Walter Farley

Černý hřebec 01.

1 Na cestě domů

Nákladní loď Drake odrazila od indického pobřeží a namířila tupou příď k Arabskému moři a domů do Anglie. Zvolna brázdila vody oceánu na západ do Adenského zálivu. V podpalubí měla naloženou kávu, rýži, čaj, olejnatá semena a jutu. Z jediného komína se valil hustý černý kouř, až rozpálené nebe bez mráčku potemnělo.

Alexander Ramsay, kterému říkali kamarádi doma v New Yorku Alek, se vykláněl přes zábradlí lodě a pozoroval, jak kolem jejích boků plyne voda. Zrzavé vlasy se mu v rozžhaveném slunci rozhořely ještě jasněji než jindy. Opřel se opálenými lokty celou vahou o zábradlí a pihovatým obličejem se otočil zpátky k pobřeží, které se rychle ztrácelo z dohledu.

Tyhle dva měsíce v Indii si skutečně užil. Strýček Ralph mu bude chybět. A taky výlety do džungle. Dokonce i řvaní panterů a všechny další tajemné zvuky džungle. Už nikdy nebude považovat práci misionáře za něco snadného. Ba ne, pane, být misionářem znamená být veliký a silný, vydržet hodiny a hodiny v sedle a umět hledat cestu ve spleti stezek v džungli. Alek sjel pyšně pohledem po tvrdých svalech na svých rukou. Strýc Ralph ho naučil jezdit na koni - věc, po které toužil nejvíc na světě.

Teď s tím byl konec. Doma si zajezdi jen výjimečně.

Alek rozevřel pěst a s láskou si prohlížel zavírací nůž na své dlani. Bylo na něm zlatými písmeny napsáno: Alekovi k narozeninám, Bombay, Indie. Vzpomněl si na strýcova slova: „Nůž se ti, Aleku, může někdy hodit.”

Najednou mu na rameno dopadla těžká ruka. „Tak, chlapče, a už jsi na cestě domů,” ozval se chraplavý hlas se silným anglickým přízvukem.

Alek se podíval na vrásčitou ošlehanou tvář kapitána lodě. „Ahoj, kapitáne Watsone,” odpověděl. „Je to dost dlouhá cesta domů. Do Anglie s vámi, a pak do Ameriky na Majestiku.”

„Celkem tak čtyry tejdny plavby, chlapče, ale ty vypadáš na docela slušnýho námořníka.”

„To jsem, pane. Cestou do Indie se mi neudělalo špatně ani jednou, a že jsme měli bouřlivou plavbu,” řekl pyšně Alek.

„Kdys přijel, chlapče?”

„V červnu, pane, s přáteli mého otce. Dovezli mě ke strýci v Bombaji. Znáte strýce Ralpha, viďte? Doprovázel mě na loď a mluvil s vámi.”

„Ano, znám tvýho strejdu, skvělej člověk… A teď jedeš domů sám?”

„Ano, pane. Příští měsíc mi začíná škola. Musím tam být.”

Kapitán se usmál a vzal Aleka za loket. „Pojď se mnou, ukážu ti, jak se tahle loď řídí a jak to v ní funguje.”

Kapitán i posádka byli na Aleka milí, ale dny mu ubíhaly monotónně a pomalu. Parník Drake si zvolna razil cestu vodami Adenského zálivu a směřoval k Rudému moři. Na hlavy několika málo pasažérů nemilosrdně pražilo tropické slunce.

Drake sledoval arabské pobřeží - nekonečné pláně, holé pouště. Alek však nemyslel na vyprahlý písek. Pro něj znamenala Arábie místo, kde chovají ty nejskvělejší koně na světě! Jestlipak se ostatní na lodi dívají na koně stejně jako on? Kůň byl pro Aleka tím nejbáječnějším stvořením.

Jednoho dne zamířili do malého arabského přístavu. Když najížděli k nevelkému výkladišti, uviděl Alek skupinu Arabů, jak vzrušeně přechází po břehu. Bylo jasné, že loď se tady asi moc často neukáže.

Jakmile však dopadl lodní můstek s rachotem na břeh, uvědomil si Alek, že celé pozdvižení nezpůsobila jen jejich loď. Arabové se shlukovali uprostřed přístaviště. Alek uslyšel pronikavé, hlasité, ostré zaržání - nikdy nic takového ještě neslyšel - a pak uviděl velikého černého koně, jak se vzpíná na zadních. Přední nohy mu trčely vysoko do vzduchu, oči měl zavázané bílým šátkem. Dav domorodců se rozprchl.

Zvíře bylo pokryté bílou pěnou, tlamu dokořán, zuby obnažené. Byl to obrovský, třpytivě černý kůň - příliš veliký na to, aby to byl čistý arab. Hříva se mu vzpínala vzhůru jako chochol a pak spadala dolů. Měl dlouhý štíhlý krk, který se klenul až k malé, divoce krásné hlavě. Byla to hlava toho nejbujnějšího stvoření-hřebce narozeného ve volné přírodě - byl krásný, nezkrotný, skvostný. Jeho tělo bylo tak báječně dokonalé, jako byla jeho duše nespoutaná a tvrdá.

