoval. Procitl s výkřikem hrůzy.

„Vstávejte!“ řekl tiše Terteus.

Chlapec se vyjeveně rozhlédl kolem sebe. Když se vzpamatoval, uviděl Perilava, jak si připíná pás a strká meč do pochvy. Bezděčně natáhl ruku po zbrani.

„Pojďte! Obklíčil nás cizí kmen!“ zvolal Terteus a ihned vyběhl z jizby.

Uchopili luky, toulce, těžká bojová kopí i štíty a rychle ho následovali.

Ze všech chatrčí vybíhali ozbrojení mužové a spěchali ke kůlovým hradbám. Také Bělovlasý se vyšplhal na plošinu z otesaných klád, která sloužila bojovníkům jako základna k ostřelování nepřátel na jezeře.

Vyhlédl. Již se rodil den, ale lesy dosud tonuly v šeru. Nízko nad jezerem se sunuly chumáče mraků. Bělostná vodní hladina se zaplnila malými temnými postavami. Z lesa přibíhaly další a další.

„Určitě si myslí, že osadu chrání jenom několik desítek ozbrojenců. Jak by je mohlo taky napadnout, že tu jsme my,“ pravil Perilavos, který rovněž pozoroval hemžení na jezeře. Opřel kopí o kůl, stáhl z ramene luk, vytáhl šíp a položil jej na tětivu. Bělovlasý učinil totéž. Po celé délce hradeb, vlevo i vpravo, stáli obhájci, jeden vedle druhého.

Čekali. Terteus vystoupil na věž, aby obhlédl z výšky síly útočníků. Vzápětí seběhl dolů a hnal se ke králi, který stál uprostřed uličky před bránou.

„Zeptej se ho,“ pravil spěšně starému Nasiovi, který se nevzdaloval od krále na krok, aby ho měl vždy po ruce, kdyby se chtěl dorozumět s Kréťany, „co máme dělat, když přeběhnou zledovatělé jezero a dorazí ke kůlové hradbě, na níž stojí vesnice? Jestliže podetnou sekerami kůly, most se zřítí a my zahyneme dřív, než stačíme vypustit šípy a odrazit jejich útok!“

Král rozhodil bezradně ruce.

„Musíme učinit vše, aby nepřeběhli jezero.“

Terteus svraštil obočí. Chvíli pohupoval oštěpem, potom zvolal na celé kolo:

„Udatní Kréťané! Uchopte štíty i kopí a sestupte na jezero!

Čeká nás tuhý boj. Jestliže je nezaženeme, můžeme se rozloučit s životy, lodí i nadějí na návrat!“

Opustili tedy hradby a rozběhli se k bráně, která se otevřela dokořán.

Útočníci mezitím doběhli do středu jezera. Povzbuzovali se hlasitým křikem a bojovně mávali zbraněmi. Ale sotva uviděli krétské obhájce, jak se hrnou z brány na můstek spojující osadu s pevninou, zpomalili a začali se rozhlížet, jako by čekali na rozkaz. Co je především překvapilo, byl vzhled jejich protivníků, nádherné lesknoucí se přilby a obrovské dvojité štíty, jaké dosud nikdy nespatřili v severských pralesích. Když tito bojovně vyhlížející mužové sestoupili na zledovatělé, sněhem pokryté jezero a vytvořili dvojitý šik, postupující pomalým, stejnoměrným krokem proti nim, barbaři zůstali nerozhodně stát a váhavě se otočili čelem k nim. Teď už neplanuli takovou bojechtivostí, ale shlukli se uprostřed jezera a vyhlíželi své druhy, kteří stále vybíhali z lesa.

Začínalo svítat. Bělovlasý, kráčející v prvním šiku s knížetem a Perilavem po pravici a mladým Orneem po levici, vykukoval zvědavě zpoza štítu, aby si prohlédl bojovníky lesního kmene. Především ho upoutalo jejich oblečení. V kožených pláštích, těsných kožešinových nohavicích, obrácených srstí navrch, se podobali spíše lesním šelmám než lidem. Chundelaté pačesy jim divoce vlály ve větru, protože všichni byli prostovlasí kromě jednoho, který kráčel uprostřed a kolem kterého se všichni shlukli. Ten měl na hlavě kožešinovou čepici, z níž mu trčelo obrovské, rozložité jelení paroží,

velmi důmyslně připevněné a pohupující se při každém kroku. Šel lehkým, nedbalým krokem, jako na procházku. V chůzi mával těžkou kamennou sekerou na silném dřevěném toporu. Náhle ji prudce vztyčil a vyrazil chraptivým, ale zvučným hlasem jakýsi povel, který se nesl daleko k lesu, vrátil se ozvěnou zpět a zaburácel uprostřed nastalého ticha nad celým zledovatělým prostranstvím.

Barbarští bojovníci se na toto znamení rozptýlili v rojnici a uchopili dlouhé, úzké luky, zavěšené šikmo přes záda. Pochodující Kréťané se jich nejenom nezalekli, ale ještě přidali do kroku, a když jim první nepřátelská střela zasvištěla nad hlavami, letíc dál mrazivým vzduchem, zvedli štíty.

Rohatý náčelník lesního kmene opět cosi vykřikl. Barbaři zvedli zbraně a s křikem se rozběhli proti postupujícím obráncům.

Bohům podobný Vidvojos rovněž zvedl prastarou dvousečnou sekeru předků a vyzval zvučným hlasem Velkou matku, aby při nich stála. Dvě řady bronzových kopí zazářily a zatřpytily se ve světle přibývajícího dne.

Bělovlasý viděl tváře barbarů, zahlédl i jejich ústa, rozevřená v křiku, ale křik neslyšel. Běželi stále rychleji, snažíce se neprolomit šik, a chráněni hradbou sevřených štítů vrhli se jako mohutná lavina na nepřítele. Když narazili na první odpor, rovná přímka šiku se zavlnila, ale potom se opět vyrovnala. Bojovali nyní tělo na tělo. Odhodili kopí, protože se jimi v té tlačenici nemohli rozmáchnout, a sekali nemilosrdně bronzovými meči. Kopí jejich druhů z druhé řady se vysouvala jako tykadla hmyzu a zabodávala do nepřátelských těl.

Bělovlasý zvedl meč. Zahledl koutkem oka zkřivenou, divokou tvář a vztyčenou mohutnou paži s kamennou sekerou, která padla na štít Ornea a vyrazila mu jej z ruky. Orneus padl tváří na zem, nestačil však uvolnit ruku z držadla štítu, jímž byl tažen dopředu. Bělovlasý, sekající zuřivě mečem, odrazil barbarovu sekeru, připravenou k další ráně. Stáhl ruku, odstrčil ho štítem a opět sekl. Cítil, jak se ostří meče zařezává do měkkého těla. Barbarovy oči se široce rozevřely, z jeho rtů se vydral smrtelný chropot. Tlačen zezadu klesl těžce na raněného Ornea, který strašlivě krvácel.

Bělovlasý si nezapamatoval, kdy se tak stalo. Všechno se odehrálo v tak šílené rychlosti, že se sám později divil, jakým zázrakem mu utkvěly ty úprkem uhánějící obrazy v paměti. Sotva zahlédl ležícího Ornea, vztyčila se před ním nová postava mávající toporem. Zakryl se okamžitě štítem, do něhož nepřítel udeřil s takovou silou, že jej téměř povalil. Švihl poslepu mečem, ale jeho ostří jenom proťalo vzduch.

Ale vtom se barbaři neočekávaně rozprchli. Než se stačil podruhé rozmáchnout mečem, byli pryč, jako když se propadnou, zmizeli z dosahu jeho zbraně. Uviděl pusté jezero a shrbená záda barbarů vzdalujících se v zmateném úprku do lesa.

Vyrazil spolu s ostatními vítězný pokřik, pádil za nimi.

Se vztyčenými meči, nedopřávajíce si ani chvilky oddechu, hnali lesní bojovníky před sebou, přeskakovali nehybná těla padlých i svíjející se raněné a zabíjeli každého, koho dostihli.

Teprve nyní si všiml, že lidé z osady se rovněž zúčastnili bitvy. Kdy se octli na bojišti, nevěděl. Určitě zasáhli v rozhodujícím okamžiku a vrhli se na útočníky ze strany. Možná že právě to rozhodlo o konečném vítězství proti velké nepřátelské přesile a naplnilo strachem srdce mužů lesního kmene, přesvědčených, že narazí na slabý odpor malé vesničky nepřipravené na útok a nechráněné v zimním období hlubokými vodami jezera.

Těžce dýchali a rozhlíželi se. Bělovlasý uviděl Perilava, jeho božského otce i Tertea, který si otíral meč o cíp koženého kaftanu zabitého barbara. Byli unavení, ale veselí.

Ohlédl se. Z lesa se ozývaly tlumené výkřiky. To vesničtí mládenci pronásledovali v lese prchající útočníky.

Perilavos naznačil rukou les.

„Rozutekli se jako ptáci vyplašení orlem!“ zvolal vesele, ale potom zvážněl. Na ledě ležel muž v krétské přilbě. Božský Vidvojos stanul, poklekl vedle padlého a otočil jej tváří k světlu. Již nežil. Rána kamennou sekerou mu roztříštila hlavu tak strašlivě, že ho nemohli poznat, ani ho nazvat jménem.

Hned potom spatřil Bělovlasý dalšího mrtvého druha. Teprve teď si vzpomněl na Ornea, s kterým si letošní zimy často povídal a velmi se s ním spřátelil. Procházel se po zasněženém bojišti, posetém mrtvolami barbarů. K prvnímu střetnutí došlo tam, kde jich leželo nejvíc. Poznal z dálky přítele a rozběhl se k němu. Orneus se nehýbal.

Ležel, jak padl, v tratolišti krve, která zbarvila do ruda ušlapaný sníh. U jeho nohou ležel s rozhozenýma rukama barbar zabitý Bělovlasým.

Poklekl vedle mladého plavce. Rána sekerou mu usekla paži. Určitě byl mrtvý, ztratil příliš mnoho krve. Oči měl zavřené, tvář, zkřivenou bolestí, nehybnou.

Vtom přišel Terteus s Hermostajem. Bělovlasý zvedl hlavu. Mlčky ukázal na ležícího.

„Je to Orneus…,“ pravil Bělovlasý zcela zbytečně, protože to věděli i bez něho. „Bojoval vedle mne. Kryl jsem ho, když padl. Byl raněn až potom… Nebyl jsem u toho… “

Chtěl ještě něco dodat, ale vtom Orneus otevřel víčka.

„Žije!“‚ zvolal Terteus a rovněž k němu přiklekl.

Hermostajos zavrtěl hlavou.

„Již neuvidí západ slunce…,“ pravil tiše. Ustoupil o několik kroků, přitahován mrtvolou jednoho z barbarů, téměř zakrytou těly dvou jiných. Hlava však byla dobře viditelná. Dosud ji pokrývala kožešinová čepice, ale jeden z rozložitých parohů se zřejmě při pádu zlomil.

„Je to vůdce lesního lidu!“ vykřikl Hermostajos a strhl mu z hlavy čepici, aby se podíval, jakým způsobem k ní bylo připevněno paroží, že mu ani v boji nespadlo.

Ale Terteus a Bělovlasý nevnímali jeho slova. Orneus otevřel oči a usmál se:

„Odcházím…,“ zašeptal. V pohledu, který upřel na Bělovlasého, se zračila veliká úzkost. „Nečiň mi zlo, až odejdu.“

„Proč bych ti měl já nebo kdokoli jiný činit zlo?“ Bělovlasý potřásal udiveně hlavou. „Navršíme nad tvým tělem vysokou mohylu a uložíme do hrobu oběti, abys nebloudil a nežehral na nás.

Padl jsi v boji a statečně ses bil. Až vkročíš do země stínů, přijmou tě zemřelí hrdinové mezi sebe… “

„V Aténách…,“ zašeptal Orneus s námahou, „přišel sluha egyptského kupce Re-Se-Neta, mého pána, jehož jsem byl otrokem… a s ním Mínóův posel s rozkazem, abys mu byl vydán, že máš být odvezen zpátky do Knóssu… “

Přivřel oči. Nevěřili vlastnímu sluchu. Orneus tiše zasténal, ale potom se vzchopil a pokračoval:

„Přikázal to Mínós, aby vyhověl prosbě kněze, který přijel z Egypta…, a já… mně přikázal kupec Re-Se-Net, abych se přihlásil do vaší výpravy…, abych mu potom řekl…, jakou cestou se dostává na Krétu jantar… Kdyby tě Théseus odmítl vydat Mínóovi, měl jsem tě vlákat do pasti…, tak chtěl můj pán, kupec Re-Se-Net…, slíbil svobodu mně i celé mé rodině… Ale Théseus jim poslal za tebe jiného světlovlasého jinocha… A tebe dal odnést na loď v pithu, aby o tom nikdo nevěděl… Nemsti se mému duchu. Měl jsem tě vlákat do pasti… Nemsti se mi.“

Mlčky se na něho dívali. Když zavřel oči, mysleli, že už je po něm, ale Orneus je po chvíli opět otevřel. Jeho tvář prozrazovala, jak těžký boj svádí se svou poslední slabostí. Jako by chtěl oddálit neúprosně se blížící smrt, aby jim mohl vše povědět. Pohlédl na Tertea.

„Vím…, někdo je mezi námi…, nevím, kdo… má rozkaz… zabít knížete a jeho syna, kdyby se jim podařilo uniknout z Tróje… Nevím, kdo to je…,“ opakoval tiše. „Ale mému pánovi Re-Se-Netovi se to doneslo a řekl mi… abych si hleděl zachránit život, až k tomu dojde, a vrátil se do Knóssu… Chtěl vědět, jak se to stalo…, zda byl vyhuben Mínóův rod… Vrah, poslaný Mínóem je zde, mezi námi…, je zde… “

„Kdo to je?“ zeptal se Terteus, nakláněje se k jeho rtům. Už ho chtěl chytit za rameno a zatřást jím, ale když spatřil strašlivou ránu na jeho rameni, ovládl se.

Orneova duše se již chystala na poslední cestu. Otevřel ústa.

„Nemstěte se… na mně…, pamatujte…, řekl jsem… “

Zvedl pomalu zdravou ruku k tváři a dotkl se čela, aby pozdravil Velkou matku, k níž se vracel. Na rty mu vystoupila krev. Zakašlal, jeho tělo se napjalo, potom se náhle uvolnilo a z široce rozevřených očí vyprchal život.

Terteus se těžce zvedl. Pohlédl ještě jednou na mrtvého.

„Že by mu nadcházející smrt pomátla smysly?“ pravil nejistě. Ale přitom věděl, stejně jako Bělovlasý, že umírající mluvil pravdu.

„Až sem sahají jeho prsty,“ řekl tiše chlapec. „Skoro jsem na něho zapomněl, ale on si mě našel i v tom odlehlém koutě světa!“

„Kdo?“ zeptal se nechápavě Terteus. Myslel pořád na poslední Orneova slova.

„Sebek…,“ odpověděl Bělovlasý. „Bůh s krokodýlí tlamou, jemuž jsem byl zasvěcen.“

„Ale už ti nemohl uškodit. Hleď, jeho sluha leží mrtev, kdežto ty žiješ… “ Terteus snížil hlas. „Co soudíš o tom, co říkal o knížeti?“

„O knížeti, nebo o vrahu, který se vetřel mezi nás?“

„O tom druhém!“ Terteus pokrčil netrpělivě rameny. „Kdo to může být?“

Bělovlasý zavrtěl hlavou.

„Orneus nevěděl víc než to, že Mínós někoho poslal, aby se vloudil mezi posádku Angela. Možná že je jedním z těch, co zahynuli… “

„Málo mužů zahynulo…, pouze tři, nepočítám-li ty, co padli dnes…“ Terteus se zachmuřil. „Jako by na nás nečíhalo v této krajině dost nebezpečí! Je to strašné, vědět, že je mezi námi vrah, kterého každý den zdravíme, dělíme se s ním o jídlo a důvěřujeme mu jako každému jinému.“

„Jestliže mezi námi skutečně je, tak proč ještě nezabil knížete nebo jeho syna, ani zákeřně nezaútočil na jeho život, ačkoli k tomu měl za naší cesty příležitostí ažaž, třebas jenom při dnešní bitvě, kdy by se dalo těžko zjistit, kdo komu zasadil smrtelnou ránu! Kdyby se octl v blízkosti knížete a rychle ho probodl, ani Vidvojos by ve chvíli smrti nevěděl, že hyne od krétského meče!“

„To je pravda,“ přiznal Terteus po delší úvaze. „Ale třeba se domnívá, že dosud nenastala pravá chvíle. Kníže je naším vůdcem a jeho posvátná sekera nás vede do vítězných bitev. A ohlédneš-li se zpět, nabýváš přesvědčení, že bohové nad námi bdí, že od něho odvracejí nebezpečí a tím i od nás. Zrádce možná čeká, až doplujeme do míst, odkud mu budou známy stezky návratu. Potom splní Mínóův rozkaz a Vidvojos a jeho syn již nikdy nespatří rodný břeh. Důvodem může být strach, otrocká poslušnost, touha po bohaté odměně nebo všechno dohromady.“

„I kdybys měl pravdu a Orneus nelhal, co chceš dělat? Neodhalíš vraha, dokud neudeří. Myslíš, že ti vyzradí své tajemství, aby ho mužové rozsekali meči a hodili psům jako největšího padoucha?“

„Máš pravdu,“ přiznal Terteus s povzdechem. „Mínóův sluha nám to neřekne. Proto měj oči otevřené, já budu také bdít.“

„Máme varovat knížete a Perilava?“

Terteus zaváhal.

„Musíme tak učinit, i když jim to klidu jistě nepřidá. Není dobré, když velitel nemůže důvěřovat svým lidem. V každém bude větřit vraha, dokud se nepřesvědčí, kdo jím skutečně je,“ řekl s hořkým úsměvem. „Ale počkejme zatím. Jsem přesvědčen, že se neodváží vztáhnout ruku na knížete, dokud nezamíříme zpátky na jih. On chce také vyváznout se zdravou kůží a opustit tuto nehostinnou zem. Kdyby zahubil vůdce výpravy a jeho syna, obrátil by na sebe hněv celé posádky a sám by měl potom namále. A co je toto, bohové?!“

Zvedl hlavu a zíral s údivem na zachmuřenou oblohu. Bělovlasý vzhlédl rovněž k nebi. Přimhouřil oči. Jedna kapka, druhá, třetí…

Stala se podivuhodná věc. Na les, jezero, příbytky kůlové vesnice, živé i mrtvé se snesl drobný déšť.

Kormidelník Erikleves, který prožil celý život na moři, velmi zhubl a zestárl za poslední zimy, strávené v osadě. Ale teď, když ledy odtáhly a doba odjezdu se blížila, ožil a zářil spokojeností. Angelos této zimy také silně utrpěl. Jeho dno se proděravělo a Terteus je musel utěsňovat s dvěma nejzkušenějšími plavci po dva dny, než prohlásil, že je připraven k další plavbě.

Když tedy nastal onen den a oni mohli opět ponořit vesla do vody, radovali se, že skončila únavná nečinnost, a přitom litovali, že se musejí loučit s osadou, která je tak pohostinně přijala, i s lidmi, kteří jim za tu dobu přirostli k srdci. Teď se museli s tím vším loučit. Když Angelos vyplul z jezera a zamířil k řece, pohlédli naposledy na vysokou mohylu na břehu jezera, kde odpočívali v kamenném hrobě jejich druhové, a litovali jich, že již nikdy nezasednou s nimi k veslům, ani nepřipojí hlasy k písni u večerního ohně, až budou přistávat u stále nových, neznámých břehů.

Druhého dne dospěli do sousední osady na okraji pralesa, kde přenocovali, třetího je řeka zavedla do bažinaté krajiny. Na cestě je provázel mladý Me-sen a čtyři bojovníci, kteří mnohokrát pobývali v těchto končinách, a jeden muž z poslední osady. Měli se vrátit zpět člunem, připoutaným nyní k zádi. Brzy potom, co Angelos odrazil od břehu, uvědomili si, jak obrovskou službu jim prokázali doprovodem, že by Angelos zbloudil a ztroskotal v té nehostinné krajině, nebýt jejich průvodců.

V poledne druhého dne se obloha zatáhla. Řeka, rozvodněná přívalem jarních vod, líně proudila, vítr utichl a na celou krajinu se snesla mlha, tak hustá, že plavci sotva viděli na konec vesel a stanul-li Terteus uprostřed lodi, nemohl rozpoznat její špici. Angelos si pracně klestil cestu neviditelnou, tiše šumící řekou a řízení se ujali mládenci z osady, kteří vyhlíželi překážky, jichž tam naštěstí mnoho, nebylo, protože kdykoli se zvedl mlžný závoj, prostírala se před jejich zraky hladká vodní plocha, porostlá až po rozhraní obzoru rákosím, slabě osvětlená bledými slunečními paprsky. Ticho vůkol bylo hluboké, nezčeřené ani hlasy vodního ptactva, které se možná vyhýbalo tomu nevlídnému povodí, nebo se dosud nevrátilo ze zimního tahu.

Po třech dnech se obloha vyjasnila. Vpluli do území bažinatých jezer a potoků, vinoucích se uprostřed nekonečných, šumících polí rákosu. Táhla se až po obzor, přerušována matně se lesknoucími zrcadly stojatých vod, nazelenalými bažinami a bahnitými ostrůvky, nad nimiž se odnepaměti vznášely těžké výpary.

Hlavní koryto řeky, rozlévající se na mulovitých mělčinách, bylo točité a klikaté, mizelo v dáli, kde se zrak nemohl opřít o žádný pahorek ani strom.

Tu a tam dosud ležel na plátech tajícího ledu sníh, a ačkoli zima již odešla, noci byly pronikavě chladné. Veslaři cvakali zuby a děkovali bohům za to, že vzali s sebou kožichy, které jim prokázaly tak dobrou službu v minulých mrazivých měsících.

Zdálo se, že zde svět opravdu někde končí, tak neuvěřitelně ponurá jim připadala tato zamlžená krajina, že se věřit nechtělo, že by mohla být domovem nějakého člověka. A ačkoli Me-sen a ostatní jinoši z kůlové osady neprojevovali nejmenší známky neklidu, jako by si neuvědomovali hrůzné nebezpečí, vznášející se nad obzorem, nejeden Kréťan napínal sluch, neuslyší-li v dálce rachot vod řítících se do neúprosné propasti, za níž nemohlo být nic než smrt.

Po čtyři dny a noci se noha žádného z nich nedotkla pevniny, ale když se sluneční paprsky prodraly pátého dne v poledne šedým oparem, rozprostřeným nad mořem rákosu, spatřili nízký, rozlehlý ostrov, ne-li pevninu, a na něm stromy, dosud bezlisté a stejně šedé jako celý obklopující je svět, ale přece jenom živé a skutečné, jasně se odrážející od krajiny ploché jako stůl.

Když se přiblížili k pevnině, spatřili velkou, široce rozptýlenou vesnici a nad jejími střechami vysoké, blankytné sloupy kouře, které mírný vítr ohýbal k severu a rozvíval, dokud nesplynuly s mlžným oparem.

Stanuli kus od břehu, zatímco Me-sen odplul se svými druhy do vsi člunem.

Kníže a Terteus pozorovali z vyvýšeného zobce nízká obydlí, z nichž vybíhali lidé. Všichni spěchali k břehu, aby se podívali na neuvěřitelně obrovskou loď, kterou zde určitě nikdo nikdy neviděl a sotva kdy uvidí. Zdálky si všimli, že jen část obyvatel je vyzbrojena, většinu tvořily ženy a děti. Zřejmě se zde neobávali vpádu nepřátel. Nedostatek jakéhokoli opevnění i valů rovněž potvrzoval tuto domněnku. Nekonečné bažiny a povodí točitých řek a potoků tvořily nedobytnou hráz, kterou by bez pomoci zkušeného průvodce nepronikl žádný nepřítel. Byly to rozlehlé bažiny, jež se mohly co do velikosti měřit se stepí kolem velké řeky, jíž proplouvali na podzim.

Člun přirazil k břehu. Zástup lidí, kteří se seběhli, zakryl posádce Angela Me-sena a jeho druhy. Celou tuto krajinu patrně obýval jeden lid a sousedící osady žily spolu v míru. Rozhovor na břehu se rozvíjel přátelsky jako mezi lidmi, kteří se dobře znají. V jisté chvíli se dav rozestoupil, takže Terteus mohl uvidět Me-sena, jak ukazuje koráb vysokému šedovlasému muži držícímu v ruce dlouhou hůl. Všimli si, že se lidé drželi v uctivé vzdálenosti od nehybně stojícího starce.

„Je to určitě jejich vůdce nebo kněz,“ pravil knížeti mladý kapitán. „Ale spíš se domnívám, že kněze nemají a že vůdcové osad sami hovoří s bohy a obětují jim, což se mi jeví správné, protože můj otec rovněž skládal oběti jménem všeho lidu.“

„I moji předkové přinesli na Krétu královskou hodnost, spojenou se skládáním obětí…,“ pravil Vidvojos hledě na břeh, kde Me-sen právě ukazoval rukou na Angela, „a přibyli z Řecka, jak vypravují pověsti, ale nežili tam dlouho, protože přitáhli ze severu se stády koní. Než se stali mořeplavci, byli kočovníky a měnili neustále sídla. S uctíváním býka se setkali až na ostrově a přijali jej od původních obyvatel za boha, čímž spojili starou víru s novou. Ale myslím, že uctívali po celou dobu svého putování Velkou matku, stejně jako jiné národy našeho světa. A ačkoli jsme potomky býka, jedna z žen našeho rodu musí být vždy Ariadnou, zosobněním matky. Kdoví, zdali nebyli spřízněni s tímto lidem,“ tiše se rozesmál. „Národy dospívají za svého putování velmi daleko, když je pohání touha po kořisti, hlad nebo strach. Možná že jsme i my přišli na jih z těchto severských končin.“

Odmlčel se. Me-sen se svými druhy se vrátili k člunu. Zvedli vesla, rychle je ponořili a zamířili k‘ lodi. Po chvíli byli u nich. Starý Nasios přistoupil ke knížeti, ale všichni Kréťané již znali natolik řeč zdejšího lidu, že porozuměli Me-senovým slovům dřív, než je stařec stačil přetlumočit.

„Rádi vás zde přijmou,“ pravil Me-sen. „Je zvykem tohoto lidu hostit cizince. Ale když se dověděli, že je vás téměř stovka, zarmoutili se, protože trpí nedostatkem potravin a kromě ryb, které jim tu nikdy nechybí, sami nemají co do úst. Zbytek zrní určili na setbu a prasata ani ovce zabít nemohou, protože jich většinu vybili v zimě a zbylé musejí uchovat, jinak by neměli z čeho rozmnožit jejich rod. Ale řekl jsem jim, že jste dobře zásobeni obilím, medem a sušeným masem, že si potřebujete jedině odpočinout u ohně pod střechou a narovnat údy.“

„Pověz jim rovněž, dobrý Me-sene, že se odvděčíme králi štědrými dary!“ zvolal bohům podobný Vidvojos.

Člun se opět rozjel k břehu a velký koráb za ním.

Kdyby někdo řekl v této chvíli Terteovi, že se v této vísce, ztracené uprostřed močálů, přihodí něco, co změní jeho život, určitě by si pomyslel, že ho zrádně vržený oštěp nebo z úkrytu vypuštěná střela zmrzačí tak, že již nikdy nebude schopen zvednout meč. I nejudatnějším a nejprozíravějším se přihází takové neštěstí.

Ale že ho zde potká štěstí? Jaké štěstí ho tu mohlo potkat jeho, nebo kohokoli z posádky Angela?

Nikdo mu však nevěštil, a tak vstoupil nic netuše do velké jizby náčelníkova domu a zvědavě se po ní rozhlížel přimhouřenýma očima. Světnice neměla okna a jediným zdrojem světla bylo hladkými kameny obložené ohniště, na němž planul veselý oheň, vrhající na stěny mihotavou zář.

Uprostřed byl stůl s dvěma prostými, proti sobě stojícími lavicemi. Kromě knížete, Perilava, starého Nasia, Tertea a Me-sena, který byl náčelníkovým synem, zasedl ke stolu král vesnice se svými čtyřmi syny a – zvláštní věc! – i štíhlá mladá dívka, která zaujala místo po jeho pravici. Ani se nepohnula, když děvčata přinášela misky s rybí polévkou a široký baňatý džbán medu. Bohům podobný Vidvojos se vyptával krále na různé věci týkající se života jeho osady a ten mu odpovídal s klidem a rozšafností až podivuhodnou u člověka, který strávil celý život mezi bažinami, obklopen prostými rybáři a jejich ženami, kteří nikdy nikde nebyli a neznali svět ani dvorské obyčeje. Přitom král a jeho synové jedli střídmě, neprozrazovali chtivost, s jakou se tak často setkáváme u divokých kmenů, a jejich chování i způsob řeči až udivovaly vznešenou, naprosto nebarbarskou důstojností. Dívka seděla na konci stolu se sklopenýma očima, jež nepozvedla ani na okamžik k cizím mužům, kteří po ní tajně pokukovali, protože věděli, že není zvykem zdejších kmenů hodovat spolu s ženami, zvláště když se hostiny účastní cizinci. Usoudili z toho, že v této vesnici panují poněkud jiné obyčeje než u jiných.

Ačkoli plápolající oheň jen slabě osvětloval dívčiny rysy, všiml si Terteus, sedící proti ní, že je velmi krásná. Postavu měla ztepilou a vysokou jako dospělá žena, ale tahy obličeje téměř dětské. Chtěl ji oslovit, ale bohům podobný Vidvojos mluvil právě s králem, jenž ho napjatě poslouchal, takže se neodvažoval vpadávat mu do řeči. Znal ostatně pouze několik slov v jejím jazyce a kromě toho se bál, aby si to nevykládala jako neomalenost nebo dotěrnost, kdyby ji oslovil první, i když ho k tomu vybízela pohledem, jak se mu aspoň zdálo. Seděl tedy mlčky, srkal horkou rybí polévku, která mu pálila rty, a tajně pošilhával po sličné dívce. Čím déle si ji prohlížel, tím se mu zdála spanilejší. Pomyslel si rovněž, že je velmi smutná, ale protože jí nemohl pohlédnout do očí, nebyl si jist, zda tomu skutečně tak je. Možná že to způsobila přítomnost cizích mužů, že se tvářila tak vážně a soustředěně a nepokusila se ani o úsměv, ani na něj nevrhala šípy pohledů, jako to dělávají jiné dívky.

Bohům podobný Vidvojos na ni rovněž několikrát pohlédl a chtěl se již zdvořile krále otázat, zda je ona krásná dívka jeho dcerou, jak tomu nasvědčovala její nápadná podoba s čtyřmi královými syny. Kdyby jí nebyla, nezaujímala by asi tak čestné místo u stolu, ale kroužila s jinými děvčaty mezi světnicí a kuchyní a obsluhovala hosty.

Avšak král, jako by uhodl jeho myšlenky, jej předešel.

„Vím, důstojný cizinče, že ve tvé zemi ženy neusedají s dospělými muži ke stolu. Ani u nás nevládne takový zvyk. Ani ona, ač je mou jedinou dcerou, by nepožívala večeři spolu s námi, kdyby v době losování, jehož se účastní všechny panny naší vesnice, nevytáhla z mnoha žaludů, ukrytých v džbánu, jeden jediný, uvnitř vyhloubený a vyplněný zrnem z prvního posvátného klasu, jenž padl pod kamenným srpem o loňských žních. Od této chvíle se navždy rozloučila se svým dávným jménem a nazývá se nyní Vasan… “

Odmlčel se a starý Nasios přetlumočil její jméno slovem vesna, což znamená období, které následuje po zimě.

„A takto se bude zvát až do dne, kdy rozkvete první žlutý blatouch, jemuž darovalo slunce svou zlatou barvu. Do toho dne zasedá u mého stolu a jí nikoli ty potraviny, jež dostáváme my, ale placky, med a maso, které jsme pro ni uschovávali v zimním mrazivém období jako oběti určené bohu. Pověděl jsem vám o tom, abyste se nedomnívali, že vám podáváme horší jídlo, než jakým se sami živíme.“

Bohům podobný Vidvojos byl velmi překvapen slovy, jež právě uslyšel, a už se mu tlačila na rty otázka, bude-li sličné královské dceři vráceno její původní jméno, až rozkvete onen první jarní květ. Potom však usoudil, že není radno vědět o věcech bohů a obřadů s nimi spojených víc, než kolik sami řeknou ti, kdož jim vzdávají čest. Místo toho se zdvořile otázal, zda je v této bažinaté krajině dostatek polí, která by se dala osít zrnem, a kolik obilí potom sklízejí. Král zodpověděl tuto otázku stejně zdvořile, ale potom se odmlčel a vypadal jako člověk přepadený trudnými myšlenkami, které se marně pokouší zapudit.

Když starý Nasios tlumočil králova slova o jeho sličné dceři, přestal Terteus jíst a bezděčně pozoroval její líce. Neušlo mu, že dívčiny štíhlé prsty, které právě ponořila do hluboké misky s kousky masa, znehybněly při prvních otcových slovech. Právě tak ztuhla i její tvář, ale oči přitom vrhly letmý pohled na Tertea, jako by se chtěly přesvědčit, zda se na ni dosud dívá. Jistě si povšimla krásného, urostlého cizince i obdivných pohledů, jež na ni neustále vrhal, protože ihned spustila zraky, rychle zvedla ruku k ústům a začala opět jíst. Avšak Terteovi, který od ní nemohl odtrhnout pohled,

neušlo, že se její tváře i krk, vystupující z bílé režné košile, kterou si určitě sama utkala, pokryly temným ruměncem. Spustila zraky ještě níž, jako by byla neobyčejně zaujata masem položeným na dně misky, a nezvedla hlavu až do konce hostiny, zaražená a stále uzardělá.

Terteus si zhluboka oddychl.

Vasan, opakoval v duchu. Ano, vesna! Dobře se stalo, že právě ona vytáhla žalud, protože žádná z panen, které poznal, není do té míry hodna toho jména jako právě ona! A stále si v duchu říkal, Vasan…

Když dojedli a vstali od stolu, obrátil se božský Vidvojos na krále se zdvořilou otázkou, zda by si směl prohlédnout vesnici a poznat její život i obyčeje. Král se jeho přání ochotně podvolil. Vesnice, velmi rozlehlá, neležela na ostrově, jak se zprvu domnívali. Na severu ji obklopovala pole a vysokokmenné lesy, za nimi se táhly bažiny tak obrovské, že král ani nikdo z osady nikdy nedohlédli jejich konce, ačkoli jimi pluli tři dny. Král jim ani nemohl povědět, zda jsou v oněch končinách nějaká lidská sídla, ale pokud ano, pak velmi vzdálená, protože ani on, ani nikdo z jeho poddaných, podobně jako jeho otec a dědové nepotkali nikdy člověka pocházejícího z oněch končin. Kmen, k němuž patří jeho lid, má svá sídla podél řeky, která protéká bažinami. Za nimi začíná jiná řeka a ta míří od svého pramene na západ, neboť v tomto bažinatém povodí bere počátek mnoho řek proudících všemi směry. Právě po této řece, směřující na západ, by se měli vydat, chtějí-li doplout k moři. Moře, jak je mu známo, leží na severozápadě, ale cesta k němu je ještě velmi dlouhá. K pramenům druhé řeky pronikli rovněž kupci ze západu, jeho lidé je převážejí někdy z osady do osady, protože by bez cizí pomoci určitě zahynuli a zbloudili v bažinách. Také s nimi vyšle dva své syny, aby je doprovodili do příští vesnice a zajistili jim tam vlídné přijetí. Me-sen a jeho druhové se vrátí do kůlové osady, protože další cestu ani oni neznají.

Mezitím obešli vesnici a nahlédli do dvou chatrčí na jejím okraji, kde byly chlévy s vyhublými kravami a ovcemi. Udržet stádo v období chladu a sněhu nebylo nijak snadné. Uviděli rovněž prasata, vychrtlá oproti tučným řeckým vepříkům a připomínající barvou i mimořádnou čiperností divoká prasata.

Když se vraceli bahnitou, dešti rozmoklou pěšinou zpátky k řece, král se náhle zarazil a mlčky stanul. Hleděl široce rozevřenýma, hrůzou zakulacenýma očima na malý močál, na jehož okraji se začaly zelenat první rostlinky.

I ostatní se zastavili, a protože král stále mlčel, začali se božský Vidvojos a Perilavos bezděčně rozhlížet, co způsobilo tak nápadnou změnu v hostitelově chování. Nic však nenašli.

Terteus se ubíral jako poslední za královou dcerou, která šla vzadu se skloněnou hlavou a sklopenýma očima. Všiml si, že i ona se zarazila a zvedla ruku k tváři, jako by chtěla potlačit výkřik. Napadlo ho, že zahlédla hada, vrhl se tedy dopředu, ale vtom si všiml, že král, jeho dcera i synové hledí jako očarováni na okraj mokřiny. A ačkoli nevěděl, proč stojí jako zkamenělí, ochromení hrůzou, pochopil, že to způsobila dvě malá žlutá kvítka, která rozevřela své kalíšky nad mokřinou.

Král se pomalu otočil, přistoupil k dceři a stiskl jí ruku. Schýlila ještě hlouběji hlavu, potom se napřímila a bolestně se na něho usmála.

Kréťané je mlčky pozorovali. Nechápali sice, oč jde, ale cítili, že se stalo něco, co má pro tyto lidi obrovský význam.

„Ctihodný cizinče,“ oslovil král božského Vidvoje, „když jsem ti řekl, že má dcera vytáhla los a byla zasvěcena bohu na důkaz díků, že nám dovolil přežít zlou zimu a dočkat se jara, jež přináší život, neřekl jsem ti zdaleka vše, protože tato věc nebyla vaší věcí a kromě toho jsem věděl, že odplouváte zítra zrána hned po východu slunce. Tyto květiny vzešly teprve včera, takže jsem doufal, že se budu ještě několik dní těšit z přítomnosti své milované dcery. Ale žel, první žluté poupě již rozkvetlo a po něm druhé.“

Zarazil se, hluboce si povzdychl a přivřel oči. Potom však ovládl dojetí, nedůstojné vůdce kmene a krále, a dopověděl:

„Když rozkvete první z těchto žlutých květů, musí obětní panna odplout hned nazítří po řece k moři podobně jako ledové kry, aby uvolnily místo zeleni jarních luk. Tak chce zákon. Spoutána bude uložena do člunu zatíženého kameny a provrtaného na dně, aby neutonula rychle, ale zvolna. Člun postrčí zdejší jinoši do vody a panna se vzdálí od rodných břehů. Odnese s sebou krutou zimu, období smrti a tmy, kdy nezakvete jediný květ, ani nezapěje pták. Až se tak stane, bůh sešle na zemi jaro, které bude vládnout světu a živil lidi i zvířata.“

„Králi!“ zvolal božský Vidvojos, otřesen jeho slovy. „Jak se s tím můžeš smířit? Jak můžeš klidně přihlížet smrti své vlastní dcery a neprotivit se zákonu?“

„Rozhodl o tom los,“ odpověděl tiše král. „Když začíná přibývat dne, vytáhne jedna z panen vyhloubený žalud, a když rozkvete první sluneční květ, musí odplout v člunu po řece. Nemohu přece obětovat jiné dcery svého kmene a vlastní chránit před neodvratným rozsudkem boha, který si ji ze sta jiných vyvolil. Prožila deset a pět jar. Již jednou táhla los s ostatními dívkami, ale bůh tenkrát chtěl, aby jiná vytáhla vyhloubený žalud. Kdyby odešla do domu některého z jinochů, kteří ji chtěli pojmout za ženu, nepokoušela by podruhé osud. Ale ona pohrdla těmi, kteří si ji chtěli odvést, takže si ji rozhněvaný bůh vyvolil, když ji spatřil u urny podruhé. Co mám tedy činit? Nemohu porušit zákon svého lidu. Zabili by mne i mé syny, kdyby se postavili na mou stranu. A správně by učinili, protože neposlušnost by vyvolala nenávist bohů a ta by se obrátila proti nám všem! Kým je člověk, aby se jim protivil? Kdybych mohl obětovat svůj život místo ní, učinil bych tak. Ale bůh by nepřijal mou oběť. Ničeho bych tím nedosáhl.“

Pohlédl zoufale na dvě malá žlutá poupátka a šel dál se svěšenou hlavou. Kníže a Perilavos záměrně zpomalili, protože pochopili, že chce být sám se svým hořem. Čtyři královi synové se mlčky přidružili k otci.

Tehdy se stala podivná věc. Dívka, jejíž osud se měl za svítání naplnit, se náhle otočila k Terteovi, který stál jako zkamenělý, jako by nemohl pochopit smysl toho, co bylo řečeno Nasiovými ústy. Stanula před ním, přivolala starého tlumočníka a hledíc Terteovi neohroženě do očí, pravila tiše:

„Bůh chce, abych zítra za úsvitu zemřela. A protože vím, že se tak musí stát, nebudu před tebou tajit své myšlenky, i když si uvědomuji, že by se tato slova, pronesená v jiné době, mohla zdát příliš smělá… Zaváhala na okamžik, ale potom rychle dokončila: „Nevím, zda si bohové chtěli ze mne ztropit krutý šprým, nebo si přáli, abych ještě více litovala svého zmařeného života, ale když jsi vstoupil do domu mého otce a pohlédl na mne, krásný cizinče, zaplesalo mé srdce radostí… A věz, že kdybych žila, tak nikdo jiný… Jedině ty… “

Nedomluvila, selhal jí hlas. Natáhla ruku a dotkla se jeho paže, jako by se chtěla ujistit, že stojí před ní, že to není sen. Potom se otočila a odešla.

Terteus udělal krok, chtěl se za ní rozběhnout, ale potom stanul a zvedl ruku k čelu. Potřásal hlavou jako člověk, který byl neočekávaně udeřen. Mlčky hleděl na její vzdalující se, štíhlou postavu.

„Slyšel jsi, starče, co řekla?“ zeptal se posléze tichým hlasem. „Slyšel jsi to?“

Starý Nasios, hluboce dojatý smutkem, vyzařujícím z tváře mladého kapitána, si jenom povzdychl.

„Bohové!“ zvolal Terteus. „Proč jsem nezahynul dříve, proč mě nezasáhly střely barbarů nebo krétský meč, když jsem upadl do krétského zajetí? Co si počnu? Proč jsme nepřipluli o den později? Nikdy bych ji nespatřil a mé srdce by zůstalo klidné.“

Na konci pěšiny, kterou se vzdálila dívka, stál starý muž s vysokou holí. Přistoupila k němu a společně s ním zmizela mezi chalupami.

Terteus svěsil hlavu. Němě pohyboval rty, jako by hovořil sám se sebou. Avšak starý Nasios, kráčející vedle něho, neslyšel jediné slovo, které si tiše šeptal mladý kapitán.

Náhle Terteus stanul, vytrhl z pochvy meč a rozmáchl se, jako by chtěl srazit nepřítele. Uťal malý kvítek se žlutým okvětím, který se zlatověl na stezce. Sklonil se, vzal ho do ruky a chvíli pozoroval nevidoucíma očima. Potom ho rozdrtil v prstech a hodil za sebe.

Bělovlasý, Hermostajos a dva další muži měli toho večera hlídku u lodi, připoutané k stromům dvěma pevnými lany. Ze zobce a zádi vyhodili ještě dvě kamenné kotvy, které udržovaly Angela v určité vzdálenosti od břehu, aby nedrhl dnem o písek. Vyrobili je za letošní dlouhé zimy, kdy je mráz a sníh věznily v chalupách. Ač byly tvarem velmi jednoduché, výborně se jim osvědčily na řekách, jejichž proud vždy postrkoval loď k břehu. Byly to velké kameny, omotané pevně lany, aby se nemohly vysmeknout. Spouštěli je na dno a druhým koncem přivazovali k silným hákům přitlučeným k palubě. Když spustili kotvy do řeky, každou po jedné straně, loď se ani nepohnula.

Bělovlasý právě pozoroval Hermostaje, který před chvílí objevil na břehu krásný, kulatý a plochý kámen a teď jej omotával šikovně, ač téměř poslepu lanem. Hermostajos velmi rád vykonával veškeré práce, při nichž mohl důmyslně používat provazu.

„Hej! Kde jste?!“ ozval se na břehu hlas.

Bělovlasý přistoupil k přídi. Noc byla tmavá, a ačkoli dole planul oheň, vrhající na vodu mihotavou zář, nerozeznal volajícího. Přesto poznal podle hlasu, že je to Terteus.

…Jsi to ty, Tertee?“

„Copak mě nevidíš? Potřebuji s tebou mluvit.“

Chlapec vyskočil na zábradlí, odrazil se a seskočil mrštně dolů. Dopadl na zem těsně u břehu.

Zahlédl ve tmě vysokou postavu. Terteus se dotkl jeho paže a výstražně položil prst na rty, aby mlčel.

Šel rychle podél břehu, jako by se chtěl co nejvíc vzdálit od osady. Bělovlasý ho následoval. Vesničané už spali. Spali i plavci z Angela. Všichni byli velmi unaveni pětidenní plavbou a těžkou prací u vesel, protože točité koryto a bahnité mělčiny vyžadovaly neustálou pozornost. Nanejvýš si trochu zdřímli, schouleni na lavicích, obklopeni lezavým chladem a protivnou, až do morku kostí pronikající mlhou, která se vznášela nad nekonečnými močály. Teď, když se dosyta najedli a ohřáli u velkého ohně, upadli do těžkého spánku, stísněni ve dvou chatrčích, které jim nabídli vesničané k přespání. Bělovlasý rovněž padal únavou, ale protože mu připadla první hlídka, statečně přemáhal ospalost.

Proto stále zíval, když šel za Terteem. Neviděl ho od okamžiku, kdy odešel s knížetem, Perilavem, Me-senem a starým Nasiem do králova domu na hostinu. Divil se dokonce, že se nepřišel podívat, v jakém pořadí stanovili hlídky na lodi, jak bývalo jeho zvykem. Určili je nakonec bez něho losováním. Co asi mu teď chce?

Vzdálili se pořádný kus cesty od posledních chatrčí, když tu mladý kapitán zůstal náhle stát a pravil:

„Vím, že nerozumějí našemu jazyku, ale chci mít jistotu, že mě neuslyší nikdo z posádky,“ řekl.

„Nikdo z posádky?“ opakoval nechápavě Bělovlasý. „Co se stalo?“

Bezděčně zvedl ruku k pasu, aby se přesvědčil, že nezapomněl na palubě meč.

„Přišel jsem za tebou, protože jsi jediný, kdo mi může poradit,“ pravil Terteus.

Opět se odmlčel. Bělovlasý otevřel ústa, ale hned je opět zavřel.

„Všichni jsou Kréťané…,“ pravil Terteus po chvíli. Mluvil pomalu, jako by vážil každé slovo… Kréťané, kteří se vydali na dalekou výpravu se svým knížetem a mne poslouchají jedině proto, že jim to přikázal. Tím nechci říct, že nejsou odvážnými bojovníky a dobrými druhy. Už nejednou dokázali, že jejich srdce jsou statečná… Kdybychom měli ráno vytasit meče proti desetinásobně silnějšímu nepříteli, nebál bych se, protože vím, že by ani obava před odchodem do země stínů nevzala sílu jejich pažím a srdcím odvahu, že by bez ohledu na smrtelné nebezpečí bojovali do posledního dechu… “

Opět se zarazil.

„To je pravda,“ pravil Bělovlasý, který stále nechápal, oč mu jde.

„Ale teď, kdy prožívám nejtěžší chvíli svého života, nevím, co činit, a jsi to jedině ty, s kým mohu mluvit, protože žádný z nich by se nepostavil na mou stranu a neobětoval za mne život. Je to velká vesnice a několik set mužů vytáhne zítra proti nám. Obelstít je a uprchnout taky nelze, protože kdo by nás vyvedl z močálů a ukázal nám cestu k odlehlému moři?“

„Nerozumím ti, Tertee…“ Bělovlasý zavrtěl hlavou. „Víš, že jsme spojeni velkou přísahou a že bych tě nezradil, ani kdyby jí nebylo. Ale pověz mi konečně, co se stalo od chvíle, kdy jsme sestoupili na pevninu?“

Viděl na pozadí dalekého ohně, jak Terteus odvrátil hlavu. Chvíli mlčeli.

„Když ti řeknu, co se stalo, vysměješ se mi, nebo si pomyslíš, že jsem zešílel,“ pravil smutně. „Dobře vím, že mě nikdo, kdo je při smyslech, nepochopí. Možná že mě bohové, kteří mě tolikrát šťastně vyvedli ze všech nebezpečí od chvíle, co jsem poprvé zvedl oštěp, opravdu připravili o rozum a chtějí, abych zítra ráno bídně skončil. Ale vyslechni mě až do konce a neposmívej se mi, dokud nezvíš, co se stalo.“

„Nebudu se ti posmívat, ať řekneš cokoli,“ pravil vážně Bělovlasý.

„Poslouchej tedy. Když jsem vstoupil do domu zdejšího krále, seděla u stolu dívka. Seděla na lavici proti mně a neřekla mi ani slovo a jenom jednou o mne zavadila pohledem. Ale když jsem se po hostině zvedl, zdálo se mi, že jsem od chvíle, co žiji, toužil spatřit její líce a hledět na ně tak dlouho, dokud mi bohové nezavřou oči. Uvěřil bys něčemu takovému?“

Uvěřil, Tertee, protože z tebe mluví upřímnost. Rozumím ti, i když jsem sám nic takového nikdy nezažil.“

„Ani já až do této chvíle, ačkoli jsem starší téměř o deset let. Ale tím to nekončí. Král nás po hostině vyzval, abychom se s ním prošli po vesnici, že nám ji chce ukázat, a když jsme se vraceli, přistoupila ta dívka ke mně a pravila, že její srdce zaplesalo radostí, hned jak mě spatřila.“

„Vezmi ji tedy na loď a učiň svou manželkou, bude-li tomu chtít!“

„Pověděla mi také,“ pokračoval Terteus, jako by neslyšel jeho slova, „abych se nedivil její upřímnosti, nepřístojné u ženy, ale že musí zítřejšího rána zemřít. Vytáhla los a bude obětována. Spoutanou ji uloží v malém proděravělém, kameny zatíženém člunu a spustí na řeku.“

Bělovlasý chvíli mlčel.

„Co tedy uděláme? Chceš ji v noci unést a uprchnout s ní?“ pravil posléze.