Znovu se postavil na zadní a hlasitě zaržál. Alek ani nemohl uvěřit svým očím a uším. Měl před sebou skutečného divokého hřebce, takového, o jakém četl a snil!

Od hřebcovy ohlávky vedly dva provazy, za které ho čtyři muži drželi a chystali se ho odtáhnout k lodnímu můstku. Chtěli naložit hřebce na loď! Jakýsi člověk tmavé pleti v evropském obleku a s bílým turbanem na hlavě jim udílel stručné rozkazy v arabštině. V ruce držel bič. Náhle obešel koně zezadu a švihl ho bičem přes stehna. Hřebec vyrazil takovou rychlostí, že skopl jednoho z Arabů, kteří drželi provazy. Muž padl na zem a ani se nehnul. Kůň, kterému začal Alek v duchu říkat Black, zafrkal a zprudka se zhoupl. Jestli Alek mohl kdy vidět, jak umí kůň nenávidět, pak to bylo právě teď. Už ho dostali do půlky můstku. Aleka zajímalo, kam ho asi dají, jestli se jim vůbec podaří dostat ho na loď.

A najednou tam byl! Alek sledoval kapitána Watsona, jak zběsile mává rukama, křičí na muže a gestikuluje, aby přitáhli hřebce na záď. Chlapec je z bezpečné vzdálenosti následoval. Teď teprve uviděl provizorní stáj, do níž se chystali černého krasavce dostat. Kdysi to bývala slušně veliká kajuta. Drake nebyla loď zařízená na převážení zvířat a celý nákladní prostor vyplňovalo do posledního místečka zboží.

Konečně dostali zvíře před stáj. Jeden z mužů vyšplhal na střechu kajuty a stáhl hřebci šátek z očí. V tu chvíli znovu šlehl tmavý muž s bílým turbanem zvíře po zadku a to vrazilo do stáje. Alek byl přesvědčený, že kajuta tohle nemůže vydržet. Hřebec se vrhl na dřevěné ostění, až třísky lítaly. Zpod kopyt sršely jiskry, boční stěny úpěly pod ranami silných nohou. Vysoké rezavé zaržání prořízlo vzduch. Alekem projel tak hluboký pocit lítosti, až se celý zachvěl. Divokého hřebce zvyklého na volnost tu zavřeli do stáje, ve které se stěží otočil!

Kapitán Watson rozčileně diskutoval se snědým mužem v bílém turbanu. Zřejmě nečekal, že mu naloží na loď zrovna takovýhle náklad! Muž s turbanem pak vytáhl ze saka tlustou peněženku, odpočítal bankovky a předal je kapitánovi. Watson pohlédl na bankovky, pak na stáj a potom pokrčil rameny, zastrčil peníze do kapsy a odešel. Cizinec svolal Araby, kteří mu pomáhali koně naložit, rozdal jim bankovky a pak je poslal na břeh.

Brzy se Drake znovu houpal na vlnách. Alek z paluby pozoroval vzdalující se přístav a skupinku lidí, kteří se shlukli kolem nehybné postavy Araba sraženého mohutným kopytem černého hřebce. Pak se otočil ke stáji. Člověk s turbanem zmizel ve své kajutě a u stáje zůstali jen zvědaví cestující. Černý kůň uvnitř stále ještě zuřil.

Pro Aleka, cestující i posádku nastaly vzrušující dny. Aleka by nikdy v životě nenapadlo, že může existovat tak statečné a nezkrotné zvíře. Dlouho do noci se celou lodí nesly ohlušující duté rány. Kůň nepřestával kolem sebe kopat silnýma nohama. Námořníci vyztužili zvenku stáj novou konstrukcí. Snědý muž s turbanem byl nyní ještě tajemnější než dřív, chodil stále sám a mluvil jen s kapitánem.

Drake proplul plnou parou Suezským průplavem do Středozemního moře.

Jedné noci se Alek vykradl na palubu, zatímco ostatní cestující hráli dole karty. Pozorně naslouchal. Černý hřebec byl dnes klidný. Rychle přešel ke stáji. Zpočátku nic neviděl ani nic neslyšel, ale jak jeho oči postupně přivykly tmě, rozeznal Blackovy růžové nozdry. Kůň měl hlavu vystrčenou z okénka ven.

Alek zkontroloval dlaní, jestli má v kapse stále ještě kostky cukru, které si vzal v jídelně, a pomalu se přibližoval ke koni. Vítr vál proti němu, takže odnášel jeho pach pryč. Už byl docela blízko. Black se díval na otevřené moře s ušima nastraženýma dopředu. Jemné nozdry se mu zachvívaly a černá hříva plála ve větru jako plameny. Alek z něj nedokázal spustit oči. Může vůbec existovat tak dokonalé zvíře?

Teď se hřebec otočil a zadíval se přímo na Aleka. V očích mu zaplálo a vzduch znovu prořízlo ostré zaržání, které Alek poprvé uslyšel v přístavu. Kůň zmizel ve stáji. Alek vytáhl z kapsy cukr, položil ho na okraj okna a odešel do kajuty. Když se později vrátil ke stáji, byl cukr pryč. Od toho dne se noc co noc vyplížil na palubu ke stáji, položil na okno cukr a ztratil se. Někdy Blacka zahlédl, jindy jen slyšel dupot kopyt na dřevěné podlaze.

2 Bouře

Drake zastavil v Alexandrii, Bengasi, Tripolisu, Tunisu a v Alžíru, minul gibraltarské skály a pak se stočil nahoru podél portugalského pobřeží. Právě za sebou zanechal mys Finisterre na španělském pobřeží a za pár dní, prohlásil kapitán Watson, budou už v Anglii.

Alek by rád věděl, proč vezou Blacka do Anglie. Možná na chov, nebo snad na dostihy. Šikmá ramena, široký hrudník, silné nohy, kolena ani vysoko, ani nízko - to jsou znaky rychlého a vytrvalého zvířete. Takhle to Aleka naučil v Indii strýc.

Jedné noci se Alek zase vydal na obvyklou výpravu ke stáji s kapsami plnými kostek cukru. Bylo horko a dusno, černé mraky zakryly všechny hvězdy a v dálce křižovaly oblohu dlouhé blesky. Black měl hlavu vystrčenou z okénka. I dneska se díval na moře, jen nozdry se mu chvěly víc než kdy jindy. Otočil hlavu k Alekovi, zaržál a díval se na moře dál.

Alekovi poskočilo srdce radostí - kůň se před ním poprvé neschoval do stáje. Popošel blíž. Položil si na dlaň kostku cukru a váhavě ji hřebci nabídl. Black se znovu otočil a zaržál - tentokrát jemněji. Alek se ani nehnul. Takhle blízko se ještě ani on, ani nikdo jiný k Blackovi nedostal od chvíle, co ho nalodili. Neodvážil se však natáhnout ruku blíž k obnaženým zubům a ohrnutým nozdrám a raději zase položil cukr na okno. Kůň se podíval na cukr, pak na chlapce, pomalu se pohnul a pustil se do sladké pochoutky. Alek ho chvíli pozoroval s pocitem hlubokého uspokojení. Potom se rozpršelo a Alek se vrátil do kajuty.

V noci ho něco náhle vyburcovalo ze spánku. Drake se divoce nakláněl sem a tam, až Alek spadl na podlahu. Zvenku slyšel ohlušující burácení hromů a viděl blesky, jež osvětlovaly kajutu jako ve dne.

První Alekova mořská bouře v životě! Stiskl vypínač - světlo nesvítilo. Další blesk ozářil celou kajutu. Uviděl, že ze stolku spadlo všechno na zem a podlaha je plná střepů. Rychle si natáhl kalhoty a košili a zamířil ke dveřím. Hned se však zarazil a vrátil se zpátky k posteli. Klekl si, sáhl pod postel a vyndal záchrannou vestu. Doufal, že ji nebude potřebovat, ale oblékl si ji.

Otevřel dveře a vydal se vrávoravě na palubu. Poryv větru ho zahnal zpátky do chodby. Zachytil se zábradlí a zadíval se do temné prázdnoty před sebou. Tu a tam k němu skrz hukot větru dolehl křik kapitána Watsona a posádky. Mohutné vlny se přelévaly přes Drakea od jednoho konce na druhý. Cestující se v panické hrůze vyhrnuli na chodbu. Alek byl opravdu vyděšený. Ještě nikdy nic podobného nezažil!

Drake se prodíral nespočetnými vlnami, chvěl se, nakláněl do stran, zdálo se, že už to trvá celé hodiny. Zuby nehty se však držel na hladině. Hromy a blesky neustávaly, pořád se stejnou silou bičovaly oblohu a moře znásobovalo jejich burácivý rachot.

Alek viděl ze svého místa na kraji chodby námořníka, jak se snaží dostat směrem k němu. Zoufale zápasil s bouří, aby se udržel zábradlí. V tu chvíli se Drake naklonil a přes palubu se převalila obrovská vlna. Když voda odtekla, byl námořník pryč. Alek zavřel oči a modlil se.