„Kdybych to udělal, kam půjdeme, když neznáme cestu? Zabloudili bychom a celý kmen by nás pronásledoval na lodích, dokud by nás nedostihl a nepotopil v bažinách. Všichni druhové by zahynuli mou vinou… Cožpak mohu obětovat loď i životy svých druhů kvůli neznámé dívce, která se na mne jednou usmála? Cožpak mohu od nich žádat, aby mi pomohli? Kdyby některý z nich přišel ke mně s něčím takovým, co bych mu odpověděl? Jenom šílenec by se něčeho takového odvážil v tak nevýhodném místě a nepříznivých okolnostech.“

„Chceš tedy, aby zemřela?“

„Zemřu spolu s ní!“ vykřikl vzrušeně Terteus. „Ale dříve, než se tak stane, pošlu do země stínů mnoho těch, kdo usilují o její smrt.“

„Činí jenom to, co jim přikazují zákony,“ odpověděl Bělovlasý. „Její otec je přece králem. Když ji on nebyl s to ubránit, nic nezmění její osud, protože jde o posvátnou věc. Nikoli z nenávisti posílají na smrt tu, kterou sis zamiloval.“

„Nic víc mi nemůžeš říct?“ vybuchl Terteus.

„Počkej, až domluvím. Jestliže se rozhodneš na ně udeřit, nebudu se ukrývat před jejich hněvem, ale stanu s obnaženým mečem při tobě. Je-li taková vůle bohů, zemřeme zde oba.“

„A ona spolu s námi?“

„Ona spolu s námi,“ opakoval jako ozvěna Bělovlasý. Chvíli mlčeli.

„Co kdybychom šli za knížetem?“ uvažoval horečně Bělovlasý. „Spí s Perilavem ve zvláštní světnici. Probudíme je!“

„Jak mi může pomoci? Bude mě odvádět od zoufalých pokusů, protože mi důvěřuje, potřebuje mě, chce, abych dovedl Angela zpátky na Krétu. Myslíš, že bude ochoten zemřít pro něco, co jistě v duchu pokládá za nesmyslné?“

„Spojili se s námi velkou přísahou…,“ přesvědčoval ho Bělovlasý. „Vím, že je Perilavos velkorysý, i když jsem si o něm zprvu myslel něco zcela jiného, řekne-li Perilavos, že bude stát při nás a zahyne spolu s námi, učiní kníže vše, abychom královu dceru zachránili a unesli.“

„To je pravda, ale co potom? Když zvítězíme, změní se její láska v nenávist a odpor. Jak jinak, když uvidí, jak zabíjíme jejího otce, bratry a všechen lid. Ale nezabijeme-li my je, zabijí oni nás.“

„Co chceš tedy dělat? Když ti ji nedají po dobrém a násilím ji odvést nemůžeme, není jiného východiska.“

Opět zmlkl.

„Lest…,“ pravil po chvíli Bělovlasý.

„Lest?“ zeptal se nechápavě Terteus.

„Ptal jsem se, co uděláme, když ji nebudeme moci odtud odvést ani po dobrém, ani po zlém? Tys neodpověděl. Odpověděl jsem si tedy sám. Můžeme ji osvobodit jedině lstí.“

„Jak to myslíš?“

„To nevím… “ Bělovlasý potřásl zamyšleně hlavou. „Ale jestliže ji nemůžeme zachránit v otevřeném boji, musíme vymyslit něco jiného… Chtějí ji nejdřív zabít a potom teprve poslat po proudu?“

„Ne. Její otec pravil, že ji spoutanou a živou uloží do loďky s proděravělým dnem, aby ji řeka vzala a pomalu potopila… “

„Otvory nemohou být příliš velké, protože jinak by loď klesla ke dnu hned u břehu…,“ řekl zamyšleně Bělovlasý.

„I já se tak domnívám. Má vzít s sebou zimu a uvolnit místo jaru.“

„Co kdybychom se ukryli v jiné loďce mezi rákosím, počkali na ni, vytáhli ji, až připluje, a potom tajně přenesli na Angela?“

„Jiné čluny ji mohou zdálky provázet, dokud ji nepohltí řeka.

Neptal jsem se na to, ale možné to je, protože řeka se o kus dál stáčí. Určité ji nebudou chtít ztratit z očí, ale poplují za ní, dokud se nestane to, kvůli čemu byla spuštěna na vodu.“

„To je pravda,“ přiznal Bělovlasý.

Opět se odmlčeli.

„Ne…,“ řekl zoufale Terteus. „Nic nezachrání ji ani mne! Jestliže se na ně vrhnu s mečem, ovládni se a nepomáhej mi. Proč bys měl obětovat svůj mladý život, když se tě to netýká! Nikomu bys svým činem nepomohl a ještě sám sobě přivodil smrt!“

Ale Bělovlasý ho neposlouchal.

„Tertee!“ chytil ho prudce za ruku. „Napadla mě jedna věc. Vyprávěl mi o tom Hermostajos v zimě, když jsme seděli celé dny u ohně a vykládali si, co jsme kdy viděli a zažili. Jako malý chlapec lezl tajně do kupeckých lodí v přístavu v Amnísu a kradl, co mu přišlo do ruky, zatímco jeho druhové hlasitě skotačili, aby odvrátili pozornost stráží. Já sám jsem to v dětství taky zkoušel, když mě vzal otec do Tróje.“

„Kam míříš těmi slovy?! Mluv!“ Terteus ho uchopil prudce za rameno a zacloumal jím.

„Pusť! Chceš, abych vypustil duši, než si to promyslím?! Kroť svou netrpělivost a vyslechni, co ti chci říci. Nevím ještě, jak by se to dalo udělat, ale myslím, že jsem už přišel na to, jak se přiblížit nenápadně k loďce.“

Terteus ho pustil, přitiskl tvář k jeho rtům a řekl chraptivým hlasem:

„Mluv!“

Tehdy se mu Bělovlasý svěřil se svým nápadem.

„Jenomže nevím, co udělat potom, jak ji zachránit…,“ dodal nejisté. „To první nebude pro něho ani pro mne nijak obtížné.“

Terteus chvíli přemýšlel. Potom se mladý kapitán napřímil a zvedl ruku k temné obloze.

„Myslím, že si už potom poradím sám,“ pronesl tiše a prozradil Bělovlasému, co chce potom podniknout.

„Zbytek ponechte mně,“ řekl nakonec. „Jestliže bohové neranili mé srdce tou neuvěřitelnou slabostí jenom proto, aby mě zahubili, potom vím, co udělám! Pojďme k Hermostajovi. Věřím, že se nezalekne nebezpečí a přidá se k nám.“

Ačkoli blížící se den mohl nejenom zhatit jejich záměry, ale být i jejich posledním, vraceli se v daleko veselejší náladě k černajícímu se obrysu obrovské lodi, kolébající se na řece. Byli lidmi činu, a rozhodnutí, jež právě pojali, odvalilo z jejich srdcí těžký kámen. Ostatek byl v rukou bohů.

Vesnice vstala toho dne daleko dřív, než úsvit odvál z domů a stromů noční tmu. Učinili tak s hlasitým žehráním a bědováním i plavci z Angela naříkajíce, že jim přísný kapitán nedopřeje spánku.

Vesničané se stahovali na břeh, kde stály čluny, a obklopili širokým půlkruhem jeden z nich.

Jakmile se rozednilo, vystoupili z davu čtyři statní mužové, vzali špičaté úlomky křemene, vyvrtali v člunu několik otvorů a přenesli do něho bílé kameny, nachystané dlouho předtím. Opatrně je uložili na dně, aby člun nepřetížili, protože potom by oběť nedosáhla kýženého účinku, zima by daleko neodplula, ale vrátila se dřív než v jiných letech a přinesla s sebou ještě další a větší mrazy.

Když byli se svou prací hotovi, ustoupili zpátky mezi čekající dav, ale nevzdálili se, protože je toho dne očekával ještě jeden úkol. Měli s králem postrčit bárku na řeku přídí napřed, aby ji proud strhl a vzal s sebou. Kdyby si počínali neobratně a bárka se otočila kolem své osy a plula přídí dozadu, bylo by to pokládáno za neblahou věštbu, ačkoli těžko lze předvídat, jaké neštěstí potká lid, dokud bůh neprojeví hmatatelně svou nelibost.

Zástup rostl s přibývajícím dnem. Ačkoli oblohu zakrývala hustá temná mračna, věděli, že slunce vbrzku vzejde a že nebudou dlouho čekat.

Ale dříve než se objevil průvod s obětí, která měla být složena jaru, vyšli z vesnice cizí plavci, kteří zde strávili noc, seřadili se a pochodovali rázně směrem ke korábu. Červené chocholy jim vlály na přilbách, krunýře i zbraně se nádherně leskly v bledém úsvitu.

Hrdí a skvělí se seřadili do dvojstupu, potom zabodli do země kopí i dolní, zašpičatělé hrany velkých dvojitých štítů.

V zlatistém krunýři se před nimi procházel jejich vojevůdce, kdežto mladý kapitán korábu, krásnější a ztepilejší než jeho druhové, stál s obnaženým mečem opodál a klouzal očima po shromážděných, bdělý a vznešený.

Plavci čekali na břehu; bohům podobný kníže jim řekl, že se před rozloučením s pohostinnou osadou a jejím králem bude konat obřad obětování na počest blížícího se jara, jehož se zúčastní dva z králových synů, kteří je potom vyprovodí, aby neuvízli v bažinách. Všichni již věděli, že půjde o lidskou oběť, a tak ji zvědavě vyhlíželi.

Dlouho jim nebylo čekat. Z králova domu vyšel nevelký průvod. V jeho čele se ubíral král, za ním, obklopena čtyřmi bratry, krásná panna v bílém rouchu, téměř dítě, ale přitom ztepilá a urostlá jako dospělá žena.

Neohlížela se vpravo ani vlevo. Jenom jednou spočinul její zrak na šiku cizích bojovníků v třpytivé zbroji, mezi kterými možná objevila toho, který stál nejblíž a pozoroval ji uhrančivým pohledem.

Král přistoupil k člunu a otočil se tváří k shromážděným. Všichni ustrnuli. V naprostém tichu bylo slyšet pouze kročeje čtyř žen, nesoucích dlouhou bílou plachtu sešitou na třech stranách na způsob pytle.

Když ji zvedly, přistoupily ke králově dceři a přehodily jí plachtu přes hlavu. Sklouzla po dívčiných zlatých rozpuštěných vlasech a zakryla celou její postavu.

Potom přistoupili k panně čtyři bíle odění jinoši. Obešli ji a omotali provazy. Když skončili, položili ji na zem a svázali jí i nohy. Teď se už nemohla ani hnout.

Když se přesvědčili, že provazy pevně drží, vzdálili se.

Rozhostilo se ticho. Všechny zraky byly upřeny na krále. Chvíli hleděl na bílou kuklu, která byla jeho dítětem, potom zvedl pomalu hůl.

Z davu vystoupili čtyři dospělí mužové, kteří předtím připravili loďku, a zvedli ležící.

Všichni napjatě naslouchali, zda neuslyší hlasitý nářek. Dívka nezasténala ani potom, když ji uložili na dně člunu, jehož příď omývaly drobounké vlnky, které se na břehu rozplývaly v dlouhé jazyky olizující písek.

Muži se napřímili a stanuli po bocích člunu.

Tehdy král pokynul nejstaršímu ze svých synů a vložil do jeho ruky vysokou hůl. Sám se otočil a zamířil k člunu. Stanul před ním, opět se obrátil k shromážděnému lidu, zvedl ruce a třikrát se hluboce poklonil směrem k východu a bledému slunci.

Když spustil paže a otočil se opět tváří k loďce, uchopili ji čtyři mužové pevně za boky.

Král se pomalu naklonil, opřel rukama o její širokou záď a rázně ji postrčil. Mužové vykonali tento pohyb spolu s ním. Člun sklouzl s tichým šelestem protínaného písku do vody a spěl přímo do středu řeky.

Terteus přivřel na krátkou chvíli oči. Svíraje zoufale jílec obnaženého meče, pozoroval člun, unášený pomalu proudem.

Provázely jej zraky všech. Proud jej po chvíli strhl a unesl. Terteus věděl stejně dobře jako ostatní, že se bude pomalu potápět a zmizí jim z očí za ohybem, pokud ho řeka nepohltí ještě před ním.

Starý král se napřímil a couvl o krok. Ani on nemohl odtrhnout zraky od loďky. Stál jako socha, rty křečovitě sevřené. Spolu s ním setrvával na břehu všechen lid z vesnice. Nikdo z nich netušil, že král miloval tuto dceru víc než kteréhokoli ze svých urostlých synů, ačkoli právě synové, a nikoli dcery bývají největší chloubou otců. Oči se mu zakalily. Zdálo se, že loďka vzápětí zamíří do ohbí řeky, ale ona stála kupodivu na místě a jako by…

Král si přejel rukou oči. Davem proběhl tichý šum, stupňoval se v zděšený křik a potom náhle utichl, jako když utne.

Král se otočil a zakryl si rukou tvář. Lidé bázlivě ustupovali s tichým úpěním.

Člun se navzdory lehkému proudu, který jej měl pohánět po vodě, zvolna vracel, jako by ho postrkovala neviditelná ruka, a usedl zádí na písku.

Zvedl se zoufalý nářek. Byla to nejstrašlivější věštba, která se rovnala rozsudku smrti a hrozila všem příbytkům, lidem i zvířatům zkázou a zmarem.

Bůh zhrdl obětí, proud rozvodněné řeky ji odhodil a vrátil na místo, kde byla složena.

A když se odvážili pohlédnout opět na řeku, stala se věc, která je naplnila ještě větším údivem.

Z šiku Kréťanů vystoupil nádherný bojovník, který stál po celou dobu na samém jeho konci, a přivolal starce, který provázel cizí bojovníky a znal řeč kmenů žijících uprostřed močálů.

„Lidé této vesnice!“ zvolal silným hlasem. „Hle, splnila se předpověď, sen, který se mi zjevil dnešní noci, když jsem ulehl znaven pod vaším krovem! Viděl jsem ženu, celou v bílém. Vanul z ní strašlivý chlad a její oči se třpytily jako krystalky ledu! Stanula přede mnou, a když jsem jí chtěl vzdát hold, neboť jsem i v spánku tušil, že je to bohyně, jedno z nejhrozivějších božstev, zosobňujících zimu, která usmrcuje všechen život na zemi, pravila mocným hlasem, nespouštějíc ze mne své božské oči: Až zasvitne den, pojmeš za manželku oběť, kterou zavrhnu! Zavrhnu ji, aby můj lid věděl, že neprahnu více po smrti panen, topených v předjaří. Povíš jim, aby od této chvíle házeli do rozvodněné řeky místo živé bytosti postavu uhnětenou ze sněhu. Na znamení, že je taková má vůle, vrátím loďku zpět, řece navzdory, a dovedu ji k břehu, z něhož byla spuštěna. Ty pak pojmeš onu pannu za manželku, odpluješ s ní a ona se již nikdy nevrátí do svého domova, aby se tato poslední lidská oběť uskutečnila shodně s mou vůlí! Po těch slovech zmizela a já jsem se v spánku velmi vyděsil, neboť jsem nevěděl, co přinese dnešní ráno, a nechápal jsem, co ta slova znamenají. Vězte však, že se chci podřídit vůli bohyně a vy jí buďte rovněž poslušni, protože jsem si nyní uvědomil význam onoho tajemného snu! Bylo by smrtelným hříchem nesplnit vůli bohů, když nám ji zjevili. Ačkoli jsem před vaší tváří cizincem a mé oko nespočinulo na žádné z vašich panen déle než několik chvil, pojmu tuto pannu za ženu a odvedu ji s sebou do dalekých přímořských krajin, jak bohyně přikázala!“

Po těch slovech se poklonil, přeťal pouta mečem, roztrhl plachtu a uchopil do náruče dívku spočívající na dně loďky.

Ukázal ji všemu lidu a vysoko ji zvedl směrem k vycházejícímu slunci. Potom zamířil ke svým užaslým druhům, kteří se před ním rozestupovali a pomalu za ním sráželi štíty.

Vstoupil do vody a šel ke korábu, na jehož pažení seděli dva plavci s mokrými vlasy, kteří si krátce předtím oblékli plátěné haleny a kožené dlouhé kabáty.

Zvedl dívku ještě výš a podal jim ji.

„Postříkejte jí líce vodou, omdlela!“ řekl rychle a vrátil se na břeh.

Přistoupil ke králi vesnice a hlasitě zvolal:

„Pane! Z vůle bohyně pojímám tvou dceru za manželku a budu od této chvíle jejím mužem a ona mou ženou!“

Stařec chvíli mlčel. V jeho očích, z nichž dosud zcela nevyprchalo zděšení, se již rozsvěcovaly jiskřičky radosti.

„Splníme vůli bohyně!“ pravil, otočil se a složil hlubokou úklonu vycházejícímu slunci, protože nikoli strašlivá zima, před níž se všichni chvěli, ale životodárné slunce bylo hlavním božstvem jeho lidu. „Staniž se podle její vůle, kterou nám tvými ústy zjevila. Od této chvíle nebude žádná z panen obětována! Kéž se dočkáš mnoha synů a dcer z lůna té, kterou ti nedali lidé, ale neomylní bohové! Kéž ti žehnají a spolu s tebou i vám všem, kteří jste sem přibyli, vedeni zajisté vůlí bohů! Kéž se šťastně vrátíte k rodným břehům!“

Pokynul dvěma svým synům, aby se spolu s Kréťany odebrali na loď.

Když se vesla ponořila do vody a urostlá panna v bílém zvedla ruce na rozloučenou se svým domovem, všechen lid se jí hluboce poklonil jako té, na níž spočinula ruka bohyně.

Stojíc samotinká na zádi lodi hleděla na příbytky mizející v dáli, dokud jí záhyb řeky nezakryl zcela výhled. Když k ní Terteus po chvíli přistoupil a stanul za ní, viděl, že pláče.

Opodál stáli dva její bratři, neodvažující se k ní přistoupit ani ji oslovit. Také posádka Angela, sedící u vesel, z ní nespouštěla vyděšené oči. Ale ačkoli byla jedinou ženou na palubě, obsluhované samými muži, ženou mladou a velmi krásnou, nepadlo jediné nepřístojné slovo, neboť pouze šílenec, jemuž bohové odňali rozum, by se odvážil dotknout žertem člověka, kterého bohové poznamenali svou milostí.

Dívka si otřela slzy a hledíc do očí Terteovi přivolala starého Nasia:

„Otaž se ho, starče, jak ho zovou, protože nejenom neznám řeč svého muže, ale ani nevím, jak se jmenuje.“

Šťastně se rozesmála a už vůbec nemyslela na to, že navždy opustila svůj domov i otce a že je už nikdy nespatří.

Když zakotvili toho večera na opuštěném ostrůvku uprostřed řeky a rozpálili oheň, aby netrpěli chladem, přistoupil Terteus k Bělovlasému a Hermostajovi, kteří si o čemsi se smíchem šuškali.

„Jak jste to dokázali?“ zeptal se tiše. „Chvíli jsem si už myslel, že bohové zkřížili vaše záměry a že ji řeka pohltí. Asi bych zešílel zoufalstvím…,“ zarazil se. „Vypadalo to, jako by bohyně opravdu vedla loďku zpátky k břehu.“

„Tak to taky bylo,“ řekl Hermostajos. „Když jsem tě poslouchal, jak o tom vyprávíš lidu oné vesnice, sám jsem tomu uvěřil! Jak šťastní jsou ti, jimž se v spánku zjevují bohové a bohyně a přinášejí jim darem spanilé panny!“ vyprskl smíchem, ale hned utichl, aby ho nikdo neslyšel. Hrábl pod kožený kaftan a vytáhl dlouhé rákosové brko. „Schovám si je na památku,“ řekl. „Z pověstí, jež bych rád jednou vypravoval svým vnukům, pokud mi je bohové dopřejí, bude toto vyprávění patřit k mým nejoblíbenějším a nejčastěji opakovaným za dlouhých zimních večerů. Ale kdo mi uvěří?“ opět se rozesmál.

„Nejvíc jsme se báli, abychom se neminuli s loďkou, protože jsme plavali velmi hluboko,“ dodal Bělovlasý, „Předtím jsme se schovali za špičkou lodi a čekali, až se muži z vesnice nakloní a postrčí člun. Hned potom jsme se ponořili co nejhlouběji s brky v ústech, abychom měli čím dýchat. Vítr a vlny naštěstí zčeřily hladinu, takže jsme se nemuseli bát, že nás uvidí z břehu, až poplujeme s proudem. Ale u loďky se nám dýchalo mnohem líp, protože jsme se nemuseli bát, že si někdo všimne trčícího brka.“

„Když jsme se potom vraceli zpátky k Angelovi, drželi jsme je pro jistotu v ruce a snažili se plavat co nehlouběji pod vodou, aby nás náhodou nevynesla!“ Hermostajos se opět rozesmál.

„Bohové!“ zvolal Terteus. „Koho by napadlo, že se něco takového může podařit!“

Odešel ke své krásné manželce, která seděla s knížetem, Perilavem a starým Nasiem u ohně. Pouze bohům podobný Vidvojos a jeho syn věděli, jakým způsobem přivedla bohyně člun zpátky na břeh. Nikdo jiný neměl být do jejich tajemství zasvěcen, protože by mohl ve chvíli porážky nebo ohrožení kapitánovi vytknout, že krádeží oběti náležející cizímu božstvu přivolal na celou výpravu neštěstí a že jsou jeho vinou vystaveni zaslouženě mstě.

Hermostajos a Bělovlasý pohlédli ještě jednou na svá rákosová brka. Nepověděli Terteovi, jak je Bělovlasý ponořil neprozřetelně příliš hluboko a vdechl místo vzduchu vodu, ale že presto postrkoval poslepu s největším vypětím a prudkou bolestí v plicích člun dál, protože věděl, že se nesmí vynořit, i kdyby měl zemřít, a ucítí-li, že již není schopen pohybu, přinutí tělo, aby kleslo na dno a tam skonalo. V opačném případě by bylo vše ztraceno, zemřel by žalem Terteus, zahynula by obětovaná dívka a mnoho dalších lidí, protože na břehu by se rozpoutal zuřivý boj. Když už myslel, že se mu plíce roztrhnou, dotkl se prsty dna lodi, pomalu vystrčil hlavu, nadechl se a opět ukryl v stínu Angela, ačkoli nikdo nehleděl tenkrát tímto směrem, ale naopak na člun, vracející se zázračným řízením osudu zpátky na břeh.

Ale proč by to vykládali Terteovi? Hermostajos, který znal pravdu, protože mu pomohl, polomrtvému, vyšplhat se na bok Angela, neviditelný z místa, kde se shromáždila ves, také na to zapomněl. Byli mladí, věc se podařila a vůbec, kdo by si zatěžoval hlavu něčím, co se mohlo stát a nestalo. Jedině hlupák, protože vše je v rukou bohů.

Pluli ještě tři dny, než dospěli do další osady, kde strávili noc, den a ještě příští noc. Královi synové vyprávěli všem o zázraku, který se přihodil v jejich vesnici, takže jim zde prokazovali téměř božskou úctu a ženy obdarovaly sličnou Vasan štočky plátna, protože neměla nic kromě krátkého bílého roucha, v němž měla být obětována.

Příštího dne dopluli k rameni řeky, která je zavedla do nevlídné bažinaté krajiny na západě.

Byl teplý, slunný den. V poledne dospěli k místu, z kterého uviděli v dálce jinou řeku, směřující rovněž na západ.

Pokáceli tedy mnoho stromů, složili jejich osekané kmeny vedle sebe a převalili přes ně pomalu Angela. Tato práce jim zabrala tři dny. Tehdy se také rozloučili s královými syny, kteří je ujistili, že je řeka zavede na sever, potom na západ a nakonec k moři, jak jim kdysi pověděli kupci. Sličná Vasan se s pláčem loučila se svými bratry a dlouho se za nimi ohlížela, když se vraceli zelenající se loukou do své loďky, zanechané na břehu.

Když byl Angelos spuštěn na řeku a otočen zobcem k severozápadu, všichni si oddychli, protože to bylo poprvé po mnoha měsících, co nepluli proti proudu, ale s ním, a to nemohlo znamenat nic jiného, než že se blíží k cíli. Neboť všechny řeky směřují k moři, kdežto ti, kdož plují proti proudu, se od moře vzdalují.

Napjali velkou plachtu. Mohutná bílá hlava se zatřepotala poprvé nad touto řekou a chytila teplý, jižní vítr.

Pluli takto osm dní. Opustili krajinu bažin a ze všech stran je obklopil obrovský prales, probuzený paprsky jarního slunce opět k životu. Řeka změnila směr a stočila se k západu a později dokonce k jihu. Její rozvodněný proud se valil širokým korytem, rozléval se, ba i podmýval lesy, kde byl nižší břeh. Ztěžovalo jim to poněkud plavbu, ale sotva se Angelos octl uprostřed řeky, spěl letem vlaštovky vpřed. A ačkoli vody, jež brázdil, byly kalné a bouřlivé, zářila nad nimi blankytně modrá obloha, zjasněná sluncem. Lidi ani žádné lidské obydlí neviděli, to asi proto, že by se čluny stěží udržely na rozbouřených vlnách a ryb zde patrně také nebylo přespříliš. Osady, pokud nějaké minuli, se určitě ukrývaly v hloubi pevniny za říční odnoží nebo uprostřed pralesa, kam by útočník stěží pronikl.

Ráno devátého dne spatřili jinou velkou řeku, jež spěchala vytrvale v ústrety té, po níž pluli. Na místě, kde se spojovaly, aby společným korytem zamířily na severozápad, zahlédli na vysokém břehu město obehnané mohutnou kůlovou hradbou, a pod ním přístav. Lodi však byly vytaženy daleko od břehu, zalévaného rozvodněnou řekou, a ačkoli uviděli zdálky před branami onoho města lidi, nepřistáli zde, ale minuli je se svinutou plachtou a polovinou vesel, jež jim spíše sloužila k řízení korábu než k zvyšování rychlosti, protože proud zde byl tak dravý, že by se loď mohla při nečekané překážce snadno roztříštit a potopit.

Toho večera vpluli do klidného přítoku velké řeky a přistáli u břehu, aby si odpočinuli. Objevili nablízku rozlehlý palouk, obklopený vysokými duby. Strávili zde osm dní, protože velká řeka se ještě víc rozvodnila. Její žlutý, zpěněný proud omýval s hukotem břehy, strhával do vody staré stromy, odnášel křoviny, které uháněly, navzájem propletené, po vysokých, prudkých vlnách. Pokračovat v plavbě by bylo šílenství, protože kormidelní vesla by nezvládla loď, a ta by se roztříštila o břeh nebo potopila, rozdrcena valícími se kmeny stromů.

Pátého dne začala voda klesat, a když několik dní poté zamířili k ústí onoho přítoku a rozloučili se s krásným paloukem, řeka, ač dosud kalná a neklidná, se zvolna vracela do svého koryta a jedině kmeny a větve, povalující se na březích, připomínaly děsivou sílu vodního živlu.

Po čtyřech dnech se řeka stočila k severu. Jarní vody opadaly, rána byla stále teplejší, pobřežní luhy hrály všemi barvami a zaznívaly ptačím zpěvem. Když plavcům z Angela přeletěl nad hlavami první čáp, kterého viděli naposledy ve své daleké vlasti, hlasitě zajásali. Uvěřili, že je bohové šťastně vyvedli z krajiny zimy, mraků a močálů a přivedli opět do světa zalitého slunečním jasem a oživeného ptáky z jejich domoviny.

Protože po celou dobu vál jižní vítr, napjali plachtu, a plujíce středem širokého říčního koryta, radovali se, žertovali a zpívali, plni naděje.

Uplynuly další tři dny, čtvrtého dne k polednímu řeka opustila lesy a široce se rozlila po ploché, nekonečné rovině, porostlé vysokou trávou.

Sličná Vasan se opírala o dřevěné pažení zobce, otočená tváří k slunci a sešívala kostěnou jehlou krátkou halenu z plátna, které jí věnovaly laskavé ženy z osady, kde kotvili naposled. Čas od času zvedala plavou hlavu od šití a pokukovala po svém muži, který soustředěně pozoroval krajinu. Kdykoli ucítil její pohled, láskyplně se na ni usmál. Ale tentokrát na ni ani nepohlédl.

Vyklonil se co nejvíce nad přídí, rozrážející zvolna klidnou vodní hladinu, jako by se chtěl co nejvíc přiblížit tomu, co právě upoutalo jeho pozornost.

„Bohové!“ pravil polohlasem.

„Co, Tertee?“ zeptala se, protože se již trochu naučila jejich jazyku.

Neodpověděl. Skokem se přenesl přes její natažené nohy a hnal se k stožáru, pod nímž stál kdysi purpurový, nyní šedý, vybledlý knížecí stan. Sklonil hlavu a vstoupil dovnitř. Vidvojos spal na medvědí kůži a jeho syn zvěčňoval rydlem v hliněné tabulce události posledních dnů, jak to ostatně činil po celou dobu výpravy. Žádný z jeho druhů o tom nevěděl kromě Bělovlasého, kterého se pokoušel zasvětit do umění složitých znaků, avšak marně, protože se jim buď nedostávalo času, nebo trpělivosti.

Terteus na něj ani nepohlédl, prudce se naklonil a potřásl knížeti ramenem. Kníže zamžikal očima, ihned usedl a uchopil meč, přesvědčen, že příčinou tak náhlého probuzení nemůže být nic jiného než nepřátelský útok.

„Kníže, božský kníže!“

„Co se stalo?“

Vyskočil, ale hned sklonil hlavu, aby nepřekotil stan.

„Nevím…,“ pravil Terteus tiše, „bojím se ti povědět, co jsem spatřil… Možná že mi bohové odňali rozum, a proto bude lépe, podíváš-li se sám, božský kníže.“

Perilavos rovněž vyskočil a vyšel společně s nimi na palubu.

Terteus se nemýlil. I ostatní již spatřili to, čeho si všiml první ze všech.

Vstávali z lavic, mlčky si třeli oči, svírali rty, aby hlasitým slovem nevyplašili vidinu, která se jim zjevila.

Na samém konci roviny, v místech, kde se sbíhala s oblohou, se modrala obrovská zvlněná pláň třpytící se odleskem hravých slunečních paprsků.

A ačkoli si byli téměř jisti, že je to ono, čekali, až se k ní Angelos ještě víc přiblíží.

Velký bílý racek se zahoupal nad stožárem, zamával špičatými perutěmi a odletěl.

Ústí řeky se rozevřelo jako rozpukávající se květní kalich a první vlna omyla zobec Angela. Zahoupal se na ní, poskočil na druhé, potom třetí…

Teprve tehdy, když uviděli přibývající, v slunci třpytivé bílé vodní hřívy, začali křičet, plácat jeden druhého po zádech, plakat a natahovat ruce k rozlehlé, blankytné dálavě.

„Moře!“ volali jeden přes druhého. „Moře! Moře! Moře!“

Potom znehybněli, svinuli ruce v pěst a přitiskli je k čelu. A nejednomu z nich se zdálo – snad to byl jenom odlehlý, bílý mráček – že vidí skrze slzy, jež jim zakalily zrak, bílou tvář Poseidona, jediného pána nekonečné stříbřité roviny.

AŤ ZEMŘE O VÝCHODU SLUNCE

Pluli za příznivého jižního větru daleko na sever, dokud nesvinuli na Terteův příkaz plachtu a nezamířili, zvolna veslujíce, k plochému poloostrovu, položenému daleko na západě. Když se k němu přiblížili, zjistili, že je to celý řetěz písčitých ostrůvků, vybíhajících ze sluncem ozářené pevniny a končících uprostřed moře největším ostrovem, velmi rozlehlým a o něco vyšším než ostatní.

Ale dříve než připluli k jeho břehům, pokrytým sypkým, zlatistým pískem, dal bohům podobný Vidvojos otevřít poslední pithos s vínem, který pečlivě přechovávali po celou zimu i jaro. Přechovávali je, protože nikdy nepřestali věřit, že se dočkají chvíle, kdy pithos otevřou na počest boha nekonečných vod.

Muži dostali mělké hliněné poháry. Kníže smíchal ve dvou velkých kratérech víno s vodou. Učinil lak sám, protože víno bylo určeno k úlitbě.

Zvedali se z lavic a přicházeli k němu jeden po druhém. Potom se opatrně vraceli s naplněnými poháry, aby nerozlili ani kapku, což by bylo zlou věštbou.

Kníže zvedl posléze svůj pohár a přistoupil k návětrné straně lodi, aby vítr neodvál kapky obětiny a víno neukáplo na palubu.

„Pane!“ zvolal zvučným hlasem a chvíli mlčky stál, jako by očekával odpověď…Pane!“ opakoval…Vedl jsi nás šťastně barbarským světem, aby náš štíhlý koráb mohl opět usednout na tvých bělohřívých ořích! Přijmi naše díky a veď nás milostivě k břehům, jež jsme opustili!“

To řka natáhl ruku a naklonil pohár, aby víno steklo temnou stružkou do hlubin a smíchalo se s lehce zčeřenými vodami zálivu. Ostatní učinili po jeho příkladu totéž. Loď se chvíli houpala, ponechána sama sobě.

Vypili víno, odhodili poháry do moře a pozdravili boha. Potom usedli k veslům a rozšafný Erikleves zavedl Angela k mírnému břehu poloostrova.

Když jej vytáhli na písek a podepřeli, část posádky zůstala na břehu, aby nasbírala v borovém lese dříví na oheň a připravila večeři, zatímco druhá skupina, ozbrojená po zuby, se vydala na obchůzku malého ostrova.

Bělovlasý se na ni vypravil ve společnosti mladíka jménem Deukión. Téměř ho neznal, ačkoli prožili spolu tak dlouhý čas, protože Deukión byl málomluvný. Věděl o něm jedině, že pracoval před výpravou u taviče kovů a rozdmýchával celé dny měchy. V Amnísu a Knóssu bylo mnoho takových dílen, některé kovaly zbraně nebo nádoby z bronzu a mědi, jiné vyráběly pouze kov, jehož však bylo na Krétě poskrovnu, takže jej museli kupovat na Kypru, hlavně pak měď, kterou dováželi v drsných, křehkých kusech a tavili až na místě.

Deukión se ani nyní neměl k hovoru, třebaže se jistě radoval stejně jako Bělovlasý, že se Angelos konečně prodral po tolika útrapách k moři.

Oddělili se od ostatních dvojic, které se vydaly spolu s nimi pro dřevo, a pustili se podél břehu. Vybíhal dlouhým jazykem do moře a tvořil jakýsi záliv, v němž byly vlny nízké jako na jezeře. Na protější straně obklopovalo ostrovy širé moře. Tam byly vlny mnohem vyšší, rozbíhaly se na měkký, teplý písek a couvaly s tichým šumem zpět. Pozorovali nízké, zakrslé stromy, rostoucí uprostřed vysoké, ostré přímořské trávy a ostnatých křovin. Ostrov působil dojmem neobydleného, hlaďounký písek nezbrázdila stopa žádného člověka ani zvířete. Jedinými živými bytostmi byli rackové, jejichž obrovská hejna kroužila s hlasitým křikem nad jejich hlavami a houpala se na vlnách. Byli tak krotcí, že ani nevzlétli, když se k nim přiblížili, některé musel Bělovlasý dokonce odhánět dřevcem kopí, aby ho nechali projít.

Slunce silně hřálo.

„Jistě zde dlouho nezůstaneme,“ pravil Bělovlasý rozhlížeje se. „Není tu žádná zvěř, kterou bychom mohli ulovit, takže budeme mít k večeři jedině placky a ryby. Ale na obrovské pevnině, kterou jsme opustili, je plno srn, zajíců a ptactva. Vidíš ji přece v dálce. Až se zítra ráno kníže poradí s Terteem, určitě přikáže, abychom vztyčili plachtu a pluli dál podél pobřeží. Brzy se přesvědčíš, že jsem měl pravdu.“

„Asi to tak bude,“ přikývl Deukión.

Bylo teplo, takže se procházeli pouze v bederních páskách s mečem a kopím v ruce. Nikdo se ostatně nedomníval, že by mohli narazit na tak malém ostrůvku na nepřítele. Deukiónovy černé dlouhé vlasy vlály ve větru.

„Nezapomínej, proč jsme zde,“ dodal po chvíli, odhrnuje si z očí prameny vlasů,

Bělovlasý nepochopil, kam míří těmi slovy. „Proč?“ zeptal se.

„Ty to nevíš?“ Deukión se rozesmál, ale potom hned zvážněl. „Už jsi zapomněl, co nám řekli, když jsme se vypravovali do světa? Často rozmlouváš s božským knížetem a kapitán je tvůj přítel, s nímž jsi přibyl na Krétu. Víš určitě víc než ostatní a přitom se tváříš, jako bys nevěděl, proč jsme zde. Jak ti mám věřit?“

„Máš na mysli jantarovou zem?“

„Jak by ne, co jiného?“

Deukión se odmlčel. Delší dobu nikdo nepromluvil.

„Věříš, že ji najdeme?“ zeptal se opět Bělovlasý. Tak usilovně přemýšlel za nekonečně dlouhých dní o Mínóově nenávisti ke knížeti a jeho synovi, že málem zapomněl na účel výpravy. Zdálo se mu, že jsou štvanci a že důvod, který udal při odjezdu z Amnísu, byl pouhá záminka, protože stejně dobře mohl uvést sto dalších. Šlo především o to, aby odpluli co nejdál, zachránili život útěkem za daleké pevniny a moře, nad nimiž neměla dvojitá sekera žádnou moc. Od chvíle, kdy opustili Tróju, věděli, že cestu do domova má odříznutou nejenom božský Vidvojos, ale i každý z jeho posádky, že se žádný nemůže vrátit zpět. Na to, co bude, až Angelos dopluje k moři na severním konci světa, téměř nemyslel. Byl to ostatně Mínós, který vyslal svého bratra pro jantar, aniž se zabýval myšlenkou, zda kdy dospěje do oné bájné krajiny, protože jeho loď měla tak jako tak zmizet ze zemského povrchu dřív, než opustí hranice známého světa.

„Zda věřím, že objevíme jantarovou krajinu?“ Deukión se na něho zvědavě zadíval. „Kupec Agelochos, u něhož jsem pracoval, vyráběl ve svých dílnách náušnice, prsteny, pečeti a náhrdelníky, a to z různých kamenů a kovů, ba i ze železa,“ dodal pyšně. „Nejkrásnější šperky zdobil jantary, pokud je získal od kupců ze západních krajin. Pouze féničtí kupci vědí, odkud k nám přichází jantar. Ale o tom jsem s tebou nechtěl mluvit. Víš, on jantar vypadá jako obyčejný kámen. Musíš ho rozloupnout, aby ses dobral k jeho zlatému jádru. Proto je tak velký odpad při broušení. A nevyskytuje se ani v Egyptě, ani v horách, ani na pobřeží nebo v Řecku, protože jinak by o něm všichni věděli. Říkají, že k nám přichází ze severních krajin, kde žijí barbaři…“ zamyslel se. „Jenomže jantar se ukrývá v nevzhledné skořápce, holenku. Kdo o tom neví, stěží ho najde. Netřpytí se jako zlato, stříbro nebo kameny, které se někdy zdálky lesknou na skalách. Vypadá skorém jako… “ Vtom se shýbl a zvedl nevelký žlutobílý oblázek, vyčuhující z mokrého písku.

„Moc pěkný není!“ Bělovlasý zvedl druhý kámen, povalující se nedaleko prvního, a lhostejně jej obracel v ruce.

„Co je tohle?!“ vykřikl náhle Deukión. „Ukaž!“ Vytrhl mu kámen z ruky a začal si ho pozorně prohlížet. „Podej mi nůž.“

Bělovlasý zvedl ruku k hrudi, na níž visel jeho drahocenný nožík, který by nedal za všechny jantary světa, a půjčil ho Deukiónovi. Ten položil meč plochou stranou na písek, dal na něj kámen, přitiskl k němu ostří nožíku Bělovlasého a několikrát do něj udeřil pěstí. Nůž se zabořil do kamene, Deukión udeřil ještě jednou, kámen pukl a odhalil tmavozlatý, skelný vnitřek.

„Bohové, jaká škoda,“ zvolal tiše Deukión. „Rozpůlil jsem ho a za celý bych dostal mladého otroka nebo čtyři ovce, ne-li víc. Co jsem to provedl ve své hlouposti!?“

„Cos to řekl?“ Bělovlasý rychle poklekl, uchopil rozloupnutou polovinu kamene a obracel ji v prstech.

„Je to jantar!“ Deukión si přejel rukou po čele. „Že by bohové ošálili náš zrak?! Věřit se nechce, že jsme našli poklad, dražší zlata a železa, v písku na pobřeží!“

Prudce se napřímil, vzal meč, zasunul ho do pochvy, potom se nejisté rozhlédl, jako by nedůvěřoval vlastním zrakům.

Na zpáteční cestě našli ještě osm kamenů. Poslední kus cesty k Angelovi běželi jako o závod.

„Božský kníže! Božský kníže!“ Deukión přiběhl celý zadýchaný k ohni, u něhož seděl na medvědí kožešině bohům podobný Vidvojos a proti němu sličná Vasan, hovořící se starým Nasiem. Když stanuli před knížetem, Bělovlasý natáhl ruku s třemi nalezenými jantary a složil je na kožešině k jeho nohám.

„Co je to?“ Terteus, který právě vyšel z lesa s Perilavem a Kamónem, se rovněž rozběhl k ohni, jakmile je uviděl pádit z pobřeží. Ostatní muži, snášející k ohni náruče dřeva, se rovněž seskupili kolem knížete.

Kníže vzal do ruky jeden kámen, potom druhý a další. Plavci, stojící kolem něho v hlubokém mlčení, zírali na ně nechápavě, jako by je bohové skutečně připravili o rozum.

Kníže vstal.

„Udatní druhové!“ zvolal zvednuv ruku s největším z přinesených jantarů. „Radujte se, neboť se stalo to, več jsem v hloubi srdce nikdy nevěřil, i když jsem byl rozhodnut hledat jantarovou zem bez ohledu na nebezpečí a svízele. Sotva se naše nohy dotkly tohoto pobřeží, objevili dva plavci, kteří se spolu s jinými vydali na obhlídku tohoto malého ostrůvku, tolik kamenů, že by stačily učinit přinejmenším jednoho z vás boháčem! Zdá se víc než pravděpodobné, že tyto písčiny ukrývají ještě mnoho podobných pokladů, jež na nás čekají, neboť jak praví staré úsloví našeho lidu, bohové milují nejvíce muže statečné! A kdo může být statečnější než vy, kteří jste se probojovali až na konec světa?! Vydejme se bez meškání hledat jantar, a ukáže-li se, že je ho na ostrově takové bohatství, poradíme se potom, co učinit dál!“

První zamířil k pobřeží a ostatní se k němu přidali s hlasitým jásotem.

Obraceli v ruce každý kamínek a našli mezi nimi mnoho takových, v nichž se ukrýval jantar, ale hrdinou dne se stal Perilavos, který objevil na mělčině obrovskou, čistou hroudu, velkou jako mužská pěst. Byla tak průzračná, zářivá a krásného tvaru, že se kolem něho všichni shlukli a nesmírně se jí obdivovali. Ani božský Vidvojos neviděl tak krásný kámen v královské pokladnici, a to už bylo co říct!

Již se stmívalo, když se vrátili k vysoko šlehajícímu ohni a uložili kořist na medvědí kožešině. Rozhodli, že odevzdají polovinu nalezených jantarů do palácové pokladnice v Knóssu, pokud se vrátí zpět na Krétu, kdežto druhou rozdělí mezi všechny účastníky výpravy, a to rovným dílem bez ohledu na to, je-li ten který kormidelníkem, kapitánem nebo prostým veslařem. Jestliže jim pak bohové odříznou cestu zpět, potom jim toto velké bohatství dovolí založit nové království, a to buď na pevnině, nebo na některém z úrodných a krásných ostrovů, jež si na zpáteční cestě vyhlédnou. Jejich naděje nebyly přehnané. Za několik plných pithů jantaru by mohli v zemích kolem moře uprostřed světa nakoupit lodí, zbraní, nádob, nářadí, zrní, zvířat a otroků, kolik by jenom chtěli, a ještě by jim zbylo mnoho cenných kamenů na příští dny.

Sličná Vasan čistila jantary okrajem své krátké plátěné haleny, ukládala je do zlatistých řádků jeden vedle druhého a do setmění jich měla před sebou tolik, že by je silák nezdvihl, kdyby je sesypali do jednoho pytle. Jenom málokterý kus byl tak čirý jako kámen, který objevil Perilavos, ale kalné, jako by ležely v mléce, a nikoli v moři, jak pravil Hermostajos.

Ačkoli byli té noci velmi utrmácení plavbou, dlouho bděli, než jim spánek sklížil víčka. Hovořili, spřádali sny o budoucím životě, blahobytném a šťastném, jak pro ně samy, tak i pro jejich nejbližší, jež zanechali daleko ve známém světě, nezávisle na tom, kde založí v budoucnu domovy. Byli přesvědčeni, že písčina tohoto pobřeží skrývá nekonečné množství drahocenné žluté pryskyřice, odpočívající zde snad od počátků světa, a pokud kdy zavítali na tento ostrov lidé, jistě byli nevědomými barbary a nevěděli, po jakých pokladech šlapou. A ačkoli žádnému z nich nebylo známo, jakou cestou se dostanou zpět a jaká nebezpečí na ně ještě číhají, všechno jim připadalo od této chvíle snadné a prosté. Želeli zemřelých druhů, kteří nebudou v den rozdílení pokladů těžit z plodů velké slávy, příslušející objevitelům tak odlehlých a bohatých krajin.

Také bohům podobný Vidvojos a jeho syn se dlouho převalovali na loži, neboť i jejich myšlenky se točily kolem jantaru. Vedle planoucí hranice stály velké hliněné džbány, do nichž nasypali kameny. Ani za nic by je neodnesli na loď, chtěli je mít nablízku aspoň tuto noc.

„Až nasbíráme velké množství těchto kamenů, začneme uvažovat o návratu. Kam se odebereme?“ zeptal se tiše Perilavos.

Jeho hlas zněl velmi smutně. Dokud pluli do neznámých zemí, museli bojovat, klestit si cestu, zachraňovat životy, chránit loď a dobývat potravu, nezbytnou k přetrvání. Měli před sebou daleký, odlehlý cíl. Dnešním dnem skončilo jejich putování nezměřitelnou barbarskou pevninou. Sotva vypluli na severní moře, byl cíl dosažen. Nyní zbýval jedině návrat.

„Kam se odebereme, otče?“ opakoval otázku, protože bohům podobný Vidvojos se neozýval, jako by neslyšel jeho slova. Ležel s přivřenýma očima, přikrytý medvědí kožešinou. Avšak jeho syn, pozorující mihotavé odlesky ohně, dopadající na osmahlou otcovu tvář, věděl, že nespí. Nemýlil se. Vidvojos se pohnul.

„Již rok minul od chvíle, kdy jsme opustili Knóssos. Za ten rok se toho mohlo mnoho přihodit. Ale také se nemuselo přihodit vůbec nic a můj bratr, pokládající nás za mrtvé, vládne své říši, neznepokojován žádnými obavami. Až se mu donese, že byl Angelos spatřen na mořích, po nichž se plaví jeho vojenské loďstvo, velmi se poleká. Co učiní, když uvidí, jak nás lid miluje, jak naše sláva, opředená zkazkami, stále roste? Nebude se bát, že ho smete z trůnu a nakonec i usmrtí? Odpověz!“

Perilavos chvíli mlčel.

„Nevrátíme se tedy do Amnísu…,“ pronesl liše a přikývl, jako by přitakával nějaké nevyslovené myšlence.

„Nevrátíme se tedy do Amnísu,“ opakoval Vidvojos, usedl na medvědí kožešině a hleděl do ohně. Viděl na pozadí hvězdnaté oblohy urostlou postavu procházejícího se strážce, nad jehož hlavou se míhala načervenalá zář třpytícího se hrotu kopí. Za ním se temněl obrys Angela a ještě dál tiše šuměl rozlehlý mořský záliv. Kdykoli zavanul noční vánek, ucítil vůni trávy z daleké pevniny. Kníže pohlédl na syna.

„Nevrátíme se do Amnísu, ale do našeho světa. Ukryti v bezpečném koutě budeme čekat. Možná že uvědomíme o svém návratu ty, jimž můžeme důvěřovat, nebo ty, jimž Mínós ukřivdil, což je jedno a totéž. Takoví se určitě najdou. Není panovníka, který by se všem zavděčil a byl všemi milován, protože ten, kdo vládne, vždy jedněm křivdí a druhé odměňuje, což platí pro mého božského bratra Mínóa dvojnásob! Určitě odměňuje nečetné a křivdí mnohým. Máme před sebou velmi dalekou cestu, milý synu. Jedna věc mě opravdu těší – poklad, který zítra a v příštích dnech rozmnožíme, protože si nedovedu představit, že bychom už na prvním kroku narazili na nejbohatší naleziště jantaru v těchto končinách. Jako majitelé takového pokladu nebudeme ubožáky, jakými jsme byli ještě včerejšího dne. Vždyť víš, že vše, co vlastním, zůstalo v Knóssu. Jsem přesvědčen, že jantarový poklad naší věci velice pomůže. Bohatství je stejnou silou jako vojsko a loďstvo. Má vliv na myšlení lidí, káže milovat ty, jež jsme dosud nenáviděli, nebo nenávidět ty, k nimž jsme dosud lnuli. Jedním slovem, může být věcí moudrou nebo strašlivou. Nepřestanu usilovat o to, aby bylo v našich rukou jedním i druhým!“

„Rozumím,“ pravil ospale Perilavos. „Jsem rád, že kámen, který jsem našel, je ze všech nejkrásnější.“

Zažíval a zachumlal se po krk do pláště, protože od moře vanul chlad. Oheň pomalu uhasínal a tma obestřela všechny spící i usínající. Bohům podobný Vidvojos si tiše povzdychl a klesl opět na medvědí kožešinu.

Ale dřív než se jí dotkl, cosi zasvištělo tmou a proletělo kolem jeho hlavy, téměř se o ni otřelo a zmizelo.

Vidvojos znehybněl. Chvíli přemýšlel, zda se mu to jenom nezdálo, zda to nebyl přelud ospalého mozku.

Ale vtom se ozvalo od břehu:

„Do zbraně! Všichni do zbraně!“

Kníže vyskočil. Koutkem oka zahlédl Perilava, jak rychle zvedá štít a meč. I ostatní mezitím vstali a chápali se zbraní. Ale po těchto výkřicích nic nenásledovalo, a tak se bezradně rozhlíželi a nevěděli, co dělat. Někteří poodešli pár kroků od uhasínajícího ohně a tázavě hleděli do tmy.