Bouře pomalu ztrácela na síle a Alekův strach začal roztávat. Vtom však jako by shůry vytryskl ohnivý proud a padal na ně. Ozval se ostrý praskot a loď se otřásla. Náraz mrštil Aleka obličejem na palubu a omráčil ho. Když se mu začalo vracet vědomí, cítil, že leží na břiše a obličej má horký a lepkavý. Ohmatal si ho rukama, a když je odtáhl, měl je pokryté krví. Potom si uvědomil, že po něm někdo šlape. Všude jen samý nářek a křik, cestující se snažili přes něj dostat ven! Drake se nehýbal, motory utichly.

Alek se s námahou zvedl a vlekl se po palubě. Vyděšenýma očima pozoroval, co se kolem něj děje. Blesk téměř rozřízl loď vpůli! Šli ke dnu! Zvláštní bylo, že se najednou - teď, kdy se blížil jeho konec - cítil tak klidný. K záchranným člunům se hrnuli lidé a kapitán Watson křičel povely. Jeden člun právě spouštěli. Vtom se do něj z boku opřela obrovská vlna a převrátila ho. Všichni, kdo se do něj dostali, zmizeli pod vodou.

Pak opatrně spustili druhý člun a Alek čekal, až na něj přijde řada. Když měl konečně nastoupit, byl už člun plně obsazený.

„Počkej na další, Aleku,” řekl mu kapitán přísně, ale vzápětí mu položil ruku na rameno, aby svá slova zmírnil.

Během spouštění druhého člunu na vodu se objevil tajemný snědý cizinec, mával zuřivě rukama a cosi nesrozumitelně drmolil.

„Máte ji pod postelí!” zakřičel na něj kapitán.

Alek si všiml, že muž nemá záchrannou vestu. To už se cizinec s hrůzou v očích odvrátil od kapitána a zadíval se na Aleka. Zběsile se na něj vrhl a snažil se mu strhnout vestu ze zad. Alek se bránil, ale neměl proti tomu šílenému muži šanci. Kapitán ho prudce odtrhl a mrštil jím o zábradlí.

Alek uviděl, že si cizinec všiml spouštěného člunu, a než ho mohl kapitán zadržet, začal přelézat zábradlí. Chtěl skočit dolů do loďky! V tu chvíli sebou Drake prudce trhl, muž ztratil rovnováhu, s křikem padl do moře a víc už nevyplaval.

Snědý cizinec se utopil a Alek si okamžitě vzpomněl na Blacka. Co je s ním? Je pořád ještě ve stáji? Rychle si proklestil cestu čekajícími lidmi a spěchal na záď. Jestli je hřebec naživu, pustí ho ven a dá mu příležitost bojovat o život.

Stáj byla pořád ještě neporušená a Alek slyšel v lomozu běsnící bouře pronikavé ržáni. Vrhl se ke dveřím, odsunul těžkou závoru a otevřel. Dupot kopyt na okamžik ztichl a zevnitř se nic neozývalo. Alek pomalu ustupoval.

Pak uviděl Blacka. Držel hlavu vysoko vzhůru a rozčileně funěl. Najednou si však odfrkl a vrhl se rovnou k zábradlí a k Alekovi. Chlapec stál jako přikovaný, nemohl se ani pohnout. Jednou rukou se držel zábradlí, které bylo právě v tom místě přeražené, takže mezi ním a vodou už nezbylo vůbec nic. Black těsně před Alekem uhnul a chlapec si uvědomil, že kůň míří do mezery v zábradlí. Cestou se otřel o Aleka ramenem, takže se chlapec rázem ocitl ve vzduchu. Letěl a cítil blízko nad hlavou vodu. Když se vynořil, patřila jeho první myšlenka lodi. Pak uslyšel výbuch a už jen zahlédl, jak Drake klesá do hlubin. V zoufalství se rozhlédl kolem. Kde je záchranný člun? Žádný neviděl. Zato pár metrů od sebe zahlédl plavat Blacka. Cosi se kolem něj mihlo - provaz! Ten, který měl Black uvázaný k ohlávce! Tentýž provaz, kterým hřebce dotáhli na loď, ale pak už se ke zvířeti nikdo nedostal tak blízko, aby ho odvázal. Alek bez přemýšlení hrábl rukou po provazu. A už ho kůň táhl mořem.

Vlny byly pořád ještě vysoké, ale záchranná vesta Alekovi pomohla udržet se na hladině. Nemyslel moc na to, co udělal, byl příliš unavený. Věděl jen, že buď může zůstat sám ve vodě, anebo se může nechat táhnout Blackem. Jestli má zemřít, zemře raději s tím nádherným hřebcem po boku než sám. Naposledy se ohlédl a uviděl poslední kousek lodě, jak mizí pod hladinou.

Hodiny a hodiny bojoval Alek s vlnami. Provaz si bezpečně uvázal kolem pasu, ale hlavu už jen stěží držel nad vodou. Najednou provaz povolil. Black se zastavil! Alek vyděšené čekal, co se bude dít. Napínal zrak do tmy a jediné, co spatřil, byl tmavý obrys hřebcovy hlavy. Hlasité zaržání prořízlo mořský vzduch! Po několika minutách se provaz znovu napnul. Kůň změnil směr plavání. Po další hodině bouře polevila, moře se teď vzdouvalo a přelévalo nahoru a dolů. Na obzoru se objevily první známky svítání.