Vtom se přihnal Terteus, který ležel se svou manželkou opodál. Vběhl do světelného kruhu a mávaje mečem řítil se k lodi.

Uslyšeli otázku, kterou položil strážci, a rychlou dvouhlasou odpověď.

Chvíli nato se Terteus opět vynořil z tmy. V ruce držel dlouhý úzký předmět.’Přistoupil k ohni a prohlédl si ho.

„Krétský…,“ pravil překvapeně. Potom zvedl šíp a zvolal: „Všichni ke mně! Přihoďte někdo trochu dřeva do ohně!“

Potom se obrátil k Vidvojovi:

„Božský kníže! Strážci, konající službu, dobře učinili, že nás probudili, když uslyšeli při obchůzce zasvištět šíp. Letěl nízko a zabodl se do boku lodi. Vytrhl jsem jej. Zde je! Je to náš šíp a byl vystřelen odtud, z tohoto břehu. Svědčí o tom směr jeho letu, protože potáhneme-li čáru od místa, kam dopadl, vidíme, že byl vypuštěn někým, kdo ležel tady s námi, u ohně. Ale kdo to mohl udělat, u sta hromů!? Nerozumím tomu, protože šíp letěl nízko a nízko se i zabodl. Kdyby se některý z vás v té chvíli nadzvedl, určitě by ho probodl.“

Mluvil tiše, ale když se všichni seskupili kolem ohně, zvýšil hlas a hovořil pomalu a pádně, aby každé slovo proniklo k jejich vědomí.

„Je to šíp z naší zásobnice. Takové hroty i způsob jejich nasazení jsou známy jedině na Krétě. Zdejší kmeny vyrábějí šípy jiným způsobem, jak každý dobře ví. Tento šíp uletěl velmi krátkou dráhu, než se zabodl do boku Angela. Povězte, kdo z vás ho vystřelil a proč? Jestliže tak učinil náhodou, když zkoušel tětivu před usnutím, ať vystoupí a přizná se. Abychom o tom věděli. Slibuji, že nebude potrestán. Nikdo to nemohl učinit žertem, protože věděl, že se před lodí procházejí dva jeho druhové, které mohl snadno zasáhnout.“

Odpovědělo mu hluboké ticho. Hleděli jeden na druhého v stoupající záři plamenů. „Nikdo tedy?“ otázal se ještě jednou Terteus.

Opět ticho.

„Možná že se tak stalo náhodou, že se některému z vás zdálo o nepříteli a bezděčně uchopil luk, aniž si byl vědom toho, co dělá. Zdálo se někomu z vás, že střílí z luku?“

Po této otázce následovalo opět ticho. Nikdo se neozval.

„Nevšiml si někdo, že jeho druh sahá po luku?“

„Spal jsem jako dítě, zdálo se mi o pokladech, které přivezu matce,“ pravil širokoplecí Metalavos. „Od chvíle, co vyrostla a přestala být dítětem, lopotí se v olivovém háji bohatého statkáře. Za jantar zde nalezený jí koupím mnoho otrokyň, aby pracovaly pro ni!“

Ozvalo se několik hlasů, které říkaly podobné věci; všichni popírali, že zahlédli troufalého střelce. Terteus pokrčil rameny.

„Oznamuji tedy onomu hlupákovi či bídákovi, který střílí nad hlavami spících druhů ať z žertu nebo jiné příčiny, že bude potrestán smrtí, aby si napříště nehrál se zbraní a nemohl tomu učit své děti. Víc vám nemám co říct, protože mluvím pouze k jednomu z vás, i když nevím, kdo to je!“

Po těch slovech se vzdálil.

Chvíli si šuškali, tiše rozebírali poslední událost, potom se rozešli a opět ulehli.

„Dříve než spočineš po boku své krásné manželky, chci ti říct několik slov,“ pravil bobům podobný Vidvojos, pokynuv nenápadně Terteovi. Poodešli do tmy, provázeni Perilavem a Bělovlasým, který se přidružil k svému mladému příteli.

Když stanuli u temného břehu, pravil kníže klidným, hlasem:

„Ta střela byla určena mně.“

Pověděl mu, že byla vypuštěna v okamžiku, kdy klesl na kožešinu, takže díky této šťastné náhodě přeletěla nad jeho hlavou a nezasáhla jej.

„Otče, kdo by se odvážil…,“ zvolal Perilavos. „Kdo by si přál tvou smrt?! Nevěřím tomu! Jsou nerozlučně spojeni s tvým osudem a jedině díky tobě mohou získat s pomocí bohů to, co ztratili, domov a rodiny. To vše zůstalo na Krétě, kam by se žádný z nich neodvážil vrátit u vědomí, že by ho Mínós navždy umlčel.“

„To je pravda,“ řekl Terteus. „Ale jestliže mu byla slíbena odměnou za život tvého božského otce svoboda, potom se mohl propůjčit k takovému činu. Je to možná otrok, jenž se právě proto připojil k naší výpravě.“

Zarazil se, ale potom patrně usoudil, že čas již dozrál k tomu, aby odhalil knížeti tajemství, které mu sdělil Orneus ve své poslední hodině. Když mu vylíčil, co mu prozradil po bitvě na zamrzlém jezeře, dodal:

„Kdybych to slyšel jenom já, domníval bych se, že mě šálil sluch, ale byl u toho i Bělovlasý, který má slova může dosvědčit.“

Božský Vidvojos se k jeho překvapení tiše rozesmál:

„Vidím, že jsem podceňoval svého božského bratra, krále Mínóa. Kdybych se nad jeho záměry hlouběji zamyslel, dospěl bych nepochybně k přesvědčení, že se bude chtít zabezpečit všemi možnými způsoby, aby mě už opravdu nikdy nespatřil. Jak hluboce pravdivá jsou slova o tom, že stín královské nenávisti sahá daleko. Jen bych chtěl vědět, kdy onen šílenec opět udeří.“

„Nesoudím, božský kníže, že se tak brzy stane. Bude čekat na příhodnou chvíli, kdy se bude cítit bezpečný a kdy nic nebude s to zabránit jeho mrzkému činu. Ale byla by chyba nazývat ho šílencem, protože šílený není a bude postupovat obezřetně, aby nebyl přistižen. Mějme na paměti i to, že bude ukládat o život i tvému synovi, což velmi ztěžuje vaši ochranu, protože je daleko lehčí střežit jednoho člověka než dva.“

„Ale proč se o to nepokusil dřív? Jako člen posádky měl nejednou příležitost zabít mě, když jsem byl sám. I Perilava mohl přepadnout, když se pouštěl sám do lesa nebo kamkoli jinam či během spánku. Žádný z nás se neměl na pozoru před ostatními, takže uskutečnit takový čin nebylo nijak obtížné.“

„To je pravda, ale třebas nechtěl bezhlavě nasazovat život, protože věděl, že by zahynul v strašlivých mukách, kdyby byl přistižen, a kromě toho visel náš osud tenkrát na tenké přízi, tkané rukama Věčných sester. Proč by nás posílal na onen svět, když to mohla za něho udělat barbarova sekera nebo šíp zákeřně vystřelený z houští? Teď patrně usoudil, že nám takové nebezpečí již nehrozí a že nezbývá, než aby vykonal ten mrzký čin sám. Náš koráb dospěl konečně do severního moře, které nás vbrzku zavede na konec světa. Objevili jsme jantarovou zem, takže i on obdrží stejně jako všichni ostatní svůj podíl. Odklidí-li z cesty krétského krále dva lidi, v nichž vidí své úhlavní nepřátele, kyne mu naděje na obrovskou odměnu a blahobytný život. Ostatně vždyť dostal rozkaz, aby nás zabil, a nemůže jej nesplnit.“

Vidvojos se již neusmíval.

„Co mám podle tebe činit?“

„Vystříhat se osamělých procházek, a to i tenkrát, bude-li někdo nablízku, a nedovolit synovi, aby se bezdůvodně vzdaloval bez doprovodu.“

„Tvá slova mě vůbec nepotěšila, Tertee,“ pravil Perilavos. Všichni k němu vzhlédli. Neviděli jeho tvář, zahalenou noční tmou, ale slyšeli jeho hlas a ten zněl v této chvíli pevně a přesvědčivě jako hlas člověka, který nepochybuje o správnosti svých slov a cítí nutnou potřebu sdělit je ostatním.

„Při tak svízelné výpravě, kdy se plavíme z místa na místo, nemůžeme pobývat neustále tam, kde se zdržuje celá posádka. Kromě toho, jak ses mohl dnes přesvědčit, střílel na mého otce ve chvíli, kdy všichni byli u ohně, a nečekal, až se vzdálí. Ačkoli jsem nejmladší z vás všech a nejméně zkušený, chci vám navrhnout jiný způsob, jak se vyvarovat nebezpečí.“

Odmlčel se na chvíli, jako by se cítil zahanben.

„Mluv, synu,“ vybídl ho Vidvojos.

„Budeme-li čekat, až zaútočí,“ pokračoval Perilavos, „sami se odevzdáme do jeho rukou, protože si bude moci zvolit pro uskutečnění svého záměru takový čas a takové místo, které mu bude nejlépe vyhovovat. Má čas, může čekat tak dlouho, dokud nezjistí, že mu nestojí v cestě žádná překážka, že nás najde nepřipravené, neschopné obrany.“

„Jak si to představuješ, Perilave?!“ přerušil ho netrpělivě Terteus. „Nevíme, kdo to je, ani jak chce svůj záměr provést. Musíme čekat, dokud nepřistoupí k činu a nepokusí se uskutečnit, co si usmyslil. Zabránit mu v tom můžeme teprve tehdy, kdy vztáhne ruku na tvého božského otce nebo na tebe!“

„Máš pravdu, ale proč se máme třást neustále o své životy, bál se usnout nebo se procházet u mořského břehu? Je těžké žít s vědomím, že nám někdo může v každém okamžiku vrazit kopí do zad. Proto soudím, že bychom mu sami měli poskytnout příležitost, nastražit na něho past, a až nás přepadne, sám se vydá do našich rukou, zapadne za ním klec. Neví přece, co nám prozradil umírající Orneus a nepředpokládá, že někdo víme, že se na palubě ukrývá vrah. Místo abychom pobývali s otcem v místech kde je plno lidí, budeme se volně a nenápadně vzdalovat, aby to všichni viděli, vydávat se třeba na lov nebo sbírat jantary. Ano, to bude ze všeho nejmoudřejší. Ani ho nenapadne, že jsme na něho nalíčili past, a jestliže skutečně ukládá o naše životy, určitě půjde za námi, a ti, kteří ho budou nenápadně sledovat, se na něho okamžitě vrhnou, když uvidí, že nás chce zabít. Usnadníme mu útok, místo abychom mu ho ztížili, a tím ho poznáme.“

Mlčky uvažovali o jeho slovech. Potom pravil Terteus:

„Jednou z tebe bude moudrý král, Perilave! Stydím se přiznat, že jsem nepřipadl na tuto myšlenku. Teď, když jsi ji vyslovil, vidím, že je to jediné východisko. Takto si počínají moudří vojevůdcové. Neposkytnou nepříteli příležitost, aby si zvolil čas a místo boje, ale sami mu jedno i druhé důmyslně vnuknou, aby netušil, že mu bylo s rozmyslem připraveno. Ano, kníže, uposlechneme rady tvého syna Perilava. Ale potřebujeme jednoho nebo dva pomocníky, abychom vás mohli zdálky hlídat a nevzbudili jeho podezření. Koho do svých záměrů zasvětit, když nevíme, kdo je vrah?“

„Kdo měl stráž u lodi?“ otázal se Bělovlasý. „Pokud si můžeme být něčím jisti, pak tím, že žádný z nich na božského knížete nevystřelil.“

„I ty správně usuzuješ,“ řekl se smíchem Terteus. „Vyžeň mě, kníže, nebo mi kaž zasednout na veslařské lavici, protože k ničemu jinému už nejsem způsobilý! Ani na tuto myšlenku jsem nepřipadl.“

„Totéž mohu o sobě říct i já,“ uklidňoval ho kníže. „Uvědomil jsem si tuto okolnost teprve teď, když na to Bělovlasý upozornil. Kdo měl dnes hlídku?“

„Hermostajos a Anomedes. Tyto dva můžeme klidně vyloučit z podezření, které ulpívá na všech ostatních. Jsem velice rád, že jedním z nich je právě Hermostajos, který už jednou zachránil celou naši výpravu a vydatně pomohl při osvobozování mé manželky. Bohové ho zajisté milují. Je to velmi bystrý jinoch a zdatný bojovník, ačkoli ani o Anomedovi bych nic zlého nemohl povědět. Je to prostý a ukázněný muž, kterému však myšlení působí značné potíže. Nemůže za to, protože rozum si nevybíráme, ale dostáváme ho darem od bohů. Obávám se však, že by mohl nepochopit, co od něho chceme, nebo se před někým podřeknout. Potom bychom na tom byli hůř, než kdybychom nic nedělali, a varovaný vrah by byl stokrát nebezpečnější.“

„Hermostajos tedy!“ pravil božský Vidvojos. „Nezapomenu do konce života, jak shodil z koně vojevůdce divokých barbarů a zachránil nás před jistou smrtí. Kdo s ním promluví?“

„Nejlépe se k tomu hodí Bělovlasý, protože se spolu přátelí. Až mu to poví a zaváže jej slibem mlčení, poradíme se společně, jak postupovat dál. Ale teď se vraťme k ohni, a to jednotlivě, aby se nepřítel nedovtípil, že jsme se o něm radili. Určitě teď předstírá, že spí. Že neusnul, je víc než jisté.“

Vraceli se pomalu k ohni, každý odjinud, ulehli k spánku.

Ale ačkoli byl Terteus přesvědčen, že zlosyn nebude té noci pokus opakovat, stále se probouzel a bedlivě naslouchal.

Poklid hluboké noci však přerušoval pouze pravidelný dech sličné Vasan, ležící po jeho boku. Na bezmračnou oblohu se vyhoupl měsíc a zalil celé pobřeží lahodnou září, sahající až k hranicím temného zálivu. Angelos, stojící u břehu, vypadal jako velká stříbřitá ryba. Dva stíny, maličké z této vzdálenosti, jej obcházely stejnoměrným krokem.

Příštího dne zaznamenal Perilavos na konci bronzové tabule mořský břeh a ostrov, na němž tábořili.

„Kdybychom odtud pokračovali v cestě na sever, nezbylo by na ní už místo a my bychom vypadli za její hranu, před čímž nás chraňte bohové a bohyně!“ Zasmál se, schoval tabuli do truhly a pohlédl na své destičky. „Nemám čerstvou hlínu, takže tato krajina bude muset počkat, až bude popsána. Pojďme hledat jantar, protože všichni se už rozešli po břehu!“

Seskočili z lodi na písek. Nikdo nebyl nablízku kromě osmi strážců, kteří konali toho dne hlídku u Angela. I kníže s Terteem, sličnou Vasan a Hermostajem, který byl po včerejším nočním rozhovoru s Bělovlasým zasvěcen do svého úkolu, se vydali na obchůzku ostrova, již druhou za ten krátký čas. Bylo to zvláštní. Třebaže poctivě prohledali každou píď písčitého pobřeží, nalézali stále nové a nové jantary. Usoudili z toho, že je vlny stále potápějí nebo vyplavují. Třebaže Terteovo srdce plesalo radostí nad rostoucím bohatstvím, byl rozhodnut vydat se odpoledne na jiný ostrůvek nebo zamířit zpátky na pobřeží a ulovit čerstvou zvěř.

Bělovlasý a Perilavos stáli nerozhodně u břehu. Nevěděli, kterým směrem se dát. I vytoužený jantar jim nakonec zevšedněl, když ho tu bylo takové množství. Na pozadí písčité pláže viděli jednotlivé postavy, které téměř splývaly s pozadím. Pohybovaly se, shýbaly, některé právě zmizely za prohnutou pobřežní čarou a násypy.

Oba jinoši stoupali po vysoké duně porostlé trsy trávy a jalovcem. Směřovali k lesu uprostřed ostrova. Nad ním se tyčil menší kopec, nebo spíše jeho temeno, na němž rostlo několik borovic. Když k nim došli, uviděli rozlehlý záliv, ohraničený břehem velké pevniny a dalekými, lesnatými pahorky. Po druhé straně se modralo široko daleko moře, na němž nezahlédli jediný ostrůvek, loď ani plachtu. Moře se táhlo na východ a sever, kdežto na západě, za řetězem ostrůvků menších než ten, u něhož přistáli, byla podle všeho pevnina.

„Kéž bychom tam našli hodně jantaru!“ pravil Perilavos a ukázal rukou na nejbližší zlatovějící se pruh písčin na jihu. „Potom vztyčíme plachtu a poplujeme domů, a ať je ten domov nevímjaký, chtěl bych už překročit hranice známého světa, abych mohl lidem říct, že tu svět nekončí, že tu nejsou ani netvoři, horší těch, co žijí v našich lesích a mořích, ani obři a ptáci, kteří potápějí lodi. Jaký užitek bychom měli z toho všeho, co jsme viděli, kdybychom na zpáteční cestě zahynuli a nemohli nikomu vyprávět o úrodných, téměř liduprázdných krajinách, do nichž by krétské nebo kterékoli jiné loďstvo mohlo proniknout stejně snadno jako my, pokud by mělo dobrého velitele a statečnou posádku? Protože…“ Vtom se zarazil. „Co to je?“ zvedl překvapeně rukou.

Bělovlasý přivřel oči, oslněné slunečními paprsky, ale ať zaostřoval zrak sebevíc, neviděl nic než moře, jiskřící tisíci démanty, měnící se všemi barvami a zvrásněné mírným větrem.

„Co jsi spatřil?“

„Bohové!“ vykřikl Perilavos. „Proč jsem se jenom zmiňoval o netvorech a obrech?! Přivolal jsem je svými slovy!“

„Kde je vidíš?“

Bělovlasý ho chytil za ruku.

„Tam, tam ve vodě! Jen se podívej! Je jich tam spousta. Bohové, zdá se, že se blíží k lodi!“

Bělovlasý si zastínil oči rukou. Chvíli neviděl nic pozoruhodného, potom celý ustrnul.

Vlevo od černého, štíhlého trupu Angela, asi tisíc kroků od břehu, se pohupovaly na nízkých vlnkách černé lesklé bytosti. Jejich hlavy a temné, stříbřitě se lesknoucí hřbety se vynořovaly nebo zase mizely ve vodě, kterou bouřily. Ryby to nemohly být!

„Je to nějaký strašlivý lid, který žije ve vodě jako my na pevnině!“ koktal přiškrceným hlasem Perilavos. „Co bude, až doplují k Angelovi?“

Tajemní netvoři se současně rozdělili do dvou menších skupin, které se rozprchly, každá opačným směrem, a obepluly ostrov, vzdalujíce se stále více od břehu. Bělovlasý a Perilavos je mlčky vyprovázeli očima, dokud nezmizeli v slunečním oparu.

„Seběhneme dolů a povíme o tom otci a Terteovi!“ pravil Perilavos za hodnou chvíli.

Zanedlouho dospěli k protější straně ostrova, kde kníže se sličnou Vasan a mladým kapitánem hledali jantar. Ale ačkoli Terteus přikázal několika bystrozrakým plavcům, aby vystoupili na kopec a neustále se rozhlíželi, střídajíce se vždy po dvou, žádný z nich nespatřil ony hrůzostrašné mořské lidi či obludy, s nimiž se žádný z nich dosud nesetkal.

Posouvali se po dva dny stále na západ, z místa na místo, a stále sbírali jantar. Dvakrát sledovali Terteus, Bělovlasý a Hermostajos Perilava, aby zjistili, kdo se za ním pustí, když se vydal sám do lesa na lov, ale nikdo ho nenásledoval tajně ani zjevně, nikdo se za ním ani neplížil, ačkoli pozorovali pečlivě ukryti každý princův krok a

museli by uvidět plížícího se vraha nebo kohokoli z posádky, kdo by se ubíral stejným směrem.

Po nějakém čase od toho upustili, protože vrah buď odložil svůj záměr, nebo umírající Orneus blábolil a šíp, který přeletěl nad hlavou knížete, byl vypuštěn pouhou náhodou. Člověk, který bezděčně spustil tětivu, se patrně vyděsil Terteových přísných a varovných slov, a pokud se nepřiznal k svému hloupému prohřešku, pak jedině proto, aby se nestal terčem posměchu některých vtipálků.

„Kéž by tomu tak bylo,“ pravil s povzdechem Terteus, když probírali celou tu záležitost po druhém, nepodařeném pokusu. „Přesto nesmíme polevit v bdělosti, protože na to ten bídník právě čeká. A jestli mu to vyjde, co z toho budeme mít, když ho chytíme a odsoudíme k nejkrutějším trestům? Uděláme to takto. Já se nehnu na krok od knížete, což se nebude zdát nikomu podezřelé, protože jsem při plavbě po neznámých vodách dokonce povinen dlít neustále po jeho boku. Ty pak,“ obrátil se na Bělovlasého, „se ani nehneš od Perilava, který si tě dávno oblíbil, jak je každému dobře známo, a chová k tobě upřímné přátelství, ačkoli je princ a ty syn chudého rybáře. Ale nechoď s ním sám, aby vás Mínóův sluha nezabil oba v nestřežené chvíli, když to budete nejméně očekávat. Vezměte s sebou ještě někoho, jeho…,“ ukázal na Hermostaje, „nebo jiného muže, protože by nebylo moudré, kdyby se kníže nebo jeho syn obklopovali jenom malou hrstkou lidí.“

A tak šli třetího dne podél pobřeží ve společnosti Kamóna, který velmi dobře vrhal kopím i vládl mečem a navíc se vyznamenal při sbírání jantaru, jehož našel víc než ostatní. Angelos stál na mělčině, přidržován dvěma kamennými kotvami. Chtěli k večeru pokračovat v plavbě a přiblížit se k Bráně světa, kde se jižní a severní pevnina, obklopující jejich rodné moře uprostřed světa, setkávaly, ponechávajíce mezi sebou pouze úžinu, za níž se prostírala jenom nekonečná vodní pláň. Úžina byla, jak se domnívali, spojena s mořem, po němž právě pluli. Protože od opuštění Tróje směřovali neustále proti proudu řek na sever, byli přesvědčeni, že jim cesta zpět zabere daleko méně času.

Šli tedy ve třech po břehu, na němž neustále nalézali jantar. Za břehem, pokrytým malými bílými mušličkami, byl písčitý val a za ním na mírné vyvýšenině les.

Když přešli nevelký mys, který jim zakrýval výhled, Perilavos, jdoucí napřed, náhle stanul a zvedl výstražně ruku.

„Co tam vidíš?“ zeptal se šeptem Kamón.

„To jsou oni!“ vyhrkl Perilavos zadýchaným hlasem. „Mořský lid. Vyšli na břeh a vyhřívají se na slunci.“

Rychle se vyšplhali na dunu, doběhli skrčeni ke křovinám a blížili se obloukem k oněm podivným bytostem, aby zůstali sami nepozorováni.

Po chvíli klesl Kamón do trávy a plazil se opatrně směrem k moři.

Perilavos a Bělovlasý se posouvali pomalu za ním s luky připravenými k výstřelu, aby mohli okamžitě vypustit šípy, kdyby některý netvor vycítil přítomnost lidí a vrhl se na jejich druha.

Kamón konečně dospěl na druhý konec křovin a ukryt za nimi pozoroval níže položený břeh.

Napjatě čekali na jeho znamení. Konečně vystrčil hlavu a pokynul jim. Připlížili se k němu po loktech a ulehli vedle něho, nevypouštějíce z rukou luky.

Bělovlasý odložil zbraň a pomalu rozhrnul vysoké stvoly trávy, jež mu zakrývaly výhled.

Ihned je uviděl. Byla jich asi stovka. Velké, temné, vřetenovité kupy masa, rozvalující se na písku. Část oblud byla ve vodě. Pohybovaly se v ní rychle, vystrkovaly vysoko hlavy, jako by se rozhlížely. Ale vtom se jeden z tvorů, povalujících se dosud na břehu, pohnul. Plazili se nemotorně s patrnou námahou po písku, přičemž nepoužíval zadních nohou, podobných ploutvím, ale vlekl je za sebou. Když ztratil pod nimi dno a ponořil se do vody, proměnil se zázračným způsobem. Vyrazil dopředu jako blesk a připojil se k ostatním, koupajícím se v zálivu.

Pozorovali je se zatajeným dechem. Po chvíli vyšel z vody jiný tvor, který se pohyboval po písku stejně nemotorně jako předchozí. Měli úzké čumáky jako psi a ačkoli zdálky nemohli dost dobře odhadnout, co pokrývá jejich lesklá těla, usoudili, že je to spíš srst než kůže.

„To není mořský lid, ale zvířata,“ zašeptal Kamón. „Jsou větší a těžší než člověk, ale na zemi se cítí zřejmě velmi nejisté. Myslím, že se jich nemusíme bát.“

„Co chceš dělat?“ zeptal se téměř neslyšně Perilavos.

„Vystřelíme na ně a uvidíme, jak se zachovají. Jestliže nedovedou běhat rychleji, než nám právě předvedli, určitě se na nás nevrhnou.“

Ještě nedopověděl poslední slovo, když mladý princ zvedl odložený luk, poklekl, zacílil na nejbližšího tvora a spustil tětivu.

Střela ostře zasvištěla a zabodla se rozvalujícímu se zvířeti do boku. Zakňučelo vysokým, téměř lidským hlasem, postavilo se na zadní nohy a potom se plazilo po břichu k moři. Hustá krev, tryskající z hluboké rány, zbarvila písek do červena. Vbrzku je dohonil druhý šíp z luku Bělovlasého, který utkvěl hluboko v jeho měkkém zátylku. Zvíře ještě jednou vykviklo a kleslo, opět se zvedlo a svalilo na bok. Bylo mrtvé.

Lovci čekali v úkrytu. Co je nejvíc překvapilo, bylo chování ostatních tvorů. Začali se vrtět a kroutit hlavami, jako by hledali nepřítele, ale žádného z nich nenapadlo uprchnout do vody, která byla, jak se zdálo, jejich pravým živlem, a v které se pohybovali rychle a mrštně.

Kamón vstal. V jedné ruce držel meč, v druhé kopí. Perilavos a Bělovlasý si přehodili luky přes ramena a následovali jeho příkladu.

Vykročili k odpočívajícímu stádu, stále ve střehu, ale s daleko větší odvahou a sebevědomím.

Kamón stanul před prvním zvířetem. Pohlédlo na něj, zavrčelo jako pes, zvedlo horní pysk, z něhož mu opadával dlouhý, rovný, štětinatý knír a vycenilo na něj dlouhé zuby.

Kamón uskočil, obešel zvíře zezadu, krátce se rozmáchl a mrštil kopí, které se zabodlo do jeho širokého hřbetu. Přehodil meč do pravé ruky a sekal jím nemilosrdně hlava nehlava. V příští chvíli leželo zvíře mrtvé v tratolišti krve.

Bělovlasý a Perilavos, jdoucí za ním, bedlivě pozorovali stádo. Teprve teď se opravdu vylekalo a začalo neohrabaně slézat do vody. Ale dříve než se tam dovleklo, vrhli se na ně s meči a kopími a zabili tři zvířata několika ranami do slizkých, hladkých těl.

Ostatní, která se mezitím dovlekla do moře, se rychle vzdalovala, ohlížejíce se za sebe jako pronásledovaní lidé.

Lovci se vrátili ke skoleným zvířatům na břehu. Byla velká, těžká a neobyčejně tlustá. Když Bělovlasý rozřízl nožem jedno z nich, vyvalila se z jeho boků a hřbetu silná vrstva nažloutlého tuku. Masa mělo určitě také mnoho, ale neznali dosud jeho chuť.

Běželi co nejrychleji k lodi, u níž se již začali pomalu scházet jejich druhové. Když se jim pochlubili bohatým úlovkem, nasedli všichni na loď a zanechali na břehu jenom několik mužů, aby přivedli opozdilce, až se vrátí z honu. Zvolna veslovali k místu, kde zanechali skolené obludy.

Všichni nad nimi žasli kromě Tertea, který se na svém malém ostrůvku, ztraceném uprostřed moří, již několikrát setkal s podobnými tvory, i když daleko menšími a pruhovanými. Nazývali je bílými pannami a měli je v tak velké úctě, že se je žádný lovec neodvážil zabít. Mezi lidem kolovala po mnoho staletí pověst o bohyni, pronásledované cizím bohem, jehož domovem bylo pobřeží Asie. Když ji chytil a učinil svou manželkou, skočila do moře, aby nemusela žít s hrubým násilníkem, ale jiní bohové ji zachránili a proměnili v bílou pannu. Tito tvorové byli právě jejími potomky. Ale co jim bylo zde, na barbarských mořích, do starých lidových bájí! Připomínala snad tato zvířata čímkoli bohy? Viděli v nich jedině maso, hodně masa a tuku.

Setrvali tedy na onom pobřeží čtyři dny a celou dobu rozpouštěli tuk, který nalévali do velkých džbánů, v nichž rychle tuhl. Sličná Vasan objevila na okraji lesa byliny, které mu dávaly výbornou příchuť. Říkala, že chrání rybí maso před rychlým uhníváním a odebírá mu nepříjemný pach, vlastní rybímu masu, nechá-li se dlouho odležet. Protože tvorové žili ve vodě, muselo být i jejich maso a tuk zalito bylinným odvarem. Bělovlasý znal takový způsob nakládání masa z domova a zvědavě po ní pokukoval. Vydal se dokonce do lesa pro byliny, pro něž ho obvykle posílala po rybolovu matka, ale nenašel je. Nerostly v této daleké krajině.

Zásobili se bohatě tukem a masem, vysušili na slunci kůže zvířat, velmi pevné, spustili Angela na vodu a odpluli na západ.

Když viděli, že se břeh stáčí mírně, ale neustále na jih, radovali se, že je povede k Bráně světa, odkud budou moci doplout za příznivého větru za dvacet dní k západnímu pobřeží Kréty. Ujistil je o tom Erikleves, který znal všechna moře, přístavy, města, proudy, úžiny a ostrovy, a pokud někde nebyl, věděl o všem z vyprávění jiných kormidelníků.

Jestliže se vyhnou rodnému ostrovu, žádné neštěstí. Cestou objeví dostatek jiných neobydlených ostrůvků nebo pobřeží, kde mohou přistát, založit království a setrvat tam tak dlouho, dokud se bohům podobný Vidvojos nebude moci vrátit do svého paláce a vyzdobit své skráně starou Mínóovou korunou. Mnoho si od toho slibovali. Který vládce by bohatě neodměnil a poctami nezahrnul věrné druhy, kteří se s ním zúčastnili velké a přeslavné výpravy?! Kromě toho měli jantar, měli ho již tolik, že sami nevěřili, že se ho tolik vyskytuje na světě. Dva obrovské pithy, v nichž dosud přechovávali zrní, byly jím vyplněny až po okraj. Už jenom ty z nich činily boháče, pány sadů, prostorných domů, sluhů a otroků a jistě jim pomohou i k dosažení vysokých hodností, největšího přepychu a všeobecné úcty. Neboť lidé chýlí nejhlouběji hlavy před bohatstvím, jak každý ví.

Leč když dospěli k širokému, bahnitému ústí velké řeky připlouvající z jihu, břeh se náhle prohnul k severu.

Tehdy spatřili v ústí oné řeky nevelkou loď, která vyplula za nimi na moře, rychle se vrátila a zmizela v hustém lese porůstajícím rovinatý břeh.

Do toho setkání pluli jenom ve dne, co nejdál od pevniny, ale tak, aby ji neztratili z očí. Pokud minuli nějaké osady, nevěděli o nich, ani nezahlédli žádného z domorodců, protože se k nim vždy přibližovali za tmy. Dvakrát objevili na břehu stopy po ohništi, ale to bylo vše. Loď, která se mihla na krátkou chvíli před jejich očima, byla první viditelnou známkou lidské přítomnosti.

„Co učiníme, božský kníže?“ otázal se Terteus, pozorující z přídi místo, kde zmizela nízká, obdélníková plachta z režného, neobarveného plátna. „Vrátíme se a vyrazíme za ní, abychom zvěděli, jaké kmeny obývají tuto krajinu, nebo poplujeme dál?“

„Naším jediným přáním je opustit severní moře a vrátit se do známého světa, jak jistě víš, Tertee. Získali jsme vše, po čem jsme prahli. Lidé, jež zde potkáme, nám mohou projevit přátelství, ale může tomu být i naopak. Proto se musíme vyhnout boji stůj co stůj. Bojem nemůžeme získat nic, ale ztratit vše. Jestliže se nám ona loď vyhnula, bylo by zbytečné vracet se za ní a zjišťovat, komu patří. Ponechme ji tedy jejímu osudu.“

„Pokud jsem ti dobře rozuměl, kníže, chceš přistávat pouze na opuštěných březích a vyhýbat se osadám a vesnicím, jež uvidíme?“

„Správně sis vyložil má slova, Tertee. Máme dostatek silných, dobře vyzbrojených mužů, schopných odrazil první útok na pevnině. Kdyby k němu došlo, skočíme ihned na loď a co nejdříve odplujeme. Nepředpokládám, že by se někdo odvážil nás pronásledovat. Která loď by se mohla měřit s Angelem rychlostí, když ani na našem moři, kde lidé stavějí po staletí lodi, vzdělávají se v tomto umění a přiučují se mu od jiných národů, jež obývají v tak velkém počtu náš svět, nenajdeš hbitější a spolehlivější loď? Jestliže se náš nedostižitelný koráb bude vyhýbat otevřenému boji, protože naším cílem je návrat, a nikoli válečná kořist, sotva nás kdo přinutí ke krveprolévání.“

„Kéž se splní tvé přání, božský kníže, abychom propluli těmito barbarskými vodami bez boje!“ odpověděl Terteus s úsměvem. „Ačkoli naše loď byla již předtím stejně rychlá, jako je teď, a její posádka stejně srdnatá, nevyhnuli jsme se vždy boji a tím i ztrátě několika našich druhů.“

„Tehdy jsme pluli po řekách, kde zůstávaly četné Angelovy přednosti nevyužité, pokud mu dokonce nebyly na závadu, protože velikost bývá v těsném prostoru spíš překážkou. Avšak teď, na moři, se už nemusíme nikoho bát. Stačí, když zachováme za nočního odpočinku na břehu ostražitost, a potom neutrpíme škodu ani my, ani naše loď.“

Na jeho rtech se objevil lehký úsměv:

„Tím ovšem nemyslím sebe ani svého syna, protože nám, jak víš, hrozí nebezpečí i na lodi,“ dodal po chvíli.

„Neodvážil by se,“ řekl Terteus nejistě.

„Proč ne?“ Vidvojos zvážněl. „Často se ohlížím za sebe, když stojím na přídi nebo na zádi vedle kormidelníka, a hledám očima Perilava, ačkoli vím, že buď sedí na veslařské lavici a tuží paže, nebo, pokud plujeme jako teď pod plachtou za příznivého větru, si krátí čas rozhovorem nebo písní s jinými druhy. Kdyby ses mne otázal, proč to dělám a hledám ho pořád očima, nedovedl bych ti to vysvětlit, protože vím, že se mu za bílého dne uprostřed družné zábavy nic zlého nemůže stát. Ale přesto…,“ ztišil hlas a pokrčil rameny. „Je to mé jediné dítě a dědic největší námořní říše, jakou poznaly dějiny. Přeji si, aby jí vládl a aby jeho sláva přetrvala mnoho století. Přál by sis něco jiného na mém místě?“

Terteus přikývl.

„Rozumím, božský kníže, ale odpusť, že ti na to neřeknu nic než to, co opakuji pokaždé, kdykoli se některá věc vymyká mé moci. Vše je v rukou bohů.“

„Možná,“ Vidvojos se opět usmál, „ale sám jsi kdysi řekl, že bohové pomáhají jenom nejmoudřejším a nejrozumnějším.“

Terteus už otevíral ústa k odpovědi, ale vtom spatřil něco, co způsobilo, že jenom mlčky ukázal na daleké zelené břehy, podél nichž Angelos plul směrem k severozápadu.

Kníže zvedl rychle hlavu. Ihned je uviděl – víc než deset nízkých plachetnic s vysokými špicemi. Objevily se zčistajasna v ústí velké řeky. Pluly v dlouhém šiku jedna za druhou a doháněly očividně krétského obra, hnaného do této chvíle pouze větrem.

Terteus se rozběhl k stožáru a zvolal velkým hlasem:

„K veslům, mužové! Nepřítel za námi!“

Okamžitě se zvedli, odkládajíce kostky a píšťalky, na kterých vyhrávali různé písně, jiní se probouzeli z libého odpoledního spánku a rozhlíželi se nechápavě, co se to děje, ale i ti rychle vyskočili z kožešin, rozprostřených na dně lodi, a zaujímali svá místa.

Vlny byly nevysoké, ale krátké. Dlouhý trup Angela po nich klouzal lehce a stejnoměrně, zatímco nepřátelské lodi, daleko menší, do nich stále zapadaly nebo se namáhavě šplhaly přes mořské kopečky. Přesto se přibližovaly víc a víc. Jejich tmavošedé plachty se rovněž vzdouvaly ve větru a řady krátkých vesel, viditelných ze strany, se třpytily při záběrech, následujících tak rychle po sobě, jako by se kapitánové rozhodli nasadit všechny síly posádky, aby co nejrychleji dohonili obrovskou nepřátelskou loď.

„Pluj po vl-nách… pluj po vl-nách…,“ spustil stejnoměrným hlasem Terteus, nejdřív pomalu, potom stále rychleji.

Jakmile se plachetnice, plující blíže břehu, vyrovnaly s Angelem, prudce se k němu otočily. První jej dokonce předhonila a pokusila se zahradit mu cestu. Terteus již viděl na jiskřící se vodní hladině místo, kde se srazí. Co potom? I kdyby ji potopili mohutnou ostruhou, museli by zpomalit, ne-li zastavit, muži zvednout vesla nebo je stáhnout zpět, aby se neroztříštila o protáhlý trup plachetnice…

„Erikleve! Vpravo! Na sever!“

Angelos opsal mírný oblouk a vzdálil se od blížících se pronásledovatelů. V příští chvíli získal náskok a prchal přímo na sever.

„Pluj po vl-nách! Pluj po vl-nách! Pluj po vl-nách!“

Plachta chytila po celé ploše jižní vítr, vesla se stále rychleji zvedala a klesala. Koutkem oka zahlédl Terteus svou manželku, sličnou Vasan. Stála na přídi hrdě vzpřímená, v kratičkých plátěných šatech. Vítr čechral její dlouhé zlaté vlasy. Dívala se na něho, aniž věnovala jediný pohled blížícím se nepřátelským plachetnicím. Pocítil velkou radost v srdci a zamával na ni. Zvedla obě ruce k pozdravu, ale ihned je spustila, aby odhrnula vlasy, které jí vítr svíval do očí.

Terteus se rychle otočil. Plachetnice již byly velmi blízko, téměř na dosah. Nemusely teprve nabírat rychlost jako oni.

Povel „Pluj po vl-nách“ se nesl stále rychleji vzduchem. Terteovy oči zúžené napětím přímo visely na špicích stíhajících je plachetnic. Napočítal jich čtrnáct. Viděl výrazně kopí v rukou pronásledovatelů. Kromě veslařů vezly na palubách bojovníky v kožených přilbách. Ostří jejich kopí se třpytila v slunci, byla tedy měděná. Meče měli zřejmě také měděné. Nebyli tedy zaostalými barbary, s jakými se dosud setkávali, ale rovnocennými bojovníky, kteří buď sami tavili kov, nebo jej kupovali od jiných.

Zobce plachetnic, stoupajících po zelených brázdách nebo do nich zapadajících, se blížily. Ne? Ano! Pořád se blížily.

Ještě chvíle a začnou střílet z luků, pokud je mají, a mají je určitě…

Bezděčně pohlédl na svou ženu. Naštěstí stála na nejvzdálenějším místě na špici.

Už ho bolelo v krku, cítil, že začíná chraptět, ale přesto nepřestával křičet. Je třeba veslovat stejnoměrně, nebo… Nepřátel bylo snad tisíc. Kdyby jediná z jejich plachetnic zadržela Angela, všichni půjdou na dno. Snad jedině Vasan… Ale na její osud raději nemyslel.

„Pluj po vl-nách! Pluj po vl-nách!“

Viděl tváře veslařů, zkřivené napětím. Nakláněli se a napřimovali, poslušni jeho hlasu, který žádal stále víc.

Opět pohlédl na příď nejbližší lodi. Ano, je tomu tak. Ještě jednou se o tom ujistil pohledem. Ano, teď si byl jist.

„Za-chrá-ně-ni! Za-chrá-ně-ni!“ volal stále ve stejném rytmu, aby neztratili rychlost.

Vesele vykřikli a k jeho údivu se ještě silněji opřeli do vesel.

Díval se velmi pozorně. Vodní brázda po Angelovi, kterou plula prostřední plachetnice, se prodloužila. Zahlédl knížete, jak jde proti němu od přídi. Kráčel klidně, důstojně, jako vždy, když jim hrozilo nebezpečí.

Terteus pokynul plavci, který stál u stožáru, připraven přehodit lanem plachtu, kdyby vítr změnil nečekaně směr.

„Ví-tě-zí-me! Ví-tě-zí-me!“

Očima mu naznačil, aby udával rychlost za něho, a ukázal na krk, z něhož už skoro nemohl vyloudit hlas.

„Pluj po vl-nách! Pluj po vl-nách!“

Chvíli poslouchal, vyráží-li povely dostatečně rychle. Vítr se opřel do obrovské černé plachty o něco silněji. Poslušně se mu poddala a postrčila loď o velký kus vpřed. Pronásledovatelé zůstávali pozadu. Síly jejich veslařů ochabovaly, i když jich měli tolik a mohli je střídat, ale nevelké plachty nebyly s to unášet loď, přetíženou tolika bojovníky.

„Vítr naštěstí sílí!“ Vidvojos pohlédl na plachtu, která se stále hlasitěji třepetala v silném jižním větru.

„To je pravda…“ Terteus přistoupil k předříkávači, který stejnoměrně vykřikoval povely, zvedaje přitom ruce. „Zpomal trochu!“

Muž přikývl. Jeho hlas zněl nyní tišeji, vláčněji, po každém povelu chvíli odpočíval, aby dopřál zemdlelým veslařům trochu oddechu.

Kníže a mladý kapitán nespouštěli oči z pronásledovatelů. Již se nepřibližovali. Některé plachetnice zůstávaly pozadu, šik se lomil. Pluly teď rozptýleně, zvlášť, kromě tří prvních, jež spěly ve vyrovnané řadě houževnatě vpřed. Vzdálenost mezi nimi a Angelem však stále rostla.

Kníže a Terteus se procházeli podél lavic a povzbuzovali muže. Pot jim splýval stružkami po krku a ramenou, ale veslovali stejnoměrně a vítali velitele s úsměvem.

Když Vidvojos došel k lavici, na níž seděl Perilavos, bál se, že ho zastihne vyčerpaného, ale i zde se setkal s úsměvem. Chlapec měl tvář zkřivenou námahou, ale svíral veslo pevně v rukou, a když se naklonil a široké pero vesla se vracelo, aby se opět ponořilo do vody, mohl se jeho božský otec obdivovat napínajícím se a uvolňujícím uzlům svalů na jeho pažích a zádech.

Obličej má ještě dětský, ale tělo jako by patřilo dospělému muži, pomyslel si kníže.

Protože Angelos mířil přímo na sever a bylo pravé poledne, měli nepřítele v plném slunci. Nejbližší plachetnice, plující stále v jejich stopách, byla již tak daleko, že Terteus stěží rozeznával dvě řady vesel na bocích. Další se pak opožďovaly stále víc a víc, až nakonec zjistil ke své radosti, že některé upustily od pronásledování a plují jedině po větru, vzdalujíce se každým okamžikem od Angela tak, že se poslední zmenšila v pouhý bod na obzoru.

Deset mužů, čekajících dosud pod stožárem na vystřídání, zaujalo místa těch, kteří byli nejvíc vyčerpáni, a k těm patřili podle Terteova rozhodnutí Perilavos a Bělovlasý jako nejmladší. Oba se však bránili a nechtěli pustit vesla.

Přesto se zapotáceli, když vstali, a dlouho nemohli chytit dech. Ale ani jejich druhové na tom nebyli o mnoho líp. Sličná Vasan chodila mezi nimi s džbánem, nalévala do hliněného pohárku vodu a dávala jim pít. Polévali se, protože třesoucí se ruce nebyly s to udržet misku, ale každý se na ni usmíval.

Protože byl nepřítel příliš daleko, aby je mohl ohrozit a překvapit nebezpečným výpadem, chopil se i Terteus vesla.

Pluli stále na sever, majíce po levé, západní straně pevninu, jejíž břeh běžel na sever spolu s nimi. V dálce viděli velký, sluncem zalitý obrys, který vypadal jako křídová skála. Potom zůstal za nimi i ten a na západě se rozprostřelo moře.

Protože však maličké plachty dosud nezmizely z obzoru, rozhodli se odbočit z dráhy a plout stále na sever.

Slunce zvolna sestupovalo z trůnu vztyčeného na zářivém nebesklonu. Když se posléze dotklo obzoru, aby sestoupilo do mořských paláců Poseidona bílé tváře, kde obvykle trávilo noc, odložili vesla a pluli dál pod plachtou, přičemž se stále bedlivě ohlíželi, neobjeví-li se na jihu opět nízké, hranaté plachty.

Nevrátili se ani s příchodem noci, která rozsvítila na obloze tisíce hvězd. Po krátké poradě se rozhodli, že poplují po příznivém větru na severozápad, tam se otočí a vrátí se ze světla na jih, přičemž se budou stále držet břehů, ale tak, aby ústí velké řeky, střežené nepřátelskými plachetnicemi, zůstalo daleko za nimi.

Slunce se ještě nevynořilo z moře na východě, když uviděli před zobcem daleké břehy, sotva viditelné v bledém úsvitu, které se rozvíjely na západě vlnitou čarou až po hranice obzoru.

Terteus probudil knížete. Společně zamířili k přídi a starostlivě pohlíželi na nízké zelené pahorky, vyrůstající pomalu před jejich očima.

„Že by tyto vody nepatřily moři, ale jezeru, které budeme muset donekonečna obeplouvat, ať se obrátíme kamkoli?“ prohodil mladý kapitán kroutě hlavou. „Pěkný šprým by si z nás ztropili bohové, kdyby nám kázali vrátit se do míst, z nichž jsme vypluli! Potom bychom neměli jiné cesty zpět než po řekách a bažinách, jež jsme již jednou zbrázdili. Ale nevěřím, že by barbarský vládce dovolil podruhé Hermostajovi, aby ho opět stáhl z koně smyčkou obratně vrženého lana, které se v jeho rukou proměňuje v živou bytost.“

Rozesmál se, ale v jeho smíchu nebylo veselí. Břehy vystupovaly stále výrazněji. Ačkoli slunce dosud nevstalo, obloha nad jejich hlavami byla průzračně modrá a povětří ohřívané teplým jihozápadním větrem téměř stejně lahodné jako na jejich rodných vodách.

„Možná že budeme muset plout ještě nějaký čas na sever…,“ pravil nejisté kníže. „Tam žádnou pevninu nevidím.“

Terteus potřásl hlavou.

„Před setkáním s nepřátelskými plachetnicemi jsme pluli podél břehů, které se stáčely na severozápad. Při útěku jsme odbočili na sever a pluli jsme tak po celý den, aniž jsme spatřili pevninu. Za soumraku jsme opět zamířili na severozápad a hle, máme ji opět před sebou. To znamená, že se táhne od onoho místa na sever a brání nám v další cestě na západ a na jih.“

„Nezbývá tedy než plout podél břehů stále na sever,“ Vidvojova tvář se rovněž zachmuřila. „Jestliže se stočí na východ, potom se ukáže, žes měl pravdu, že vody, po nichž plujeme, nejsou moře, ale jezero. Ale nežehrejme na osud, dokud se nepřesvědčíme, kam nás vítr nese!“

Otočili tedy příď Angela na sever a poháněni příznivým větrem pluli stále podél břehů, které se později prohnuly na západ a potom opět na sever.

Když Terteus, stojící nehybně na zobci s očima upřenýma na obzor, uviděl odpoledne opět pevninu, stiskl rty. Chvíli pozoroval slabě se rýsující korunku pohoří na severozápadě, potom zvolna prošel mezi lavicemi k střední části lodi, kde bohům podobný Vidvojos seděl ve stanu se starým Nasiem a poslouchal jeho vyprávění o obyčejích stepního kmene, který ho tak dlouho držel v zajetí.

„Obávám se, že mě tušení neklamalo,“ pravil Terteus. „Na severozápadě se opět vynořila pevnina.“

I ostatní mezitím spatřili pahorky. Než kníže a kapitán došli k stožáru, ukazovali si téměř všichni vzdálenou pevninu. Nebylo snad mezi nimi člověka, který by si neuvědomoval, že se past uzavírá, že je nadlouho, ne-li navždy veta veškerým snům o bohatství a šťastném návratu.

A tak mlčky pozorovali pohoří vyrůstající vpravo před zobcem lodi. Po levé straně jim rovněž zahrazovala cestu pevnina, patrně rovinatá, třebaže ji z této vzdálenosti nemohli spatřit.

Kníže s Terteem a s nimi celá posádka přešli na příď. Vzdouvající se plachta poháněla loď na sever bez pomoci vesel, takže nezbývalo nic jiného než trpně čekat.

Sličná Vasan přistoupila k svému muži, a když viděla chmury na jeho líci, otázala se, proč se rmoutí a neraduje se, že šťastně unikli pronásledovatelům.

„Ty jediná z nás všech se můžeš veselit!“ odpověděl přemáhaje smutek, který mu svíral srdce. „Jestliže nám ta pevnina nedovolí plout dál, potom se možná vrátíme po řekách k místu, kde jsem tě spatřil poprvé, a ty opět uvidíš své rodiče a bratry.“

Zakroutila vážně hlavou.

„To se nestane,“ pravila přesvědčivě. „Nestane se tak, protože jsem se s nimi navždy rozloučila. Ačkoli bůh chtěl, abych odplula po řece živá, a nikoli mrtvá jako mé družky v minulých letech, oběť přijal.“

Terteus se na ni potutelně podíval, ale neřekl ani slovo.

Rozšafný Erikleves svěřil kormidelní vesla dvěma pomocníkům a přistoupil ke knížeti a Terteovi. Bedlivě se rozhlížel, ale nevěnoval pozornost dalekým pahorkům, nýbrž vodě.

„Nevidím žádnou pevninu na severu,“ prohlásil posléze, „a jestliže se tam prostírá, pak jenom vroubí ze dvou stran moře.“

„Co na tom? Domníváš se, že se tam neobjeví? Začíná určitě o něco dál a tvoří hluboký záliv…,“ pravil Terteus.

„Nikoli,“ potřásl hlavou Erikleves. „Pohlédni na vodu. Ničeho sis nevšiml?“

Všichni, kdo uslyšeli jeho slova, upřeli zraky na nízké vlnky, tříštící se o zobec Angela. Ale ať se dívali sebepozorněji, nic z nich nevyčetli.

„Kam míříš těmito slovy, moudrý kormidelníku?“ otázal se kníže. „Mluv, protože nikomu z nás neprozradí tyto vody to, co tobě.“

„Vzpomínáš, pane, na dlouhou úžinu, kterou jsme s takovými obtížemi zdolávali po útěku z Tróje? Pořád jsme museli bojovat s protiproudem, protože voda v úžině nestála, jak tomu bývá v mořských zálivech, ale proudila jedním směrem jako u řek, ačkoli tam žádná řeka nebyla. Tak tomu bývá vždycky, když loď vpluje do úžiny, která odděluje dvě moře. Tak to ustanovili bohové. Vody nebývají ve stejné rovině, proto se pořád přelévají z jednoho moře do druhého… Jestli se mýlím, potom mě ztrestej, ale říkám jedině to, co vidím a co mi má zkušenost káže uznat za neklamné znamení. Věz, že vidím v tomto moři proud směřující na sever. Vy ho nevidíte, protože i my plujeme tímto směrem. K tomu je zapotřebí zraku člověka, který pozoroval téměř celý život vodu. Moře se posouvá spolu s námi, ale pomaleji. Proto si myslím, že v místech, kde nevidíme pevninu, je úžina… Chceme-li opustit tyto vody, povede nás cesta právě tamtudy. Zda bude krátká a snadná, nebo dlouhá a těžká, říct nemohu, protože jsem tam nikdy nebyl.“

Po těch slovech se poklonil a odešel. Srdce všech se naplnila nadějí, protože Erikleves nepatřil k lidem, kteří házejí slova nestálým větrům na pospas, aby je odnesly, kam se jim zamane.

Pluli přímo na sever, aniž se přiblížili k břehům, a brzy dospěli k hrdlu široké úžiny, jejíž břehy se na východě a západě opět rozestoupily, čímž daly vznik širokému mořskému zálivu vroubenému nízkými pahorky.

A ačkoli Erikleves prohlašoval se stále větší jistotou, že je proud nese na sever, čekali se zatajeným dechem, zda se jeho slova potvrdí.

Pozdě odpoledne se břehy zálivu opravdu začaly k sobě přibližovat. Úžina však byla stále velmi rozlehlá. Před nimi se vynořily dva ostrovy, jeden menší, obklopený klidnými vodami, druhý větší, téměř přiléhající k levému břehu. Oba byly lesnaté.

„Dým!“ zvolal Perilavos, který pozoroval spolu s otcem daleký břeh.

Nad ostrovem se skutečně vznášel vysoký chochol dýmu, který se vzápětí rozplynul a potom opět vyšlehl vysoko vzhůru. Byl temný a hustý.

Terteus rozkázal posádce, aby zasedla k veslům.

„Obávám se, božský kníže, aby to nebylo znamení, jímž strážci úžiny uvědomují o našem příjezdu své druhy konající hlídku na odlehlejších místech,“ pravil Terteus, pozorující upřeně vysoký sloup dýmu nad pevninou.

Ale všude byl klid, na zrcadlově hladkých vodách se neobjevila žádná loď ani plachetnice. Zamířili tedy středem úžiny na severovýchod a minuli jeden z menších ostrovů na východní straně, aby je případný útok z ukrytého, odtud neviditelného přístavu nepřekvapil.

Pevniny na východě a západě se k sobě stále přibližovaly, jako by úžina měla tvar trychtýře. Loď plula za sílícího větru stále rychleji. Krajina po pravé straně byla rovinatá, po levé zvlněná nevelkými pahorky. Všude se táhly lesy. V jisté chvíli jako by se mihla na levém břehu stavení nevelké osady, ale vzdálenost byla příliš velká, aby mohli posoudit, zda tomu tak skutečně je.

Vtom si všimli druhého kouřového sloupu, který vyrostl za nimi nedaleko břehu. Mírný vítr jej rozvíval po západní straně oblohy, která se rděla v záři červánků. Z jihu táhly v dlouhých řadách malé bílé beránky. Pořád však bylo teplo.

Na nejvyšším pahorku po druhé straně úžiny se zvedl třetí kouřový sloup. Bylo ticho, tak ticho, že Bělovlasý slyšel výrazně šplouchat vodu po bocích lodi a pleskat vesla, nořící se do klidných vod tůně. Pozoroval daleký, dozadu se posouvající břeh, zelený, ospalý a krásný v tichu uhasínajícího slunečního odpoledne pozdního jara. Ale přitom pociťoval v té chvíli stejně jako ostatní nepochopitelnou úzkost. Jako by někde uprostřed spících pobřežních lesů číhalo nebezpečí, které vzápětí ohrozí jejich životy. Jako by to ticho bylo dočasné, jako by se mělo v příštím okamžiku rozezvučet bitevní vřavou, chrapotem umírajících a řinkotem zbraní.

Rozhovory utichly. Pluli mlčky. Úžina byla stále těsnější. Viděli koruny jednotlivých stromů, tyčících se vysoko nad ostatními. Večerní zář uléhala na vody, klidné jako na jezeře, mírně čechrané lehounkým vánkem.

Terteus přikázal spustit plachtu. Pozoroval ze svého stanoviště na přídi ubíhající břehy a s obavou myslel na sloupy dýmu, které je provázely od okamžiku, kdy vpluli do rozevřených paží úžiny. Když ji spatřili, radovali se, že se rozšafný Erikleves nemýlil, protože cesta do jiných, neznámých vod, vedla skutečně tímto směrem. Je pravda, že směřovali na sever, a nikoli na západ, ale při dlouhých plavbách se nelze vyhnout oklikám. Objeví-li později svou modrou dráhu, která je zavede do známého světa, potom věru není třeba litovat několik dnů plavby navíc.

Pobřeží po pravé straně bylo rovinaté, les dospíval až k úzkému pruhu písčiny. Po levé straně se břeh klikatil a na místě, kde se úžina sbíhala, se tyčil vysoký mys.

Zpěvavý hlas muže stojícího pod stožárem se klidně nesl nad vodou. Angelos plul nevelkou rychlostí stále uprostřed. Bylo to nejužší místo těsniny, ne však natolik úzké, aby mohli spatřit na břehu lidskou postavu nebo rozlišit balvany, a ne tak široké, aby se mohli vyhnout boji, kdyby…

Terteus potřásl hlavou. Rychle přešel k stožáru a přikázal předříkávači, aby zvýšil rychlost. Hlas pod stožárem poněkud zesílil.

„Pluj po vl-nách,“ vesla se zvedla a klesla, ale teď už o něco rychleji.

Kníže přistoupil k Terteovi v přilbě, krunýři a chráničích holení, kopí v ruce. Terteus věděl, že stará rodová dvousečná kamenná sekera zůstala ve stanu. Někdy se divil, že s ní kníže táhne pokaždé do boje, ačkoli na bohy příliš nedbal, soudě podle jeho slov. Ale třebaže byl nyní v plné zbroji, stejně jako ostatní, nedomníval se patrně, že je nebezpečí příliš blízké, a proto ji nevzal s sebou.

„Až mineme toto místo, úžina se rozšíří. Vidíš, jak se břehy vzdalují?“ zeptal se mladého kapitána.

Zatímco levý břeh zakrýval vysoký výběžek, za pravým se táhly široké, neohraničené vodní prostory, zbarvené zapadajícím sluncem do červena.

„Vypadá to, jako bychom měli vplout do moře krve!“ pravil Vidvojos.

„Kéž by nepatřila nám!“ odpověděl Terteus s úsměvem. Jeho tvář však byla stažena napětím a zraky klouzaly neustále po pobřeží. Nic se tam nedělo, ale přesto cítil téměř hmatatelně jakési spodní vření. Byl teplý podvečer, moře klidné, pusté. Nic neohlašovalo boj. Kouřové sloupy, jež spatřili, mohly být pouhou výstrahou pro rybářské osady a lodi, aby se měly na pozoru před piráty. Piráti mohli být přece i zde. Ale přesto nemohl ovládnout vnitřní napětí. Srdce mu bušilo jako na poplach a ruka křečovitě svírala meč.

Když se ozval od přídě křik, prudce se oba ohlédli.

Rozšafný Erikleves upozorňoval:

„Lodi za námi!“

Rychle zamířili na záď. Předříkávač bez vyzvání zrychlil povely. Vesla se hlouběji ponořila do vody a Angelos se zachvěl. Blížil se nyní k mysu a tím i k nejtěsnějšímu místu úžiny.

Uviděli je výrazně jako na dlani. Nebyly to velké lodi, ale dlouhé nízké plachetnice s vysokými zobci. Bylo jich snad padesát a pluly rozptýlené mezi oběma břehy úžiny.

Terteus vyrazil hluboký vzdech. Pocítil velkou úlevu, i když jich bylo tolik. Předtucha ho neoklamala! To, co muselo přijít, přišlo!

Pozoroval nepřítele. Lodi se již nepřibližovaly, ale zůstávaly pozadu. Byly daleko pomalejší než Angelos, poháněný silou osmdesáti vesel.

„Trochu se opozdili,“ pravil kníže. „Míjíme hrdlo úžiny a zanedlouho budeme na širokých vodách. Vrátí se s hanbou do svých neviditelných přístavů, protože nás nejenom nedostihnou, ale ani zblízka neuvidí.“

Ještě nedopověděl poslední slovo, když se ozval na přídi křik:

„Lodi před námi!“

Terteus se postavil na špičky, aby lépe viděl. To, co spatřil, způsobilo, že se jeho bláznivě tlukoucí srdce na chvíli zastavilo a potom se vydalo v ještě rychlejší klus.

Odpoutávaly se od mysu, jedna po druhé. Dlouhé nízké čluny, dvanáctiveslice. Každá vezla desítky po zuby ozbrojených bojovníků. Dvanáctiveslic bylo mnoho a přitom vyplouvaly od mysu další a další. Byly tak blízko, že až v poslední chvíli stačil křiknout na Erikleva:

„Pluj rovně a neohlížej se na ně!“

Pádil dopředu. Stanul pod stožárem a vykřikl velkým hlasem:

„Až na ně udeříme, nepřestávejte veslovat! Veslujte, i kdyby vám rvali vesla z ruky!“

Běžel k zobci spolu s deseti muži, kteří toho dne odpočívali.

Dvanáctiveslice už byly před nimi. Nejbližší vyrazila z boku přímo proti zobci Angela, jako by se chtěla o něj roztříštit. Terteus jasně rozeznával ze svého vyvýšeného místa polonahá, nakloněná těla a mezi nimi bojovníky v kožených přilbách, s luky namířenými na blížícího se Angela.

Vzduchem proletěla první střela, za ní následovaly oštěpy. Terteus přitiskl k tělu štít, ale hned jej spustil. Angelův zobec zaskřípěl, poskočil a celou lodí proběhlo mohutné chvění.

Podařilo se to! Dvanáctiveslice, rozříznutá v půli, se téměř rozsypala, proťatá bronzovou přídí krétského obra. Uviděl tváře sešklebené hrůzou a rozdrcená lidská těla, z nichž tryskala krev. Ale vzápětí se všechno propadlo do rozbouřených vln a zmizelo pod boky Angela, odmrštěno jeho mohutnou přídí.

Vtom se rozlehl po levé straně křik. Druhá dvanáctiveslice vrazila mezi zvedající se vesla, zasypávajíc plavce střelami. Část mužů ještě stačila vesla zvednout, ale dvě se s praskotem rozbila a polonazí

bojovníci skočili na palubu, mávajíce krátkými topory s dvojitými sekerami.

Bylo jich jen několik, ale Terteus věděl, že nastává snad nejtěžší hodina výpravy.

Nejbližší lodi byly na dosah výstřelu a zezadu se blížily další. Kdyby do nich vrazily a zahradily jim cestu, půjde jejich mohutný koráb i s posádkou na dno.

Ale Angelos se řítil silou setrvačnosti vpřed, poháněn současně vesly. Jeho neohrožení plavci veslovali ze všech sil bez ohledu na nebezpečí.

Na přídi probíhal krátký, urputný boj. Terteus zahlédl v běhu vztyčenou sekeru, jak dopadá na záda jednoho z členů posádky. I v šílené vřavě zaslechl strašlivý křik raněného. Útočník vzápětí klesl, probodnut mečem přibíhajícího Metalava. Dnes neobsluhoval vesla a patřil k desítce, jejímž úkolem bylo bránit veslaře.

Širokoplecí Metalavos se prudce rozmáchl a druhý bojovník, šplhající na palubu s nožem v zubech, se zřítil neslyšně do vody.

Terteus odrazil štítem barbarovu sekeru a sekl mečem posledního bojovníka, který se vetřel na Angela.

Angelos již minul mys a zoufale se prodíral mezi nepřátelskými dvanáctiveslicemi, které mu zahrazovaly cestu ze všech stran. Jedna z nich, ženoucí se přímo proti nim, prudce uhnula a zasypala je sprškou šípů. Ale nevrazila do nich. Ve chvíli, jež měla rozhodnout o osudu pronásledovaných i pronásledovatelů, uvědomil si jejich kormidelník, že za záhubu nepřátelské lodi zaplatí vlastním životem, a ztratil odvahu. Druhá loď, která se prudce rozjela proti Angelovi, vrazila do první a nemohla se od ní odpoutat, protože vesla plavců se do sebe zaklesla. Třetí, plující hned za nimi, se jim obratně vyhnula a ostře najela na Angela, míříc nikoli na bok, ale na vesla. Ta se rychle zvedla kromě jednoho, u něhož seděl veslař s rozseknutým hřbetem. Jmenoval se Nexeus a pocházel z východní části Kréty, byl skromný v řeči a statečný v boji. Nikdy mu již nebude přáno spatřit rodný břeh, protože jeho duše vyletěla v této chvíli ranou zasazenou toporem, a jistě již byla na cestě do země stínů.

Bezpočet šípů a kopí se snesl na barbary a téměř všechny zasáhly cíl. Terteus viděl nepřátele klesat a plavce vypouštět z rukou vesla, jako by se nad nimi přehnala se smrtící kosou smrt.

Angelos se dral dopředu, černý a mohutný, tyčící se vysoko nad nízkými, mrštnými dvanáctiveslicemi, které se za ním hnaly jako dravci za velkým raněným zvířetem. Muži vytáhli zlomená vesla. Nikdo neslyšel předříkávače udávajícího rychlost, křik a kletby bojujících dávno přehlušily jeho hlas. Terteus viděl širokoplecího Metalava, jak se rozmáchl kopím. Šíp, určený jemu, zasáhl jiného, ten rozhodil paže, klesl na pažení a z něho do vody, aniž vypustil z rukou zbraň.

Pouze jedna dvanáctiveslice zůstala za nimi, boj probíhal před přídí, na kterou se vrhali útočníci v opakovaných útocích.

Bělovlasý, opírající se vší silou do vesel a dbající především na to, aby se zvedala současně s ostáními, zahlédl koutkem oka rychle se blížící nepřátelskou loď.

Viděl i ruku lučištníka, jak na něho zezdola míří. Ačkoli byl částečně kryt pažením a skláněl se co nejhlouběji, věděl, že může v příštím okamžiku zahynout.

Náhle ucítil, jak někdo prudce trhl jeho veslem. Nevypustil je, ačkoli myslel, že mu vyrvalo ruku i s ramenem. Nahý barbarský bojovník vyskočil z člunu, pověsil se oběma rukama na násadu vesla, a cloumal jím, zuby vyceněné v strašlivé grimase. Přilba, která mu spadla z hlavy, odhalila rudou, rozevlátou kštici.

V témž okamžiku se kolem něho mihl bílý šat. Sličná Vasan se přihnala jako blýskavice s lukem, napjala tětivu, naklonila se a téměř poslepu vypustila šíp na muže, který chtěl Bělovlasému vyrvat veslo. Spěšně se sklonila, rychlá jako vítr, přičemž málem padla na jeho kolena. Několik šípů jim zasvištělo nad hlavami.

Bělovlasý trhl veslem, které útočník vypustil, rychle se rozhlédl a opět schýlil hlavu mezi ramena. Uviděl široce rozhozené paže a útočníkovu hruď, v jejímž středu tkvěl hluboko šíp. Tělo pomalu klesalo do hlubin.

Vasan se odplížila po kolenou. Objevila na prknech střelu, zvedla ji a hluboce skloněná se rozběhla k přídi.

Bělovlasý se silně opřel do vesla. Další oštěp, vržený neviditelnou rukou, prolétl obloukem z druhé strany a zabodl se do prken těsně vedle jeho nohou.

Na přídi probíhal urputný boj, slyšel řev a praskot lámaných prken.

Ale Angelos plul nezadržitelně vpřed. Nezpomalil ani po srážce s nepřátelskou dvanáctiveslicí a nabíral ještě větší rychlost.

Náhle vše utichlo, řev a křik jako by zůstal vzadu a zeslábl, pohlcen šumem vln. Utichla bitevní vřava a pod stožárem se ozýval stejnoměrný, zadýchaný hlas. Vesla se zvedala a klesala v pravidelných časových odstupech. Loď se díky mohutným záběrům téměř vznášela na vodě. Plavci nasadili všechny síly, jako by každý pohyb rozhodoval o jejich životě a smrti. A také rozhodoval, široce rozptýlené dvanáctiveslice jim byly pořád v patách.

Mířili v zapadajícím soumraku do středu úžiny, jejíž břehy se rozestupovaly do šířky jako vztyčené paže.

Před sebou měli rozlehlou planinu, zpola ponořenou ve tmě.

Bohům podobný Vidvojos a Terteus kráčeli zvolna podél lavic. Těžce oddychovali. Dvojitá kamenná sekera byla zbrocená čerstvou krví stejně jako obnažený kapitánův meč.

Pod stožárem spočívalo sedm mrtvých. Osmý, který našel smrt ve vodách úžiny, nespočine spolu s nimi v hrobě. Ale protože padl v boji, navrší mu jeho druhové kamenný kenotaf, prázdný hrob, jímž pozůstalí uctívají památku bohatýra, jehož tělo pohltily vodní hlubiny. Takový hrob byl důstojný, ne-li důstojnější než skutečný, protože zajišťoval duši nejvlídnější přijetí v krajině věčné tmy.

Téměř polovina plavců utržila rány, dva tak těžké, že ošetřující je Vasan nad nimi mlčky kroutila hlavou, přičemž neslyšně pohybovala rty, jako by vznášela modlitbu svého lidu nebo opakovala zaklínání, jež mělo odehnat smrt, která si je chtěla navěky odvést.

Sama krvácela na skráni. Šíp se jí zapletl do zlatých, rozpuštěných vlasů a vyrval z nich spolu s kůží menší pramen.

Angelos plul o šesti desítkách vesel, protože jenom šedesát mužů bylo schopno zasednout na lavicích.

Erikleves, ač raněn, pozoroval bedlivě vodní hladinu, zjasněnou vycházejícím měsícem.

Uvědomovali si, že nebezpečí nebylo zcela zažehnáno. Neznali tyto končiny a mohli snadno narazit na nějakou neviditelnou skálu nebo mělčinu. Kdyby na ní uvízli, pronásledovatelé by je přepadli za soumraku nebo ranního rozbřesku a to by znamenalo konec, nikdo by neunikl z těchto míst živ.

Vedle zesláblého Erikleva, ležícího na přídi, stál Perilavos s ovázanou rukou, aby za něho vykřikl povel, kdyby zahlédl před zobcem překážku nebo vycítil podle zbarvení vln mělčinu a mohl varovat na jeho příkaz muže u řídících vesel.

Unavení plavci veslovali z posledních sil. Svírali zuby a těžce supěli, ale nepovolili, protože věděli, že je nemá kdo vystřídat. Celé odpoledne se hnali největší rychlostí středem úžiny.

Malé mráčky proplouvaly chvílemi po plné tváři měsíce a zakrývaly jej. Nad lodí zašuměl lehký, potom silnější vítr.

„Plachtu!“ vykřikl Terteus, vymrštil se z lavice a letěl ke stožáru. I on zasedl k veslu, když jeden muž, raněný v boji, omdlel.

Několik plavců mu přispěchalo na pomoc, a tak se po chvíli rozvinula v šerém soumraku obrovská hlava býka s bílýma, slepýma očima, mrtvě zírajícíma na blednoucí měsíční kotouč.

„Přestaňte veslovat, ale neopouštějte lavice!“ vykřikl Terteus a rozběhl se k Eriklevovi, aby se s ním poradil, zda koráb poháněný pouze větrem, udrží náskok před pronásledovateli. Rozšafný Erikleves dlouho pozoroval vodu, než přikývl.

„Plujeme o něco rychleji než předtím o šesti desítkách vesel. Ale uvidíš-li je opět za námi, rozkaž, aby veslovali ze všech sil, protože nevíme, jaké mají plachty. Jedna věc je jistá. Znají tyto vody stonásobně lépe než my, takže budou umět využít každou hlubinu i proud a hravě se vyhnou mělčinám, zatímco my jsme odkázáni na milost bohů a vlastních očí, které nás mohou v temnotách snadno ošálit.“

Za celou dobu, co hovořil, nespustil zraky z vodní hladiny. Naštěstí nebyly v úžině spodní skály, ani nebezpečné mělčiny, tak oblíbené vodním ptactvem.

Noc byla neuvěřitelně krátká. Než se nadáli, probudil se na východě den.

Vůkol nich byla vodní rovina, čechraná jihozápadním větrem do stále1 vyšších vln. Po obloze pluly drobné obláčky, podobné stádu bělostných beránků.

Když vyšlo slunce, skonal jeden raněný jménem Tamieus, který zanechal u svého bratra v Amnísu ženu se čtyřmi dětmi. Do Vidvojových služeb se přihlásil především proto, že chtěl dosáhnout lepšího postavení než bratr, který se živil prodejem podřadných vín.

Uložili ho vedle zemřelých druhů a pluli dál, poháněni silným, příznivým větrem. Urazili díky němu velký kus vodní dráhy, a když slunce dosáhlo svého vrcholu, byli uprostřed zelenomodrých vod, pohupováni vysokými vlnami, rozbouřenými sílícím větrem. Po pravé straně se táhlo po hranice obzoru moře, po levé, východní, v dálce se ztrácející pobřeží a obrysy ještě odlehlejšího pohoří, rozplývajícího se v slunečním oparu.

Mlčky se posilnili suchými plackami, potřenými tukem z mořských oblud skolených Kamónem a Perilavem, a zapili je douškem sladké vody z pithosů, doplňovaných při každém odpočinku.

Tehdy přistoupila sličná Vasan k svému muži, který se právě o čemsi radil s knížetem a Eriklevem.

„Tento člověk zemře…,“ pohlédla významně na stožár, pod nímž leželi ranění a mrtví. „Zemře rovněž druhý a snad ještě jeden, nenasbírám-li byliny a nepřiložím je k jejich ranám. Musejí ležet aspoň několik dní na zemi, a ne na lodi, jejíž kolébání jim způsobuje utrpení a jitří jejich rány.“

Po těch slovech na ně tázavě pohlédla. Její krátký plátěný šat byl na několika místech roztržen a potřísněn krví raněných, od nichž se po celou dobu ani nehnula. Vlasy, jež tak ráda pročesávala kostěným hřebenem, byly rozcuchané a zaschlá krev na skráni dávala její jindy tak spanilé tváři hrozivý výraz, připodobňujíc ji statné, silácké bohyni války.

Terteus přenesl pohled na knížete.

„Musíme pochovat zemřelé…,“ pravil váhavě Vidvojos. „Ale přijme-li nás pevnina, u níž přirazíme, stejně nehostinně a nepřátelsky jako předchozí, jež jsme objevili v posledních dnech, nevím, zda budeme s to čelit dalším útokům. Ztratili jsme dnes nenávratně devět věrných druhů a aspoň patnáct dalších se bude muset dlouho léčit, než bude s to zasednout k veslům a vládnout kopím.“

„Dovolíš, božský kníže, abych řekl, co si myslím?“ otázal se Erikleves.

„Mluv, udatný kormidelníku!“ vyzval ho vlídně Vidvojos.

„Bojovníci barbarského kmene jednali velmi rozvážně, když nás přepadli v hrdle úžiny, protože tam si jejich vojevůdcové mohli být jisti úspěchem. Dobře víš, že jsme jen taktak unikli a zachránili své životy. Pokud se nám to podařilo, pak jedině proto, že naše loď je mohutnější a rychlejší než všechny čluny a bárky, které kdy proplouvaly těmito vodami. Kdyby byla jen trochu pomalejší a neměla tak silnou ostruhu, zahynuli bychom pod náporem dvanáctiveslic, když se na nás vrhly ze dvou stran. Ale plujeme již dlouho touto krajinou a známe poněkud její pobřeží. Proto se snad nemýlím, domnívám-li se, že není tak hustě obydlené jako pobřeží našich moří, kde na každém ostrůvku, schopném uživit stádečko koz, vládne jiný král… “ Zarazil se a chvíli těžce oddychoval, protože rány ho velmi bolely a myšlenky se mu mátly vysokou horečkou.

„Poplujeme-li do pozdního odpoledne za tak příznivého větru, jaký nyní vzdouvá naše plachty, vzdálíme se od úžiny o velký kus. Nepředpokládám, že se barbaři odváží pronásledovat na širém moři tak mohutný koráb, jako je náš, protože by mohli ztroskotat na vysokých vlnách. A kdyby nás některá z jejich lodí i dostihla, brzy by se proměnila z pronásledující v pronásledovanou. Určitě se vrátili do svých osad s přesvědčením, že nás nikdy nedostihnou… Vždyť už ani nevidíme pohoří jejich krajiny, tolik jsme se od nich vzdálili. Můžeme ještě plout dál na sever, abychom měli jistotu, že nás nedostihnou, a pozdě odpoledne zamířit k břehům, které se rýsují ve velké dálce. Ukáže-li se, že jsou neobydlené, potom k nim přirazíme, pokud objevíme zátoku schopnou ukrýt Angela před zraky číhajících nepřátel. Teď, kdy třetina posádky leží pod stožárem mrtvá nebo raněná, jsme jako kulhavý kůň, kterého těžko přimějeme k běhu, i kdyby nás k tomu nebezpečí nutilo sebevíc. Nastane-li taková chvíle, běda nám, živi neunikneme.“

Po těch slovech klesl zpátky na kožešinu. Terteus mlčky přikývl. Nemohl ke kormidelníkovým slovům nic dodat, ani cokoli namítnout.

„Učiníme, jak jsi pravil,“ řekl Vidvojos. Pozdě odpoledne zamířili na severozápad.

Před soumrakem se přiblížili k břehům obklopeným malými ostrůvky porostlými zakrslými borovicemi. Čím déle pluli souostrovím, nad kterým se vznášela nepřeberná hejna vodního ptactva, tím větší byla jejich jistota, že jim zde nehrozí žádné nebezpečí od lidí, že je tato krajina neobydlená.

Noc strávili na malém ostrůvku. Směrem od moře byl břeh vysoký a skalnatý, k pevnině se mírně svažoval. Nerozpálili však oheň v obavě, aby je neprozradilo světlo a kouř.

Za bledého měsíčního svitu pochovali ve společném hrobě zemřelé druhy a vedle něho navršili mohylu pro padlého plavce, jehož tělo spočinulo na dně úžiny. Vložili mu do prázdné jámy meč a kopí, kterých už nestačil použít, a kníže k nim přidal ještě hrst jantarů.

Když obřad skončil a jáma byla zasypána, radovali se, že mu tak okázalým pohřbem zajistili místo v paměti všemocných bohů.

Tušili, že se jeho duše veselí na cestě do krajiny stínů. Každý se s ním v duchu rozloučil a potom zasedli s daleko lehčím srdcem k večeři.

A opět je překvapil úsvit neuvěřitelně časným příchodem. Vypadalo to, jako by někdo odkrajoval z černého pláště noci každým dnem větší plát. Když vystoupili na nejvyšší místo ostrůvku a ujistili se pohledem, že je moře vůkol pusté, vydali se klikatící se vodní cestou mezi skalnatými výspami k pevnině. Porůstal ji celou les, ale nakonec šťastně objevili u břehu krásný palouk. Tesaři rychle stloukli boudu, v níž potom uložili raněné. Za soumraku pak rozpálili ohniště, kryté stěnou z vysokých sťatých kmenů, které zarazili do země.

Setrvali zde čtyři dny. Téměř všichni nemocní se začali zotavovat, protože jejich rány se rychle hojily. Sličná Vasan zde objevila hledané byliny, svazovala je do kytic a vhazovala do bronzového kotlíku, kde dlouho bublaly nad ohněm, z něhož se šířila ostrá, omamná vůně. Potom zabalila stonky, květy nebo listí do plátna a přikládala je k otevřeným ranám. Jiný odvar připravovala těm, jejichž těla zmítal vnitřní žár.

Když natrhala pátého dne náruče bylin a uložila je na dně prázdného hliněného džbánu, prohlásila, že již nic nebrání jejich odjezdu a že žádný z raněných nezemře.

Mezitím vyrobili tesaři nová vesla, aby měli čím nahradit zlomená, a navíc přidělali náhradní kormidelní vesla, protože nevěděli, co je může ještě cestou potkat.

Ukončili poradu, při níž se usnesli plout nějaký čas podél břehu na sever. V plavbě na jihozápad jim bránil silný vítr a rozbouřené moře, po němž se neodvažovali plout, zvláště že nevěděli, zda objeví za dalekým obzorem břeh. Pouštět se na širé moře při neúplném počtu veslařů by bylo za těchto okolností šílenství.

Zamířili tedy na sever, stále poháněni větrem, daleko od břehů, ale tak, aby je neztratili z očí. Moře bylo hustě poseté velkými i

malými ostrovy, jež se neustále vynořovaly před jejich očima. Pobřeží bylo čím dál točitější, stahovalo se do pevniny nebo se vracelo zpět, tvoříc velké množství zálivů.

Třetího dne uviděli na západní straně oblohy stín dalekých, vysokých hor. Byly tak vzdálené, že je Bělovlasý pokládal v první chvíli za temné mraky.

Ráno se tedy vzdálili od břehů a zamířili širým mořem k odlehlým vrcholům na západě.

Ty však byly dál, než se domnívali, takže je noc zastihla na moři daleko od pevniny. Když zapadlo slunce, vítr utichl. Noc byla teplá. Od chvíle, co jim smrt odvedla několik druhů, neozval se na palubě jediný popěvek. Angelos se jim zdál po jejich odchodu mnohem prostornější a každý pociťoval prázdno v místech, na nichž předtím sedávali. Uzlíky padlých stále ležely pod prázdnými lavicemi, protože se jich nikdo nechtěl dotknout. Nikdo ani nemohl zaujmout jejich místa, ale stále ještě veslovalo přes osmdesát mužů pod černou plachtou a v případě potřeby mohlo být každé veslo obsluhováno. Část raněných však dosud chořela, takže by jim nebyli příliš platní.

Toho večera byla obloha zamračená. Slunce pomalu zapadalo, jeho velký kotouč se dotkl hrany vod a pomalu zmizel v jejich hlubině. Ale přesto se nesetmělo, na obloze se stále rozlévala sluneční zář a každý mohl z dálky odlišit tváře svých druhů i odlehlé hory na obzoru, tonoucí v lahodném přítmí, které nechtělo přejít v noc. Potom se začalo opět vyjasňovat, cíp slunce se vynořil z moře a zalil je prudkou září.

I bohům podobný Vidvojos, který se nikdy ničemu opravdu nedivil, pozoroval tento podivný úkaz s neklidem, protože ani on, ani nikdo jiný dosud neslyšel, že by se slunce vracelo tak brzy potom, co se ponořilo ve vlnách!

Toho dne je poprvé nepotěšila zář boha světla. Po celou dobu jeho nekonečného putování po nebesích se děsili, aby nezůstalo na věky nad jejich hlavami a nezapudilo noc, která přinášela oddech, po němž unavení pozemšťané tolik touží.

Daleké hory na obzoru se povytáhly a vbrzku spatřili kopce porostlé temným lesem, i pobřežní čáru u jejich úpatí. Srdce všech velice pookřála při tomto pohledu, protože pobřeží se stáčelo mírným obloukem na severozápad a mohlo je zavést do jejich domovů.

Strávili na břehu zálivu, zařezávajícího se hluboko do pevniny, krátkou, šerou noc. Brzy se měli přesvědčit, že je do něho zavedla šťastná náhoda. Nikde neobjevili stopy lidské přítomnosti, celá krajina se zdála ponurá a temná, ačkoli tonula téměř ustavičně v denním světle a slunce nad ní stálo výš než nad jinými zeměmi světa. Z hor spěchaly k moři bystré, zpěněné potoky, hlasitě zurčící v kamenných korytech, jejichž voda však byla tak ledová, že jim tuhly prsty, sotva je do ní ponořili. Smrkový les, na svazích pahorku řídce protkaný duby a břízami, nebyl hustý a kmeny stromů porůstal zelený mech. Zato na paloucích pučelo mnoho květin, ohlašujících příchod léta podobně jako všude na světě.

Když měli za úsvitu opustit toto místo, přihnala se z pohoří prudká bouře, protínaná blýskavicemi, rachotící burácejícími hromy a zaplavující svět proudy deště. Zuřila až do pozdního odpoledne. Setrvali zde tedy ještě jednu noc, ačkoli se mraky rozprchly stejně náhle, jako se objevily, obloha se vyčistila a rozbouřené vlny, rozstřikující se vysoko na pobřežních balvanech, utichly a uklidnily se. I poděkovali bohům, že jim vnukli myšlenku přistát v době, kdy žádné známky neohlašovaly bouři. Obrovské vlny, převalující se na břehu, dosahovaly k lesu, kde podemílaly a vyvracely stromy. Určitě by uchvátily a roztříštily i Angela nebo jej unesly daleko a potopily v hlubinách otevřeného moře.

Když doburácel poslední hrom, přistoupil Terteus k Bělovlasému, který seděl na kameni u břehu a ostřil meč na koženém pásu, jímž obepínal boky v boji.

„Bohové nás dosud pokaždé ušetřili,“ pravil se smíchem a usedl vedle něho, přidržev mu druhý konec opasku. „Bouře neublížila nám ani lodi a z boje proti barbarskému kmeni jsme šťastně vyvázli, jako by to byla dětská hra! Někdy si myslím, zda to není tvoje zásluha, že naše výprava dosud trvá a pluje po vodách.“ Potom však náhle zvážněl. „Možná že ti bylo při narození souzeno, abys prošel celý svět, aniž ti spadl vlásek z hlavy. Ti, kdo tě provázejí, mají z toho jenom užitek.“

Bělovlasý spustil meč a zavrtěl hlavou.

„Když jsem utíkal z Egypta, provázel mě jeden muž, který se jmenoval Lauratas,“ pronesl tiše. „Zachránil mi život, ale sám zahynul. Věz, že bych dnes s tebou nemluvil, kdyby nebylo tvé manželky. Také jí vděčím za život…“ Přejel prstem po ostří meče a zastrčil ho do pochvy. „A ne-li za život, tedy aspoň za veslo, protože mi je chtěl jeden barbar vyrvat. Cloumal ostatně i vesly jiných plavců, co seděli na lavicích přede mnou a za mnou. Kdyby bylo mezi nimi víc takových odvážlivců a vrhli se do vody, nevím, zda bychom jim byli unikli.“

Vylíčil Terteovi, jak sličná Vasan vystřelila na bojovníka, který zachytil jeho veslo.

„Vida, a mně o tom neřekla ani slovo,“ vrtěl Terteus hlavou, jak dělával vždycky, když se něčemu divil. „Abych pravdu řekl, byl jsem tak zaměstnán bojem a odháněním barbarů deroucích se na palubu, že jsem na ni vůbec nemyslel. Vzpomněl jsem si na ni až tenkrát, když byli daleko za námi. Tehdy už ošetřovala raněné, což jí asi působí mimořádné potěšení, protože nic jiného od té doby nedělá!“ Opět se rozesmál, potom vzápětí zvážněl. „Ale proto jsem za tebou nepřišel…,“ ztišil hlas a rozhlédl se, jako by se chtěl ujistit, že je nikdo neslyší.

Bělovlasý pohlédl na oblohu, z níž bouře vymetla všechny mraky, i na hvězdy, mihotající se ostře kolem měsíčního srpu, třpytícímu se na tmavomodrém pozadí, jemuž však nebylo patrně přáno přejít v skutečnou noční čerň. Potom spočinul očima na příteli a mlčky čekal, co mu řekne.

„Bitva, smrt tolika druhů i to, co po ní následovalo, vyhnaly z našich myslí vzpomínku na nebezpečí, které stále visí nad bohům podobným Vidvojem a jeho synem. Bojím se, že se ten zlosyn nevzdal svého úmyslu a že jej bude chtít uskutečnit v nejbližších dnech.“

„Jak to můžeš vědět, když neznáš jeho myšlenky?“ Bělovlasý rovněž vstal a pohlédl na vzdálené ohniště a postavy vystupující z temnot nebo v nich opět mizející.

„Ví stejně jako my všichni, že naše výprava konečně opustila moře na severním konci světa. Angelos se vrací, jantar spočívá v hliněných džbánech na přídi. S takovým pokladem dokáže Vidvojos udělat velmi mnoho. Ale co udělá nejdřív, než něco podnikne? Jakmile potká první krétskou loď, rozhlásí celému světu, jak s ním chtěl jeho královský bratr naložit. Tehdy bude vrah vystaven stejnému nebezpečí jako ostatní plavci, protože nesplnil králův rozkaz a nezabránil Vidvojovu návratu do zemí známého světa. Nezbývá mu nic jiného než zabít ho co nejrychleji, neboť tento svět může být blíž, než si myslíme. Kdoví, nespatříme-li za den dva cíp nějaké známé pevniny, jejíž blízkost ani netušíme, protože neznajíce tvar ani podobu země, nevíme vlastně, kde jsme. Tomu musí vrah předejít. Nevím, bude-li chtít udeřit dnes, zítra nebo jiný den, nebo zda odloží svůj nectný záměr na některý z příštích týdnů. Možná že jeho ruku zdržuje strach nebo nedostatek příležitosti, která by mu dovolila zabít oba současně. Vím jedině to, že pokud se svého úmyslu nevzdal, musí ho uskutečnit co nejdřív.“

„Chceš na něho nalíčit past a tak ho usvědčit?“ zeptal se Bělovlasý váhavě.

„Sám nevím, co mám dělat.“ Terteus usedl na kameni a zabořil hlavu do dlaní. Zdálky se ozýval zpěv, muži si krátili dlouhou chvíli u ohniště. Stín smrti vznášející se několik dní nad Angelem se začal konečně rozplývat. Těšili se, že se bouře přehnala a že je břeh zavede ráno na jihozápad, pokud jim větry budou ovšem přát.

„Jsme téměř neustále na moři,“ uvažoval nahlas Bělovlasý. „Cožpak lze na někoho nalíčit na lodi past a čekat, až po útoku na Vidvoje a jeho syna upadne do našich osidel?“

„Nevěřím, že se na ně odváží vztáhnout ruku na lodi.“ Terteus zavrtěl rázně hlavou. „Spí oba v stanu pod stožárem, ale v blízkosti jsou vždycky plavci, kteří hlídají plachtu, kdyby vítr náhle změnil směr. Kromě toho tam leží ranění, jimž je na palubě určitě líp než na dně lodi mezi lavicemi. Ví, že kdyby si ho některý z mužů všiml, bylo by po něm. Není snadné zabít na lodi dva lidi, aby to nikdo nezpozoroval. Co kdyby Vidvojos nebo Perilavos vykřikli nebo včas procitli a bránili se? Musel by je zabít v těsném, nízkém stanu v naprosté tmě a to tak, aby měl jistotu, že jsou skutečně mrtví. Ve dne jsou kníže a Perilavos bezpeční, protože by se nikdo na světě neodvážil zabít za světla dva lidi v přítomnosti jejich osmdesáti druhů… Ne…,“ opět potřásl hlavou. „To neudělá. Bude je chtít zabít tajně, na pevnině!“

„Co tedy máme dělat?“

„Nevím! Kníže a jeho syn jsou si přece vědomi, jaké nebezpečí jim hrozí, a jistě se mají na pozoru. Nebudeme jim je raději připomínat a nahánět jim ještě větší strach. Ale Hermostajos, ty a já, kteří jsme vyvázli z bitvy se zdravou kůží, budeme nad nimi bdít i v noci, jak nám káže povinnost. Celý den jsem o tom přemýšlel a vymyslel jsem způsob, jak je uchránit. Noci jsou krátké, proto je budeme střežit postupně, ale tajně, aby se zlosyn nedovtípil, že bdíme. Budeme vždy ležet nablízku božského Vidvoje a jeho syna a ten, kdo bude mít právě službu, bude odpočívat s otevřenýma očima, s lukem, kopím a mečem po ruce. Jakmile zpozoruje nějaký podezřelý pohyb, vyskočí…“

Bělovlasý ho přerušil pohybem ruky.

„To chceš, abychom vyskakovali se zbraní v ruce, kdykoli někdo vstane a projde kolem místa, kde budou spát? Deset lidí tak může učinit během noci z nejrůznějších důvodů.“

„To je pravda,“ přiznal Terteus, „ale vymysli moudřejší způsob, jak střežit jejich klidný spánek, nechceš-li stát v přilbě a krunýři nad jejich ložem a mávat celou noc mečem na nepřítele, kterého neznáš a o němž ani nevíš, zda opravdu je? Mohl upustit od svého záměru, spojit svůj osud s osudem nás všech a vzdát se bohaté odměny, které by se mu dostalo po návratu na Krétu! I to je možné. Mít aspoň jistotu, že chce skutečně zaútočit!“

Bělovlasý přikývl.

„Pojďme k ohni, večeře čeká,“ pravil. „Ostatní se již najedli a chystají se k spánku. Potom si o tom promluvím s Hermostajem. Ulehneme kolem nich ze tří stran. Až ty a tvá manželka hodíte na zem kožešiny, ulehneme proti vám a přispěcháme knížeti na pomoc, bude-li toho zapotřebí. Zahlédne-li některý z nás podezřelý pohyb, vykřikne a vyskočí. I to možná zadrží ruku vraha, než se seběhnou ostatní. Jeden z nás bude pořád bdít a potom ho zase vystřídá druhý. Z těch nocí, tak krátkých a jasných, jde na mne někdy hrůza, ale buďme za ně vděčni bohům, protože v neprostupné tmě by se nám hlídalo daleko hůř.“

„To je pravda,“ přikývl Terteus. „Ty noci jsou vskutku neobvyklé a nikdo nám asi neuvěří, až budeme vyprávět o slunci, které sotva ulehne v moři, vstává pětkrát nebo i šestkrát rychleji než na Krétě.“

Zamířili podél břehu k ohništi.

„Nevím, zda sis všiml ještě jedné věci, která se mi jeví stejně prapodivná,“ řekl téměř šeptem. „Moře couvá a hned se zase přibližuje… Myslel jsem, že to jenom rozbouřené vlny tichnou a opadávají, leč není tomu tak! Když jsme sem připluli včera za soumraku, vytáhli jsme loď až k samé hraně břehu. Byl jsem u toho a vím, jak daleko jsme ji postavili, protože jsem se bál, aby do ní nebušily vlny a nepřevrátily ji, kdyby se moře rozbouřilo. A teď pohlédni, kam sahá moře. Ustoupilo, ačkoli jsou vlny vyšší než včera a měly by omývat celý břeh.“

Stanuli v přítmí daleko od ohniště a pozorovali temný obrys Angela, který se jasně rýsoval na světlých kamíncích dobrých padesát kroků od svažujícího se břehu, na němž se vlny tříštily a zalévaly jej dlouhými, zpěněnými jazyky.

„Již dvakrát se moře přiblížilo a ustoupilo za tu dobu, co tu jsme, ale za bouře nejenom nepostoupilo vpřed, nýbrž naopak, vzdálilo se.“

Vtom zahlédli knížete se synem a Eriklevem. Pozorovali rovněž moře. Přistoupili k nim.

„Všiml jsem si toho už předtím. Pozoruji to den co den od chvíle, co jsme opustili úžinu,“ pravil tiše Erikleves, který se již poněkud zotavil díky starostlivé péči sličné Vasan, ale stále byl ještě velmi slabý. „Je to nepochopitelné… Už několikrát mě napadlo, že se celé moře houpá jako voda v nádobě, jednou utíká od břehu, potom se k němu opět vrací. Teď se od nás vzdaluje. Ale co bude, když začne zalévat břeh ještě vyššími vlnami a unese loď?“

„Dosud to neučinilo,“ uklidňoval ho kníže, ale i on pozoroval starostlivě zvlněné vody zálivu. „Moře ustupuje velmi pomalu, a proto nepředpokládám, že by se mohlo náhle vrátit…“

Nikdo mu neodpověděl. Hleděli na moře, šumící v šeru, postříbřené měsíčním srpem a obklopeném věnečkem zvolna uhasínajících hvězd. Úsvit, který nastával na východě hned po soumraku, začal vytlačovat noc. Svět pomalu šedl.

Terteus se vrátil k ohni a přikázal mužům hlídkujícím u Angela, aby pozorovali moře a probudili ho, kdyby si všimli, že stoupá.

Potom, když téměř celá posádka usnula, usedli k večeři. Jedli mlčky, bez chuti, protože v jejich srdcích opět ožil strach a v myslích zkazky o obludách, konci světa, kde vládne věčný mráz, o jícnu hltajícím všechny vody, a mnoha jiných a jiných, jimž kdysi naslouchali jako pohádkám, vhodným jedině pro děti nebo hlupáky, kteří nikdy nepoznali rozkoš plavby po dalekých mořích.

Ale jak mohli uchlácholit obavy, když den, který sotva minul, opět vstal a zaléval svět stále jasnějším světlem? Zachumláni do kožešin na vlhké zemi tiskli bezmocně víčka, pokoušejíce se usnout.

Brzy potom spustili loď na vodu a svinuli plachtu. Vanul protivítr, takže museli plout po veslech proti nízkým vlnkám. Míjeli holé, skalnaté ostrůvky, rozptýlené v moři. Pozdě odpoledne se břeh stočil na západ. Moře bylo stále neklidné. Angelos se těžce zvedal na vlnách, se skřípěním zapadal do hlubokých brázd, s námahou si klestil cestu mořem, pokrytým hřebeny vln. Když vpluli k večeru do jednoho z mnoha zálivů vrývajících se do nitra pevniny, cítili se nesmírně utrmáceni.

Bělovlasý střežil i této noci s dvěma druhy spánek knížete, ale ani tentokrát se nepřihodilo nic, co by nasvědčovalo tomu, že jim někdo usiluje o život.

Seděli v kruhu na nevelké louce u břehu. Po jedné ruce měli rozbouřené moře, vyzdobené krajkovím bílé pěny, po druhé příkrý svah, porostlý řídkým lesem, který přecházel výš ve zvrásněnou vysokou skalní stěnu. Na břehu odpočíval Angelos, poprvé všemi opuštěný, protože celá posádka byla shromážděna kolem knížete a mlčky, s vážnou tváří naslouchala jeho slovům:

„Usoudil jsem,“ pravil zvučným hlasem bohům podobný Vidvojos, stanuv ve středu kruhu, „že bychom se měli v tak těžké chvíli společně poradit, jak plout dál. Tento břeh nás totiž nejenom nezavede na jihozápad, kde je s veškerou pravděpodobností brána, vedoucí do krajin, jež jsme opustili, ale točí se k severu, jak jste si jistě všichni všimli. Z jihu vane neustále protivítr a před námi se prostírá jedině otevřené, rozbouřené moře, na němž bychom se museli neustále potýkat s vysokými vlnami, sílícími větrem, nemluvě o tom, že nemáme ponětí, jak daleko se skrývá druhý břeh a zda k němu kdy doplujeme. Proto bude dobré, poradíme-li se dnes všichni vespolek, co činit dál. Jestliže se pro něco svorně rozhodneme, potom budeme podle toho jednat bez ohledu na nebezpečí s tím spojené nebo jiná protivenství osudu. Kdybych sám cokoli ustanovil bez vašeho souhlasu, právem byste mi mohli potom vytknout, že jsem vás vedl do záhuby, ačkoli jsem mohl najít rozumnější řešení. Raďme se tedy, a ať nám kormidelník Erikleves první řekne, jak smýšlí o našem postavení. Je z nás nejzkušenější a nejednou již dokázal, že jeho rady stojí za uváženou.“

Vrátil se do kruhu a usedl. Moudrý Atéňan vystoupil a chvíli mlčel. Posléze pravil:

„Má rada bude krátká. Jestliže je náš domov na jihu, potom musíme plout na jih. Toho je si vědom každý z nás. Ale protože nevíme, jak dlouho budeme muset plout, než objevíme pohostinný břeh, musíme čekat na příznivější vítr. Proti větru nelze plout mnoho dní. Taková plavba by mohla trvat nekonečně dlouho, nemluvíc o tom, že může být daleko delší než cesta, jakou jsme se dosud plavili od jednoho břehu k druhému. Proto nezbývá než čekat na dobrý vítr, který nám zkrátí cestu, aniž nás příliš vyčerpá. Ztratili jsme v boji proti barbarskému kmeni mnoho druhů, mnoho jich utrpělo vážná zranění a paže mnohých velmi ochably. Museli bychom plout proti větru nemajíce nikoho, kdo by vyčerpané veslaře vystřídal. Byl bys špatným velitelem, božský kníže, kdybys vystavil naši výpravu tak těžké zkoušce z pouhé nedočkavosti. Má rada je taková. Čekat na příznivý vítr, a až zavane, pokračovat v cestě na jih. Než se tak stane, ať se ranění zotavují, aby byli v den odjezdu stejně zdatní, jako byli předtím. Bude rovněž třeba ulovit nějakou zvěř, abychom se dosyta najedli a zásobili na cestu. Protože, jak jsem již řekl, moře je nedohledné a my nevíme, jak dlouho nám bude po něm plout.“

Vrátil se do kruhu a usedl v trávě. Všichni usoudili, že jeho rada byla velmi moudrá. Tehdy zvedl ruku širokoplecí Metalavos na znamení, že i on chce k tomu něco povědět. Kníže mu naznačil místo uprostřed kruhu.