Black se během noci zastavil celkem čtyřikrát a pokaždé pozměnil směr cesty. Alek přemítal, jestli Blacka vede k pevnině přirozený instinkt divokého zvířete. Vyšlo slunce a začalo nemilosrdně pražit Alekovi přímo na hlavu, takže se mu brzy udělalo špatně od žaludku. Svou roli sehrála i slaná voda, kterou v noci spolykal. Když cítil, že už nemůže dál, podíval se na statečného koně, který tolik bojoval za záchranu, a ztracená odvaha se mu hned zase vrátila.

Najednou si uvědomil, že plavou spolu s vlnami, ne už proti nim! Zatřepal zprudka hlavou, aby se mu líp přemýšlelo. Ano, plavou po vlnách! Určitě se blíží k zemi! Dychtivě se zadíval očima zalitýma slanou vodou do dálky a pak to uviděl - asi čtvrt míle před nimi ležel malý ostrov. Spíš to byl písečný útes než ostrov, ale možná tam najdou potravu a vodu a podaří se jim přežít. Čím dál rychleji se blížili k písečnému břehu, už byli u vlnolamů. Black zaržál a nehybný vzduch se zachvěl. Mohl došlápnout na dno! Jen maličko zavrávoral a potřásl černou hlavou. Jeho pohyby se rázem změnily. Rychle se rozběhl mělkou vodou.

Alekovi se až zatočila hlava, jak ho kůň táhl k pobřeží stále rychleji a rychleji. Vtom si uvědomil, do jak nebezpečné situace se dostal. Rychle musí odvázat provaz, nebo ho kůň usmýká po písku k smrti! Začal zoufale zápasit s uzlem, ale nešlo to; uzel byl příliš pevný, uvázal ho před několika hodinami tak, aby nepovolil. Břeh se blížil čím dál víc a Alek se horečně snažil zbavit provazu.

Black právě dosáhl břehu. Jakmile se dostal z vody, začal mu zpod kopyt odletovat písek. Provaz během několika hodin ve vodě nabobtnal a nedal se rozvázat. Vtom si však Alek na něco vzpomněl - nožík! Jestlipak mu zůstal v kapse? Ruka bleskem zajela do zadní kapsy kalhot, prsty zašmátraly uvnitř - a vytáhly nůž!

Teď už byli na pláži oba a kůň vláčel chlapce za sebou. Písek mu tryskal do obličeje. Rychle otevřel nůž a pustil se do provazu. Celé tělo ho pálilo, jak ho písek dřel a strhával mu šaty z těla! Black ho táhl čím dál rychleji! Piloval provaz jako šílený… ještě jeden říz… a je to! Ruce se mu rozletěly na obě strany. Pohladil písek, zavřel oči a okoralými rty zamumlal: „Měls pravdu… strýčku… Ralphe… hodil se mi.”

3 Ostrov

Alek otevřel oči. Shora mu na hlavu pražilo rozpálené slunce. Cítil, jak mu planou tváře a že má oteklý jazyk. Pomalu nadzdvihl utrmácené tělo ze země, ale hned zase padl zpátky do písku. Chvíli zůstal bez pohnutí ležet, pak se vzchopil a pokusil se znovu vstát. Vyčerpaně se vytáhl na kolena a potom se postavil. Nohy se mu třásly slabostí. Odepnul si rozedranou záchrannou vestu a nechal ji spadnout na zem.

Rozhlédl se. Zoufale se potřeboval napít. V písku uviděl otisky Blackových kopyt. Když se po nich vydá, možná najde pitnou vodu. Kůň měl určitě taky žízeň jako on. Alek klopýtal po stopách, které se ostře stočily od oceánu do nitra ostrova. Kolem dokola neviděl jedinou známku života, žádné rostliny, jen rozžhavený písek. Otočil se zpátky a podíval se na tiché, klidné moře. Tak krátká doba uplynula, a kolik se toho udalo! Co se stalo s ostatními? Přežil snad jenom on jediný?

Po několika minutách se znovu otočil a vydal se nahoru na písečný přesyp. Na vrcholu se zastavil - teď měl před sebou celý ostrov. Byl to docela malý ostrov, nejvýš tak dvě míle kolem dokola. Vypadal úplně pustý s výjimkou několika stromů a keřů a pár trsů spálené trávy. Skalnaté útesy na druhé straně ostrova spadaly prudce do moře.

Blackovy stopy vedly dolů a tam, kousek za ubohými zbytky trávy, uviděl Alek sladkovodní jezírko. Olízl si oteklým jazykem rozpraskané rty a potácel se co nejrychleji dolů. Asi sto metrů napravo od potůčku Black hladově spásal vysušenou trávu. Alekovi proběhla hlavou vzpomínka na malý arabský přístav a znovu si v duchu vybavil dav lidí kolem člověka, kterého Black srazil k zemi. Nenapadne hřebec i jeho?