„Moudrá je rada rozšafného Erikleva,“ pravil Metalavos, „avšak místo, kde jsme se utábořili, není vhodné ani k odpočinku, ani k lovu. Břeh je zde kamenitý a přechází v skalnatý svah, dál, jak jsme viděli z moře, se zvedají holé pahorky. Jestliže tedy ráčíš, božský kníže, vyslechnout mé mínění, potom dovol, abych ti poradil toto. Plujme dál na sever a využijme příznivého větru, který nás sám povede podél pobřeží. Možná že tam najdeme výhodnější místo, kde budeme moci tábořit několik dní. A ačkoli se někteří druhové domnívají, že jsme blízko konce světa, nezdá se mi, že tomu tak je. Vždyť ani moře, po němž jsme pluli, nesměřovalo k onomu pověstnému jícnu, protože potom by nás proud pohltil, ani se neobjevila na zemi žádná znamení, jež by něčemu takovému nasvědčovala. Je pravda, že zde slunce zapadá jen nakrátko, ale zhlédl jsem mnoho krajin od chvíle, kdy jsem vstoupil téměř jako dítě na palubu kupecké lodi, a vím, že každá je jiná a že to, co cizince překvapuje nebo i děsí, pokládají její obyvatelé za obyčejnou a všední věc. Moje rada zní takto: Využijme příznivého větru, plujme podél břehů na sever, až najdeme výhodné místo k táboření a bezpečný záliv, v němž bychom mohli vyvázat Angela a ulovit dostatek zvěře, abychom byli na delší dobu zásobeni. Jakmile se tak stane, čekejme, až nám větry budou přát.“

Vrátil se na své místo. Po něm se zvedali jiní, ale říkali podobné věci jako on i rozšafný Erikleves. A protože ani kníže, ani Terteus nebyli jiného mínění, rozhodli se opustit ihned tyto končiny a hledat vhodné místo k několikadennímu odpočinku. To také učinili.

Poháněni příznivým větrem po rozbouřeném, hřebeny vln zvrásněném moři, pluli rychle na sever. Po celou dobu měli před očima rostoucí horské hřebeny. Potkali mnoho ostrovů a zálivů, ale všechny byly skalnaté a tak ponuré, že se do jejich srdcí brzy začala vkrádat pochybnost. Ačkoli plavci odpočívali a slunce jasně svítilo, neozývaly se na palubě rozhovory ani zpěv. Jako by stín té šedé, kamenné krajiny padl na srdce všech.

Terteus seděl celou dobu pod stožárem. Pozoroval nevlídnou krajinu, přesouvající se zvolna před nimi. Posléze vstal a přistoupil ke knížeti, který právě hovořil s Eriklevem.

„Co si počneme, božský kníže? Co žiji, nespatřil jsem zemi, která by byla tak nepřátelská člověku a veškerému tvorstvu. Hory, které strmí v dálce, jsou ještě vyšší a ponuřejší a sahají úpatím k samým břehům. Chceme-li přistát, vplujme raději do některé ze zátočin, vklíněných mezi pohoří.“

Pohlédli na oblohu. Slunce dosud stálo vysoko. Kníže klouzal očima po březích. Vtom spatřil v horském pásmu, osvětleném slunečními paprsky, hluboký zářez, kterým moře vnikalo do pevniny. Záliv zakrýval vysoký skalnatý ostrov, na němž se nezelenala tráva ani žádný strom. U jeho břehu viděli zdálky bílou pěnu a nad ní hejna ptactva, usedajícího na černých balvanech.

„Obrať loď k tomuto zálivu, rozšafný Erikleve!“ pravil bohům podobný Vidvojos. „Je pravda, že je tento svět neobvyklý a hrozivý, ale i v Řecku klesají hory podobným způsobem k moři, kde tvoří vysoké srázy, visící nad vlnami. A že je tato krajina vylidněná, jak se na první pohled zdá, tím lépe pro nás! Kmeny, které jsme potkali na březích těchto moří, byly nepřátelské cizincům. Proto není co stát o setkání s lidmi obývajícími tato území. Věř, že je mi ponurá a vylidněná krajina daleko milejší než žírná a veselá step, po níž se prohánějí na konících krvežízniví barbaři.“

Terteus se usmál:

„Božský kníže, nebýt toho, že si přeji nade vše, aby se Angelos šťastně vrátil do našeho moře, první bych tě přemlouval, abychom pluli dál na sever bez ohledu na to, že tím oddálíme den návratu. Ačkoli to slovy nedovedu vyjádřit, vím, že je v srdci každého člověka místečko, které káže jeho očím hledat dosud nespatřené pevniny a nohám hloubit stopy v prachu neznámých zemí, jimiž se cítí nezadržitelně přitahován. Nebýt oné nepochopitelné touhy, mnoho lidí by žilo klidně a bezpečně v městech a vesničkách, v nichž spatřili světlo dne, a nepodléhalo by volání jakéhosi tajemného hlasu, jenž je vede k slávě a bohatství anebo do jisté záhuby, jak tomu, žel, bývá ještě častěji.“

„Dobře ti rozumím,“ pravil Perilavos. „Kdykoli totiž hledím na neznámé krajiny, k nimž se blížíme, neustále musím myslet na to, co je za nimi a zda jsou někde hranice, za nimiž není nic než pustá obloha nad hlavou a konec všech věcí. Ten přece musí někde být…“.

„Tak proč k němu dosud nikdo nepronikl, princi?“ otázal se Erikleves. „I já jsem o tom nejednou přemýšlel, ale neznám člověka, který se přiblížil k oněm hranicím nebo slyšel o komkoli, kdo tam byl.“

Angelos, poháněný větrem, se zvolna blížil k strmým břehům.

„Možná že takové hranice nikde nejsou,“ pravil bohům podobný Vidvojos.

Pohlédli na něho s netajeným údivem.

„Jak to, otče?“ zakroutil hlavou Perilavos. „Každá věc má svůj konec, proč by ho neměl mít i svět? A bude jím místo, kde končí moře a pevniny, a kdybys k nim dospěl a vystrčil hlavu za jeho hranu, uviděl bys jedině nebesa nad sebou, před sebou a pod sebou. Jinak tomu snad ani nemůže být.“

„Ale potom by svět musel tkvět někde v nekonečnu a to není možné, protože by se zřítil…“

„Kam?“ otázal se kníže s úsměvem.

Zmlkli a hledali v mysli odpověď, kterou však nenalezli, ať přemýšleli sebevíc.

„Myslím, že bohové nechtějí odhalit smrtelníkům všechna tajemství. Snad je to i lépe, protože ti, kdo chtějí vědět příliš mnoho, nepatří k nejšťastnějším,“ řekl Erikleves.

„Já bych byl určitě nejšťastnějším člověkem!“ zvolal Perilavos. „Byl bych nejšťastnějším lidským tvorem, kdybych uviděl konec světa, který dosud nikdo nespatřil!“

„Možná že se k němu blížíme, aniž o tom víme,“ Terteus se vesele rozesmál a zamířil ke stožáru, odkud chtěl přivolat plavce k veslům.

V horském řetězu klesajícím k moři vyrůstala před jejich očima vysoká skalní brána. Netrvalo dlouho a vpluli do ní, neseni mírnými vlnami přílivu.

Jaký byl však jejich údiv, když zjistili, že to není záliv, ale úzký chobot, vnikající mezi hory a končící daleko v jejich nitru. V naprostém bezvětří byla voda klidná a stojatá, slunce, sestupující zvolna k večernímu odpočinku, sem už nedosáhlo svými paprsky. Odrážely se slabě od světlých horských štítů, zjasňujíce poněkud nevlídnou krajinu.

Angelos plul po temných vodách, maličký jako vážka uprostřed jezera, třepetající osmdesáti nožkami vesel. Svinuli plachtu a spustili ji, protože jí v bezvětří nebylo zapotřebí.

Vodní chobot vyhloubil v pevnině hluboký úvoz, široký několik tisíc kroků. Strmé a holé hory působily hrozivě, ale potom uviděli za ohbím levého ramene mírnější zalesněné, svahy, a tak k nim zamířili.

Přistáli nedaleko pramene, který stékal s hlasitým šumem z hor. Na protější straně se tyčila vysoká, téměř úplně černá skalní stěna, klesající přímo do moře, ale v místě, kde se Angelos dotkl břehu, se otvírala v horském řetězu dosti široká, mírně stoupající stráň, kterou porůstal les. Nedaleko břehu byl velký travnatý palouk, sestupující terasovitě k moři.

Zde strávili noc, pokud se tak dala nazvat část dne, kdy obloha nad skalami ani na chvíli neztemněla a nezatřpytila se jedinou hvězdou, ačkoli bylo bez mraků.

Těsně před úsvitem skolil plavec jménem Kalauros jediným úderem kopí jelena s rozložitým parožím, který se přiblížil k prameni v době, kdy měl Kalauros hlídku u lesa.

Z toho usoudili, že svahy vroubící palouk jsou bohaté na zvěř, i rozhodli se tedy uspořádat hon a připravit do zásoby maso, které vyvařené v bylinách a posypané solí vydrželo dlouho čerstvé. Tím by měli do chvíle, kdy objeví cestou na jih novou pevninu, o potravu postaráno.

Bohům podobný Vidvojos a jeho syn se chystali spolu se čtyřiceti muži k odchodu. Měli postupovat lesem rozptýleni v širokém půlkruhu, protože vyplašená zvěř málokdy utíká přímo před sebe, ale rozprchává se do stran. Bylo dohodnuto, že se sejdou na holém temeni hory a ulovenou zvěř odnesou při zpáteční cestě.

„Půjdeš s námi, Tertee?“ zeptal se kníže kapitána, který stál neozbrojen u ohně.

„Zůstanu zde, pane, když dovolíš. Seškrábeme vodní živočichy ze dna lodi. Všiml jsem si totiž, že jimi silně obrostlo. Musím také pořádně dno prohlédnout a utěsnit zbytkem smoly, pokud objevím nějaké štěrbiny. Kdoví, jak těžkou cestu máme před sebou a byla by chyba, kdybychom na vše nedohlédli, než poplujeme dál. Chvíle, kdy odpočíváme zde v zálivu, jsou k tomu jako stvořené.“

Ale sotva lovci odešli, vzdáleni několik desítek kroků jeden od druhého, svěřil Terteus tuto práci rozšafnému Eriklevovi, který byl sice znamenitým kormidelníkem, ale zato špatným lovcem a bojovníkem a navíc se cítil po těžkém zranění ještě velmi sláb. Terteus se odebral do lesa za ostatními.

Stoupali vzhůru smrkovým lesem, hustě porostlým křovinami. Na nevelkých paloucích kvetly lesní jahody a mnoho květin, ale nahoře v haluzích se téměř neozýval ptačí zpěv.

„Tiše!“ zašeptal Hermostajos, když Bělovlasý šlápl na suchou větvičku, která hlasitě zapraskala. Zastavili se.

Hermostajos si stoupl na špičky, a vystrčiv hlavu nad hustý porost, hledal očima knížete a jeho syna, kteří šli před nimi. Posléze uviděl o něco výš vybledlou Perilavovu halenu a blízko ní tmavou, Vidvojovu. Kráčeli skloněni s napjatými luky ve výši očí a zdáli se stopovat nějakou zvěř, kterou Hermostajos, kráčející mnohem níž, nemohl ze svého místa zahlédnout.

Bělovlasý se k němu opatrně přiblížil. Mlčky naznačil, že odbočí vpravo. Hermostajos přikývl a zamířil vlevo. Rozešli se tedy a postupovali za knížetem a jeho synem tak, aby je mohli z obou stran krýt. Nedívali se pouze na ně, ale rozhlíželi se bedlivě po hustém porostu, neplíží-li se za nimi zrádný Mínóův sluha. Terteus se zmínil před honem, že bude-li chtít vrah udeřit, dnešní hon mu k tomu poskytne jedinečnou příležitost. Les, kterým lovci postupovali, byl tak hustě zarostlý stromy a houštinami, že se v něm ztráceli jeden druhému. Kdyby vrah neočekávaně vystřelil z dálky, mohl spoléhat na to, že se mu podaří nenápadně vycouvat, aniž bude spatřen.

Bělovlasý napínal současně zrak i sluch. Z hloubi lesa se ozval vzdálený lidský hlas. Někdo hlasitě zajásal, asi se mu vydařil lov. Potom bylo opět ticho. Ale výkřik dospíval z velké vzdálenosti, takže patřil někomu, kdo byl výš než kníže a jeho syn.

Bělovlasý se ohlédl po Hermostajovi. Nikoho však nespatřil. Přítel zmizel mezi křovinami. Vzhlédl výš, ale kníže s Perivalem se rovněž rozplynuli v lesním porostu. I oni asi přidali do kroku, ačkoli cesta přes povalené stromy a mechem porostlé balvany byla jistě dost namáhavá.

Postupoval tedy opatrně od stromu k stromu, aby ho druhové, jdoucí za ním, nezpozorovali. Opět se mu mihla o něco výš Perilavova halena.

Bělovlasý chvíli stál přitisknut ke kmeni vysokého dubu. Měl zlost. Byl náruživý myslivec a po ničem tolik netoužil jako ponořit se do lesních houštin a stopovat zvěř. Po tolika dnech strávených na veslařské lavici si to věru zasloužil. Byl na číhané, jak by ne, jenže nehonil zvěř, nýbrž pomyslného vraha, kterého si vymyslel umírající Orneus. V hloubi duše nikdy nevěřil, že by se mezi posádkou Angela našel bídák, který by ukládal o život bohům podobnému Vidvojovi nebo jeho synovi. Kdo by se odvážil provést tak strašlivou věc zde, na samém konci světa, daleko od lidí, kdy každý pár přátelských rukou a každé rámě schopné zvednout kopí náleželo všem, protože každý, kdo bránil loď; bojoval nejenom o svůj život, ale nastavoval hruď i za všechny ostatní.

Vyrazil vpřed hluboce skloněný, aby ho kníže ani Perilavos nezahlédli, kdyby se náhodou otočili. Ale opět se mu ztratili z dohledu.

Někde vlevo tiše zapraskala větvička. To Hermostajos asi také přidal do kroku. Chtěl na něho zavolat, ale včas stiskl rty. V křoví se mihla čísi postava a skloněná běžela rychle nahoru.

Hermostajos to nemohl být, byl menší a zavalitější než muž, kterého spatřil před chvílí. Neznámý běžel v hlubokém předklonu, v ruce luk s napjatou tětivou a šíp připravený k výstřelu.

Určitě to byl některý druh, který se pozdržel na břehu a teď se snaží dohonit rozptýlené lovce, ztracené v hustém lese příkrého svahu.

Bělovlasý již otevíral ústa, aby ho upozornil, že těsně před ním jde bohům podobný kníže se synem, aby uhnul raději na bok, a nešplhal se přímo za nimi a nevyplašil zvěř, pokud by jim vběhla do rány.

Avšak opozdilý lovec zřejmě zahlédl mezi stromy červenou Perilavovu halenu. Bleskurychle zvedl luk a přitisknuv jej k oku, chystal se vypustit šíp.

Bělovlasý ustrnul. Věděl, že už nestačí mrštit po něm oštěpem.

„Zadrž!“ zařval ze všech sil. Jeho ruka, svírající oštěp, se teprve teď vztyčila. Tehdy se neznámý k němu otočil a odhalil svou tvář.

Rysy měl zkřivené tak strašlivou nenávistí i strachem, že ho v první chvíli nepoznal. V příštím kratičkém záblesku vteřiny si uvědomil, že ho zoufale hledá očima. Naštěstí ho neobjevil, protože stál za stromem, zakryt až po krk křovím.

Bělovlasý si posléze uvědomil, kdo to je. Rozmáchl se, aby po něm hodil oštěpem, ale cosi jej zdrželo. Nemohl tomu prostě uvěřit. Což může vrhat smrtonosnou zbraň na druha, kterého tak dobře zná? Ne, on není vrah! To nemůže být on!

Ale tu ho zákeřný střelec zahlédl. Uskočil do křoví a vystřelil. Bělovlasý se ihned vzpamatoval a schoval hlavu za strom. Střela mu zasvištěla těsně kolem ucha. Ozval se tlumený výkřik.

Teď! vykřikl v duchu a vyskočil z úkrytu. Na nic nemyslel. Šlo mu o život… Vrah ještě nestačil nasadit druhý šíp.

Vtom mu zmizel z očí, jako když se propadne. Vzápětí ho spatřil na zemi stočeného do klubka. Zmítal se a chytal rukama krku, jako by se mu do něho zakousl had.

Bělovlasý se k němu ihned rozběhl a stanul nad ním se vztyčeným oštěpem. Vrah na něj s hrůzou pohlédl a znehybněl. Vtom vyskočil z křoví Hermostajos.

„Zahlédl jsem ho příliš pozdě!“ zvolal. „Kdybys včas neuskočil, zabil by tě prvního!“

Vytrhl z pochvy meč a vytasil jej proti povalenému vrahovi, který se pokoušel pokleknout.

„Pohneš-li se, vrazím do tebe meč!“

Lehce ho bodl špičkou meče do hrudi. Vrah vykřikl bolestí a klesl opět na zem. „Kdyby chtěl vyskočit, probodni ho!“ řekl Hermostajos Bělovlasému, bleskurychle uvolnil smyčku na vrahově krku a spustil ji níž k pažím, potom utáhl provaz a dvakrát ho omotal kolem zajatcových zad. Nakonec mu vytáhl z pochvy meč, který odhodil na luk, ležící opodál.

Zapraskaly větvičky. Rychle zvedli hlavu.

Na palouku se objevil Terteus. Pohlédl na ležícího.“Chtěl zastřelit Perilava, a když Bělovlasý vykřikl, aby mu v tom zabránil, vypálil na něho, aby se zbavil svědka zločinu,“ oznámil mu smutně Hermostajos.

Terteus stanul nad ležícím.

„Věděl jsem, že je mezi námi vrah, který ukládá o život knížeti,“ pravil potřásaje hlavou, „ale že jsi jím ty, Kamóne, to mě nikdy nenapadlo.“

Kamón mlčel. Smrtelná bledost pokryla jeho tvář. Od okamžiku, kdy mu provaz, vržený Hermostajem, stáhl krk a povalil jej na zem, nepromluvil ani slova.

„Proč jsi to udělal?“ zeptal se Terteus.

Kamón neodpověděl. Spoutali mu ruce za zády i nohy kolem kotníků, aby mohl jít, a odvedli jej pomalu na pobřeží.

Když se vrátili lovci s několika srnami, paroháčem, dvěma liškami a velkou divokou kočkou s krásným kropenatým kožíškem, pověděl jim, co se přihodilo. Veselá, rozjařená nálada i spokojenost z bohatého úlovku rázem pominula, vystřídána údivem i hlubokým rozhořčením.

Potom se všichni shromáždili na palouku a sesedli v kruhu, uprostřed něhož stál spoutaný muž, hlídaný dvěma ozbrojenci, aby se nepokusil o útěk, nebo si sám nesáhl na život u vědomí trestu, který ho očekává.

Když nastalo ticho, obrátil se Terteus k vězni a otázal se ho:

„Co můžeš říct na svou obranu, Kamóne?“

Všechny zraky spočinuly na souzeném. Ten jenom spustil hlavu a zarytě mlčel. Ani se nepohnul.

I obrátil se Terteus k shromážděným a vyprávěl jim, jak ho Orneus varoval ve své poslední hodince před vrahem, kterého král Mínós poslal na loď, aby proťal nit života bohům podobného knížete Vidvoje a jeho syna, mladičkého prince Perilava, kdyby unikli nástrahám a opustili hranice známého světa, kam už nesahá krétská moc. Pověděl jim rovněž, že po celou dobu ostříhali knížete a jeho syna a připomněl, jak vrah vypustil onehdy v noci šíp, jemuž kníže jen zázrakem unikl.

„Od této chvíle jsme na něho nastražili mnohokrát past,“ dokončil. „Hermostajos, Bělovlasý a já jsme byli neustále ve střehu, aby kníže a jeho syn nikdy nepobývali sami v místě, kde by jim zlosyn mohl ublížit. Dnes byl konečně přistižen a hle, čeká na váš soud!“

Po těchto slovech se obrátil ke knížeti a oslovil jej s hlubokou úctou:

„Synu králů; potomku Mínótaurův, zvyk káže, aby byl ten, kdo ukládal o život jinému plavci, pobývajícímu s ním na jedné lodi, souzen všemi svými druhy. Jestliže dva muži k sobě chovají smrtelnou zášť, sluší se, aby proti sobě otevřeně stanuli jako mužové. Avšak ten, kdo chce úskočně zasáhnout šípem druhého, jenž spolu s ním obsluhuje vesla, zaslouží si smrt umučením. Za takový čin bývá souzen celou posádkou, aby nikdo potom nemohl říct, že se mu stala křivda. Avšak ty, který jsi knížetem i vůdcem této výpravy, můžeš nad ním sám vyřknout spravedlivý soud, aniž se otážeš jiných, co soudí o jeho zločinu. Pověz tedy, zda ho budeš soudit sám, nebo zda tak máme učinit za tebe.“

„Staniž se podle starého obyčeje,“ odpověděl krátce Vidvojos. „Ukládal o život můj a mého syna, a proto není na mně, abych ho soudil.“

„Díky, kníže!“ Terteus se hluboce poklonil a opět se obrátil k druhům, sedícím mlčky v kruhu. „Vám přísluší soud nad tímto bídníkem! Chci slyšet vaše slova!“

Nad klidnými vodami skalnatého zálivu zazněla v tichu večera sborová odpověď. Slova, pronesená mnoha rty, byla tak stará, jak staré jsou příběhy mořeplavců brázdících moře na černých korábech. Mnoho úskočných vrahů je vyslechlo z úst svých druhů, neboť zněla vždy stejně:

„Nechť zemře o východu slunce!“

Když vyslovili ortel nad Kamónem, zmlkli, ale nepovstali z míst, protože soud dosud neskončil. Podle prastarého obyčeje obrátili zraky na kormidelníka, aby jejich rozsudek potvrdil. Erikleves vstal a pravil:

„Bohové svěřili do mých rukou kormidelní vesla lodi, na níž plujeme. Chcete, aby se nám jeho duch mstil za smrt, kterou jsme potrestali jeho tělo, odřízl naší lodi cestu zpět a kázal nám bloudit mezi skalami, mělčinami nebo ztroskotat na rozbořených vodách?“

„Nechceme tomu!“ odpověděli jako jeden muž.

„Nechť tedy zemře tak, aby jeho krev nepadla na žádného z nás!“

„Staniž se, jak jsi pravil.“

Po těchto slovech vstali a odvedli Kamóna k břehu. Tam zarazili do písku, omývaného klidnými vlnami, otesaný kůl a připoutali k němu odsouzence. Rozšafný Erikleves mu pak ucpal ústa a pevně je ovázal plátěným šátkem, aby nemohl na ně vrhnout kletbu, až odplují.

Než odešli, poručili dvěma druhům, aby ho střežili do příštího rána.

V tichu povečeřeli a pustili se do stahování zvěře. Noc nepřišla, a obloha byla o půlnoci jasnější než předchozího dne. Na hory se snesl nakrátko soumrak, který však nikomu nepřinesl úlevu. Když první sluneční paprsek dopadl na horské štíty nad zálivem a přiblížila se doba odjezdu, odebrali se k Angelovi a postrčili jej do klidné mořské tůně, přičemž dbali toho, aby ani jednou nepohlédli na odsouzence stojícího u břehu.

Loď se zahoupala a stanula na okraji moře, přidržována dvěma lany připoutanými ke kamenným kotvám. Rychle je vytáhli a odvázali lana. Potom všichni, kteří dosud meškali na břehu, rychle naskočili na palubu. Muži uchopili vesla.

Terteus zůstal na břehu. Vrátil se, zvedl velký kámen a přistoupil ke Kamónovi. Ten na něho pohlédl široce rozevřenýma, umučenýma očima, ale zarytě mlčel. Od chvíle, kdy mu rozšafný Erikleves ucpal ústa, převázav je pevně šátkem, nevydal ze sebe ani hlásku.

Terteus si hluboce povzdychl. Naklonil se a dvěma údery rozbil Kamónovi kolena, aby se nemohl nějakým zázrakem uvolnit a opustit místo, k němuž byl připoután.

Zpod šátku se ozvalo tlumené chroptění.

Terteus k němu ani nevzhlédl. Otočil se a klidným krokem zamířil k břehu. Chytil se rukama pažení lodi a druhové ho vytáhli na palubu. Angelos, odstrčený od břehu, se pomalu otočil a zamířil ke konci zálivu.

Terteus stál hodnou chvíli u stožáru, odkud pozoroval zrcadlově hladkou vodu, protínanou vysokým černým zobcem. Nikdo nepronesl jediné slovo. Vesla se stále rychleji zvedala a klesala. Vtom uslyšel Terteus za zády tichý pláč.

To jeho manželka, sličná Vasan, hořce štkala, zakrývajíc si líce rukama.

SÁM BUĎ KNÍŽETEM

Bělovlasý hleděl mlčky na roztřepené bílé hřívy vysokých nazelenalých vln utíkajících k pevnině. Stáli s Perilavem a Hermostajem u pažení stejnoměrně se zvedající a klesající lodi, opřeni jeden o druhého rameny, aby lépe zachovali rovnováhu.

Bělovlasý přivřel na chvíli oči. Koho by napadlo, že je svět tak obrovský? Spíš ho to překvapovalo, než děsilo. Zdálo se mu, že by mohli takto plout donekonečna, a kterýmkoli směrem by se obrátili, všude by potkávali stále nové pevniny a nepochopitelné divy a zázraky.

Trhl sebou. Hlas druha stojícího vedle něho vyslovoval nahlas myšlenky, které se mu dosud němě honily hlavou.

„Kdo by uvěřil, že je svět tak obrovský?“

Otázku položil Hermostajos a také v jeho hlase zazníval údiv, tak příkře konstrastující s výsměšným tónem a úsměvem, který obvykle provázel jeho slova.

„Plujeme již rok,“ pokračoval líně Hermostajos, „a jestliže zde někde končí svět, jak o tom vyprávějí krétské pověsti a zkazky, potom bychom měli ten konec vbrzku uvidět.“

Bělovlasý neodpověděl. Perilavos, stojící mezi nimi, pohlédl na Hermostaje a potom na temné, do mraků zahalené hory, jejichž skalnaté svahy klesaly strmě do moře. Slunce nezjasňovalo tyto ponuré končiny, ale činilo je naopak ještě hrozivějšími.“Ano, to nejsou místa, kde by mohli žít lidé…,“ pravil tak tiše, že jeho hlas zanikl v šumu vln a praskajících lan, jimiž cloumal vítr. „Vbrzku neuvidíme ani zvířata, která určitě také opustila tuto nevlídnou krajinu, ačkoli jsme jich posledně potkali dost…“

Vtom se zarazil. Žádný z nich neřekl ani slovo, ale všichni mysleli na jednu a touž věc, kterou stále nemohli vypudit z mysli. Uprostřed dalekých, k jihu ustupujících hor byl hluboký záliv, na jehož břehu zanechali spoutaného, ke kůlu přivázaného Kamóna. Žil ještě? Určitě ano a nezemře ani dnes, pokud nějaký dravec se svítícíma krvavýma očima nesestoupí z hor, nepřikrade se tiše k bezbrannému člověku, jenž před ním nemůže uprchnout, a nerozsápe pomalu jeho nahé tělo, pomáhaje si pazoury.

„Ale tak přece nevypadá konec světa,“ pravil posléze Hermostajos s předstíranou bodrostí. „Ať pohlédneš kamkoli na sever, všude vidíš hory. Vynoří-li se za nimi další pásmo, uvěřím, že bychom mohli takto plout donekonečna nebo do dne, kdy spatříme konce vod a bílou Poseidonovu tvář, jak se z nich vynořuje.“

Přitiskl ruku k čelu. Bělovlasý následoval jeho příkladu. Koutkem oka si všiml, že i Perilavos vzdává čest pánu nezměřitelných hlubin, ačkoli se donedávna tvářil, jako by si pranic nedělal z bohů. To nebezpečí a hrozba smrti, visící neustále nad jejich hlavami, naučila každého zbožnosti.

„Tak daleko určitě nedoplujeme,“ ozval se za nimi klidný, vlídný hlas. Patřil Terteovi, který šel spolu s knížetem k špici. „Vyhlížím nějaký záliv mezi skalami, kde bychom mohli přistát, přenocovat, naplnit džbány čerstvou vodou a potom zamířit na jih, až vítr změní směr,“ pravil s pohledem upřeným na strmé břehy.

Vidvojos se usmál na syna.

„Tušil jsi, Perilave, když jsme opouštěli břehy posvátné Kréty, že spatříš místa, kde lidská noha nikdy nestanula a kde slunce zapadá jen na chvíli?“

„Dovolíš, božský kníže, abych řekl, co si o tom myslím?“ otázal se Hermostajos.

„Mluv, udatný jinochu. Jak tě znám, vím, že neházíš slova do větru,“ vybídl ho přátelsky Vidvojos.

„Když hledím na temné hory, moře a slunce, které se loučí jen na několik okamžiků se zemí, napadá mě, že je konec světa nablízku, v místech, kde slunce mizí.“

„Proč se tak domníváš?“

„Kdybychom dospěli na konec světa a pohlédli dolů, potom bychom možná uviděli jeho západ, pokud by nám v tom ovšem nezabránila nějaká překážka a nezakryla je.“

„Možná…,“ pravil zamyšleně Vidvojos. „Ale jak vysvětlit, že zapadá tak nakrátko, ačkoli jsme ještě nedopluli na konec světa, a že noci jsou každým dnem kratší?“

„Nerozumím tomu, božský kníže, protože jsem neučený a to jediné, s čím dovedu zacházet a čemu rozumím, je provaz a zbraň. Ale můj ubohý mozek se často zabývá myšlenkou, zda místo; kde se slunce už neukryje před našimi zraky, nebude pověstným koncem světa.“

Zahanbeně se odmlčel. Vidvojos sňal ruku z jeho ramene.

„Kdykoli se člověk setká s nějakým novým jevem, o němž ho vlastní zkušenost dosud nepoučila, často mu vytanou na mysli různé pohádky a zkazky, které se k němu pojí. A nenajde-li lepší odpověď, než jakou mu poskytují, potom jim uvěří. Kdykoli se snažíme pochopit nějakou obtížnou věc, přivoláváme na pomoc vše, co jsme o ní slyšeli. Nic nevím o konci světa a bloudím stejně jako ty, Hermostaji, ale dobře pamatuji zkazky o velkých netvorech, obývajících moře na severu, o strašlivých obrech a nesmírných nebezpečích, k nimž patří i příběhy o konci světa. Než jsem k vám přišel, hovořil jsem s Terteem o konci pozemských vod a bílé tváři jejich boha, vynořující se z hlubin. Inu, svět je nezměřitelný a nezbádaný, ale jediné skutečné nebezpečí, s jakým jsem se dosud setkal, přicházelo od obyčejných smrtelníků. V boji s barbarskými kmeny, jejichž územím jsme proplouvali, jsme ztratili mnoho druhů. Ale v tom nebylo nic pohádkového. Právě proto jsme se tak dobře vyzbrojili před výpravou, právě proto jsme dbali toho, aby se posádka skládala z chrabrých bojovníků, vládnoucích dobře kopím a lukem. Tušili jsme, že se setkáme s nejedním nepřítelem. Ale kromě strašlivé, pro nás zcela neznámé zimy, která, jak nám řekli obyvatelé kůlové vesnice, navštěvuje jejich krajinu rok co rok, nesetkali jsme se s žádným neuvěřitelným jevem ani ničím, co by předčilo nebezpečí, na jaká narážejí plavci na našem moři, položeném uprostřed známého světa. A mám-li být upřímný, neuvěřím v nic, o čem se nepřesvědčím na vlastní oči. Čím déle plujeme, tím jasněji si uvědomuji, že úspěch naší výpravy závisí jedině na našem rozumu a síle našich paží. Proto se domnívám, Hermostaji, ačkoli ti to blíže nedovedu vysvětlit, že onen pověstný konec světa neuvidíme, i kdybychom pluli na sever ještě velmi mnoho měsíců.“

„Ale svět přece musí někde končit!“ zvolal Perilavos. „Každá věc má svůj konec, i kdyby byla seberozlehlejší.“

„Zajisté, ale…,“ Vidvojos zaváhal, „svět je větší, než jsme se domnívali. Co jsme mohli o něm vědět, když jsme žili tak daleko na jihu, nemajíce o něm věrohodných zpráv? Kdoví, třeba je tak veliký, že bychom nedopluli na jeho konec, ani kdybychom tomu obětovali celý lidský věk? Jestliže bohové skutečně vládnou světu, potom možná nechtějí, aby se lidé dopídili celé pravdy a dospěli k hranicím jejich království?“

„Snad máš i pravdu, božský kníže, ale… “ Terteus se zarazil a váhavě potřásl hlavou. „Jestliže jsme po jednom roce dopluli tak daleko, kam bychom se museli dostat, kdybychom směřovali desetkrát déle na sever? Už zde se mi jeví svět stále hrozivější a nepřátelštější člověku. Jaký by musel být tam?!“ Naznačil rukou daleký obzor, kde se vynořovaly z bílého oparu další horské vrcholy. „Nedomníváš se, božský kníže, že ony štíty a strmé skály jsou předzvěstí blížícího se konce světa? Ačkoli jsem právě tak neučený jako Hermostajos, musím přiznat, že tento pohled vhání úzkost do mého srdce a káže mi zaostřovat zrak daleko víc, než kdybych měl před sebou nepřítele.“

„Naštěstí se nikdy nedovíme, co se skrývá za oněmi horami na severu,“ odpověděl Vidvojos s úsměvem. „Proto se nikdy nedopátráme, kdo z nás měl pravdu, zda ty, nebo já. Až uvážeme loď u mírného břehu, který možná najdeme mezi skalami, počkáme na příznivější vítr. Potom poplujeme zpět, a až objevíme mys, u něhož jsme odbočili z východu na sever, poplujeme zpátky na jih. Jistě jsi přesvědčen stejně jako já, že po jisté době spatříme pevninu a vrátíme se tam, odkud jsme vypluli. Přibližme se tedy k břehu a vyhlížejme mezi horami záliv, který nás dnes přijme a poskytne nám nocleh.“

Terteus vydal rozkaz posádce. Plavci vstávali a zvedali vesla. Perilavos a Bělovlasý přešli na levý bok lodi, ke svým lavicím.

Když vytahovali vesla, pohlédli na moře, otočeni zády k pevnině.

Vtom Bělovlasý znehybněl. Zíral na moře široce rozevřenýma očima, neschopen slova, jako by mu to, co spatřil, vyrazilo dech.

Neboť to, co dřímalo v jeho mysli jako vzpomínka na strašidelné báje a pověsti, jimiž je strašili před odjezdem z Knóssu a potom v Tróji, z nichž si v hloubi srdce mnoho nedělali a o nichž se kníže krátce předtím tak pochybovačně vyslovil, proměnilo se náhle v hrůznou skutečnost, z které mu běžel po těle mráz.

„Podívej se!“ řekl přiškrceným hlasem Perilavovi, odhodil veslo a naznačil roztřesenou rukou směr. Nejraději by vzal nohy na ramena, ale přitom nebyl schopen pohybu, jako by vrostl do prken paluby.

Ale i Perilavos je už zahlédl. Couvl o krok, bledý, že by se v něm krve nedořezal. Všichni je už uviděli, všichni civěli na tu strašlivou podívanou v němé hrůze.

Několik set metrů od lodi se pomalu vynořil z hlubin šedý, hladký, podlouhlý ostrov, který se k nim blížil čím dál rychleji, jako by stáli na místě a nepluli pod napjatou plachtou. Za chvíli je minul, obkroužil je širokým obloukem a opět se k nim přiblížil. Tehdy si všimli, že z jeho přední části tryská voda smíchaná s párou.

Žádný z nich se nepohnul, ačkoli netvor stále přidával na rychlosti, jako by chtěl vrazit do Angela a rozbít ho. Nikdo neuchopil zbraň, nikdo se ani nepohnul, nikdo ze sebe nevydal hlásku, nevykřikl, nezakryl si tvář rukama. Stáli jako sochy.

Ostrov do lodi nevrazil, ale obeplul ji mírným obloukem, zanechávaje uprostřed vln hlubokou brázdu. Právě tehdy zjistili, že to není ostrov, a srdce se jim zastavila úlekem.

Nejdřív se vynořil z vln obrovský ocas, podobný rybímu, a pleskl do vody s tak strašlivou silou, jako když obr udeří otevřenou dlaní do obrovského měděného terče. Z moře vytryskl gejzír vody. Na krátký okamžik zahlédli rovněž dvě oči, pošilhávající po nich z temene hladké hlavy, tak nestvůrně veliké, že by dokázala jedinou ranou

roztříštit loď. Nakonec však zmizela uprostřed rozbouřených, zpěněných vln.

Netvor se otočil, potopil, hned se však zase vynořil, ale to už byl mnohem dál na otevřeném moři. I z dálky se zdál tak mohutný, že největší krétská loď byla proti němu pouhou kocábkou.

Zdřevěnělí hrůzou hleděli, jak mizí nebo se zase vynořuje, dokud se konečně nerozplynul v slunečním oparu.

Teprve tehdy se vrátil život na palubu Angela.

„Sviňte plachtu a chopte se všichni vesel!“ zvolal kníže. Jeho hlas byl jasný a zvučný, i když se dosud chvěl.

Vrhli se k lavicím a stožáru, stále ještě oněmělí strachem, ale šťastní, že je tu někdo, kdo ví, co činit v tak trudných chvílích. Erikleves přehodil řídící vesla na pravou stranu a Angelos odbočil širokým obloukem k daleké čáře černých skal, obklopených bílou krajkovinou pěny.

Snad nikdy v životě neveslovali tak rychle jako teď. Mířili nejkratší cestou k břehu, protože i smrt na skalách se jim zdála milosrdnější než setkání s obrovským duchem mořských hlubin. A zatímco tiskli křečovitě rty a opírali se vší silou do vesel, trnuli hrůzou, že se za chvíli ozve praskot prken, že budou pohlceni mořskými vlnami a rozdrceni obrovským netvorem, že přijdou o život v tlamě větší než palácová brána, že jejich údělem bude smrt, jaká dosud nepotkala žádného smrtelníka.

A byli by nepochybně zahynuli a ztroskotali na ostrých hrotech pobřežních skal, nebýt rozšafného Erikleva, který neztratil hlavu, ač se mu lýtka dosud třásla strachem, a bezpečně zavedl Angela do úžiny mezi horami, neviditelné z širokého moře.

Když vpluli do tichých, konejšivě klidných vod, jež rozráželi dlouhými záběry vesel, zjistili, že se záliv rozšiřuje a tvoří něco na způsob rozlehlého jezera, obklopeného skalními stěnami, jehož břeh byl na mnoha místech mírný, ochotný přijmout utrmácené plavce.

Hory byly holé a temné, kromě jediné, jejíž jižní svah porůstal smrkový les, protkaný listnatými stromy.

Pořád se ohlíželi, neobjeví-li se netvor znenadání za nimi, nevřítí-li se do úžiny a nedokoná to, co nestačil učinit na širém moři. Šťastně však dorazili k nevelkému poloostrovu, končícímu v hloubi zálivu, jehož břehy byly pokryté světlými kamínky.

Když vykročili k lesu, stále se nenápadně ohlíželi po otevřené bráně zálivu, za níž se třpytilo v plném slunci moře. Netvor se však neobjevil.

Vody zálivu byly zrcadlově hladké, stejně jako v předchozím, kde zanechali umírajícího Kamóna, i zde pronikaly do pevniny, jako by chtěly vyrvat horám dlouhé, hluboké zaříznuté pásy země. Jejich odnože, klikatící se mezi strmými kamenitými stěnami, mizely v nedohlednu.

Sotva Bělovlasý pocítil pod nohama pevnou půdu, hluboce si oddychl. Šel s ostatními do blízkého lesa. I obyčejná tráva, zelenající se na nízkém hřbetu malého poloostrova, mu připadala krásnější než kterákoli jiná.

Když docházeli k prvním stromům. Vidvojos, kráčející vpředu, zpomalil krok.

„Doufám, že nám božský kníže nebude připomínat, že pověsti o netvorech jsou pouhými báchorkami,“ zašeptal Bělovlasému Hermostajos, který ze sebe kupodivu brzy setřásl strach a začal opět vtipkovat.

Bělovlasý ho zpražil káravým pohledem. Sám měl ještě hrdlo stažené hrůzou. Byl přesvědčen, že to byli bohové, kdo jim poslali do cesty živý ostrov, aby jim zahradil cestu k moři, a že to učinili proto, aby je varovali. Jak jinak vysvětlit, že je netvor nesmetl z povrchu a neposlal na dno Poseidonova království? Nikdo z živých se dosud nesetkal s tak strašlivou obludou. Kdyby skutečně žily v mořích, pohltily by všechny ryby i lodi. Kdo by se jim také mohl postavit na odpor? Ale když uviděl v přítelových očích jiskřičky smíchu, sám se jím nakazil a bezstarostně se usmál. Ale potom hned zvážněl a položil prst na rty:

„Mlč a nic neříkej, protože nevíš, který z duchů této krajiny nás nyní poslouchá. Mohl bys také urazit boha těchto hor a přivolat na nás jeho hněv.“

Bázlivě se ohlédl a přitiskl k čelu ruku zaťatou v pěst. Hermostajos, jemuž pořád ještě cukaly koutky rtů, následoval jeho příkladu.

„Co tě tak potěšilo?“ zeptal se po chvíli Bělovlasý.

„Uviděl jsem největšího a nejstrašnějšího tvora, jakého kdy bylo dáno spatřit lidským očím, a žiji!“ Hermostajos potřásl udiveně hlavou a zachmuřil se. Ale po chvíli se mu opět vrátila dobrá nálada:

„Co vína vypiji v krčmách v Knóssu! Kdo nebude zvědavý na příběh o hřbetu velkém jako pohoří, který se vynořil z vln, hravě nás obeplul jako delfín a blýskl po nás očima, posazenýma nad tlamou, která mohla klidně polknout celého Angela i s posádkou, kdyby obluda nebyla příliš líná, nažraná nebo taky z jiného důvodu, jejž nám neráčila odhalit! Stačí, že mě nepolkla, že žiji a kráčím po zelené trávě a slunce mi svítí nad hlavou! Není to dostatečně pádný důvod k tomu, abych se radoval z krásného odpoledne?“

Bělovlasý otvíral ústa k odpovědi, ale vtom si všiml, že se posádka seskupila kolem knížete v půlkruhu. Sličná Vasan stála opřena o Terteovo rámě. Stále byla bledá, roztřesená a tak vyděšená, že si zapomněla rozčesat kostěným hřebenem krásné zlaté vlasy, jak to činívala pokaždé, kdykoli sešla na pevninu, neboť byla žena a chtěla se líbit.

„Chvíli předtím, než se nám naskytla strašlivá podívaná na netvora obeplouvajícího naši loď, stál jsem na palubě s několika vašimi druhy a říkal jim, že nevěřím v netvory, jimiž nás strašili před odjezdem z Kréty,“ pravil kníže zvučným, zcela již klidným hlasem. „Pravil jsem rovněž, že nevěřím, že se blížíme na konec světa… Ale nyní, kdy i nejstatečnější z nás pocítili strašlivý strach, jaký se zmocňuje člověka při setkání s nesmrtelnými mocnostmi, věřím, že jsou nám tyto mocnosti nakloněny a že nám poslaly do cesty onoho netvora, aby nás varoval. Tak si totiž vysvětluji jeho objevení i to, že nám nechtěl ublížit… Možná že nám nesmrtelní bohové záměrně seslali znamení, aby nás odvrátili od další cesty na sever, na konec světa, kde by nás čekala jistá smrt. Neznáme jejich vůli ani záměry, ale musíme jich být poslušni, protože jedině s jejich pomocí budeme s to čelit všem protivenstvím a nebezpečím. V opačném případě bychom zahynuli jako ptáci zasažení ohnivým bleskem, smetení ze zemského povrchu, a naživu by nezůstal jediný svědek, který by uvědomil naše nejbližší, jak jsme skončili!“ zarazil se a tiše dopověděl: „Poraďme se, co dále. Kdo mák tomu co říct, ať se přihlásí.“

Dlouho mlčeli, protože žádný nevěděl, jak uchlácholit bohy, i když si byli všichni dobře vědomi, že je pohled na loď směřující na konec světa velice popudil. Bezradně přešlapovali, tváře stažené napětím, až tu posléze všichni pohlédli na sličnou Vasan, jedinou ženu, která byla mezi nimi, neboť právě ona a žádný z mužů zvedla ruku na znamení, že chce promluvit.

Kníže na ni pohlédl, a když se přesvědčil, že nikdo jiný nežádá o slovo, kývl souhlasně hlavou.

„Mluv, sličná Terteova manželko! Vyslechneme tě, ačkoli jsi žena. Kéž tvá slova vnesou do našich duší klid.“

„Pane,“ pravila Vasan. „Jsem si vědoma, že jsem jenom žena a neodvážila bych se promluvit, kdyby se přihlásil o slovo kterýkoli z vás. Ale protože všichni mlčí, neboť jejich srdce svírá úzkost a strach, povím, co soudím, ačkoli vím, že má slova nemohou mít velkou váhu. Neznáni věci světa, ani lidí a bohů. I já jsem hleděla s hrůzou na netvora, když se vynořil z mořských hlubin. A viděla jsem také; jak zamířil na jih, aniž se k nám přiblížil s úmyslem ublížit nám. Nakonec nám zmizel z očí, buď že ho zakryla sluneční zář, nebo že se sám odebral do hlubin, kde má dům. Ať zamýšlel cokoli, věřím stejně jako ty, kníže, že ho bohové seslali, aby nás varoval. Ale protože se na nás nevrhl a neroztříštil naši loď, ale pouze ji obeplul a potom se odebral na jih, a dál na širé moře, jsem přesvědčena, že tak učinil proto, aby nám naznačil směr, jímž se máme dát, abychom zachránili své životy. A pokud proplul před Angelovým zobcem, pak jedině proto, že nás chtěl odradit od další plavby na sever.“

Když se na chvíli odmlčela, ozval se tichý, souhlasný šum. Mužové kývali hlavami na znamení, že pokládají její radu za rozumnou a jasnou. Avšak Vasan dosud nepověděla vše, co jim chtěla sdělit.

„Staří lidé u nás doma říkají, že by měl každý splnit vůli bohů, jakmile ji pozná, protože žádnému smrtelníkovi není známo, kolik času mu k tomu zbude.“

Teprve potom se odmlčela.

Tehdy se všechny hlavy otočily k zálivu. Ačkoli se schylovalo k večeru a hluboký stín hor ulehl na místa, kde stáli shromážděni, na moři trval sluneční jas a vody byly zářivě jasné. Vody, z nichž se vynořil netvor a v nichž možná dosud prodléval a vyhlížel z hlubin k skalám, kde zmizela jeho kořist.

A ačkoli většina z nich nepoznala nikdy bázeň a nelekala se ani smrti v boji, ani bouře na moři, zachvěli se a pohlédli opět na Vasan. Ale ta mezitím ustoupila zpět mezi posádku a skromně se schovala za mohutná záda svého muže. Tehdy spočinuly jejich zraky na knížeti. On a jeho syn byli potomky Mínótaura a Velké matky, koho jiného měli tedy poslouchat v tak těžké hodině?

Kníže se obrátil na Tertea:

„Zahanbila nás tvá manželka, která ve chvíli, kdy nás opustila odvaha, vyslovila to, co měl říct místo ní každý z nás! Má svatou pravdu. Jestliže jsou nám bohové nakloněni a ono děsivé znamení pochází od nich, potom bychom se měli bez průtahů podřídit jejich vůli. Jestliže jsou naše představy klamné a nám je souzeno zemřít v této krajině nebo na moři v tlamě tamtoho či ještě strašlivějšího netvora, neunikneme svému osudu tak jako tak. A protože zde nemůžeme setrvávat do konce svých dní, vrátíme se na moře. Opusťme tuto krajinu bez ohledu na protivítr a směřujme královstvím laskavého Poseidona přímo domů. A protože nevíme, jak dlouho nám bude plout, ani na jakých březích spočinou naše zraky, až se naplní náš čas, odevzdejme se do rukou milosrdných bohů a podpořme je silou svých paží. Nic jiného nám ani nezbývá! Ať každý odpoví, chce-li, abychom tak učinili, aby si potom nevyčítal, že se pošetile podřídil vůli jiných, ač byl sám jiného smýšlení.“

Mlčky přitiskli pěsti k čelu a pozdravili bohy, potom zvedli pravice na znamení souhlasu.

„Vyhledejme tedy pramen čisté vody! Jakmile naplníme pithy, bez meškání odplujeme,“ pravil Vidvojos.

Když Angelos, odstrčený vesly, odrazil od břehů poloostrova a zamířil k skalní bráně zálivu, stanuli kníže s Terteem na zobci. Napjatě pozorovali vodní hladinu. Nic se však nestavělo do cesty klidnému běhu vln.

Jižní vítr utichl a změnil se v mírný západní. Pokládali to za dobrou věštbu, protože veslaři měli daleko lehčí práci a Angelos mohl té noci urazit velkou vzdálenost…

Nikdo nevyslovil nahlas, co jim všem tanulo na mysli, a nikdo z posádky se nezmínil slovem o netvorovi. Loď se vzdalovala mírným obloukem od poloostrova směrem na jihozápad, kde zapadalo slunce. Sestupovalo zvolna do moře a Terteus, nespouštějící oči z nekonečných vodních prostorů, uvažoval s neklidem o tom, co bude, až se setmí. Temné hory zrůžověly v záři červánků a loď se od nich vzdalovala. Mine-li šťastně tato noc, zrána budou jenom mlhavým obrysem na východním obzoru.

Ale sotva se slunce dotklo vodní hladiny, stanulo a osvětlovalo plnou tváří vlny. Terteus na ně hleděl nechápavě jako uhranutý a jeho srdce se opět sevřelo strašlivou úzkostí.

„Všiml sis? Tento den nekončí,“ pravil kníže.

I posádka pochopila, že se děje něco strašlivého, a ačkoli nevypouštěla z rukou vesla a hlas plavce volajícího od stožáru „Pluj po vlnách! Pluj po vlnách!“ neutichl, snesl se na ně opět přízrak hrůzy.

Zpola ukrytý světelný kruh totiž nesestoupil, nezmizel v hlubinách, ale pomalu se začal zvedat, až se odtrhl od vodní hladiny, vznesl do výše a převalil na jih, kde opět vstoupil na svou denní dráhu.

Kníže se otočil a zamířil k střední části lodi. Stanul na stupni pod stožárem a pokynul předříkávači, aby utichl.