Black zdvihl hlavu a přestal se pást. Alek si všiml, že se mu podařilo zbavit ohlávky. Možná se přetrhla, možná nějak sklouzla. Hříva mu ve větru vlála a hladké černé tělo celé zářilo ve slunečním světle. Jakmile kůň spatřil chlapce, projelo vzduchem známé ostré zaržání. Hřebec se vzepjal na zadní a předníma nohama zakopal divoce do vzduchu. Pak se spustil na všechny čtyři a pravým předním kopytem zahrabal v prachu.

Alek se rozhlédl. Nikde žádný úkryt, a i kdyby…, stejně neměl sílu utéct. Znovu se zadíval na koně a pozoroval ho jako v omámení. To divoké zvíře ho fascinovalo. A jak bylo blízko! Měl před sebou nejdivočejší stvoření ze všech divokých zvířat na světě - o všechno, co kdy v životě potřeboval, musel tenhle kůň bojovat: o potravu, o vůdčí postavení ve stádu, i o život. Zabíjet nebo být zabit - to bylo pro něj přirozené. Teď se zas postavil na zadní, zafrkal a vrhl se přímo k chlapci.

Alek se ani nehnul. Tělo mu vypovědělo službu. Stál a zhypnotizované pozoroval hřebce, jak se k němu blíží. Asi dvacet metrů od něj se kůň náhle zastavil. V očích mu zablesklo, ohrnul nozdry nahoru a uši přitiskl k hlavě. Pronikavě a dlouze zaržál, pak došel do půli cesty mezi Aleka a pramen a začal divoce kopat nohou do prachu.

Alek stál jako přimražený, neodvážil se pohnout. Kůň bušil kopytem do země snad hodiny, než toho konečně nechal. Díval se střídavě na jezírko, pak na Aleka a zase na vodu, zařehtal, postavil se na zadní a nakonec se dlouhým cvalem rozběhl a zmizel, odkud přišel.

Chlapec přiměl strnulé nohy k pohybu, dovlekl se k jezírku a padl vedle něj na zem. Ponořil obličej do chladivé průzračné vody. Nemohl se jí nabažit. Namočil si celou hlavu a nechal vodu stékat po zádech dolů. Pak utrhl kus košile a omyl si vychrtlé tělo od hlavy k patě. Teď se cítil mnohem líp. Odplazil se do stínu keřů na břehu jezírka, natáhl se a okamžitě vyčerpáním usnul.

Během noci se jedinkrát probral a otevřel rozespalé oči. Skrze keře uviděl vysoko nad sebou oblohu posetou hvězdami. U potoka se pár kroků od něj pohnula vysoká černá postava - Black! Zhluboka se napil, pak zvedl hlavu, nastražil uši, otočil se a odklusal pryč.

Nazítří ráno se Alek probudil hlady. Už den a půl neměl nic v ústech! Zdvihl se a došel se napít k prameni. Teď musí najít něco k jídlu. Ušel hodný kus cesty, než objevil něco, co mohlo být jedlé - jakýsi keř s bobulemi, které ještě nikdy neochutnal. Protože ale možná nic jiného na ostrově nenajde, pustil se do nich.

Poté se vydal na průzkum. Zjistil, že mezi písečnou dunou, kterou včera přelezl, a skalnatými útesy na druhé straně ostrova se rozkládá pustá rovina. O zlézání skal se ani nepokusil. Na celém ostrově rostlo pouze několik keřů s jedlými bobulemi a trochu ubohé trávy. S jídlem to tedy bude pro oba dva špatné. Vypadalo to, že ostrov je naprosto neobydlený - neviděl dokonce ani žádné ptáky, ani jiná zvířata.

Pomalu se vracel zpátky k prameni. Na kopci se zastavil a rozhlížel se kolem dokola po moři. Zoufale toužil uvidět loď, ale spatřil jen nekonečnou vodní pláň. Dole na pláži klusal Black a Alek při pohledu na něj rázem zapomněl na všechny starosti. Kůň proběhl elegantním rychlým krokem kolem něj, černá hříva a ocas mu vlály ve větru a pak zmizel za ohybem. Chlapec se vydal dolů k moři.

Jako další úkol si uložil vybudovat přístřeší. Nejdřív musí najít naplavené dřevo. Rozhlédl se po pláži, uviděl jeden kus a za chvíli druhý, třetí…

Několik hodin se pak lopotil se dřevem, které moře vyvrhlo na břeh, a natahal ho k prameni. Když ho všechno vyrovnal na hromadu, byl překvapený, kolik toho nasbíral. Teď potřeboval vybrat nějaký dlouhý a těžký kus. Když se mu to podařilo, přitáhl prkno ke dvěma sousedícím zakrslým stromům a vyzdvihl ho do větví tak, že se zakleslo do vidlice. Najednou se mu zachvěly ruce a musel na chvíli přestat - na šedivém prkně uviděl nápis Drake. Měl před sebou pozůstatek jednoho záchranného člunu! Na okamžik ztuhl, ale pak odhodlaně usadil prkno na místo a přivázal ho.