„Přestaňte veslovat a vstaňte, udatní druhové!“ zvolal chraptivým hlasem. „Hle, bohové nám seslali viditelný důkaz, že si nás oblíbili. Netvor, kterého jsme dnes spatřili, nás chtěl varovat, abychom nepluli dál na sever! Je jisté, že jsme dospěli téměř k hranicím světa, kde slunce nezapadá!“

Pohlédl na zářivý sluneční kruh, který visel nad obzorem, a přitiskl ruku k čelu. Všichni muži vstali a následovali jeho příkladu a spolu s ním děkovali bohům za to, že jim projevili milost a dovolili uniknout nebezpečí, s jakým se dosud nesetkal žádný smrtelník.

Loď, ponechaná vlnám na pospas, se lehce zahoupala pod jejich nohama.

Vidvojos posléze spustil ruku. Ostatní učinili totéž, zasedli na své místa a pod stožárem se opět ozval předříkávačův hlas. Angelos se zachvěl a spěl vpřed s daleko větší rychlostí. Vidvojova slova naplnila jejich srdce novou nadějí.

„Co jsem ti říkal?“ zvolal Hermostajos na Bělovlasého. „Dopluli jsme na konec světa, sám božský Mínótaurův syn to právě řekl! Dobře se stalo, že se vracíme zpět, protože za den dva bychom možná spatřili bílou Poseidonovu tvář, za což každý smrtelník zaplatil dosud životem.“

Bělovlasý mu odpověděl úsměvem, neboť i on nyní uvěřil, že bohové bdí nad Angelem a jeho posádkou.

Bohům podobný Vidvojos se vrátil na zobec, odkud dlouho pozoroval slunce. Obočí měl stažené, jako by usilovně přemýšlel o podivuhodném úkazu, jehož byli právě svědky. V hloubi srdce se stále pokoušel pochopit smysl tohoto světa, aniž by se utíkal k pomoci bohů. Nevěřil totiž v bohy, i když se jich před časem začal bát. Tak podivuhodná a spletitá bývá někdy lidská mysl.

A snad by setrval velmi dlouho pohroužen v úvahách a hledal odpověď na stovky otázek, souvisejících s tím neuvěřitelným a hrůzostrašným dnem, jenž nepřešel v noc, kdyby se nepřihodila věc, jejíž děsivost zatlačila všechny předchozí do pozadí, otřásla jeho srdcem a kázala mu pokořit se před tajemnou mocí bohů. Stalo se totiž to, že on, kníže Vidvojos, syn a vnuk nejmocnějších vládců světa, spatřil toho dne na vlastní oči tvář boha nezměřitelných hlubin a spolu s ním i celá posádka!

Došlo k tomu hned potom, co vítr změnil směr a dul od severozápadu. Ochladilo se. Plavci vztyčili velkou plachtu, díky níž loď, podporovaná polovinou vesel, plula, vstříc blankytnému nekonečnu na jihozápadě. Tam se ukrývala vytoužená pevnina, k níž směřovali, aby se mohli vrátit podél jejích břehů do svých domovů. Kníže s Terteem stáli na zobci a přemýšleli o tom, spatříš-li ji ještě dnes, nebo zda jim bude čekat více dní, když tu náhle Terteus přivřel oči a zastínil je rukou. Zdálo se mu totiž, že se daleko na západě zamihotalo uprostřed vod obrovské světlo.

„Co vidíš?“ otázal se Vidvojos, hledící stejným směrem.

„Nevím, božský kníže.“ Terteus se vyklonil hluboko přes zábradlí. „Zřejmě mě klame zrak…“

„Uviděl jsi zář, jako by slunce na západě vzplanulo a nakrátko zhaslo?“ otázal se Vidvojos.

„Ano,“ odpověděl tiše Terteus. „Opět ji vidím.“.

Angelos však nesměřoval k světlu, které se rozsvěcovalo, haslo a opět se objevovalo na obloze. Slunce již vystoupilo velmi vysoko a blížilo se poledne. Opět spočinuly zraky celé posádky na onom místě uprostřed moře, když tu náhle zvolal Bělovlasý, který měl sokolí zrak:

„Vidím je!“

„Co vidíš?“ zvolal Hermostajos.

„Něco velkého a zářivého…, mihotá se to jako klenot na rozhraní vod… Jako velká hlava! Ano, jako tvář ponořená v moři!“

Tato tvář, vzdálená a téměř neviditelná, se sunula zvolna za nimi, provázejíc je odleskem světla. Plula ze severovýchodu stejným směrem jako oni. Když se posléze přiblížila, spatřili to, co uviděl Bělovlasý jako první – obrovskou bílou hlavu, zářící na rozhraní vod a obzoru!

A opět všichni povstali a pozdravili ji. Sklonili hlavy a spustili oči, aby je bůh nepotrestal za přílišnou troufalost a nezasáhl bleskem svého hněvu. Pochopili, že se jim dostalo největší milosti, jaké se může dostat plavcům brázdícím moře. Spatřili, byť z obrovské vzdálenosti, obrovskou bílou tvář Poseidona, hledícího na ně z rozhraní moře a oblohy.

Kořili se v duchu té velké tváři, která k nim vysílala oslňující paprsky, jako by byla obrovskou, z moře vystupující horou ledu, odrážející sluneční zář, ale přitom se třásli hrůzou a opírali se vší silou do vesel, aby byli co nejdřív pryč z těchto míst a nerušili božský klid pána vod. Přitom však všichni pochopili, že i kdyby je potkalo sebevětší nebezpečí, žádná síla jim už nebude s to zabránit v návratu.

Neboť ten, kdo spatřil tvář boha a neklesl sražen bleskem jeho hněvu, ten se už nemusel bát lidí ani žádných pozemských a mořských mocí, tomu nikdo nemohl způsobit žádné zlo.

Daleká tvář k nim vyslala z hranic vodního obzoru poslední ostré záblesky a zmizela. Pán moří sestoupil zajisté do tichých mořských paláců, v nichž prodléval ve společnosti udatných plavců z potopených lodí.

Angelos spěl dál k dalekému, neznámému cíli. Této noci se jim zdálo, že se sluneční kotouč ponořil o něco hlouběji do moře než předchozího dne a další noci byli ochotni odpřisáhnout, že na povrchu zůstal jenom jeho maličký cíp.

Třetího večera by možná shledali ke své radosti, že celé slunce zmizelo v moři a odebralo se na krátký odpočinek, ale v poledne přitáhla ze severu nízká mračna a bílá mlha pokryla moře tak hustým závojem, že od zobce sotva viděli špičku stožáru.

Bělovlasý otevřel oči. Někdo jím prudce zacloumal. Bělovlasý byl tak unaven, že chvíli mžoural očima, než rozpoznal Terteovu tvář.

Usedl a protíral si víčka. Terteus se opět napřímil a přistoupil k dalšímu spáči, aby je probudil.

„Vstávej, Kalaure, je čas!“

Plavci se pomalu probouzeli a vstávali s hlasitým klením. Bělovlasý se rozhlédl. Paluba se téměř nekolébala. Loď plula poháněna polovinou vesel, moře bylo klidné jako jezero. Terteus zmizel v mlžném oparu a jenom zdálky bylo slyšet jeho tichý hlas, jímž budil vyčerpanou posádku, pohrouženou po namáhavém dni do hlubokého spánku.

Bělovlasý zvrátil hlavu. Je den, nebo noc? Kdo to mohl poznat v té úděsné krajině vod osvětlených sluncem, které nikdy nezapadalo, a současně pokrytých hustým, neproniknutelným oparem?

Ale přesto se mu včera zdálo, že zapadlo a že mlha nakrátko přešla v tmu. Trvalo to pouhých několik chvil, ale určitě tomu tak bylo.

Bělovlasý zamířil k zádi lodi, kde sličná Vasan pekla na rozpáleném plochém kameni placky. Přivítala s úsměvem nejlepšího Terteova přítele a dala mu jíst. Starý Nasios mu podal hrníček vody, která byla každým dnem ztuchlejší.

Počítal v duchu, kolik dní uplynulo od chvíle, kdy naposledy stanuli na pevnině. Osm, devět? Nebyly jich už desítky? Ztratil úplně pojem času a stejně jako on i ostatní. Připadali si jako v bludném, začarovaném kruhu. Neviděli západ slunce, uléhali nebo vstávali jedině proto, aby zhltli v rychlosti kousek placky, a zasedli opět k veslu, přičemž neviděli nic kromě zad nejbližšího druha, vynořujících se z vlahého mléčného oparu, nezvířeného jediným závanem. Kdyby aspoň měli jistotu, že usilovným veslováním postupují vpřed! Neviděli pevninu, moře, slunce, ani hvězdy, nevěděli, podle čeho určovat směr. Co když pořád opisují velký kruh? Celou dobu trnuli hrůzou, že až mlha opadne, spatří opět černé vrcholky hor, s nimiž se rozloučili před mnoha dny.

Avšak Erikleves, který neustále pozoroval vodu šplouchající‘ pod boky lodi, prohlašoval neústupně, že nesešli z dráhy. Co jiného jim zbývalo než důvěřovat zkušenému kormidelníkovi, který měl tváře propadlé a oči načervenalé únavou, protože neusnul od chvíle, kdy se ponořili do mlčenlivého moře mlh. A sotva ulehl, vyčerpán neustálým bděním, smysl pro povinnost mu nedopřával klidu ani v spánku, probouzel ho a táhl zpět na příď. Potom obvykle chytal kormidelní vesla, spojená lanem a otáčel zobec lodi o něco vlevo nebo vpravo, jako by věděl, že ten, kdo za jeho nepřítomnosti řídil loď, sešel z dráhy.

Zpočátku se tomu divili, ale vbrzku ke všemu zlhostejněli a vlastně přestali věřit, že jejich utrpení někdy skončí. Nedávali najevo zoufalství a statečně odháněli strašlivé představy o nekonečném moři nebo o jícnu na rozhraní vod, který je vsaje jako obrovský vítr a uvrhne do nekonečné propasti. Některým se zjevovali v spánku netvoři a bohové a potom hlasitě plakali a budili křikem ostatní.

Ale Angelos plul po mírných vlnách stále vpřed, obklopen mléčnou mlhovinou, prosvítající, když se slunce zvedalo, nebo neprodyšnou, když klesalo za neviditelným obzorem. Ale neuviděli je ani jednou od chvíle, kdy se jim zjevila zářivá Poseidonova tvář na rozhraní vod.

Bělovlasý stanul nad veslujícím druhem, lehce se dotkl jeho paže a uchopil veslo, aby nevypadlo z šiku. Vystřídali se rychle a tiše. Druh poodešel k přídi, Bělovlasý se opřel do vesla a podřídil se hlasu předříkávače, stojícího pod stožárem.

„Pluj po vlnách… “

Vtom se ozval od přídi povel, který předávali jeden druhému.

„Zvednout vesla! Zvednout vesla!“

Bezmyšlenkovitě se opřel do násady vesla, které se ihned zvedlo. Z mlhy se vynořil Terteus a uháněl k přídi.

Angelos zpomalil a stanul.

Padly rychlé rozkazy, štíhlý Angelův trup couvl mírným obloukem, k Terteovi se přidal Erikleves a běžel společně s ním ke špici.

„Nespadl někdo do moře?“ otázal se Hermostajos. Vesloval pomalu, podle hlasu předříkávače, který jim kázal líně čechrat hladinu.

„Ne, potom by volal jinak,“ odpověděl Bělovlasý. „Určitě by na něho křičeli, aby nás našel v té bílé tmě.“

Hlas předříkávače utichl. Zvedli tedy vesla, loď chvíli plula setrvačností, potom stanula.

„Uvidí-li někdo na vodě větev, ať hlasitě zakřičí, abychom ji mohli vylovit,“ volal od stožáru Terteus.

Bělovlasý vytáhl veslo a nadzvedl se. Bedlivě pozoroval viditelný cípek olejnaté vody po straně. Totéž učinil Hermostajos i ostatní.

Malé vlnky tiše šplouchaly kolem temných prken trupu a s šelestem couvaly do tmy. Nic však na nich nespatřili.

„Třebas jsme ji už minuli?“ ozval se Eriklevův hlas. „Zahlédl jsem ji ve chvíli, kdy proklouzla kolem nás. Zmizela mi z očí, ale musí být někde nablízku.“

„Pokud ovšem…,“ odpověděl Terteus.

Ale Bělovlasý už neslyšel poslední slova. Spatřil konečně na vodě houpající se zelenou, listnatou haluz.

„Tady!“ vykřikl Hermostajos. „Podívejte!“ ukazoval na ni rukou.

Ale to už vyskočil Bělovlasý na pažení, prudce se odrazil a vrhl se do vody.

Plaval rychle vlevo, kde mu zmizela v zeleném oparu. Ještě dvě tempa. Uviděl ji a v příštím okamžiku ji držel v ruce.

Voda byla studená, studenější než moře u černých severních hor. Ale teď na to nemyslel. Pohlédl nahoru. Poslední vesla se rozplynula v mlze; chvíli viděl zvolna se vzdalující černou vysokou loď a potom zůstal uprostřed mlhy úplně sám.

Naštěstí slyšel jejich křik. Sám také zakřičel z plných plic a rychle rozhrnoval rukama vodu.

Po chvíli opět uviděl Angela, nejdřív se vynořil jako přelud, potom zhmotněl a vyrostl těsně před jeho očima.

„Tady jsem, Tertee! Nesu ti větev, kterou sis přál mít!“ zvolal.

Přiblížil se ještě víc, chytil se jednoho z kormidelních vesel, a když mu hodili lano, omotal si je kolem pasu a brzy potom byl zvolna vytažen. Chvíli se celý třásl a cvakal zuby, potom odevzdal větev božskému Vidvojovi, který k němu přispěchal. Kníže s ní odešel k Eriklevovi.

Kormidelník ji chvíli ohmatával. Některé listy byly mladé, některé se teprve rozvíjely, další byly velké jako uprostřed léta. Všichni je dobře znali. Byla to dubová větev.

„Co o ní soudíš, Erikleve?“ otázal se kníže. Všichni se kolem nich shlukli a čekali se zatajeným dechem, co odpoví.

„Myslím, božský potomku bohů, že tato větev…,“ Erikleves se odmlčel, odtrhl list, zvedl ho k rtům a olízl špičkou jazyka, potom pomalu zmačkal v ruce a opět narovnal, „myslím, že ještě dnešního rána rostla na mateřském stromě. Poděkujme bohům, že jsme nezabloudili. Ačkoli si toho asi nikdo z vás nevšiml, pluli jsme celou dobu proti mírnému, pomalému proudu, který ji přinesl z pobřeží, kde vyrostla.“

„Ty věříš, kormidelníku, že je nablízku pevnina?!“

„Vím to, pane! Dubové větve nerostou na vlnách!“ odpověděl zamyšleně. „Vím také, že to nebyl vichr ani rozvodněný proud, který ji odnesl na moře, ale že ji do něho vhodil člověk. Pohlédni, božský kníže, jak byla odříznuta. Byla odříznuta nožem. Kdyby ji někdo sťal mečem, řez by byl rovný, ale tady je vidět na kůře zářez, kde nůž sklouzl, a ještě jeden, kterým ji oddělil od stromu.“

„Máš pravdu. Tato větev nám navíc prozradila, že na této pevnině žijí lidé.“

Když se posádka vrátila k veslům, Terteus poručil, aby zakryli boky lodí štíty a měli zbraně připravené na délku paže. Zakázal rovněž mluvit. Veslovali tiše, bez povelů, jako piráti, když se v noci blíží k pobřežnímu městu, pohrouženému v hlubokém spánku.

A když pluli tak dlouho, že se veslaři opět vystřídali, začal tiše kropit déšť, zprvu drobný, potom hustý. Mlha zřidla, ale obloha naopak ztemněla, protože přitáhla nízká, temná mračna a s nimi pronikavý chlad.

Potom se cáry mlhy před zobcem rozptýlily a v mizivém světle uhasínajícího dne spatřili pod nízkým oblačným vojem ještě temnější čáru, táhnoucí se až k hranicím obzoru. Déšť ustal, jako když utne, mračna se na chvíli rozestoupila a odhalila čisté oko nebes. Toto oko však nebylo blankytné, ale uzardělé září zapadajícího slunce.

Pohled na ně naplnil jejich srdce tak velkou radostí, že vstali a pozdravili je hlasitým výkřikem. Rozšafný Erikleves se nemýlil. Na západě se opravdu prostírala pevnina, k níž se plavili tolik dní.

Břehy této pevniny byly vysoké a skalnaté a skály téměř bílé jako na některých ostrovech na sever od Kréty. Za nimi se prostírala rovinatá krajina, porostlá hustým lesem. Vysoké pohoří v nitru pevniny vypadalo zdálky jako pásmo mírné pahorkatiny. Pluli tedy podél pobřeží stále na jih, kde je zastihla na moři noc, krátká, ale skutečná. Zvedli tedy zraky k temné obloze a s obdivem pozorovali hvězdy, opláchnuté deštěm a ještě jasnější než jindy. Ze severu zadul silný, chladný vítr. Této noci nespali ani veslaři, ani jejich vystřídaní druhové. Stáli u pažení a nemohli se dosyta vynadívat na tmavou čáru vytoužených břehů.

Když se k nim přiblížili za jitřního šerosvitu, objevili vbrzku místo, kde se skály svažovaly směrem k úžině, kterou zprvu pokládali za ústí řeky. Potom však s úžasem zjistili, že se moře pomalu vlévá do jejího ústí. Protože bylo široké, vpluli do něho, neseni líným proudem.

Plavili se tak celé dopoledne, obklopeni z obou stran hustým lesem. Křoviny porůstající její okraj zalévala mořská voda. Vbrzku ucítili, že je proud přestává nést, a když chtěli přistát u rozlehlé louky, zjistili s hrůzou, že řeka teče zpátky do‘ moře a její hladina klesá. Nakonec však přistáli. Při seskakování se každý dotkl rukou země, aby pozdravil bohy ukryté v jejích hlubinách. Nejeden zapochyboval v posledních dnech, že mu bude kdy dopřáno vychutnat sladkost jejího dotyku. Byli tak utrmácení, že Terteus jen stěží vybral několik mužů, schopných zvednout zbraň, aby jim svěřil hlídku u lodi.

Zdálo se mu ostatně, že jsou uprostřed neproniknutelných borů bezpečni a že je může ohrozit jedině nepřítel od moře. Doufali však, že Poseidon, který jim projevil již tolikrát svou božskou přízeň, bude nad nimi i nadále bdít, protože dnes by se stěží ubránili a nejedna paže by ani nedokázala zvednout těžký bronzový meč.

A tak se vrhli na zem, aniž cokoli pojedli nebo rozpálili oheň, a usnuli. Když se probudili, byla opět noc, ale teď se cítili jako znovuzrození, plní naděje a radosti v srdcích. Někteří se odebrali za svítání na hon, jiní usedli kolem ohně, kde sušili promočené šaty a čistili pískem meče i hroty šípů, na nichž se usadila rez.

Terteus se procházel mezi plavci spolu s knížetem a s úsměvem naslouchal tichému zpěvu, který již tak dlouho nezazníval na palubě Angela. Jako dobrý kapitán věděl, že by s unavenou posádkou nemohl dnes ani zítra pokračovat v cestě, ale že jí musí dopřát odpočinek, aby nabrala sil po dlouhé plavbě, která trvala plných čtrnáct dnů, jak vypočítal. Kníže s ním souhlasil, a tak rozhodli, že zůstanou na louce a nebudou hledat jiné místo k táboření. V lese jistě najdou dostatek zvěře i suché větve, aby mohli udržovat oheň, v okolních pramenech a řece sladkou vodu. A pokud je barbaři objeví a udeří na ně, potom odrazí první útok, rychle naskočí na loď a vrátí se zpátky na moře.

Jakmile ustanovili, že zůstanou na místě, Terteus vyslal na průzkum několik dvojic, aby se rozešly kolem tábora různými směry, jako to činí sluneční paprsky, a zjistily, žijí-li v lese nějací lidé. Větev nalezená v moři tomu ostatně nasvědčovala, i když od chvíle, kdy ji Bělovlasý vylovil, uplynulo mnoho dní, takže mohla pocházet z daleko odlehlejších míst.

Svůj záměr neprodleně uskutečnil, a když se Bělovlasý vrátil s Hermostajem k ohništi se skolenou srnou, v jejímž krku tkvělo několik šípů, odvedl je s několika dalšími k řece a vysvětlil, co od nich žádá. Rychle je rozdělil do dvojic, a protože Perilavos lelkoval nablízku, vyzval ho, aby se přidal k Bělovlasému a Hermostajovi, protože jsou nejmladší a v důsledku toho i nejméně zkušení.

„Ale stejně udatní!“ dodal ještě se smíchem, když viděl jejich dotčené obličeje.

Hermostajos se hned potom vyšplhal na nejvyšší strom a zvolal shora, že vidí v dálce mírnou vyvýšeninu, která se táhne na západ řetězem nízkých pahorků. Terteus je tam ihned poslal s příkazem, aby se rozptýlili do širokého půlkruhu, prozkoumali celé okolí, a pokud by zabloudili v lese, aby se vrátili k řece, která je dříve či později dovede do jejich tábora.

Rozešli se v tichosti. Klestili si cestu hustým lesním porostem tak, aby měli slunce, které dospělo téměř na vrchol své denní pouti, po levé ruce. Po dlouhém pochodu objevili uprostřed pralesa palouk, z něhož bylo dobře vidět stromy na hřbetech pahorkatiny.

Nejbližší kopec byl v podstatě velká louka, na jejímž holém temeni spatřili něco, co jim kázalo couvnout zpět ke stromům a obzírat jej ze stínu.

Ačkoli je od něho dělila značná vzdálenost, viděli výrazně kruh obrovských, hladce otesaných balvanů v podobě sloupů, na kterých ležely dlouhé kamenné kvádry, dotýkající se jeden druhého. Takových seskupení zde bylo několik a vedle nich ještě stály jednotlivé obrovské balvany, připomínající tvarem štíhlé, osamělé bašty.

„Co je to?“ zašeptal Perilavos. „Připomíná to chrám, ale nemá to střechu. Nevidím tam ani žádné město, jehož bůh by v něm mohl mít příbytek. I odtud bychom přece museli zahlédnout lidi, kdyby tam nějací byli.“

„To je pravda,“ přikývl Hermostajos, který se kupodivu neusmíval. „Právě mě napadlo, že lid, který vztyčil tuto budovu, musel být početný a velmi mocný, protože divocí barbaři by neměli sílu ani rozum táhnout sem ty balvany a tak důmyslně je postavit. Jestliže je každý z těch sloupů vytesán z jednoho kusu skály, a myslím, že tomu tak je, potom je sem vleklo mnoho set lidí, nemluvíc o tom, že museli některé vyzdvihnout velmi vysoko a potom uložit na jiných.“

Chvíli mlčeli.

„Vrátíme se, abychom zpravili tvého božského otce a Tertea o tom, co jsme zde uviděli?“ zeptal se Bělovlasý, dívaje se přitom nikoli na Perilava, ale na Hermostaje, který mu také odpověděl.

„To musíme rozhodně udělat, ale předtím bychom si měli prohlédnout ty balvany nebo vystoupit na pahorek a zjistit, není-li za ním nějaké město nebo vesnice, i když se mi to nezdá pravděpodobné, protože je tu příliš ticho a ani v lese nevidím žádné lidské stopy, které by tu jinak rozhodně musely být.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Perilavos. „Lid, který navršil tyto balvany, asi dávno vymřel, takže jsou jenom památkou z dávné minulosti, o které se asi nikdy nic nedovíme. Ale pojďme, abychom se o tom přesvědčili.“

Stiskl oštěp a chtěl se pustit přes palouk k návrší, od něhož je dělil les, táhnoucí se až k jeho úpatí, ale Hermostajos ho zadržel pohybem ruky.

„Nevidíme tam sice žádné lidi, ale to neznamená, že bychom je neměli potkat. Nebylo by rozumné upozorňovat na sebe, protože kdyby začali prohledávat krajinu, objevili by určitě naši loď. Kdo může vědět, jací jsou? Mají-li rádi cizince, nebo je nenávidí, jako tomu bylo na počátku naší výpravy po řece? Nezapomeňte, že kus vlevo jde Anomedes s Deukiónem a po pravé straně Metalavos a Kalauros. Ti také uvidí balvany, až vyjdou z lesa, ale nepůjdou k nim, protože vědí o nás a ponechají jejich prozkoumání nám. Proto se snažme uvidět co nejvíc, ale tak, abychom zůstali sami nezpozorováni. Vystoupíme na jeden ze sousedních pahorků, který je hustě zalesněný, i když na něm vidím méně stromů a křovin než zde. Rozhlédneme se a ukáže-li se, že široko daleko není člověka, potom si nebudeme lámat hlavu nad tím, co znamenají kamenné sloupy. Nepostavili je naši předkové, ani nejsou určeny našim bohům.“

Po krátké poradě rozhodli, že nepůjdou společně, ale každý zvlášť, vzdáleni několik set kroků od druhého, a budou si pozorně všímat půdy,“ neobjeví-li na ní šlápoty svědčící o přítomnosti lidí v těchto končinách. Hermostajos radil, aby obešli pahorek každý z jiné strany a potom vystoupili na dva sousední kopce a odtamtud zjistili, co je za nimi. Třetí měl zůstat na místě a čekat, až se vrátí. Pokud by se tak nestalo do západu slunce, měl běžet co nejrychleji na palouk, kde se utábořila posádka, a zpravit ji o tajemných balvanech i zmizení druhů.

Vzali tři barevné kamínky a tahali los. Hermostajos se otočil, jeden vložil do levé, druhý do pravé ruky, třetí do úst. Perilavos ukázal na levou ruku s nejmenším kamínkem, což znamenalo, že zůstane zde. Usedl tedy pod rozložitým stromem a zamával jim na rozloučenou.

Hermostajos s Bělovlasým obešli palouk a vstoupili do lesa.

Zpočátku šli společně, tiše stoupali po vysokém měchu a dávali pozor, aby nešlápli na suchou větvičku. Snažili se proniknout zrakem hustý lesní porost, který pozvolna řidl. Po chvíli uviděli mírný, sluncem osvětlený svah, hustě porostlý vřesem a jalovcem,

Postupovali pomalu od kmene ke kmeni, postávali opatrně každou chvíli, až se přiblížili k okraji lesa.

Svah s podivuhodnými kamennými sloupy byl přímo proti nim. Kameny byly ve skutečnosti daleko vyšší, než jak se jim jevily zdálky. Kdyby tři lidé vytvořili pyramidu, poslední by se musel pořádně natáhnout na špičky, než by dosáhl na příčně položené a hladce otesané kamenné kvádry, stejně velké jako sloupy, na nichž spočívaly, a tak těžké, že by je žádný člověk nedokázal zvednout ani odnést na původní místo.

Bělovlasý si vzpomněl na zkazky o severských obrech. Zachvěl se. Ale potom mu vytanuly před očima kamenné chrámy a sochy v Egyptě, nesrovnatelně větší, které přece nepostavily žádné nadpozemské bytosti, ale obyčejní lidé.

Delší chvíli nehnutě pozorovali temeno pahorku, potom se Hermostajos lehce dotkl přítelova ramene a naznačil očima les vpravo, dávaje současně na srozuměnou, aby se pustil vlevo. Usmál se, sklonil a zmizel mezi stromy tiše jako stín.

Bělovlasý jej provázel pohledem, dokud nezmizel v přítmí rozložitých stromů. Potom couvl zpátky do lesa a vydal se na opačnou stranu. Celou dobu měl před očima svah, který začal obcházet směrem k sedlu, spojujícímu jej s druhým pahorkem.

Cesta začala pomalu stoupat. Všiml si, že lesem běží travnatý průsek, který mizí někde na hřbetu. Byl dosti dlouhý a končil na protější straně, kde stály kamenné sloupy. Náhle stanul celý zkoprnělý, se zatajeným dechem. Bezděčně spustil ruku z rukojeti meče a pomalu přeložil oštěp do levé ruky.

Středem travnatého lesního průseku běžela stezka s výraznými lidskými stopami.

Bělovlasý stál ukrytý za stromem. Díval se na stezku a nevěděl, co má dělat. Co věděl s naprostou jistotou, bylo to, že tudy prošli docela nedávno nějací lidé. Muselo jich být velmi mnoho, soudíc podle velkého počtu stop, velmi výrazně vyhloubených po včerejším dešti.

Obyvatelé této krajiny museli být někde nablízku. Správně by se měl vrátit s druhy ke knížeti a oznámit mu to. Ale předtím by bylo dobré zjistit, kam tato stezka vede. Kdyby se mu podařilo přiblížit se nepozorovaně k obydlím těchto lidí nebo jejich táboru, dověděli by se, zda je to velké město nebo jenom osada s malým počtem obyvatel, které by v otevřeném boji snadno přemohli. Čím více o nich budou kníže a Terteus vědět, tím líp.

Ulehl a plížil se k stezce. Když ji přelezl a doplazil se na druhý konec travnatého průseku, pustil se pomalu lesem k temeni, kde se chtěl rozhlédnout po okolí.

Les byl hustý, svah velmi mírný. Výhled mu zakrýval neprostupný porost a propletené haluze vysokých stromů. Rozhodl se, že obhlédne situaci shora, a když uviděl vysoký jilm, jehož zprohýbané větve se téměř dotýkaly země, odložil na zem oštěp, luk i toulec, aby mu nepřekážely ve výstupu. Lezl velmi rychle a po chvíli už neviděl zem, od níž ho oddělovalo moře šumícího listí. Šplhal výš a výš a vbrzku spatřil rozlehlou, zvlněnou pahorkatinu, pokrytou lesy, táhnoucími se na sever. Východní obzor vyplňovala blankytná rovina, do níž se na jihu zařezával dlouhý výběžek pevniny ve tvaru poloostrova. Pohlédl na vrchol nejbližšího pahorku.

Kamenná budova byla téměř na dosah. To, co spatřil, jej tak zaujalo, že vylezl ještě výš. Cítil, jak se větev houpe pod jeho tíhou, ale přesto vytrval a bedlivě se rozhlížel. Spatřil širokou, rovnou cestu, běžící k pahorku. Mizela za svahem a zřejmě končila u kamenných sloupů. V místech téměř neviditelných z výše jeho pozorovatelny stály dlouhé řady šedých chatrčí s šikmými střechami a sbíhaly se paprskovitě ke kulatému prostranství, které bylo jakýmsi náměstím a shromáždištěm lidu. Osada byla tak rozlehlá, že ji nazval v duchu městem. Prostírala se na velké ploše a sahala téměř k moři, kde zahlédl maličký bod, patrně loď, která nebyla z této vzdálenosti větší než mravenec. Bylo zde tedy velké město a přístav. Kdyby Angelos včera neodbočil do ústí řeky, dospěl by brzy na jižní konec poloostrova a potom podél západního pobřeží k městu, jehož obyvatelé se určitě nepouštěli k bahnitým břehům řeky, zvláště když je od ní dělil téměř den cesty hustým pralesem. Bylo-li toto území ostrov, potom určitě neobyčejně veliký, protože na západě ani na severu nezahlédl ploché, blankytné prázdno svědčící o přítomnosti moře. Naopak, v slunci zářilo pásmo ještě vyšší pahorkatiny, pokračující hluboko do vnitrozemí.

Chvíli se pozorně rozhlížel, aby si vtiskl do paměti celou krajinu a vyměřil okem vzdálenosti, potom se rychle spustil po kmeni dolů, z předposlední větve seskočil, měkce dopadl a napřímil se, šťasten, že toho tolik uviděl.

Chtěl zvednout zbraň, kterou předtím opřel o kmen. Rozhlédl se. Byl si naprosto jist, že ji tu má. Kde je jeho meč, oštěp a luk?

Rychle obešel kmen, nikde nic. Srdce se mu sevřelo úzkostí.

Zvedl oči.

Tiše vystoupili z křoví, jako by to byli duchové, a ne živé bytosti, a obklíčili ho ze všech stran. Hleděli na něho nehnuté, vlasy měli tmavé jako Kréťané, pleť světlou. Všichni byli v krátkých plátěných halenách a v rukou drželi dlouhé bojové sekery z leštěného bronzu. Nejstrašnější byly jejich tváře, potřené po lících a čele tenkými modrými a červenými pruhy, které dávaly jejich obličejům divoký, surový výraz.

Stáli nehnutě se vztyčenými sekerami, připraveni k úderu. Bělovlasý si všiml, že jeden z nich má sekeru zatknutou za kožený pás a svírá v ruce oštěp.

Bylo jich asi patnáct. Semkli se kolem něho v těsném kruhu, nespouštějíce z něho oči. Věděl, že jim neunikne. Než by mezi nimi proklouzl, rána sekerou by ho zadržela navždy.

„Nezamýšlel jsem nic zlého,“ řekl a zvedl ruce na znamení, že nechová vůči nim nepřátelské úmysly.

Místo odpovědi postoupili o krok a sevřeli ho ještě těsnějším kruhem. Bělovlasý spustil ruce. Uvědomil si, že za chvíli zahyne, a s hrůzou uvažoval o tom, že už nestačí varovat druhy před nebezpečím. Zbrojenci určitě pocházeli z oné osady; jejich vzhled svědčil o tom, že jsou divokými barbary, jejich postoj prozrazoval nesmiřitelnou zášť vůči cizincům.

Čekal. V hlubokém tichu postoupili o další krok.

Náhle se na něj vrhli. Zakryl si obličej. Byl přesvědčen, že mu úder sekery rozdrtí vzápětí hlavu. Nic takového se však nestalo.

Povalili ho na zem a spoutali mu ruce. Prudké trhnutí provazem, které mu málem vytrhlo ramena z kloubů, jej postavilo rázem na nohy. Nikdo ho neuhodil ani neoslovil.

Jeden z nich, nejvyšší, s prokvetlými vlasy, naznačil sekerou směr. Ostatní se kolem něho seřadili a vedli jej rychle nahoru.

Po krátké době dospěli k průsmyku a šplhali se nezalesněným, vřesem porostlým svahem ke kamenné budově, obehnané hlubokým, vydlážděným příkopem. Přelezli přes něj a zamířili k místu, kde na příkop navazovala cesta, která vedla do odlehlého města. Stály tam dva vysoké balvany, tvořící jakousi bránu. Všiml si, že je příkop v těchto místech zasypán, aby lidé mohli volně procházet mezi balvany.

Před bránou stál hlouček bojovníků, oděných stejně jako muži, kteří ho zajali, s výjimkou jednoho, z jehož ramenou splýval dlouhý červený plášť. Lišil se od ostatních také tím, že nebyl ozbrojen a měl na nohou lehké kožené sandály.

Šedovlasý bojovník k němu přistoupil a hluboce se mu poklonil, dotknuv se ostřím sekery země. Muž v červeném plášti hodil okem na zajatce. Potom Bělovlasého oslovil. Hovořil tiše a klidně, ale Bělovlasý neporozuměl jedinému slovu, protože jeho řeč nepřipomínala žádný ze známých mu jazyků.

Šedovlasý muž odpověděl a ukázal na vrchol sousedního pahorku. Patrně mu vysvětloval, kde jej chytili.

Zrak Bělovlasého se rozběhl k okraji lesa na úpatí pahorku. Perilavos jej z této vzdálenosti nemohl zahlédnout, ale co Hermostajos? Kde byl Hermostajos ve chvíli, kdy ho zajali? Kde vězí? Musel být nablízku, kus vlevo… Pokud ho ovšem také nechytli.

Muž v červeném plášti přikývl, přistoupil k němu a dotkl se jeho plavých vlasů, jako by se jim obdivoval… Asi nikdy neviděl člověka s tak světlými, téměř zlatými vlasy.

Potom pronesl několik slov, po nichž mu jeden z bojovníků podal zajatcův meč a luk.

Muž si je pozorně prohlížel, po delší chvíli pohlédl pátravě na chlapce a opět jej krátce oslovil.

„Nerozumím ti, pane,“ odpověděl Bělovlasý a zavrtěl hlavou, aby ozřejmil význam svých slov. Ruce měl spoutané, takže jimi nemohl doprovodit slova.

Muž v červeném rouchu patrně pochopil jeho gesto, protože se opět obrátil na šedovlasého bojovníka a ukázal rukou na cestu.

Bělovlasý opět ucítil prudké trhnutí provazem.

Obklopen stráží sestupoval k městu, jež bylo vidět v dálce.

Ctihodný Assebal se nikdy neplavil po Moři ležícím uprostřed světa, ačkoli o něm věděl a znal jméno města, z něhož se vyvozoval jeho rod. Byl to Gubal, obehnaný vysokými hradbami. Ale protože přišel na svět v opevněném přístavu daleko za sloupy

Velké brány, která spojovala ono moře s oceánem, strávil většinu svého mladého života na moři, po němž se zprvu plavil s otcem a po jeho smrti sám. Cílem námořních výprav byly Cínové ostrovy. Jeho loď tam dopravovala tkaniny, víno, různé ozdoby a korálky, zpátky pak vozila zpola vytavené kusy cínu, jež byly potom posílány po pevnině i moři na jih. Cín patřil k nejvyhledávanějšímu zboží, bez něho by nebylo bronzových mečů, hrotů, oštěpů, šípů a nesčetných dalších předmětů, zpracovávaných v dílnách veškerého známého světa. Pouze lodi jeho rodu a dvou dalších, spřátelených, znaly cestu na velký severní ostrov, protože místo, na němž byl tento kov dobýván, patřilo k nejlépe střeženým tajemstvím synů Ašery, paní moří, a žádný cizinec o něm nevěděl.

Jak také? Který z lidí, nenarozených na onom malém, nejdále na severozápad vysunutém fénickém ostrůvku, by tam mohl dospět, když neznal cestu ani člověka, který by mu ji mohl ukázat? To by se musel přeplavit přes celý svět, zbrázdit širokou, nekonečnou pláň západního oceánu, zdolat obrovské vzdálenosti po zamlženém, většinu roku nedostupném rozbouřeném moři a objevit úžinu, na jejímž konci ležel Cínový ostrov. Jeho obyvatelé dobývali rudu v nitru svého chmurného království a nenáviděli všechny cizince s výjimkou fénických kupců ze zmíněných tří rodů. Dovolili jim postavit na pobřeží domy a skladiště, které stály prázdné po dlouhé zimní měsíce, kdy byl ostrov odříznut od světa ledovými vichry a vysokými vlnami. Ale nyní nastalo období plavby a Assebal právě stál před svým skladištěm, v němž lidé s pomalovanými tvářemi ukládali ploché, kladivy opracované kusy cínu.

„Zítra nebudeme moci odplout, protože se všechen lid odebere za svítání na pahorek, aby oslavil východ slunce nejdelšího dne. Ale vztyčíme plachtu hned nazítří. Neodplujeme-li hned, vítr může změnit směr, jak to činívá obvykle v tomto ročním období, a potom by se naše plavba nepříjemně protáhla, věrný Sekkahare. Kéž nad námi drží Baal ochrannou ruku! Za nepříznivého počasí bychom se mohli vrátit do příchodu zimy pouze jednou a to by znamenalo nenahraditelné ztráty pro náš obchod!“

„Vím o tom, pane můj. Ale obloha je dnes čistší než včera, takže pevně věřím, že nás bude příznivý vítr provázet až do tvého domu!“

„Kéž tvá slova vyslechne Ašera! Pokud ovšem… “

Nedopověděl, co chtěl říct. Po písčité cestě přiběhl statný bojovník, stanul před nimi a potřásaje toporem zvolal:

„Jsi cizí kupec Assebal?“

„Je tomu tak, jak jsi pravil,“ přisvědčil Assebal. Znal dobře řeč onoho lidu, naučil se jí za svých každoročních cest, podnikaných téměř od dětství. „Jsem Assebal. Co ode mne chceš?“

„Nechci od tebe nic, ale můj pán žádá, abys k němu přišel.“ Zaváhal, jako by hledal slova, která by nelichotila cizinci poníženou zdvořilostí. „Chce s tebou mluvit o jednom chyceném člověku, proto spěš a nemeškej!“

Assebal svraštil obočí.

„O chyceném člověku?“ opakoval a dodal: „Běž napřed a sděl svému vznešenému králi, že mě může vbrzku očekávat!“

„Učiním tak, ale ty nemeškej, sic mému pánovi dojde trpělivost a jeho hněv tě smete z čela země!“

Takovými slovy se obraceli královští poslové na fénické kupce, aby jim ukázali, že v nich vidí nežádoucí cizince. Ale Assebal se nezalekl příkrého rozkazu. Kam sahala lidská paměť, nepotkala zde žádného z fénických kupců křivda, ani je nezasáhl králův hněv, protože nebýt jich, byl by tento lid, neumějící stavět velké lodi schopné plavby po rozbouřeném moři, úplně ztracený na odlehlém severním ostrově uprostřed neklidných vod, mlhy a deště, odkázán na staré křemenné sekery a kladiva, a jeho vládcové by se vrátili o několik století zpět, protože ač měli cín, nezbytný k tavení zlatisté mědi, nenaučili se kovářskému umění a sami by nikdy nevyrobili lesklá ostří, nástroje a ozdoby, bez nichž by se teď těžko obešli. Čistý cín byl pak příliš křehký a slabý, aby se z něho dalo zpracovat cokoli kromě nádob a náušnic. Z toho důvodu již od mnoha staletí dovolovali fénickým kupcům kotvit ve svém přístavu, a protože Féničané nechtěli dobývat cín mečem a platili za něj poctivou cenu, směli zde provozovat obchod. Žádný z nich však nikdy nenavštívil nitro ostrova, neboť bylo zakázáno vzdalovat se z pobřeží a města.

Když Assebal přikázal věrnému Sekkaharovi, aby byly zvážené kusy ještě dnes naloženy a umístěny na dně lodi a posádka měla ušetřenou práci v den odjezdu, vykročil rychlým, ale zase ne příliš uspěchaným krokem do města.

Po obou stranách zaprášené cesty se táhly stejné, z vrboví spletené a hlínou polepené chatrče s vysokými šikmými střechami, aby déšť, kropící tento ostrov často a v hojném množství, mohl rychleji stékat na zem. Stály v nepravidelných odstupech a před každou se vršila hromada smetí, na němž se povalovaly potlučené hrnce, nečistoty a zbytky jídla. Kolem smetišť se potloukali psi. Tento lid téměř neobdělával půdu a živil se převážně masem. Za neprostupnou zelenou lesní stěnou ležela za městem královská pole, ale obilí s malými, špičatými klasy připomínalo spíš trávu než žito. Kosili je záhy na podzim kostěnými srpy a vázali do malých snopů, a když sežloutlo, mlátili je košťaty na udusaných podlahách. Děti je potom sbíraly a ukládaly do vysokých hliněných nádob, v nichž je přechovávali, aby bylo v zimě co jíst. Avšak lid se živil hlavně lovem a chovem dobytka. Na rozlehlých lukách, táhnoucích se za domy, se pásla početná stáda malých červených kravek a polodivokých prasat, rychlonohých jako psi a hlídaných pastýři s pomalovanými tvářemi.

Assebal si prohlížel cestou polonahé děti a ženy v dlouhých šatech, utkaných z jednoho kusu šedého režného plátna a sepnutých na rameni kostěnou nebo bronzovou sponou. Ženy byly štíhlé a krásné, daleko hezčí než muži, kteří vypadali s nalíčenými tvářemi jako divoši. Smály se rády a nahlas. Kráčející Assebal cítil po celou dobu jejich zvědavé pohledy.

Šel dlouho, protože město, které nemělo jedinou kamennou budovu ani chrám, zaujímalo velkou plochu a čítalo deset tisíc obyvatel podle jeho odhadu. Bylo sídlem velkého státu, v jehož čele stál král, vládnoucí svým poddaným prostřednictvím staršinů.

Všechen lid se sem právě stahoval spolu s ženami a dětmi, aby pozdravil o nejdelším dni vycházející slunce, jež bylo jeho jediným bohem. Ani Assebal, ani nikdo z posádky fénických lodí nikdy nevstoupil o slunovratu na pahorek, položený daleko za městem, protože tam byl vstup pod trestem smrti zakázán. Jeho otec kdysi opil vínem jednoho ze staršinů tohoto lidu, který se odíval v červený šat, vykonával rovněž kněžskou hodnost a skládal spolu s králem a přibylými náčelníky menších kmenů onoho dne oběti.

Když mu víno opojilo smysly, vyprávěl Assebalovu otci, jak tento obřad vypadá. Koná se v posvátném kruhu balvanů, navršených v pradávných dobách jejich předky, kde král otevírá hruď člověka, přivázaného k oltáři, vyjímá z ní dosud teplé srdce a zvedá jo ve chvíli, kdy první sluneční paprsek, klouzající nízko nad zemí, dopadne na kámen a dosahuje září ke kamenným sloupům. Další oběť zabíjel staršina, kráčející za králem v slavnostním průvodu, a po něm další podle přesně stanoveného pořádku, daného jejich důstojenstvím. Každý, králem počínaje, požíval ono kouřící, téměř živé srdce před zraky všeho lidu a pomazával si přitom tváře krví, aby zajistil všem poddaným v nadcházejícím roce štěstí a náklonnost zářícího boha. Zástupy, shromážděné na pahorku a vůkol něho, vyrážely přitom hlasitý výkřik díkůvzdání a otáčely se s napřaženými pažemi k slunci, projevujíce tímto způsobem radost a prosíce, aby se dobrá věštba naplnila a příští rok byl pro všechny rokem ustavičného veselí. Potom byli obětovaní nešťastníci pohřbeni ve společných kamenných hrobech na pahorku. Bývali to jak muži, tak i ženy nebo děti, vybraní losem, nebo také rybáři z velké, jižně položené pevniny, oddělené od Cínového ostrova úžinou, kteří zde ztroskotali za bouře.

Tato pevnina byla vzdálena dva dny plavby od úžiny, kam Assebal vždy připlouval z jihu. Když vanul příznivý vítr, mířil přímo k bílým, vysokým útesům, položeným na severu, a potom podél pobřeží k Cínovému ostrovu. Podobným způsobem se i vracel. Ale za nepříznivého větru musel mnoho dní čekat v odlehlých zálivech, protože vlny v úžině dosahovaly výšky knížecích paláců, o nichž mu vyprávěl děd, který dospěl až do Moře uprostřed světa a navštívil i Gubal, z něhož se vyvozoval jejich rod.

Právě došel na široké náměstí, kde byl královský dům. Úzké, písčité uličky byly přeplněné lidmi, kteří se měli zúčastnit zítřejšího obřadu. Rodiny tábořily mezi domy nedaleko smetišť, kde rozpalovaly ohně, na nichž ženy pekly kusy masa, nabodnutého na tyče se zašpičatělými hroty. Uslyšel kvíkot podřezávaného prasete, dva muži je drželi, třetí, celý postříkaný od krve, mu podřezával kamenným nožem krk.

Mnoho lidí se již usadilo před královským domem na náměstí. Vyzbrojení bojovníci odháněli topory všechny, kdo se k němu příliš přiblížili.

Assebal se vyhýbal sedícím nebo postávajícím skupinkám, aby se, nedej Ašero!, neotřel o žádného z barbarů. Hluboce jimi pohrdal a štítil se jich, ale když stanul před královským obydlím, větším než ostatní, nasadil uctivý výraz a s vlídným úsměvem se obrátil na starého muže v červeném rouchu, který stál u vchodu, zakrytého závěsem ze sešitých kůží.

„Pověz, ó ctihodný, zda je tvůj velký král ve svém domě? Jdu k němu, protože mi jeho posel před chvílí sdělil, že chce se mnou mluvit.“

„Je ve svém domě a očekává tě, kupče.“

Muž v červeném rouchu poodstoupil, aby mohl projít, a dva jiní ozbrojenci, kteří stáli nedbale opření o stěnu domu, si ho změřili od hlavy k patě, ale ani se nepohnuli, když rozhrnul kožený závěs. Oba měli dlouhá kopí s lesklým bronzovým ostřím. Assebal, který dovedl mnohé odhadnout na první pohled, v nich poznal své zboží, dovezené přede dvěma lety.

Vnitřek králova domu tonul v šeru, zjasněném pouze proudem světla, dopadajícím z otvoru přímo nad kamenným roštem. Byla to rozlehlá jizba bez oken, stěny zdobily kožešiny, jimiž bylo vystláno i nízké lože v koutě. Na kolících visely královy zbraně. Jiný závěs na protější stěně odděloval místnost od četných jiných. Assebal tam nikdy nebyl, ale věděl, že v nich žije králova manželka spolu s jinými ženami, jež si vládce oblíbil, a s četnými dětmi. Když první manželka zemřela, zaujímala její místo nejstarší z žen, když zemřel král, mohl je nástupce vypudit nebo podržet u sebe, protože syn nedědil královskou moc po otci, ta připadala staršinovi, zvolenému na velkém shromáždění lidu, kterému byli všichni až do jeho smrti povinováni slepou poslušností.

Král byl sám. Seděl na loži a pil mléko z hliněného džbánu. Když uviděl Assebala, odstavil džbán na podlahu a naznačil mu rukou, aby se k němu přiblížil.

Kupec uposlechl a čekal se skloněnou hlavou. Vládce Cínového ostrova byl poměrně mladý a nebýt barevných pruhů, pokrývajících celý jeho obličej, pokládal by ho Assebal za velmi krásného barbara.

„Usedni!“ vyzval jej král a hned dodal: „Chci se tě otázat, zda některý z členů tvé posádky neutekl do lesa?“

„Někdo z mé posádky, králi?“ Kupec zvedl obočí s neskrývaným údivem.

„Je tomu tak, jak jsem pravil. Lidé, střežící posvátný kruh daleko za městem, uviděli v lese pod vysokým stromem zbraň.

Ukryli se a zajali jej ve chvíli, kdy slézal ze stromu, na který se vyšplhal nejspíše proto, aby si prohlédl zdálky město. Stalo se to na vrcholu pahorku. Potom ho spoutaného přivedli sem. Zdá se však, že nerozumí naší řeči, a proto se tě chci otázat, není-li ve tvé posádce jinoch s vlasy bílými jako stařec?“

„Jinoch s bílými vlasy? Nikoli, i když má několik otroků, přikovaných k veslům, vlasy světlejší než ty nebo já, a to proto, že byli pochytáni v nitru velké pevniny na jihu a prodáni za otroky. Lid, obývající toto území, je plavovlasý, jak jistě víš. Ale žádný z mých otroků nemá vlasy, jež by mohly být označeny jako bílé. A kdyby je i měl, vím, že nikdo neutekl, protože bych se o tom ihned dověděl a uvědomil tě o tom, abys mi ho laskavě vrátil, jakmile ho tvoji lidé chytí.“

„Myslel jsem si to,“ odpověděl uvážlivě král. „Ale chtěl jsem se o tom předem ujistit. Byl bych dokonce rád, kdybych se dověděl, že zajatec patří k tvé posádce…“

„Proč, králi?“ zeptal se nechápaje, proč by skutečnost, že on, Assebal, přišel o zdravého, mladého otroka, měla tolik potěšit vládce Cínového ostrova.