Potom opřel všechna ostatní prkna o tuto improvizovanou stříšku a vytvořil cosi jako stan. Volné konce přístřeší zakryl, jak mohl. Nožíkem sloupl ze stromů kůru a svázal jí všechny kusy dřeva dohromady.

Vydal se ještě zpátky na pláž a posbíral vyplavené chaluhy, aby jimi ucpal otvory mezi dřevem. Zkoumavě si prohlížel své dílo: dost se bál, že silnější vítr by mu ho mohl shodit na hlavu.

Zadíval se na oblohu. Podle polohy slunce odhadoval, že může být poledne. Žár se tak vystupňoval, že se Alek potil po celém těle a oblečení měl úplně mokré. Uřízl si ze stromu tenčí větev, vyzkoušel, zda je dost pevná, opatrně ji oloupal a zařízl na potřebnou velikost. Potom pečlivě přivázal svůj nožík kouskem kůry na konec prutu.

Za chvíli se už nakláněl nad malou zátokou, kterou ráno objevil. Pod průzračnou vodou se na dně třpytil bílý písek. Alek se posadil na břeh a dychtivě se zadíval do vody. Kdysi četl, že některé národy takhle chytají ryby. Po chvíli se voda zavlnila. Alek opatrně zdvihl improvizovaný oštěp a pak ho vší silou mrštil po kořisti. Dlouhý prut zajel do vody a zabodl se do bílého písku. Minul!

Alek vytáhl oštěp ze dna, přesedl si o kus dál a znovu trpělivě čekal. Po dlouhé době se objevila další ryba. V mělké vodě se pod ním mihlo dlouhé štíhlé tělo. Zdvihl oštěp, zamířil a hodil. Viděl, jak se nůž zabodl do ryby! Ze strachu, aby nůž při vytahování ryby nevyklouzl, skočil do vody a přitlačil oštěp ke dnu. Ruka mu sjela po prutu dolů a zoufale hledala rybu. Voda se zkalila pískem. Konečně dosáhl na konec oštěpu, ale nahmatal jen ostří nože. Ryba byla pryč!

Po celé odpoledne se Alek všemožně snažil něco ulovit. K večeru, když se setmělo, se unaveně zvedl a pomalu se vrátil do svého nového „domu”. Oči ho bolely po tolika hodinách úmorného pozorování vodní hlubiny.

Cestou se zastavil u keře s bobulemi a hladově zhltl několik hrstí. Když došel k potoku, zahlédl u něj Blacka. Zdvihl hlavu, podíval se na chlapce a pásl se dál. Pomalu popocházel od jednoho trsu trávy k druhému a vytrhával, co mohl. „Vsadím se, že má zrovna takový hlad jako já,” pomyslel si Alek, unaveně si klekl a pil.

Noc přišla velice rychle a Alek si najednou uvědomil nehybnost všude kolem sebe - žádný pták, žádné zvíře, žádný zvuk, nikde nic. Měl pocit, jako by on s Blackem byli jediné živé bytosti na světě. Na obloze zářily miliony hvězd a zdály se být na dosah. Kulatý měsíc vystoupal vysoko na nebeskou báň a jeho odraz se zrcadlil na hladině jezírka.

Black se přestal pást a vzhlédl. Jako by také pozoroval měsíc. Alek zahvízdal. Nejdřív tiše, pak hlasitěji a zase ztichl. Chvíli se nic nedělo, ale potom projelo nočním tichem vysoké zařehtání. Dobře viděl, že se na něj hřebec podíval a pak se znovu začal pást. Alek se usmál a zalezl do chatrče. Celodenní práce ho tak znavila, že okamžitě usnul.

Nazítří ráno zamířil s oštěpem rovnou k zátočině. Rozhodl se, že bude mít k snídani rybu. V poledne se najedl zase bobulí a odpoledne mu bylo špatně. Točila se mu hlava a jen stěží udržel oči otevřené.

Na hladině se objevil malý vír. Alek popadl oštěp, který si odložil vedle sebe, a klekl si. Zahlédl ve vodě šedavý stín. Zdvihl oštěp a jel s ním nad hladinou tak, jak plula ryba. Potom ho vrhl, až se oštěp v letu zachvěl. Trefil! Skočil do vody a oštěp i s rybou tlačil ke dnu. Tahle mu nesmí utéct! Nahmatal rukou nůž - a ryba tam byla! Svíjela se a bojovala o život! Dostal ji. Rychle ji vyzdvihl z vody a hodil i s oštěpem na břeh. Pak se zmoženě vydrápal sám a prohlížel si úlovek. „Má přes půl metru,” vydechl hladově. Vytáhl z ryby oštěp, vzal ji do náruče a vydal se zpátky ke svému tábořišti.