Král mu ještě jednou naznačil místo vedle sebe, Assebal usedl na krajíčku. Měl co dělat, aby nedal na sobě znát, jak špatně snáší pach nevydělaných kůží.

„Den končí…,“ pravil zdánlivě nesouvisle král. „Jestliže tento muž nepatří k tvé posádce, potom musel připlout po moři spolu s jinými. Byl zajat ve chvíli, kdy obhlížel zdálky mé město… “

Odmlčel se. Na chvíli se rozhostilo ticho, které Assebal nepřerušil žádnou otázkou. Stále si lámal hlavu, proč je vládcovo čelo tak zachmuřené.

„Dvakrát, ač se tak nestalo ani za tvého, ani za mého života, ani za života našich otců, udeřil na náš ostrov nepřítel… Nepřátelé přibyli na četných, rychlých lodích, ale my jsme je zahnali. Mnoho jich zahynulo, jiní uprchli. Všichni byli plavovlasí… A nevytáhli proti nám přímo od moře, ale vyvázali lodě daleko na pobřeží, úskočně se přiblížili a přepadli nás pohroužené v spánku… Avšak naši otcové střežili bedlivě pobřeží, stejně jako to činíme my, a po dvakrát tomu bylo tak, že nikoli oni udeřili na nás, ale my na ně. Nás bylo víc, a proto zahynuli… To je důvod, proč mě pohled na cizího jinocha, plížícího se do města, nutí myslet na obranu. Vyslal jsem na zvědy mnoho bojovníků, aby pročesali les, kde byl zajat. Tito lidé se však vrátí před soumrakem. Do té doby určitě nestačí prohledat celé území až po řeku na severu a dál… “

„Proč jim tedy, velký králi, nepřikážeš, aby rozbili tábor před městem a rozeslali všude stráže, které by tě uvědomily o blížícím se nepříteli, kdyby tomu skutečně tak bylo, jak se obáváš?“

Král zvedl hlavu a delší chvíli se na něho mlčky díval. Po chvíli patrně dospěl k přesvědčení, že mu může vyznat pravdu, a řekl:

„Bůh tomu nechce.“

„Bůh?“

„V předvečer Jitřního svátku a ve dni, který následuje po něm, nesmí žádný člověk vztáhnout ruku na druhého člověka, i kdyby to byl otec chtějící potrestat nezbedné dítě. Tak je tomu od stvoření světa. Noc před Jitřním svátkem a celý den po něm až do slunce západu není místa pro boj, vraždy a násilí. Toho dne mohou zemřít pouze bytosti obětované bohu, by jej obveselily.“

„Slunce zanedlouho zapadne!“ vykřikl Assebal, neschopen potlačit údiv. „Co když ti tvoji lidé oznámí, že nepřítel vtrhl na ostrov a táhne proti tvému městu?“

„Nebude-li můj bůh chtít, abychom zahynuli, slunce vzejde dřív a spálí je svými paprsky! Ale až slunce k večeru zapadne, všechen můj lid odhodí zbraně a já spolu s ním, neboť nastane noc a po ní den, kdy nejslabší bude roven nejsilnějšímu. Tak chce zákon. Kdybychom jej porušili, bůh by nás smetl z čela země.“

Assebala se zmocnil neklid. Pomyslel s obavou na návrat do přístavu a na svou loď. Slyšel o bojovných kmenech na pobřeží, položeném mnoho dní cesty na východ od Cínového ostrova. Byly to jistě ony, které jej dvakráte přepadly v minulosti. Jestliže sem dokázaly doplout, pak jsou velmi statečnými mořeplavci. Kdyby vtrhli do města, běda mu, asi by jim už neunikl po moři.

„Nemohl bys mi ukázat onoho člověka, králi? Tvoji bojovníci ho nezabili, ale přivedli sem, jak jsem vyrozuměl z tvých slov.“

„Ano, je tomu tak, jak jsi pravil. Nezabíjíme cizince, kteří zbloudili na naše pobřeží, ale obětujeme je bohu. Také on bude zítra za úsvitu…,“ zarazil se. „Ale proč se mě na to, kupče, ptáš?“

„Ptal jsem se pouze, zda mi ho chceš ukázat. Znám řeč mnoha národů, takže možná porozumím jeho slovům a dovím se, co pohledával v tvém království.“

„To je pravda…“ Král zvedl hlavu, ale nepřivolal bojovníky, kteří drželi stráž před domem. Vstal a zamířil k stěně, na níž visely zbraně. Sňal z kolíku dlouhý luk a meč s pásem, potom uchopil lehký oštěp, opřený o stěnu. „Tím byl vyzbrojen,“ pravil. „Podívej se na to, chceš-li. Možná že ti tyto zbraně řeknou víc než mně.“

Assebal uchopil luk a přistoupil k místu, jímž proudilo ze střechy světlo. Obloha byla i v tuto pozdní odpolední hodinu jasně modrá jako vždycky v tomto ročním období.

Mladý fénický kupec dlouho pozoroval stříbrnou ozdobu uprostřed mistrně prohnutého oblouku, připevněnou k místu, kde lučištník drží zbraň. Byl to dar božského Vidvoje a ozdoba znázorňovala Velkou matku s hady v rukou a kněze, skloněného před ní v hluboké pokoře. Obrázek byl vytepán v stříbrném plechu tak výrazně, že Assebal zamlaskal údivem.

„Je to podivuhodné, protože tak krásnou práci jsem dosud v této části světa neviděl a luk sem musel připlout z tak velké dálky, že nevěřím vlastním zrakům,“ pravil zamyšleně.

„Uvěř jim,“ řekl vážně král, vytáhl z pochvy zajatcův meč a podal mu jej. Bronz se zatřpytil temným, zlatistým leskem. Féničan uchopil jílec, vyrobený z velmi tvrdého, černého dřeva; stopy rukou a několik drobných rýh svědčily o jeho častém používání. Assebal se již setkal s výrobky z onoho dřeva, a vlastnil z něho dokonce schránku, přivezenou kdysi dědem z rodného Gubalu.

„Tento meč pochází z krajiny položené u Moře uprostřed světa, odkud pocházím i já, ačkoli můj rod žije od pradávna v polovině cesty mezi ním a tvým ostrovem, králi!“

„Jak se potom octl zde, když jsi ho nepřivezl ani ty, ani druzí dva kupci, s nimiž vyměňujeme zboží.“

„To ti nemohu vysvětlit… Ale bohyně s hady v rukou, jíž je vyzdoben luk, mi napovídá, že pochází z ostrova, který, jak jsem slyšel, ovládá silou četných a mohutných lodí mnoho dalších ostrovů a pobřežních krajin… Právě tam uctívají onu bohyni a nazývají ji ‚matkou‘. Ale víc ti o něm nemohu povědět, protože jsem tam nebyl a nemám zde nikoho, kdo by o něm věděl víc než já. Snad jedině Sekkahar, můj starý kapitán… “

„A pokládáš za možné, že by mohutné a četné loďstvo z onoho ostrova mohlo připlout až sem a přepadnout nás, aby si nás podmanilo stejně jako jiné země a ostrovy?“

„To nepokládám za možné, protože je dělí od tvého království celý svět! Jak by mohli proplout tolika mořími, když neznají směr ani města a přístavy, v nichž by mohli doplňovat zásoby potravin? A jak by se mohli vyhnout našim osadám, plout kolem našich přístavů, aniž bychom o nich věděli? Jsme národem mořeplavců a známe toto moře po celá pokolení. Jedině můj lid udržuje spojení s tvým ostrovem, ale naše města i přístavy jsou vzdálené mnoho dní plavby od námořních cest, jimiž se ubírají jiné koráby. Mohu tě ujistit, že žádná cizí loď dosud neproklouzla na sever z Moře uprostřed světa! Tím spíše je vyloučené, aby sem dospěla vojska, schopná zaplavit vaše království! Celý svět by zvěděl o takové výpravě dlouho předtím, než by opustila rodný břeh. I kdyby se nikomu nepodařilo potopit jejich loďstvo, zpráva o něm by se donesla neprodleně k nám, kteří žijeme na konci světa a o jejichž městech nemají naši nepřátelé ani potuchy. Sledovali bychom každý jejich pohyb a varovali před nimi všechny národy, aby se jim postavily na odpor! Učinili bychom vše, aby se nezmocnili našeho obchodu, neohrozili naše životy a platili nám za zboží, které dovážíme odtud, stejně jako předtím… “.

Král se dotkl luku.

„Pravil jsi, že tato zbraň pochází z dalekého království, které ovládá četné ostrovy. Jak se tedy octla zde?“

„Dovol, králi, abych se podíval na onoho zajatce a promluvil s ním. Znám řeč mnoha kmenů. Možná že se s ním domluvím a dovím se, zda ho sem zahnala bouře, nebo zda jeho loď ztroskotala v mlze, která se tak dlouho vznášela nad mořem. Jistě sem zbloudili z východu. A pokud se týče meče, luku a oštěpu, pak vím, že takové předměty mohou urazit velmi dlouhou cestu, protože je obchod přenáší z místa na místo a často mění majitele stejně jako válečná kořist. Ale proč si máme klást otázky a spřádat dlouhé dohady, když nám tvůj zajatec všechno nejlíp vysvětlí sám?“

Král přikývl. Ačkoli slunce ještě nezašlo a obloha nad otvorem byla stále jasná, vládlo už v místnosti šero.

„Leží spoutaný v sousední jizbě, kde ho střeží dva bojovníci,“ pravil starostlivě král. „Ukážu ti ho, což je jediná věc, kterou mohu pro tebe učinit, protože vbrzku nastane noc. Žádný z nás se ho nedotkne do chvíle, kdy bude odveden k oltáři na pahorku. Tam ho budu sám obětovat, až zasvitne den. Ale stojíš-li o to tolik, přikážu, aby ho přivedli. Možná že ho přiměješ k doznání, které odvalí břemeno starostí z mého srdce.“

Přistoupil k závěsu, odhrnul jej a řekl pár slov mužům, stojícím venku. Potom se vrátil.

„Neobávám se, že přibyl z oné daleké země s početným vojskem…,“ pravil zamyšleně Assebal. „Kdyby však kmeny, sousedící s vaším ostrovem, zvěděly, že této noci žádný z vašich mužů neuchopí zbraň, potom běda vám, nebude-li váš bůh nad vámi bdít. Nebojíte se, že nečetní, ale udatní bojovníci na vás udeří a rozpoutají velkou řež?“

„Jestliže tak neučinili v dávných dobách, proč by to měli učinit dnes? Kromě vás nenavštěvuje naši zemi žádný cizinec. A ani vy nikdy nevíte, kdy budeme oslavovat Jitřní svátek, protože připadá pokaždé na jiný den.“ Vládce Cínového ostrova se pousmál. „Neví to ani můj lid, pouze já a starší kněží, kteří rozesílají posly do všech osad a vyzývají lid, aby sem přitáhl v onen den. Jak by se o něm mohli dovědět cizinci?“

Závěs se rozhrnul. Dva bojovníci přivedli zajatce, který měl ruce spoutané na zádech a nohy kolem kotníků, takže se mohl pohybovat jenom velmi pomalu.

Všichni tři stanuli u dveří. Král naznačil rukou ohniště, na němž stále doutnal malý plamének. Jeden z bojovníků k němu přistoupil a vhodil do něho několik silných, sekerou otesaných větví. Začaly praskat a v světnici se hned rozjasnilo. Assebal přistoupil k vězni a nahlédl mu do obličeje. Stoupající zář ohně osvětlila kupcovu tvář a způsobila, že se mladý zajatec zachvěl.

Bělovlasý zíral s úžasem na jeho purpurový, ke kotníkům sahající háv, pevné sandály a především na vlnitou, pečlivě nakadeřenou, temně červenou bradu. Ač se to zdálo k nevíře, člověk stojící proti němu byl Féničan, muž zastávající bezpochyby významnou hodnost. Co mohl pohledávat fénický kupec na odlehlém ostrově, ležícím na konci světa a obestřeném hustým závojem mlh? A tu ho napadlo, že jsou možná blíže domovu, než tušili… Ale copak je možné, aby pluli celý rok na sever a potom se vrátili v několika dnech zpět?

Féničan otevřel ústa a oslovil ho. A ačkoli uplynulo hodně času od chvíle, kdy ho starý gubalský otrok učil řeči Féničanů, Bělovlasý mu porozuměl.

„Odkud pocházíš a jak jsi přišel ke krétské zbrani?“ otázal se Féničan, který nevěřil, že se dočká odpovědi a již shledával v duchu slova z řeči kmenů, obývajících pobřeží velké pevniny.

Nyní se pro změnu objevil na jeho tváři výraz největšího údivu, protože mu Bělovlasý odpověděl jeho řečí, zkomolenou sice, ale srozumitelnou.

„Luk a meč jsem obdržel darem za to, že jsem vytáhl tonoucího králova vnuka z mořských vln.“

„Porozuměl jsi jeho slovům?“ král stiskl netrpělivě Assebalovu paži. „Jestliže ano, otaž se, odkud přichází!“

Kupec však hleděl s hrůzou na štíhlou zajatcovu postavu, jako by byl duchem, přicházejícím z krajin stínů, á chvíli mu trvalo, než se mu opět vrátila řeč.

„Odkud pocházíš?“ otázal se posléze přiškrceným hlasem.

„Z Tróje, pane.“

„Z Tróje?“ název onoho města Assebalovi nic neříkal. „Přibyl jsi odtamtud?“

„Ano, pane.“

„Kde leží ona Trója?“

„Nad úžinou, která vede do druhého moře.“.“ Bělovlasý pracně shledával slova. „Nikdy jsi o ní neslyšel?“

Assebal mu místo odpovědi položil další otázku.

„Proč jsi sám? Kde je tvá loď? Proč s tebou nikdo nebyl, když tě chytili? Ztroskotali jste na skalách v mlze?“

Bělovlasý otevřel ústa, ale hned je zase zavřel. Po krátkém váhání odpověděl:

„To ti nemohu říct.“

„Proč? Chceš, abych tě probodl oštěpem? Věz, že muž, který stojí vedle mne, je pánem této krajiny. Dá ti vyrvat srdce a vydloubnout oči, když nepromluvíš.“

Obrátil se na krále, který klouzal očima od jednoho k druhému a usilovně vraštil čelo, jako by chtěl pochopit smysl neznámé řeči.

Potom se Assebal otázal bez hněvu.

„Jak daleko je z Tróje do Gubalu, města vysokých hradeb?“

„Pouhých několik dní plavby, když nevane protivítr,“ odpověděl upřímně Bělovlasý, jemuž po roční plavbě na Angelových veslařských lavicích připadaly vzdálenosti na Moři uprostřed světa krátké. „Byl jsem v Gubalu a vím to.“

„Tys byl v Gubalu a říkáš, že ho od Tróje dělí jen málo dní po moři?“ Assebal pohlédl na zajatce s údivem a nedůvěrou, snaže se vyčíst z jeho očí lež. Ale patrně ji v nich nenašel, protože se bezradně obrátil na krále: „To, co vykládá, je neuvěřitelné, a ačkoli rozumím jeho slovům, nechápu, jak se zde octl, protože mi to nechce prozradit.“

„Zeptej se ho, proč o tom nechce mluvit. Určitě se za tím tají nějaká zrada.“

„Proč nechceš povědět, kde je tvá loď a ti, kdo s tebou přibyli?“

Bělovlasý hleděl klidně do tváře fénického kupce a mlčel.

„Mluv!“ vykřikl Assebal a začal cosi hledat v hustých záhybech svého roucha. „Mluv, sic tě probodnu a zavřu ti na věky ústa!“ Vytáhl dlouhou tenkou dýku se zlatou rukojetí a zamával mu jí před očima.

Bělovlasý se ani nepohnul. V témž okamžiku se rozlehl na náměstí dlouhý, protáhlý výkřik, k němuž se přidružily stovky dalších.

„Slunce zapadlo,“ oznámil král. „Nesmíš prolévat krev pod mou střechou.“

Mírně položil ruku na Assebalovu paži a ten pomalu zastrčil dýku do neviditelné kapsy řasnatého šatu. Všiml si, že oba bojovníci, stojící za vězněm, zahodili oštěpy na udusanou hliněnou podlahu a ustoupili o krok.

Assebal bezradně vraštil obočí, tahal si bradu a marně se pokoušel o úsměv.

„Odejdi v pokoji,“ vyzval jej král, „a staniž se, co se má stát, pokud se nestane nic, rozhodne-li tak bůh. Tento jinoch nechť opustí světnici. Zítřejšího rána bude odveden na pahorek a obětován… “

Kupec si přestal rvát bradu a otázal se s úklonou.

„Velký vládce! Pověz, zda musí být obětován zrovna on?“

„Sluší se to, protože je cizinec, a kdyby unikl smrti, musel by zemřít na oltáři některý z našich jinochů, na něhož by padl los.“

„Zajisté, rozumím, ale kdyby tvůj velký, zářivý bůh obdržel místo něho jiného cizince, přijal by jej a nerozhněval by se na tebe?“

„Proč by se hněval, když by obdržel darem lidskou oběť? Ale nemám zde jiného cizince, kterého bych mohl usmrtit na oltáři. A kdybychom zajali dva cizince, zahynuli by zítra oba, protože takový je zákon…, aby byli obětováni všichni zajatci cizí krve.“

„A kdybych ti dal za něho někoho jiného? Některého ze svých otroků, přikovaných k veslům?“ Když viděl, že král váhá, rychle dodal: „A spolu s ním pět krásných bronzových seker a lesklé náramky pro tvou nejmilejší manželku. A k tomu štoček purpurového plátna na čtyři nebo i pět rouch, které našly takové zalíbení v tvých očích.“

Král nespouštěl zraky z kupcovy tváře a hryzl si rty.

„Když od tebe přijmu tyto dary, kupče, a dám ti za ně jinocha, řekneš, proč jsi ochoten tolik zaplatit za někoho, koho jsi nikdy neviděl ani o něm neslyšel? Kromě toho ztratíš zdravého otroka a vůbec tě to nemrzí, jak se zdá.“

„Povím ti pravdu, velký vládce, protože se štítím lži a jako host tvé země se cítím povinen být vůči tobě upřímný a poctivý, stejně jako byl můj otec a jeho otcové k těm, kteří zde kralovali před tebou.

Věz tedy, že pro můj lid je věcí životního významu, aby žádný cizinec neobjevil cestu na sever a neplavil se po ní tam a zpět. To, co jsem od něho uslyšel, zní mému sluchu tak neuvěřitelně, že jsem zapochyboval o svém rozumu. A jestliže neštěstí chtělo, že jeho loď pronikla až sem, potom je třeba učinit vše, aby se už nikdy nevrátila. Nejsem ani knížetem ani veleknězem, kteří stojí jako milovaní synové před tváří našich velkých bohů, ale pouhým kupcem, trávícím život na konci světa, jehož četné, široce rozptýlené ostrovy a pobřeží obývá můj moudrý a pracovitý lid… Za své bohatství vděčíme především tomu, že jsou naše obchodní cesty i místa, kde získáváme zboží, obklopeny hlubokým, bedlivě střeženým tajemstvím. Věz tedy, že zbraň tohoto jinocha pochází z království, jež nejvíc brání rozkvětu našeho obchodu na mořích i ve všech zemích, co jsou pod sluncem. A ačkoli toto království nevede proti nám otevřenou válku, protože knížata mého lidu odvádějí jeho králi daň, závidějí nám naše bohaté zisky, a ač sami mají mnoho, chtějí mít ještě víc.

Proto musím vyrvat z úst onoho mladíka pravdu, i kdybych mu měl stahovat kůži zaživa a koupat ho ve vřelé vodě. Jeho příchod je pro mne tajemstvím. Nemohu pochopit, jak se zde octl, pokud nepronikl rychlou lodí moři, obklopujícími střed světa? A jestliže ona loď patří království Kréty, což se mi zdá téměř k nevíře, potom musím učinit vše, aby se už nikdy nevrátila zpět. Věz, že pouze jedna cesta vede zpátky na jejich ostrov. Na této cestě pak leží mnoho přístavů mého lidu a mnoho lodí, připravených ji hájit. Tam totiž moc Kréty už nesahá.

Proto musím zvědět pravdu stejně jako ty, králi, i když ze zcela jiných důvodů. Jestliže mi vyzradí na mučidlech, kde se ukrývají jeho druhové, zpravím tě o tom, abys je zničil a vybil do posledního, až skončí oslavy tvého lidu. Kéž při nás stojí tvoji i moji bohové a podpoří nás v tom svatém předsevzetí, aby žádný z nich neunikl a nevyzradil svému vládci naše tajemství.“

Král ho dlouho pozoroval v mihotavém plápolu ohně, potom přenesl pohled na nehybně stojícího zajatce.

„Chceš jej odvést do svého domu?“

„Ano, králi, a potom ihned přikážu svým lidem, aby ti přivedli mladého, zdravého otroka, který jej zastoupí při zítřejším obětování. Jakmile zvím pravdu…,“ zlověstně se usmál, „a můžeš být ujištěn, velký vládce, že ji zvím, přijdu k tobě a buď vylovím trosečníky sám, nebo počkám do slunce západu a ponechám tento úkol tvým nesčetným bojovníkům, aby mohla být těla drzých vetřelců obětována tvému bohu!“

Král chvíli mlčel. Zdálo se, že nechápe, co má příběh o dalekém ostrovu společného s jeho královstvím, obestřeným závojem mlh.

„Učiň, jak chceš,“ pravil posléze… Ale hleď, aby ti neutekl, až ho povedeš do přístavu.“

„Povedu ho spoutaného jako krávu na jatka…,“ odpověděl Assebal téměř vesele. „A protože nepocházím z tvého lidu, tvůj bůh se na mne nebude hněvat, když mu vrazím dýku do zad, pokusí-li se uprchnout.“

Perilavos čekal velmi dlouho. Tak dlouho, až se do jeho srdce vkradla obava. Tím větší byla jeho radost, když nablízku zapraskala neopatrně našlápnutá větvička a z křoví se vynořil Hermostajos, běžící rychle od jednoho křoví k druhému.

„Chvála budiž bohům,“ oddychl si Perilavos. „Kde je Bělovlasý? Šli jste každý zvlášť?“

„Zajali ho!“ vybuchl Hermostajos. „Vedou ho spoutaného do města, které leží daleko za pahorky!“

„Zajali? Kdo?“

Hermostajos ho chytil za ruku.

„Jdi, jak nejrychleji dovedeš, ale opatrně, protože tady mohou být také! Pověz knížeti, svému otci, a Terteovi, že se za těmito pahorky prostírá velké město. Pobřeží se tam stáčí k západu a město leží nedaleko moře. Na jeho břehu jsem zahlédl velkou loď… A Bělovlasého zajalo mnoho bojovníků a vedou ho do onoho města! Řekni jim, ať ihned odrazí od břehu, aby je nepřítel nepřekvapil na řece! Ať vyplují na moře a ukryjí se v prvním severněji položeném zálivu a tam ať zůstanou do setmění. Až se tak stane, ať se přiblíží k místu, kde jsme předtím přistáli, a čekají, na moři. Uvidí-li velký oheň nebo hořící dům, ať se přiblíží ještě víc. Potom k nim doplaveme sami nebo v člunu, pokud budeme ještě naživu. A neuvidí-li žádné znamení, ať odplují a postaví nám mohylu u nejbližšího břehu, aby naše duše nebloudily. Tak už běž, Perilave!“

„A ty?“

Hermostajos pokrčil netrpělivě rameny.

„Copak nechápeš, že ho odvedli spoutaného a že nevím kam?! Mám ho ponechat jeho osudu?“

„Copak můžeš jít do cizího města jen tak? Co když tě taky zajmou?“

„Nevím, co udělám! Jak to mám vědět?! Nikdy se to nedovím, dokud neodejdeš. Jdi, protože je to velké město soudě podle počtu lidí. Zahlédnou-li naši loď, nahlédne smrt do očí nejenom nám, ale všem! Tak už běž!“

Perilavos zaváhal.

„Copak vás mohu opustit?“ zeptal se nejisté. „Co tomu řeknou ostatní? A copak já sám mohu jen tak odejít, když vím, že ho chytili a že jsi mu šel na pomoc, zatímco já jsem utekl do tábora?“

Hermostajos zvážněl.

„Tys princ! Syn králů! Tvůj život má cenu tisíců takových lidí, jako jsem já nebo Bělovlasý! Budeš jednou králem a celý svět ti padne k nohám. A jestliže tě má slova nepřesvědčila, věz, že zatímco ty jsi vysedával celé dny v komnatách, mořil se nad znaky písma a učil se vznešenému dvorskému chování, já jsem kradl, šidil, plížil se do cizích sadů a sklepů. Kdybych to nedělal, neměl orlí zrak a mazanost lišky, stokrát bych zahynul, než by mi vyrostl první vlásek na bradě! A jenom bohové vědí, zda mi moje zkušenost bude tentokrát něco platná, protože sám nevím, co udělám, a času je málo! Kdoví, jestli ho už nezabili? Jdi tedy, Perilave, a vzpomeň si na nás někdy, až budeš králem!“

Usmál se, lehce ho poklepal po rameni a zmizel v křoví nečekaje na odpověď.

Perilavos, trochu rozhněvaný, trochu zmatený a hlavně vyděšený, zamířil do tábora, od něhož ho dělil rozlehlý les. Po chvíli si však uvědomil, že osudy posádky spočívají možná v jeho rukou a začal opatrně našlapovat a ostražitě se rozhlížet. Sám nevěděl, jak trefil do tábora, kde se již všichni o ně začali bát a bohům podobný Vidvojos jen stěží potlačil radostný výkřik, když uviděl mezi stromy blížícího se syna.

Když jim Perilavos pověděl, co se přihodilo, proměnila se radost ve smutek. Po krátké poradě se rozhodli odplout, jak radil Hermostajos, protože loď, postavená na bahnitém, travinami porostlém břehu, by byla pro nepřítele snadným terčem. Každou chvíli se mohl objevit v zákrutu řeky a přepadnout je.

Sestrčili tedy Angela do vody, zakryli jeho boky štíty a zamířili k ústí řeky, kam díky odlivu dospěli velmi brzy.

Když se setmělo, vypluli ze ztemnělého zálivu, obklopeného vysokými skalami, které je zakrývaly téměř ze všech stran. Opsali na moři velký oblouk, zdálky se vyhnuli dlouhému poloostrovu a zamířili podél břehu k přístavu, o němž se zmínil Hermostajos. Najít jej nebylo nijak nesnadné, na břehu planuly nesčetné ohně, jako by tam tábořilo velké vojsko.

Tertea to zpočátku překvapilo, ale protože věděl, že co národ, to jiný obyčej, usoudil, že si v letních měsících připravují krmi venku před domy.

Ať byly tyto ohně rozpáleny z jakéhokoli důvodu, jisté bylo, že město je velmi rozlehlé a čítá mnoho tisíc obyvatel. Červené, mihotavé ohníčky zářily uprostřed noci na obrovské ploše, táhly se k daleké vyvýšenině a svítily i na jejím úpatí jako zavěšené ve vzduchu. V záři nejbližších ohňů spatřili v dálce černé obrysy několika větších budov, stojících těsně u vody. Byla to určitě skladiště. Tam byl jistě i přístav, protože v šeru zahlédli obrys velké lodi.

Potom se na Terteův příkaz vzdálili od břehu ještě víc, aby je nevyhmátla zář ohňů. Posádka setrvala u vesel s připravenými zbraněmi a čekala.

Skladiště, do kterého dal kupec Assebal přivést Bělovlasého, bylo velké a prázdné, bez oken – stejně jako králova světnice – s kamenným roštem uprostřed, na němž doutnal oheň. Kouř unikal i zde jedině střešním otvorem. Vchod, zakrytý kožešinami, byl o něco širší, a to nejspíš proto, aby jím mohli otroci snadno procházet s nákladem.

U stěny nedaleko ohniště stál stůl, tvořila jej jedna silná deska opřená o dva neotesané kůly. Místnost sloužila posádkám fénických lodí za jídelnu; právě sem dal Assebal přivést vězně, protože v druhé, sousední místnosti pobývali spoutaní otroci. Nechtěl, aby byli svědky toho, co za chvíli nastane, a slyšeli zajatcovu výpověď.

Ukázal na stůl. Čtyři muži uchopili Bělovlasého, strhli z něho šat a položili ho nahého na stůl. Dva ho přidržovali, ačkoli se vůbec nebránil, dva další ho přivázali ke stolu, když předtím rozťali provazy, jimiž byl spoután v lese.

„Ruce mu přidržte provazy podél těla,“ pravil Assebal, „protože mu chci vytrhnout nehty, bude-li trucovat.“

Mluvil záměrně nahlas, aby Bělovlasý slyšel každé slovo, ale na oko se tvářil, že si ho nevšímá.

„Třebas budeme ještě potřebovat nádobu s rozpáleným cínem,“ pokračoval Assebal, hladě si zamyšleně bradu. „Kdyby pořád setrvával v zatvrzelém odporu, vlejeme mu ten strašlivý nápoj do chřtánu.“

„Učiníš-li tak, pane, nic neřekne, i kdyby sebevíc chtěl,“ poznamenal věrný Sekkahar. „Přesto si myslím, že začne zpívat, když uvidí, že mu chce jeden z tvých sluhů rozříznout břicho a druhý jenom čeká, aby mu mohl pomaloučku kapat do otevřené rány rozpálený cín. Byl jsem už svědkem takového mučení a ručím rukoudáním, že se nenajde člověk, který by takové bolesti nepodlehl a nepověděl všechno, nač byl tázán. Mají-li ti, kdo ho mučí,

dostatečně pevnou ruku a nespěchají příliš s rozřezáváním břicha a zaléváním ran cínem, vyslýchaný neomdlí ani nezešílí a jenom škemrá, aby se nad ním slitovali a podřízli mu konečně krk, protože smrt je pro něho největším dobrodiním a vykoupením od strašlivých muk, proti nimž jsou barbarské katovské způsoby včetně připalování nebo stahování kůže příjemným šimráním… Mám přinést rozpálený cín, pane?! Rač mi zjevit svou vůli, protože mi příprava zabere nějaký čas.“

Assebal přistoupil ke stolu, naklonil se nad ležícím a pohlédl mu do očí. Bělovlasý je zavřel. Ale dříve, než tak učinil, kupec nabyl jistotu, že porozuměl každému slovu.

„Nepředpokládám, že je tak velký hlupák, Sekkahare,“ opět se naklonil nad stolem. „Slyšels, co pravil můj věrný sluha?“

„Slyšel,“ tiše odpověděl Bělovlasý.

„Tak co mi povíš? Víš, že chci zvědět pravdu o tobě a těch, kteří přišli s tebou, protože je vyloučeno, abys doplul tak daleko na sever sám. Odpovíš-li uspokojivě na mé otázky, dám tě možná připoutat k veslařské lavici…“ Uchopil ruku Bělovlasého a otočil ji k světlu. „Jsi veslař, vidím to! A protože jsi silný a statný, dovolím ti žít. Poslal jsem na smrt jiného otroka místo tebe, takže si zasloužím, aby mě bohové odměnili za zbytečnou ztrátu, tobě prodloužili život a zachránili tě před nevýslovnými mukami. Říkám ti to, protože kdybys stále zatvrzele mlčel, moji lidé by ti rozřízli břicho a lili do něho roztavený, žhavý cín, kapku za kapkou, a já bych z tebe stejně neměl žádný užitek. Kromě toho tě mohu ujistit, že bys tak jako tak podlehl mukám a všechno vyzpíval. Potom by moji otroci rozsekali tvé tělo lodními sekerami a hodili je hladovým psům, jichž se potloukají po městě celé smečky, jak ses mohl sám přesvědčit, když tě vedli spoutaného na postraňku.“

Odmlčel se.

Bělovlasý mlčel rovněž. Sekkahar přistoupil k ohni a přinesl rozpálenou pochodeň.

„Tak odpověz šlechetnému Assebalovi, zatracený pse!“ zvolal a přitiskl planoucí dřevo k paži Bělovlasého. Ozval se tichý sykot. Čtyři sluhové, stojící v uctivé vzdálenosti u dveří, postoupili zvědavě o krok.

Tělem ležícího proběhla prudká bolest. Zasténal, ale hned utichl.

Sekkahar odnesl pochodeň a hodil ji zpátky do ohně, kde vyšlehla jasným plamenem. Assebal pokynul věrnému kapitánovi a pravil mu polohlasem:

„Pošli ty lidi pryč! A dohlédni, aby nikdo neposlouchal, o čem zde budeme mluvit. Nechci, aby kdokoli slyšel jeho přiznání.“

„Stane se, jak žádáš, pane.“

„Jdi a zaveď je do domu otroků, aby si tam odpočinuli. A až tak učiníš, připrav cín, protože tvůj nápad je dobrý. Až budeš hotov, vrať se a potom se dáme do práce. Nepřeji si, aby byl někdo cizí při výslechu.“

„Pravil jsi, pane!“ odpověděl věrný Sekkahar. Již se chtěl otočit a vydat sluhům rozkaz, aby ho následovali, ale Assebal ho ještě jednou zadržel.

„Možná že se mi nakonec podaří rozvázat mu jazyk,“ poklesl ještě více hlasem. „Je škoda jeho života. Co bych měl z jeho smrti? Jak jsem již pravil, živý otrok by byl zaslouženou odměnou za věrné služby, které prokazuji bobům a svému lidu. Mudrci praví, že zbytečné ztráty a marnotratnost jsou stejnou urážkou Baala jako rouhání.“

„Sladká moudrost plyne z tvých rtů, pane. Ale co učiníš, nepřiměješ-li ho po dobrém k řeči?“

„Inu…“ Assebal rozhodil ruce. „Zemřeli v bolestech, ať žehrá na svou hloupost, a nikoli na mne, protože jsem tomu nechtěl. Jdi!“

Sekkahar vycouval spolu se sluhy. Tlustý kožešinový závěs se za ním zavřel, kupec zůstal se svým vězněm sám.

Přistoupil k ohni a přihodil do něho několik suchých větví, které rozptýlily poněkud tmu. Vrátil se ke stolu, na němž ležel i šat, stržený z vězně a na něm nůž v pochvě z kozí srsti, kterého si královi služebníci zřejmě nepovšimli, protože byl zakryt krátkou halenou. Kupec vytáhl nůž z pochvy. Byl ubohý, neuměle vyrobený, ale dostatečně dlouhý a ostrý, aby mohl někomu způsobit smrt. Rukojeť měl z rohoviny.

Assebal stanul před Bělovlasým s nožem v ruce. Kůže kolem zčernalé rány na rameni začala rudnout.

„Chci, abys mi řekl vše, co mi musíš říct.“ Kupcův hlas zněl téměř prosebně. „Jestliže jsou mé obavy opodstatněné a lodi z Kréty nebo jiné země, jíž vládne, pronikly nějakým zázračným, jedině bohům známým způsobem tak daleko na sever, potom musím učinit vše, aby zpráva o jejich výpravě nedospěla do jiných zemí. Čím více lidí o tom bude vědět, tím dál se to dostane, protože do mého města připlouvají naše lodi z jihu a do jejich rodných přístavů mnoho dalších. Chci, aby tvoji druhové zmizeli beze stopy. Předpokládám, že vaše loď ztroskotala na břehu tohoto ostrova a že se posádka uchýlila do některého dalekého zálivu, kde se horečně pokouší opravit loď. Tebe vyslali na zvědy, aby zjistili, kde jste, a je-li tato krajina obydlená… Protože kdybys tato místa znal, nelezl bys na strom a nechytili by tě. Ale nemysli, že mě oklameš, protože ti nedovolím zemřít, dokud se nepřesvědčím, žes mluvil pravdu… Vím dobře, že muka, která pro tebe chystá můj věrný Sekkahar, nepropustí lež přes tvé rty a ty budeš výt jako zvíře a škemrat, abych tě vyslechl! Chceš mluvit?“

„Pane…,“ odpověděl Bělovlasý kousaje se do rtu, protože rána ho strašlivě pálila. „Žádný člověk nechce umírat v krutých mukách, když se jim může vyhnout. Ale co má učinit ten, kdo se jim vyhnout nemůže? Chceš, abych ti řekl, kde jsou moji druhové. Jestliže tak učiním, budou přepadeni nesčetnými zástupy zdejších bojovníků a zahynou. Proto nemohu mluvit… Držíš v ruce můj nůž, s kterým jsem se dosud nikdy nerozloučil, protože jsem věřil, že mi přináší štěstí. Dnes vím, že bude pro mne štěstím, vrazíš-li mi ho do srdce. Učiň tak a prokážeš mi tím největší milost. Od této chvíle neřeknu ani slovo, když to dokážu.

Odmlčel se a přivřel víčka, jako by věřil, že fénický kupec splní jeho prosbu.

Ale Assebal se místo toho rozesmál.

„Bídný červe! Myslíš, že stojím o tvůj ubohý život? Jsi mi milejší živý, ale bude-li třeba, abys promluvil, zavedu tě do předsíně smrti a proměním tvé tělo v jednu velkou ránu, abys promluvil. Ale dříve, než se tak stane, přesvědčíš se, žes měl o sobě příliš vysoké mínění, když ses domníval, že nevyzradíš své druhy. Z tvých slov jsem nabyl téměř jistoty, že se ukrývají někde nablízku. Než přijde můj kapitán s cínem, sám ti dokážu, že jsi hlupák a zbytečně vzdoruješ. Tímto nožem, který ti dosud přinášel jen štěstí, ti nejdřív vytrhnu nehty, jeden po druhém, nejdřív na nohou a potom na rukou. Ale to je pouhá maličkost proti tomu, co tě čeká, až přijde můj věrný služebník. Začínám palcem tvé pravé nohy! Víš už, který to je?“ Lehce se dotkl nohy Bělovlasého. Ten se bezděčně zachvěl.

Assebal se rozesmál, ustoupil o krok a chvíli přemýšlel. Nikdy nic takového nedělal. Chtěl přidržet palec jednou rukou, potom…

Bělovlasému se podařilo vytrhnout mu nohu.

„Cukáš sebou, ty pse?!“ vycedil kupec, chytil nohu ještě pevněji a…

Bělovlasý chtěl zvednout hlavu, ale nemohl. Měl i krk připoutaný provazem ke stolu, takže se při každém pohybu dusil.

Vtom uslyšel podivný zvuk, jako když se kácí tělo, švihnutí sekerou a tlumené chrčení. Někdo se rychle vrhl ke stolu. Spatřil divokého barbara v krátké plátěné haleně, stažené koženým pásem, s tvářemi natřenými červenou a modrou barvou. Bojovník zvedl nůž a bleskurychle proťal jeho pouta.

„Můžeš vstát?“ zeptal se ho.

Bělovlasý usedl. Bezděčně se dotkl spáleného ramene a civěl nechápavě na barbara. Ten ho rychle nadzvedl, postavil na zem a hodil mu jeho šat.

„Půjdeš, nebo si tě mám přehodit přes záda? Tak dělej, pro všechny bohy!“

Bělovlasý zvedl mlčky pochvu svého nožíku a rozhlédl se.

Přeskočili tělo kupce, který ležel mrtvý s roztříštěnou lebkou, a vrhli se k východu. Vtom uviděl Bělovlasý v Assebalových rukou svůj nožík. Skočil zpět a vyrval mu ho z chladnoucích prstů. Koutkem oka zahlédl svého zachránce, jak běží k ohni, vytahuje planoucí dřevo, skáče na stůl, stoupá si na špičky a přejíždí po suchém rákosovém stropu koncem planoucího polena.

Dříve než se plameny začaly plazit po střeše a rychle přeskakovat, seskočil a vyběhl do tmy.

„Vlevo!“ zašeptal. „Vpravo stojí čluny a jejich loď, kterou určitě někdo hlídá. Neutíkej, ale pomalu jdi, jako bys byl zdejší a měl někam namířeno.“

Zvolna vstoupil do tmy. Na velkém prostranství za nimi plálo nekonečné množství ohňů, které však už začaly pomalu uhasínat. Před nimi byl nízký, temný břeh a moře, černé a tiché pod hvězdnatou oblohou, na kterou ještě nevyšel měsíc.

Ohlédli se. První plamen poskakoval po střeše skladiště, na chvíli zmizel, potom s praskotem vyšlehl a zachvátil celou střechu.

„Tam jsou, podívej,“ řekl polohlasem jeho zachránce, jdoucí před ním. „Zahlédl jsem je cestou sem…“

Stálo tam skutečně několik člunů, velmi úzkých a lehkých, vyhloubených z velkého kmene. Sestrčili jeden do vody a odpluli. Bylo v něm pouze jedno veslo, krátké a těžké. Bojovník vesloval rychle a tiše, aby způsobili co nejmenší hluk.

„Kdyby se sem někdo díval z břehu, určitě by nás uviděl,“ prohodil téměř vesele. „Podívej, jak hoří tamten sklad! Pokud znám lidi, žádný nepohlédne na moře, ale na plameny! Chceš se vsadit? Lidé se hrozně rádi dívají na oheň, pokud ovšem nezachvátil jejich dům. A hoří-li ten, tím spíš je nenapadne dívat se někam jinam.“

Urazili již notný kus od břehu, ale pořád zoufale veslovali, protože zář ohně dosahovala daleko na moře a činila je zdálky viditelnými.

„Kde je Angelos?! Ať ho bohové potopí!“ zaklel bojovník.

„Přece by nás neopustili v největší nouzi! Napínej zrak, protože tímhle člunem moře nepřeplujeme, a pokud jsem si správně všiml, máš hodně důvodů k tomu, aby ses už neukázal v městě, kde ti připravili tak nadšené přijetí.“

Ačkoli neviděli Angela, osm desítek zraků pozorujících napjatě břeh zahlédlo jejich maličkou kocábku, plující rychle v záři ohně šlehajícího z planoucího obydlí.

Velký černý koráb jim tiše vyplul v ústrety.

Když sličná Vasan ošetřila rány Bělovlasého a Hermostajos smyl konečně mokrým šátkem červenou a modrou barvu z obličeje, která k jeho nemalé zlosti nechtěla pustit, ulehli oba na dně lodi. Přikryli se kožešinami, neboť noc byla chladná, a mlčky hleděli na oblohu, posetou roji hvězd, jejichž mihotavá zář jim svítila na cestu.

„Tak mi konečně pověz, jak jsi to dokázal!“ pravil po dlouhém mlčení Bělovlasý.

Hermostajos se tiše rozesmál. Když mu kníže položil stejnou otázku krátce potom, co byli vytaženi na palubu, odpověděl, že nepřítel byl jeden, obrácený k němu zády a bezbranný jako malé dítě, takže není o čem mluvit a že by zbytečně zatěžoval takovou maličkostí uši božského Mínótaurova potomka.

A protože kníže musel s Terteem a Eriklevem projednat tak důležitou věc, jakou byl směr další plavby, víc se o tom nemluvilo. Ale všichni žasli nad Hermostajovou odvahou a důmyslem, nad tím, že objevil v cizím městě druha, osvobodil ho z rukou nepřátel, podpálil jejich dům a šťastně s ním unikl. Nadto dokázal to všechno sám, jako by bohové neměli nic jiného na práci než napřimovat stezky jeho života a pomáhat mu, kdykoli se octl v nebezpečí.

„Nevěřil jsem, že tě hned zabijí,“ pravil Hermostajos. „Byli by hloupí, kdyby to udělali. Hned mě napadlo, že tě odvedou k svému králi, všichni to činí, když chytí v blízkosti svého města cizince. Hledal jsem tedy největší dům v té velké barbarské vesnici, a když jsem ho objevil a uviděl před ním dva bojovníky, nenápadně jsem ho pozoroval. Co jiného jsem mohl tehdy dělat?“

„Ještě mi pověz, jak jsi to dokázal, že si tě nikdo nevšiml?“

„Viděl jsem, jak tě vedou na pahorek, kde byl chrám postavený z balvanů. Uviděl jsem i pomalované obličeje těch divochů. Napadlo mě, že kdybych měl na sobě stejnou balenu jako oni a potřel si čelo a tváře barevnými pruhy, že bych mohl kolem nich klidně projít, aniž by si mě kdokoli všiml. Vždyť víš, že jich tam táhly z lesů spousty s ženami a dětmi. Přicházeli asi z velké dálky, protože byli utrmácení a měli zaprášené nohy. Dovtípil jsem se, že se tam dnes koná nějaká velká slavnost nebo shromáždění všeho lidu. Zná někdo tak dobře lidi své země, aby mohl o druhém říct: ‚Tento je cizinec!?‘ Obstaral jsem si jejich šat i barvy… “ Rozesmál se. „Když jsem potom uviděl Féničana, jak tě vede jako dobytče na postraňku, chtěl jsem mu nenápadně vrazit nůž do zad a osvobodit tě. Ale nešlo to, protože bylo všude plno lidí a kromě toho tě vedli směrem, kde jsem tě chtěl mít. A tak jsem udělal to jediné, co se v té chvíli dalo dělat. Šel jsem klidně za vámi.“

„Cos udělal potom?“

„To víš sám nejlíp!“ Hermostajos se opět tiše rozesmál. „Možná že sliby, kterými tě zahrnul tvůj drahý rudovousý přítel, odehnaly spánek z tvých víček, ale já, jemuž přece nechtěl ublížit, mám v této chvíli jediné přání – spát. Jako bys nevěděl, že se sem co nevidět přiřítí Terteus, zacloumá námi a káže nám vstát? Když jeho kapitánské oko nevidí naše hřbety schýlené nad vesly, jeho duše velice trpí…“

„Plujeme pod plachtou,“ pravil Bělovlasý, „a budeme se moci dosyta vyspat. Tak mi konečně pověz, jak…“

„Kdy už dáš pokoj?!“ zasténal Hermostajos. „Proč jsem tě jenom nenechal Féničanům napospas?! Ležel bys hezky na stole a já bych dávno spal spánkem spravedlivých!“

Ale Bělovlasý dlouho bděl s očima upřenýma na oblohu. Kdykoli se je pokusil přivřít a usnout, vybavil se mu usměvavý, osmahlý obličej kupce Assebala i jeho klidný hlas, vychvalující zázračnou moc rozžhaveného cínu, kapajícího do otevřené rány, jako by šlo o vzácné zboží, o něž se všichni derou.

Nakonec však usnul, ukolébán mírnými rozkyvy lodi, plující pod hvězdnatým nebem.

„Vyprávěj mi o zemi, v níž kraluje tvůj otec s tvou matkou!“ prosila Tertea sličná Vasan. „Jaká je?“

„Skalnatá a nevelká, ztracená uprostřed moře, a tak nedostupná, že ji krétské oko dosud neobjevilo, ani na ní krétská noha nestanula. Kdyby tomu tak nebylo, znamenalo by to smrt všech mužů a zajetí žen. Nenávidí nás, protože jsme piráti a Mínóovi nepřátelé.“

„Neptala jsem se na tvou zem.“

„Na co tedy?“ divil se Terteus.

„Na tvou matku.“

„Proč ses ptala? Ptala ses včera a já jsem ti odpověděl, jak jsem uměl.“

„A tvé sestry?“

„Na ně ses také ptala. Spatříme-li kdy rodný břeh, zavedu tě do svého domu a ty budeš mezi nimi žít.“

„Přála bych si, aby se to stalo co nejdříve.“

Terteus svraštil obočí, ale po chvíli se usmál. Stáli na zobci, který rozrážel nízké vlnky, tančící v slunci. Angelos plul mnoho dní na západ, a když se nyní pevnina stočila na jih, uvěřili posléze, že se skutečně vracejí.

„Jedině bohové vědí, jak jsme vzdáleni od našeho domova. Ale má matka je dobrá žena, které se nemusíš bát,“ pravil Terteus.

„Nebojím se jí, ale chtěla bych ji vbrzku spatřit a bydlet v domě, který stojí na zemi a nehoupe se na vodě,“ odpověděla Vasan.

„Být na moři je pro tebe utrpení? To je pro mne zlá věštba. Doufal jsem, že mě budeš častěji provázet, až po návratu opět vypluji na moře…“

Vasan potřásla hlavou. Její krásné dlouhé vlasy se rozsypaly a zahalily její ramena jako zlatový závoj.

„Být na moři není pro mne utrpení, ale mohlo by jím být. Přála bych si bydlet ve skutečném domě, mezi ženami. Budeme mít dítě, já budu poprvé matkou, a jakpak mám rodit na lodi mezi samými muži? Protáhne-li se naše cesta, potom se tomu nevyhnu.“

„Dítě?“ zvolal překvapený Terteus.

„Ještě sis toho nevšiml?“ rozesmála se. „Nebude to tak brzy, ale prosím bohy, aby mi dovolili vstoupit co nejdřív na ostrov, na němž žije tvá matka s tvými sestrami a mnoho jiných žen.“

„Poseidone! Co mám činit?!“ vykřikl Terteus a chytil se za hlavu.

„Nic!“ opět se rozesmála. „Snad ses nepolekal jednoho dosud nenarozeného dítěte, udatný kapitáne? Pověděla jsem ti o něm, protože se sluší, abys o něm věděl včas. Divíš se ještě, že chci být ve tvém domě, až přijde má chvíle?“

„Bohové!“ zvolal Terteus a bezradně na ni pohlédl. „Nechápeš, že nás dělí od mého ostrova nejenom nekonečné moře, ale i strašlivá nenávist krétského vládce? Cožpak nevíš, že dosavadní boje, strázně a nebezpečí nejsou ničím proti tomu, co nám hrozí od něho? Často si myslím, že nás bohové zachránili před netvory, barbary a bouřemi i rozběsněnými vodami jenom proto, aby potěšili Mínóovo srdce! Tak dávno jsme opustili známý svět a tak silně po něm toužíme, že jsme skoro všichni zapomněli na to nejhorší, co může přivodit naši zkázu nikoli zde, uprostřed cizích vod, ale tam, kde nás nikdo nepřivítá jako hrdiny, jak bychom po právu zasloužili!“

Odmlčel se na chvíli, potom dodal tišeji:

„Rozhodli jsme s božským Vidvojem, že až vyplujeme do Moře uprostřed světa, odebereme se na nějaký malý ostrůvek nebo opuštěný kout na pevnině a tam zůstaneme. Kníže pak vyšle na Krétu k Ariadně posly, aby zjistili, zda mu je nakloněna, a rozšířili mezi lidem zprávy, že se kníže vrátil z výpravy s obrovskými poklady, ale že se bojí odjet na Krétu, aby ho král nezahubil. Doufá, že s ním potom Mínós začne vyjednávat nebo že se stane něco, co způsobí v jeho věci šťastný zvrat… Ale naše postavení je víc než nejisté a nebezpečné, protože Mínós není žádný hlupák a jeho moc je obrovská.“

„Proč tedy kníže nezamíří na tvůj ostrov, když je tak nedostupný, že o něm neví nejen krétské loďstvo, ale ani žádné jiné?“ otázala se Vasan.

„Leží na druhém konci Moře uprostřed světa, to znamená, že bychom se museli plavit kolem Kréty a mnoha jiných ostrovů, jimž vládne dvojitá sekera. Pochybuji, že by tak mohutná loď, jako je Angelos, mohla proplout kolem nich nepozorována. Jakmile by se o tom Mínós dověděl, honil by nás po moři i pevnině a nedopřál nám klidu, dokud by nás nedostal. Myslíš, že by Vidvojos mohl dlouho žít v blízkosti Kréty, aniž se o tom někdo dověděl a nedonesl to králi? Spolu s námi se vrátí do známého světa osmdesát svobodných mužů. Všichni přivážejí s sebou nesmírné bohatství. Jak je udržet tak dlouhou dobu na maličkém skalnatém ostrůvku, aby se nevzbouřili nebo ho tajně neopustili? I kdyby se většina podřídila, část by se určitě pokusila o útěk,“ pokrčil pochybovačně rameny a po chvíli opět pokračoval. „Nebylo by ostatně divu. Myslíš, že mladý člověk, který se stal náhle boháčem, bude ukrývat sebe a svůj poklad, že nebude chtít užít života po tolika strašlivých nebezpečích, kdy každým dnem nastavoval svůj krk, viděl cestou umírat druhy a byl téměř neustále o krok od smrti? Jak málo chybělo, aby skončil jako ostatní, kteří se již nikdy neshledají se svými ženami, nebudou se těšit z krásných domů ani vinic?“ potřásl hlavou.

„Kdyby se nám i podařilo nepozorovaně doplout na můj ostrov, vím, že by brzy začaly sváry a útěky, že by v knížeti už neviděli milovaného velitele, ale toho, kdo jim brání v návratu! Co práce nám dalo uchránit ho před jedním najatým vrahem! A co by se stalo, kdyby si většina lidí najednou uvědomila, že Vidvojova smrt bude pro ně největším štěstím? Myslíš, že by se některý z nich tajně nevydal na ukradeném člunu nebo na lodi k Mínóovi, aby ho uvědomil o místě Vidvojova pobytu? Zrádce by se utěšoval vědomím, že až krétské lodi přibudou na náš ostrov a promění ho ve velké pohřebiště, on jediný si zachrání život i bohatství a bude jich moci na rozdíl od ostatních šťastně užívat. A určitě by tomu tak bylo. Kdybych knížeti poskytl přístřeší na svém ostrově, přivodil bych zkázu nejenom jemu, ale celému svému rodu, všichni bychom zahynuli spolu s ním. Proto bude lepší uchýlit se na jiné, dobře ukryté místo a věřit, že bohové, kteří nám byli dosud tolik nakloněni, budou nad námi držet ochrannou ruku i po návratu.“

„Rozumím ti,“ pravila sličná Vasan. „A ačkoli nemám jiné přání, než aby tvůj syn nebo dcera, pokud nám ji sešlou bohové, spatřili světlo světa v domě, v němž ses narodil ty, souhlasím s tebou. Stane se to, co se musí stát. Proto si nepřeji nic víc, než aby naše cesta konečně skončila, protože tuším, že brzy nastane čas, kdy bude pro mne nesnadné žít na lodi. Kdybych měla trochu lnu nebo vlny, upředla bych pro své dítě plenky a to, co se sluší, aby mělo, až přijde na svět.“

Zvedla hlavu a pokusila se o úsměv, ale potom ji složila na hrudi svého muže a tiše se rozplakala. Terteus ji objal a zamračil se. Hleděl na moře, ale nevnímal je. Nikdy ještě neviděl slzet svou krásnou ženu a nenalézal slov, kterými by osušil její slzy. Vasan si však po chvíli otřela víčka a usmála se na něho: toužím po hnízdě, v němž bych mohla spočinout.

„Nermuť se kvůli mně, protože jsem pouze žena a jako pták, vznášející se v povětří. Ale i kdyby se tvůj syn měl narodit zde, bude plavcem stejně jako jeho otec. Věřím, že si ho tvůj bůh Poseidon oblíbí víc než ty, kteří se narodili na zemi.“

Usmála se a odešla na příď, protože se blížila doba jídla, které připravovala od první chvíle, co vstoupila na palubu Angela. Starý Nasios, příliš vetchý, aby se mohl chopit vesla nebo lana plachty, jí v tom pomáhal, protože nechtěl být přítěží pro tak statečnou posádku.

Dříve než se slunce ponořilo do mořských vln na západě, spatřili v dáli loď plující na sever.

Když se k ní přiblížili, zjistili, že je to velká fénická plachetnice o několika desítkách vesel, jakých používali kupci tohoto lidu k přepravě zboží na kratší vzdálenosti mezi blízkými přístavy. Plula pomalu, hluboce ponořená ve vodě, patrně přetížená nákladem, uloženým na dně.

Féničané nezamířili k břehu, když spatřili obrovský koráb. Patrně usoudili, že by se už nestačili ukrýt, a proto pluli dál.

„Co učiníme, synu bohů?“ otázal se Terteus v přilbě, s kopím v ruce. „Potopíme je, aby se nikdo nedověděl o našem návratu?“

„Než dorazí do svého přístavu, budeme dávno pryč… “ Vidvojos zakroutil s nesouhlasem hlavou. „Ale tito lidé jistě žijí nablízku a znají cestu k Bráně světa, kterou musíme překročit.“

„Potom učiníme nejlépe, když uneseme některého z nich, aby nás tam zavedl… A jak s ním naložíme potom, až nám ji ukáže, o lom rozhodneš později sám.“

„Staniž se, jak jsi řekl…,“ přikývl Vidvojos.

Angelos obeplul plachetnici a zpomalil před jejím zobcem. Když se k ní přiblížili, uviděli otroky přikované k veslům. Dva Féničané v kožených krunýřích pohlíželi s neskrývaným zděšením na mohutný koráb. Když se velké štíty, zakrývající jeho boky zvedly a veslaři vstali, uviděli les lesklých bronzových kopí. Spatřili rovněž lučištníky, kteří na ně mířili shora, opřeni lokty o pažení.

„Zastavte!“ zvolal Terteus v zářivém krunýři a přilbě s hrdě vlajícím červeným chocholem. Rozkaz byl zbytečný, protože otroci znehybněli u vesel a plachetnice se bezmocně houpala na vlnách, postrkována mírným větrem. Angelos rovněž stanul, a když Terteus ukázal mečem na krátkou, širokou purpurovou plachtu, byla na rozkaz Féničanů okamžitě spuštěna.

Velký koráb se v naprostém tichu přiblížil k plachetnici. Otroci rychle vytáhli vesla, aby se nerozdrtila při nárazu. Hned potom na ni Terteus s hlasitým výkřikem seskočil. Ani nemusel tasit meč, protože Féničané sami odhodili zbraně, klesli na kolena, a zakrývajíce si tváře rukama, odevzdaně čekali na věci příští.

Bělovlasý následoval jeho příkladu spolu s několika druhy, kteří znali fénický jazyk. Terteus jako pirát ovládal řeč většiny mořeplavců.

„Kdo jste?“ otázal se s mečem vztyčeným nad klečícími Féničany, zatímco Bělovlasý svíral odhozené zbraně a podával je druhům na Angelovi. Moře bylo klidné, obě lodi se lehce pohupovaly a drhly boky o sebe.

„Jsme kupci, pane!“ pravil jeden z Féničanů. „Vezeme na palubě víno, náčiní a bronzové nádoby. Chceme je vyměnit za otroky a ty prodat v našem městě kupcům z jihu.“

„Z kterého města pocházíte?“

„Z Gadesu, pane.“

„Je velký a bohatý?“

„Je to přístav, pane. Kupci z Moře uprostřed světa tam přivážejí nejrozličnější předměty, které vyměňují za zboží severských barbarských kmenů.“

Bělovlasý, kráčející s Perilavem k zádi, kde stály bedny a pithy se zbožím, se překvapeně ohlédl. Uslyšel slova pronesená v dobře mu známém jazyku.

„Bojovníku!“ oslovil ho jeden z otroků. „Jste sluhy božského Mínóa?“

Perilavos stanul rovněž. Hleděli s údivem na nahého urostlého muže, který měl nohy připoutané k lavici bronzovým řetězem, omotaným kolem kotníků.

„Kdo jsi, že znáš krétskou řeč?“ odpověděl Perilavos otázkou.

„Byl jsem kapitánem lodi potopené v blízkosti sicilského Akragantu, kde leží poslední, nejjižněji položený přístav krétské říše. Nyní jsem připoután k lavici a živořím hůř než zvíře. Přestal jsem doufat, že někdy spatřím rodný břeh!“

„Raduj se, neboť ti bude vrácena svoboda!“ pravil Perilavos a rozběhl se ihned za Terteem.

„Tertee, je mezi nimi Kréťan, z kterého učinili svého otroka!“

Terteus se otočil zády ke klečícím Féničanům, a když mu bývalý kapitán vysvětlil, jak se dostal do zajetí, dal mu okamžitě sejmout pouta… Otázal se ostatních otroků, zda znají jeho řeč. Byli to však polodivocí barbaři z vnitrozemí, pochytaní bojovníky jiného kmene a vyměnění za měděná ostří nebo hroty k šípům. Na muže pobíhající po plachetnici s bojovně vztyčenými meči hleděli se stejnou hrůzou jako na klečící fénické kupce a jejich vojáky, stlačené v houfu pod stožárem. Jejich záda a nohy byly pokryty strašlivými ranami od biče zakončeného cínovými kuličkami, který měl jeden z kupců zastrčený za pás. Rány byly otevřené, rozjitřené slanou vodou z tříštících se vln, pokryté roji much.

Osvobozený Kréťan se těžce zvedl, přistoupil k stožáru a pohlédl s nenávistí na klečící kupce:

„Nevrátíš mě těm bezcitným bestiím, vznešený pane?“ otázal se. Třásl se na celém těle strachem nebo potlačovanou nenávistí.

„Nikoli, neboť tě hodláme vzít na palubu naší lodi a odvézt k posvátným břehům Kréty. Věz, že velitelem této lodi je bohům podobný Vidvojos, králův bratr. Jinoch, který stojí vedle tebe, je jeho syn, Perilavos, vnuk zemřelého Mínóa! Neponechají tě zde!“

Muž přitiskl mlčky k čelu sevřenou pěst a pozdravil obě knížata, jako by zdravil bohy. Potom spustil ruku a pravil:

„Tito lidé nás strašlivě trýznili a bičovali. Mne víc než jiné, protože chtěli, abych volal na pomoc Mínótaura, kterého nazývali hloupým dobytčetem a komoněm jejich zpustlé Ašery. Není podlosti a krutého ponížení, kterého by se vůči mně nedopustili. Velmi se bojím, aby jim bohům podobný kníže, tvůj velitel, nedaroval ve své dobrotivosti život a nevzal zavděk jejich zbožím.“

Po těch slovech se otočil a ukázal jim krvavé pruhy na zádech. Bohům podobný Vidvojos, pozorující celý výjev z paluby Angela, se zachvěl rozhořčením.

Terteus pohlédl na otrokáře s chladnou nenávistí.

„Připoutejte je k stožáru a spolu s nimi i všechny jejich bojovníky!“ přikázal.

Když se tak stalo, obrátil se k Vidvojovi.

„Domníval jsem se z mnoha důvodů, že bude lépe, nedovolíme-li této lodi doplout do přístavu, z něhož pochází. Ale protože tě znám, božský kníže, vím, jak velice si nepřeješ prolévat krev. Avšak tito urputní nepřátelé tvého království si nezaslouží, abychom je ušetřili. Jejich krutost je vypsána na zádech tohoto šlechetného kapitána, kterého trýznili jedině proto, že je poddaným tvého bratra!“

„Učiň, jak uznáš za nejsprávnější,“ pravil hlasitě Vidvojos.

„Díky ti, božský kníže!“ Terteus se otočil k druhům a přikázal, aby odvázali otroky. Potřeboval veslaře, a kdyby je nepřijal na palubu Angela, zahynuli by spolu se svými bezcitnými pány.

Když byly všechny předměty, zboží a stržená rudá plachta přeneseny na palubu Angela, přistoupil Terteus k Féničanům, připoutaným k stožáru, aby se přesvědčil, zda lana pevně drží a zda se žádný z nich nebude s to vyprostit. Potom odeslal na Angela všechny muže kromě širokoplecího Metalava, kterého si záměrně ponechal:

„Vezmi jednu z dvou lodních seker, které jsem zde přikázal ponechat, já vezmu druhou a společně vysekáme díru na dně lodi! Dbej však, aby nebyla příliš velká. Chci, aby ještě užili života a vzpomínali, jak bičovali hřbety svých obětí!“

Pustili se do díla. Když jim voda začala tryskat pod nohama, uchopili lana, která jim hodili z paluby, a rychle se vyšplhali na Angela, provázeni zděšenými výkřiky a kvílením odsouzených Féničanů.

Mohutný koráb se zachvěl, opsal široký oblouk a odplul. A ačkoli rozvinuli plachtu, aby využili příznivého větru, žádný veslař, neusedl ani neulehl, aby si odpočinul. Všichni se rozběhli k zábradlí a pozorovali fénickou loď, kymácející se bezmocně ve větru, a mlčky naslouchali žalostným nářkům, které však šum vln a větru brzy přehlušil.

Zdálo se, že se fénická loď udrží na povrchu, ale vtom se stožár naklonil a ploché kameny, uložené na dně pro udržení lepší rovnováhy při vlnobití, stáhly plachetnici do hlubin. Netrvalo dlouho a vodní hladina se nad fénickými otrokáři zavřela.

Nahý muž s krvavými pruhy na zádech se začal hlasitě smát, potom si zakryl obličej rukama a rozplakal se.

Věděli, že neželí svých krutých pánů. To bohové probouzejí různým způsobem radost v člověku, který byl zachráněn před záhubou ve chvíli, kdy se vzdal veškeré naděje. Bělovlasý ho vzal za ruku a odvedl na záď lodi, aby sličná Vasan mohla ošetřit jeho rány, nakrmit ho a napojit a potom uložit na kožešinách.

Tento muž se zval Ekdamos a pocházel z Faistu, kile ho rodina dávno oplakala jako zemřelého.

Nebýt jeho, nikdy by nedopluli do Moře uprostřed světa. Když totiž přistávali onoho večera na pustém, zalesněném pobřeží, byli spatřeni plavci jiné lodi, která se rovněž rozhodla strávit noc v malém, stromy ostíněném zálivu, položeném o něco jižněji od místa, kam se uchýlil Angelos. Pohled na obra plujícího s napjatou plachtou, na níž bylo i z velké vzdálenosti vidět hlavu býka, kapitána fénické plachetnice nejenom překvapil, nýbrž i vyděsil. Hned přikázal plavcům, aby se chopili vesel, a ačkoli právě opustili Gades, urychleně se do něho vrátili, aby varovali město před záhadným korábem, připlouvajícím ze severu, jenž, Ašera, paní moří, budiž svědkem, nemohl patřit fénickému loďstvu, protože tak mohutné plavidlo se v jejich zemi dosud nepodařilo postavit.

Kapitáni jiných lodí se pro jistotu přeptali posádky, zda tomu tak skutečně je, a když se přesvědčili, že řeči o tajemném korábu nejsou vymyšlené, vyslali nazítří o východu slunce na moře dvacet plachetnic s několika sty po zuby ozbrojených mužů v lesklých bronzových krunýřích. Lodi se rozptýlily v širokou rojnici, aby mohly obhlédnout veškeré zálivy i ústí řek. Některé se dokonce pustily za záhadným korábem na širé moře. Všude ho vyhlížely, ale když po dlouhém pátrání zahlédly na obzoru temný obrys plachty, zjistily, že je to jedna z jejich obchodních lodí přivážejících zboží z pobřežní osady na severních březích krajiny nazvané později Aquitanií.

Toho večera, kdy je uviděla fénická loď, aniž byla sama zpozorována, seděl kníže s Terteem u ohně a naslouchal Ekdamovu vyprávění o těžké práci na fénické plachetnici a o obyčejích otrokářů. Nakonec přišla řeč na další cestu, kterou měli ještě před sebou.

„Jeseň zde bývá krásná a teplá stejně jako na našem ostrově, božský kníže,“ pravil Ekdamos. „A ačkoli na jaře bývá moře velmi bouřlivé a také v létě již dokázalo potopit nejednu loď, když se nerozvážně pustila tak daleko, že ztratila pevninu z dohledu, lze doufat, že dobré počasí potrvá tři nebo čtyři desítky dní, než vlny začnou hučet a bušit do břehu. A protože Gades je mohutné město s početným loďstvem a vojskem, poslední z velkých měst známého světa a jediné, které leží za sloupovím Brány, potopily by nás nebo zahnali dál na jih, pokud by nás nedostihli pomocí jiných lodí. Moře, jímž poplujeme, je v rukou Féničanů stejně jako pobřeží. Střeží je žárlivě a nepropustili dosud Bránou jedinou cizí loď, pokud vím. Jestliže šťastně proklouzneme kolem jejich strážních člunů a spatříme břehy Sicílie, potom se jich už nemusíme bát, tam už budeme v bezpečnějším světě, kde jméno Kréty budí hrůzu a poslušnost…“

Vidvojos se rychle dorozuměl očima s Terteem, ale zachráněný kapitán si toho patrně nevšiml. Byl šťastný, že má před sebou téměř celou posádku, seskupenou kolem ohně, a že opět slyší ze svých úst zvuk drahé mateřštiny.

„Domnívám se, pane, že musíme plout podél pobřeží na jih a potom na východ, dokud nespatříme v dálce hory táhnoucí se po severní a jižní straně. Právě mezi nimi je Brána, jež vede do Moře uprostřed světa. V blízkosti je rozseto mnoho fénických osad a jejich loďstvo bedlivě střeží veškeré námořní cesty, aby se nikdo nedostal dál na západ. Sami chtějí obchodovat s kmeny, které žijí za ní, a nedovolí nikomu, aby s nimi vyměňoval zboží. Toto území obývá velmi mnoho kmenů, jak sami jistě dobře víte, neboť jste zbrázdili křížem krážem celé severní moře, které já vůbec neznám, ačkoli jsem byl dosud přesvědčen, že jsem se dostal dál než kterýkoli z mých krajanů, a litoval, že mi nebude nikdy dáno vyprávět o věcech, které jsem spatřil, že bídně zahynu pod ranami těch fénických psů…“ Zarazil se na chvíli a přejel si rukou po čele, jako by samou radostí a únavou zapomněl, o čem hovořil.

„Co máme tedy podle tebe činit? Plout dál a vyhnout se zdálky velkým městům s početným loďstvem a vojskem?“ otázal se Terteus.

„O tom jsem chtěl právě mluvit…,“ rozpomněl se konečně Ekdamos. „Když vyplujeme za úsvitu podél pobřeží, dospějeme k ústí velké řeky. Město Gades, střežící Bránu světa, leží na jih od ní, vzdálené jeden den plavby za příznivého větru… Ale pobřeží se tam stáčí do oblouku jako rozlomený kruh a potom couvá zpět… Až vyrazíme zítra za úsvitu, svěříme se do rukou bohů a pustíme se na širé moře tak, abychom se vzdálili co nejvíc od pevniny. Když poplujeme takto po dva dny a dvě noci, spatříme třetího dne na východě Bránu světa. Kdo ji jednou uviděl, ten už nezabloudí, protože ji vždy rozpozná mezi horstvy na obzoru… Potom spustíme plachtu a uložíme stožár na palubu, aby nás nepřátelé zdálky nezahlédli. V časných ranních hodinách zamíříme k Bráně a mineme ji v noci. Je tak široká, že ani ve dne není vidět z jednoho konce na druhý… Neuposlechnete-li mé rady, potom jí možná rovněž proplujete, ale počítejte s tím, že se nevyhnete boji s nepřítelem, který bude mít nad vámi velkou převahu. Věřte, že vám dobře radím, protože se vám chci odvděčit za to, že jste mi zachránili život, a kdybych byl kapitánem tak velkého korábu, jako je váš, počínal bych si právě tak, jak jsem vám řekl.“

„Asi máš pravdu, Ekdame,“ pravil Terteus po krátké úvaze. „Když jsi to řekl ty, který znáš tyto vody i města našich nepřátel a právě tak i břehy, kolem nichž máme plout, budeme se řídit tvou radou. Koho jiného máme poslouchat, ne-li tebe? Nikdy jsme zde nebyli a chceme zachránit své životy stejně jako ty chceš spasit svůj. Svoluješ, božský kníže, abychom učinili to, co nám radí tento těžce zkoušený, ale i zkušený muž?“

Když Vidvojos přikývl na znamení souhlasu, všichni se uklidnili a ulehli u ohniště, plni naděje. Pouze několik mužů, jimž Terteus svěřil hlídku, střežilo jejich spánek a Angela.

Zrána příštího dne se pustili na jihovýchod podél pobřeží a potom na širé moře daleko na jih. Když slunce začalo klesat, viděli pevninu jenom jako pásmo horských vrcholků, rozplývajících se ve velké dálce.

Tak se vyhnuli loďstvu města Gades, aniž o tom věděli, ačkoli jen málo chybělo k tomu, aby loď, která plula nejdál od břehu, je zahlédla. I to bylo zásluhou Ekdamovou, na jehož radu složili stožár a stáhli plachtu.

Druhého dne za soumraku pravil Ekdamos, že Brána světa je přímo proti nim. Ačkoli moře bylo stále klidné, vlny je vynášely vysoko na hřbetech, takže stále zapadali do hlubokých prohlubní. Rozšafný Erikleves otočil zobec proti větru, aby je nepoháněl k pevnině, a takto čekali, dokud nenastala noc.

„Nikdo nás zde nespatří,“ ujistil Ekdamos Tertea. Stáli právě na přídi spolu s Eriklevem, který se nevzdaloval na krok od řídících vesel a pozoroval daleké pahorky na obzoru. „Nevede tudy žádná cesta a kromě toho jsou Féničané přesvědčeni, že za tímto mořem není nic než prázdno. Mnohokrát tam již hledali nové pevniny, kde by mohli kupovat zboží a vyměňovat je za jiné, ale nic neobjevili, ačkoli se často pouštěli velmi daleko. Mnoho jich se již nikdy nevrátilo zpět, chvála budiž Poseidonovi za to!“

„Kdy chceš, abychom vpluli do Brány světa?“ otázal se Terteus. „Zdá se, že je odtud velmi daleko. Neučiníme-li tak v noci, ve dne budeme určitě spatřeni, jak ses obával.“

„Můžeme do ní vplout už teď, ale bez plachty a jenom s vesly. Kéž bohové sešlou na moře co nejtemnější noc!“

Noc však nebyla tak temná, jak si přáli, protože na obloze svítil stříbrný měsíční srp. V jeho záři a v bledém svitu hvězd spatřili po levé straně bílou skálu, vybíhající daleko do moře. Protější konec úžiny tonul v šeru. Terteus chtěl plout co nejdál od břehů, ale opět uposlechl Ekdama, který pravil, že pod vysokými skalami je loď daleko méně viditelná než uprostřed vod.

Angelos plul v naprostém tichu. Nikdo nepromluvil ani nezazpíval, aby je neuslyšeli na strážních lodích. Veslovali tedy mlčky a ti, kdo neobsluhovali vesla, nořili zraky do tmy, aby včas objevili fénické lodi, pokud by se vynořily před nimi.

Nikoho však nepotkali, a když se bezmračná obloha začala vyjasňovat, viděli, že břehy zůstaly daleko za nimi. Jedině podle horských vrcholů na severu a dalších na jihu poznali, že vpluli do Moře uprostřed světa, obklopeného ze všech stran rozličnými pobřežními krajinami.

Terteus dlouho stál na stupni, na němž vztyčovali stožár a rozhlížel se. Moře však bylo pusté.

Tehdy přikázal mužům, aby opět napjali plachtu s hrdou hlavou býka. Celá posádka povstala, zvedla k čelu ruce sevřené v pěst a poděkovala bohům jásavými výkřiky.

Ať se stane cokoli, jejich kosti již nespočinou v barbarských zemích, u břehů neznámých moří a řek, kde pohřbili tolik druhů.

Když poděkovali bohům, pohlédli všichni na záď, kde stály kádě, připoutané lany k palubě. Vzpomněli si na drahocenný poklad, a protože vítr dul do rozvinuté plachty a loď mířila rovnou přímkou na východ, poprosili bohům podobného knížete, aby jim dovolil pokochat se pohledem na jantar. Svolil. Širokoplecí Metalavos proťal tedy nožem silnou vrstvu vosku na víku jednoho pithu, sňal ji a pomalu naklonil. Žluté i bělavé hrudky zalily s tichým cinkotem dno lodi jako zpěněný potok.

Všichni na ně hleděli s němým obdivem, až tu posléze Bělovlasý přerušil mlčení:

„Leží tu jako koberec utkaný ze zlatého rouna!“ Kníže, stojící vedle něho, se usmál a obrátiv se k posádce zvolal zvučným hlasem:

„Hle, moji milí druhové! Šťastně jsme se vrátili, a ačkoli možná dlouho potrvá, než opět spatříme rodný břeh, každý z vás ví, že se zúčastnil výpravy, o jaké lidské uši dosud neslyšely, a že viděl věci tak podivné a vzdálené všemu, co bylo dosud známo, že mu celý život nepostačí k tomu, aby je vylíčil. Každá krajina a každé město bude od nynějška vyslovovat s úctou jména nás všech. Při pohledu na jantar rozprostřený jako koberec před našima nohama mě napadá totéž, co řekl před chvílí jeden z vás, že se třpytí jako zlaté rouno. Vězte, že dokud bude na zemi život, lid bude s úctou a obdivem vzpomínat na vás a výpravu pro zlaté rouno a že vaše památka přečká věky! Ač jste pouhými smrtelníky, tento čin vás učinil nesmrtelnými!“

Po těchto slovech přitiskl poprvé ruku k čelu a oslavil jejich statečnost. Odpověděli burácivými výkřiky, po čemž širokoplecí Metalavos zvolna shrnul lehké, harašící kamínky do pithu, opět jej přikryl a odnesl na záď, kde měly zůstat až do konce výpravy.

Když stál Bělovlasý toho večera s Hermostajem u pažení lodi a pozoroval slunce, jak zvolna sestupuje do moře daleko za rozhraním vod, Hermostajos se náhle rozesmál:

„Co tě tak potěšilo?“ zeptal se Bělovlasý, vzhlédnuv překvapeně k příteli.

„Slyšel jsi, co řekl kníže?“ odpověděl otázkou Hermostajos a opět se rozesmál, „Řekl, že lid bude pamatovat naše jména, dokud bude na zemi život. Není to směšné, že budeš nesmrtelným Bělovlasým a já nesmrtelným Hermostajem, ačkoli jsme neučinili nic víc, než bylo třeba, abychom zachránili své životy?“ Potom však zvážněl. „Byla to zajisté velká výprava, a kdybych se jí nezúčastnil a všechno na vlastní oči neviděl, nikdy bych neuvěřil vyprávění o obludách, ledových polích a jantaru, který se povaluje v písku jako střepy na smetišti! Neuvěřil bych ani příběhům o krajinách, kde slunce nezapadá, ani tomu, že Poseidon vynořil hlavu z moře! Ale s časem, až svět zví o naší výpravě, lidé nahradí naše jména jmény svých bohatýrů a překřtí i naši loď. Ani Angelos se potom nebude zvát Angelem!“

„Proč myslíš, že tak učiní?“ zeptal se udiveně Bělovlasý.

„Protože každý uctívá nejraději to, co je mu blízké. Ačkoli bohům podobný Vidvojos věří, že jeho jméno setrvá navždy v lidské paměti, kdo může vědět, co se stane, až se jeho duše odebere do podsvětí? Mnoho měst dodá s časem jména svých hrdinů k našemu příběhu a vypustí jiná. A až toho času mine ještě víc, přeonačí náš příběh tak, že bychom v něm nepoznali ani sebe, ani činy a události, jichž jsme byli očitými svědky… Ale proč bych se trápil tím, co bude, až naše kosti zbělejí a rozpadnou se v prach?! Chce se mi spát, celou noc jsem civěl jako hlupák do tmy, neuvidím-li Féničany, kteří určitě spali sladce na svých pohodlných ložích v tichých přístavech a nestarali se o nás, nesmrtelné hrdiny, vracející se do vlasti, jejíž král by nás místo slavného přivítání poslal nejraději na smrt, kdybychom byli tak nerozvážní a chtěli ji spatřit! Už jdu! Loučím se s tebou, bohatýre, který jsi spatřil zlaté rouno!“

Odešel s tichým smíchem a ulehl na holá prkna s štítem pod hlavou, protože noc byla velmi teplá.

Bělovlasý zůstal na palubě, opřen lokty o vysoké pažení, a dlouho přemýšlel o Hermostajových slovech. Nastala noc a černý koráb, zalitý stříbřitým svitem, klouzal tiše po vlnách,

Ať osud nebo bohové, jejíchž vznešená rozhodnutí jsou prostým smrtelníkům nepochopitelná, si zajisté přáli, aby byl kníže Vidvojos šťasten. Žel, toto štěstí mu bylo dopřáno jen nakrátko.

Když desátého dne obeplouvali jižní Sicílii, aniž potkali loď, rozhodli se přistát a doplnit zásoby čerstvé vody. Za těch deset dní jen dvakrát vyvázali Angela u opuštěných sicilských břehů, za nimiž se prostírala plochá, nekonečná step, spalovaná sluncem. Sotva minuli vysunutý mys, vynořily se proti nim dvě lodi, nepříliš vzdálené od sebe. Bylo již příliš pozdě, aby se mohli před nimi ukrýt. Pohled na ně velmi znepokojil Tertea, protože se na jejich napjatých plachtách černala sluncem a vichry vybledlá, ale stále velmi výrazná hlava býka. Již jenom mohutný Angelův trup by se dokázal vrýt do paměti každého mořeplavce tak, aby vyprávěl o nezvyklém setkání v nejbližším přístavu.

Když zjistil, že jedna je obchodní lodí a druhá, štíhlá a nízká padesátiveslice s širokou plachtou, je její doprovod, přešel jeho neklid v strach. Obchodní loď vezla určitě na palubě cenný poklad, pokud na ní necestoval vysoký hodnostář hodlající navštívit Mínóovy zámořské državy.

Terteus proklínal v duchu svou neopatrnost, v jejímž důsledku se přiblížil k břehům ležícím na samých hranicích krétské námořní říše. Rozběhl se k Vidvojovi, který rovněž pozoroval lodi ze svého místa pod stožárem. Již je zahlédly a zpomalily.

„Co učiníme, božský kníže? Udeříme na ně a potopíme je i s posádkou, aby nezůstal nikdo naživu, kdo by donesl tvému bratrovi, že se vracíš z výpravy živ a zdráv? Odpověz rychle, prosím tě, protože k nám za chvíli doplují!“

Hleděl s napětím do Vidvojovy tváře. Ačkoli by boj proti krétským lodím nebyl snadný, protože padesátiveslice měla kromě veslařů dobře vyzbrojené vojáky a také na obchodní lodi bylo jistě mnoho mužů, vládnoucích mečem, věřil, že se mu podaří potopit válečnou loď, když do ní vrazí zobcem, a že se druhá, obchodní, potom vzdá.

„Nikdy nezaútočím na loď svého lidu, pokud nás sama neohrozí!“ odpověděl klidným hlasem Vidvojos. „Nelze-li jinak, ať se můj bratr doví, že jsem nezemřel a vracím se zpět. Moře je veliké a jistě se najde dostatek míst, kde se budeme moci ukrýt před jeho hněvem. Ať plují, kam je vítr ponese!“

Lodi zpomalily a stanuly. Terteus na ně bezmocně hleděl, spílaje v duchu Vidvojovi pro jeho zženštilost. Dobře věděl, že Angelos bude od této chvíle jako zvěř pronásledovaná nesčetnými loděmi na moři a zvědy na pevnině.

Velký koráb vplul zvolna mezi stojící lodi a minul je.

„Angelos! Angelos!“ ozvalo se z paluby jedné i druhé. Posádka se rozběhla k zábradlí a s úžasem na ně hleděla. „Náš král! Náš král Mínós!“ volali jeden pres druhého.

Muži z Angela viděli, jak se všichni napřimují a zvedají ruku k čelu. Terteus svraštil obočí. Vidvojos pravil Perilavovi, který k němu mezitím přiběhl:

„Slyšíš, synu? Slyšíš, co volají tito lidé?“

„Zastavte Angela! Vracíme se!“ vykřikl Terteus.

Vesla se pomalu zvedala, plavci spustili plachtu, černý Angelův trup se lehce naklonil, opsal na klidné hladině zálivu kruh a přiblížil se k stojícím lodím.

„Kdo jste?“ zvolal Terteus.

„Plujeme z Amnísu do sicilských přístavů, jimž vezeme zboží!“ odpověděl muž s mistrně nakadeřenými vlasy a křišťálovým řetězem na obnažené hrudi. Jeho hlas se náhle zlomil dojetím. „Není to Angelos? Koráb, jímž se syn bohů Vidvojos vydal do severských zemí pro jantar?!“

„Je tomu tak, jak jsi pravil, a já jsem Vidvojos! Nepoznáváš mě?“ odpověděl kníže jasným, zvučným hlasem.

Muž neodpověděl. Zvedl ruku k čelu, potom svěsil hluboko hlavu a setrval tak hodnou chvíli. Celá posádka i plavci z druhé válečné lodi následovali jeho příkladu. Rozhostilo se ticho.

„Buď pozdraven, Mínóe, vládce náš a králi!“ pravil posléze onen muž roztřeseným hlasem. „Nevěřili jsme, že ještě žiješ, ačkoli božská Ariadna přikázala po smrti tvého bratra, aby lid čekal ještě rok, než zvolí králem dítě dcery její sestry, v jehož žilách rovněž krouží vaše posvátná krev!“

„Otče! Slyšíš, otče?!“ zvolal Perilavos.

Avšak Vidvojos neodpovídal. Hleděl nevidoucíma očima na moře a muže v nízké, houpající se lodi, z jehož úst se dověděl, že se může vrátit do domu svých předků jako hrdina největší námořní výpravy a vzkřísit slávu upadajícího království.

„Kdy zemřel můj bratr a král?“

„Když nastalo období rozbouřeného moře… Nemoc ho sklátila a již z lože nevstal. Jeho tělo bylo uloženo do hrobu ještě před příchodem jara.“

Vidvojos chvíli mlčel.

„Jak je to dlouho, co jste vypluli z Amnísu?“

„Již osmkrát vstalo slunce po tom, co jsme jej opustili a nikde nepřistáli, ale pluli přímou cestou k tomuto pobřeží širým mořem, aniž jsme potkali nějakou loď.“

„Lid stále věří, že se vrátím se svou věrnou posádkou?“

„Mnoho jich nepřestalo doufat a všichni se modlili za tvůj šťastný návrat, protože se po celém ostrově šíří zprávy o velkém nebezpečí, a národy, které dosud v pokoře skláněly hlavy před dvojitou sekerou, reptají stále hlasitěji… Zlé by to bylo znamení, kdyby zasedlo v tak pohnutých dobách dítě na Mínóův trůn. Už jenom proto všichni toužebně čekají na tvůj návrat!“

Vidvojos zvedl ruku a pokynul mu:

„Přikaž plavcům, aby se přiblížili k Angelovi, a potom přistup ke mně a opakuj mi ještě jednou, cos právě řekl, neboť znepokojivé zprávy mi přinášíš.“

Za soumraku osmého dne spatřili na dalekém východním obzoru maličký temný bod, který se stále zvětšoval, dokud nad ním nespustila závěs nastávající noc. Hleděli na něj s úctou, jako by se před nimi opět vynořila tvář boha. Tentokrát však nebyl v jejich srdcích strach, ale radost, radost tak veliká, že mnozí měli hrdlo stažené a plakali, netajíce se slzami.

Neboť daleká hora, jejíž vrchol se zvolna hroužil ve tmě, ležela na západním pobřeží Kréty.

Když se k nim s nadcházející nocí břehy ostrova ještě víc přiblížily, vrátili se zpět na širé moře, protože božský Vidvojos chtěl připlout do Amnísu neočekávaně, aby vzbudil u toužebně jej očekávajícího lidu ještě větší radost a obdiv. Pokud si přál, aby si lid zapamatoval tuto chvíli, pak nikoli kvůli své božské osobě, ale především s ohledem na svého syna, jehož skráně chtěl vyzdobit korunou a sám mu být jedině rádcem, aby ho mládí nepudilo k nerozvážnostem, protože vládce, kterého Kréta potřebovala, měl být nejenom dobrý mořeplavec, nýbrž i statečný a rozumný člověk.

Těmito úvahami se obíral v myšlenkách, když ležel na kůžích rozprostřených pod stožárem a zabodával oči do tmy, zakrývající odlehlé břehy.

Za ranního úsvitu uviděli v dálce hory obklopující Amnísos a posvátný Knóssos v údolí.

„Vbrzku spatříme první loď, která se bude vracet do přístavu nebo z něho vyplouvat,“ pravil Perilavos. „Zadržíš ji a vyšleš zpět do Amnísu, aby nám připravila důstojné uvítání, jaké přísluší nejenom vládcům, ale i mořeplavcům, kteří obepluli celý svět?“

Vidvojos potřásl s úsměvem hlavou.

„Věz, synu, že čím více je člověk překvapen nějakou věcí, kterou neočekával, tím déle si ji uchová v paměti, tím významnější mu potom připadá. Bude lepší, zastihneme-li město nepřipravené, probouzející se k pracovitému dni.“

Avšak Perilavos, radující se s celou posádkou z šťastného obratu událostí, který jim otevřel brány domova a uhasil dík Mínóově smrti strašlivé nebezpečí, jež se nad nimi dosud vznášelo, planul netrpělivostí a nemohl se dočkat okamžiku, kdy se všechen lid vyhrne na pobřeží a bude je oslavovat jako hrdiny.

Konečně nastala dlouho očekávaná chvíle. Obepluli pásmo západního pohoří a spatřili malý ostrůvek položený před přístavem. Všichni si vzpomněli na dávný den, kdy jej naposledy míjeli a loučili se s ním jako s posledním koutem drahého domova.

Moře před nimi však bylo pusté a město tiché, téměř neviditelné v blankytném oparu časného rána. Zdálo se, že dosud hluboce spí.

Vesla se rychle zvedala a klesala, každý chtěl co nejvíc uspíšit chvíli návratu. Spatřili pobřeží a vysoké domy, otočené průčelím k moři.

Terteus, který stál na zobci spolu s knížetem, Perilavem a těmi, kdo toho dne neměli službu u vesel, je napjatě pozoroval přimhouřenýma očima.

„Co se to stalo? Kdo nás bude vítat, když v přístavu není jediná loď a ani na nábřeží nevidím…,“ bručel spíš pro sebe.

Zarazil se. Ostatní se rovněž rozhlíželi s údivem. Amnísos stál před nimi tichý a mrtvý, jako by nebyl nejlidnatějším a nejrušnějším pobřežním městem na světě.

Angelos obeplul ostrůvek a rychle se blížil ke kamennému nábřeží.

„Domy…,“ zašeptal náhle roztřeseným hlasem Perilavos. „Pohlédněte!“

A tu uviděli, že průčelí honosných vysokých, nádherně zbarvených domů leží v troskách, proměněné v hromadu suti a ohořelých zdí.

Pobřeží bylo liduprázdné.

Mlčky přirazili k břehu, vyhodili lana a vyvázali loď. Sestoupili na nábřeží. Nad městem se vzneslo hejno černých ptáků, opsalo ve vzduchu velký kruh a opět se spustilo dolů, kde je očekávala bohatá pastva.

Pastvou jim byly lidské mrtvoly, strašlivě zohavené kopími a rozsekané meči.

Prvního člověka spatřili před troskami paláce v Knóssu, kam došli kolem poledne. S pláčem prohrabával zbořeniště a dal se bez odporu odvést před tvář bohům podobného Vidvoje.

Od onoho člověka, který ihned poznal knížete, se dověděli, co se stalo před osmi dny. Do města připlulo nesčetné množství lodí vedených králi ostrovů a krajin, jež dosud odváděly daně Krétě. Část bojovníků zaútočila pod rouškou noci na Amnísos, ostatní se uchýlili nejdřív do odlehlého zálivu, potom přešli pahorky a přepadli spící palác, kde Théseus, aténský kníže, držený jako rukojmí spolu s mnoha jinými královskými syny, přepadl palácové stráže a otevřel brány nájezdníkům.

Jejich nenávist ke Krétě byla tak veliká, že neloupili, ale hlavně vraždili. Zabili každého, koho potkali, lhostejno, zda byl vysokým hodnostářem, sluhou nebo prostým rolníkem. Když oheň, založený v paláci začal uhasínat, zbořili jej. Pravili, že neponechají z království Kréty kámen na kameni, že je zničí tak, aby už nikdy nikdo neobjevil stopu jeho někdejší slávy. A tak obepluli celý ostrov, vyvrátili všechna města a zaplavili svou ničivou přítomností vše kromě horských vrcholů a divokých úvozů, kam se ukryli vesničané a ti, jež útok zastihl za hradbami měst, ale takových bylo velmi málo. A hněv nájezdníků byl tak veliký, že posekali meči všechny vinice i olivové háje, zničili zahrady a holýma rukama káceli sloupy podepírající ohořelé zdi.

A když dokonali dílo zkázy a naživu nezůstal nikdo, na němž spočinuly jejich zraky, odpluli na jiné ostrovy, kde ještě vládla Kréta, aby vybili do posledního všechny, kdo jí sloužili. Potopili rovněž každou loď spolu s posádkou bez ohledu na náklad, který vezla, jako by jejich jedinou touhou byla zkáza a zmar všeho, co připomínalo Krétu, a nikoli lup.

Onen člověk pravil rovněž knížeti, že viděl z vrcholu hory, jak odplouvají na východ, že dosud nikdy nespatřil takové množství lodí, že celé moře bylo zakryté plachtami.

Chtěl ještě vyprávět o zničení přístavu, ale síly ho opustily a omdlel.

Božský Vidvojos, který od chvíle, kdy stanuli na nábřeží v Amnísu, nepromluvil jediné slovo, ukázal na něho řka:

„Hle, můj jediný poddaný, jehož jsem králem! Proto jsme obepluli svět, synu můj, abych tě přivezl zpátky do míst, kde nás ohrožuje už nikoli nenávidějící bratr, ale celý svět. Až se dovědí, že žijeme, že posvátný Mínótaurův rod nebyl vyhuben, zaženou nás jako divokou zvěř do pasti a neustanou, dokud nás nezničí. Rozsápou nás, aby utišili svou nenávist a setřásli jednou provždy strach, jimiž je po staletí naplňovalo naše jméno.“

Zvolna si přejel rukou po čele a přistoupil k roztříštěnému zábradlí na střeše paláce, z něhož pozorovali moře trosek pod sebou.

„Proč jsem nezahynul od barbarského šípu?“ pravil tiše. „Postavili byste mi v daleké zemi vysokou mohylu a oplakávali mě. Odpočíval bych v pokoji a nikdy se nedověděl, že se krétské království rozpadne v trosky ve chvíli, kdy ti budu chtít nasadit na skráně Mínóovu korunu! Mrtvý bych snil o rodných březích. Sám vidíš, synu, co z toho zbylo. Všechny mé sny se zhroutily, proměnily v prach, zatímco já žiji!“

Otočil se k Perilavovi, který stál za ním opřen o kopí, rty sevřené.

„Jsi již dospělý,“ pravil s mírným údivem, jako by si toho všiml až teď. „Máš-li si zachránit život, bude lepší, když zůstaneš sám. Jsi mladý a snad ještě najdeš v životě štěstí, i když jím nebude koruna. Věz, že mládí samo je královstvím!“

Natáhl ruku a lehce se dotkl synovy tváře. Hned ji však odtáhl, otočil se, rozepjal paže a bez hlesu se vrhl dolů jako velký pták, raněný v letu.

Jeho tělo hluše dopadlo na kamennou suť pod palácem.

Příštího dne pohřbili v horách tělo bohům podobného Vidvoje. Pochovali jej v hluboké mohyle, zahaleného do velké plachty s hlavou býka, pod níž proplul celý svět, a na hruď mu položili kamennou Mínóovu sekeru, Ariadnin to dar. Když sešli z hor do mrtvého města, stanuli na nábřeží. Věděli, že nastal čas, kdy se každý z nich musí rozhodnout, co hodlá učinit.

Všichni hleděli mlčky na Perilava, který nepronesl od otcovy smrti jediné slovo.

Terteus před ním hluboce sklonil hlavu a řekl:

„Ačkoli tvé království leží v prachu a jistě se již nikdy nepozvedne, protože mu to nepřítel nedovolí, budeš vládcem této země, dokud budeš živ. Proto dovol. Perilave, abychom ti vzdali čest, neboť nastal čas, kdy se budeme muset rozejít.“

Po těchto slovech přitiskl ruku k čelu. Ostatní učinili po jeho příkladu totéž. Tak velká byla úcta k jeho božským předkům, že jim kázala pozdravit ho jako krále, i když byl jejich druhem, a to nejmladším ze všech.

Třebaže se Terteus v duchu radoval ze strašlivého úpadku Kréty, upřímně želel Vidvoje, neboť v něm viděl člověka ušlechtilého, udatného, v jehož srdci nebylo místa pro krutost.

Perilavos zvedl hlavu a pohlédl na Tertea, jako by nechápal význam jeho slov.

„Proč bychom se měli rozcházet?“ otázal se, ale hned smutně dodal: „Máš pravdu, Tertee. Jakmile se nepřátelé Kréty dovědí, že jsem zůstal naživu, každý, kdo bude při mně stát, zahyne. Odejděte tedy v pokoji!“

„Co tím chceš říct?“ Terteova tvář se pokryla ruměncem. „Myslel jsem, že zde zůstaneš s těmi, kdo pocházejí z tvého lidu a usadí se zde.“

„Kam bych mohl odtud odejít?“ Perilavos se žalostně usmál. „Znáš snad zemi, která přijme dědice Mínóova trůnu, syna Kréty, smrtelně nenáviděné celým světem a zničené tak, že z ní nezůstalo nic kromě vzpomínek?“

„Co chceš tedy učinit?“ otázal se Terteus.

„Mohl bych se vrhnout ze skály, jako to učinil můj otec, nebo se probodnout mečem… Uchránilo by mě to možná před mnohým utrpením, které mi způsobí v budoucnu moji nepřátelé. Kdo uvěří, že nechci, ani jsem nechtěl nikdy vládnout, i když si to můj otec tolik přál. Život, který jsem vedl od chvíle, kdy jsme nasedli na Angela, byl pro mne nejkrásnějším životem, jaký jsem mohl prožít. Ty, Bělovlasý a Hermostajos s veselou lící, i vy všichni jste mi byli milejší než veškerá království světa, ačkoli jsem se to nikdy neodvážil svému otci povědět.“

Odmlčel se.

„A kdybys…,“ pravil náhle Terteus a zarazil se. Potom však přemohl rozpaky a pokračoval: „Když tvé království bylo smeteno a ty nechceš odejít do hor, shromáždit tam ty, kteří ještě zůstali naživu a vládnout jim, proč bys nemohl odjet s námi? Angelos stojí v přístavu a čeká, až se opět chopíme vesel!“

„A nebál by ses mě přijmout na svém ostrově, Tertee?“

„Budeš-li tam chtít zavítat, kdo se o tom doví? Odplul jsi z Kréty jako dítě, vrátíš se jako dospělý jinoch! Nikdo tě nepozná a tvoji věrní druhové, zde shromáždění, tě určitě nezradí! A protože se dřívější svět zhroutil a nikdo již nevládne mořím, proč bychom se neměli vbrzku opět vydat do světa a založit na nějakém pustém ostrově nové království, nebo je dobýt na barbarech, jako to učinili moji otcové stejně jako tvoji, než se usadili na Krétě?“

Zmlkl a rozhlédl se kolem sebe, zvědav, jak přijmou jeho slova ostatní. Ačkoli se žádný neozval ani slovem, věděl, že jim mluví z duše. Tato krajina se jim jevila tak hrůzná, že všichni prudce zatoužili po dalekých pevninách a nezměřitelných mořích.

„Když svolíte, odplujeme nejdřív na můj ostrov, kde jsem byl jistě mnohokrát oplakán, a má manželka, sličná Vasan, rovněž pláče celé noci, neboť nosí mé dítě ve svém lůně a chce být mezi ženami, až přijde její čas!“

Potom se obrátili k Perilavovi:

„Chceš-li, budeš v mém domě vítán a bude tvým domem. Budeš-li si chtít vzít za manželku některou z mých krásných sester, dám ti ji, a ačkoli tvé království leží v troskách, bude to největší pocta pro můj rod!“

Perilavos chvíli hleděl do přítelovy tváře, jako by z ní chtěl vyčíst, kolik pravdy je ve smělé výzvě, vržené světu, ke kterému patřil a který se spikl proti jeho království. Ale patrně vyčetl v jeho očích upřímnost, protože rozpřáhl ruce a srdečně ho objal. Oba od sebe vzápětí odstoupili, jako by se styděli za tak horoucí projev přátelství.

„Pojďme!“ pravil chraptivým hlasem Terteus. „A až skončí období rozbouřeného moře, odplujeme opět z mého přístavu, ukrytého mezi skalisky. Pamatujte, že máme obrovské bohatství! Díky němu se každý z vás může stát knížetem, až k tomu dozraje čas!

„Sám buď knížetem!“ zabručel tiše Hermostajos, který se vracel s Bělovlasým k lodi daleko od ostatních. „Mně ponech mé bohatství, abych si za ně koupil džbán vína! A až v něm uvidím dno, koupím si ještě jeden!“

„A co učiníš se zbytkem svého bohatství?“ otázal se Bělovlasý, kterého přítelova slova tak rozveselila, že zapomněl na mrtvoly i trosky vymřelého města.

„Koupím si ještě jeden džbán!“ pravil po úvaze Hermostajos. „A potom ještě jeden!“

Skočil na palubu.

A když se vesla ponořila do vody, Angelos minul ostrůvek a obrátil zobec na východ, otočil se k Bělovlasému, který usedl na lavici za ním, a dodal:

„A potom ještě jeden!“