Umyl rybu v potoce, položil ji na kus prkna a oškrábal šupiny. Kdyby tak mohl teď rozdělat oheň! Vzpomněl si, jak viděl v Indii domorodce rozdělávat oheň bez zápalek - mohl by to taky zkusit.

Posbíral malé kousky kůry, suchého dřeva a staré hnízdo pouštních ptáků a rozložil všechno kolem sebe. Vybral nejsušší kus dřeva a nožem ho do půlky navrtal. Do vzniklé jamky opatrně poskládal suchá stébla trávy z hnízda. Ta jistě rychle chytnou. Potom uřízl silnější ohebný prut z nedalekého stromu, oloupal ho a jeden konec umístil do jamky. Opřel se o prut tak, aby ho ohnul, a rukou jím začal rychle točit, jako to dělají truhláři vrtákem.

Alekovi připadalo, že točí snad hodinu, než se nad jamkou objevil první nenápadný proužek dýmu. Byl už sice hrozně unavený, ale ještě přidal. Vyšlehl plamínek, pomaličku se zvětšoval, až konečně suché dřevo chytlo a Alek mohl začít přikládat. Pak popadl rybu, zabalil ji do vypraných chaluh a položil ji na oheň.

O něco později sundal rybu z ohně, ochutnal kousek a zjistil, že je hotová. Hladově se na ni vrhl a celou ji snědl.

Dny míjely v zoufalém boji o potravu a o přežití. Alek chytil už jenom jednu další rybu a nemohl spoléhat na to, že se uživí lovem. Vrátil se proto zase k bobulím, ale i těch rychle ubývalo. Podařilo se mu udržet oheň, protože žár rychle vysušil všechno naplavené dřevo, takže měl dost paliva. Jen vařit nebylo co.

Jednoho dne Alek uviděl v dálce na pobřeží červený krunýř. Pevně stiskl v ruce oštěp. Co kdyby to byla želva? Hlad ho hnal kupředu. Přestal si dávat pozor, vrhl se s nožem v ruce na krunýř a začal zběsile bodat do otvoru, kde měla být želví hlava. V zoufalství obrátil krunýř, ale byl prázdný a vybělený. Hladově zíral do duté skořápky. Jako omráčený stál a ani se nehnul. Potom se pomalu obrátil a šel zpátky do tábořiště.

Black pil u pramene. I na jeho těle se začal projevovat nedostatek potravy. Alek se ho už vůbec nebál. Hřebec pozdvihl hrdou hlavu a podíval se na chlapce. Pak se otočil a odklusal pryč. Dlouhá hříva zavlála ve větru a vzduch se rozezněl hlasitým zařehtáním.

Alek se za ním díval a záviděl mu hrdého a divokého ducha. Hřebec byl zvyklý na těžké pouštní podmínky, nejspíš ho přežije. Najednou mu z podvědomí připlul do mysli nápad: „Tady máš přece jídlo, Aleku, spoustu jídla! Stačí, když toho koně zabiješ!” Hned ale zavrtěl hlavou a sám sebe za tu myšlenku nenáviděl. Zabít zvíře, které mu zachránilo život? Nikdy - i kdyby mohl! To raději zemře první! Hřebec dorazil na vrchol kopce a zastavil se. Vypadal jako překrásná černá socha, která upírá pohled na moře.

Jednoho rána se zesláblý Alek vydal ke skalnaté části ostrova. Pobřeží tady bylo ještě pustší než na písečné části. Byl právě odliv a Alek bloudil očima po kamenitém břehu, zda by nenašel nějaké mušle nebo kraby, z nichž by se dalo získat trochu potravy. Všiml si, že všechny kameny na rozhraní vody a souše pokrývá jakýsi mech nebo lišejník. Jak se jmenovalo to, co jim dal učitel přírodopisu sníst vloni ve škole při jednom pokusu? Neříkal tomu karagén? Ano, ano, tak to bylo. Je to druh mořských řas, říkal tenkrát učitel, který roste ve velkém množství na skalnatém pobřeží Atlantského oceánu v Evropě a v Severní Americe. Když se vypere a usuší, dá se použít jako potrava pro lidi i pro zvířata. Tenhle mech tady dole - mohlo by to být ono? Alek v to příliš nedoufal.

Pomalu sestupoval nebezpečným terénem dolů. Když se ocitl na úrovni moře, začal opatrně přelézat vlhké skály. Utrhl kousek šedožlutého mechu, který je pokrýval, a zdvihl si ho k obličeji. Vonělo to stejně jako ve škole. Ochutnal. Bylo to strašně slané, ale jinak tatáž chuť, jakou si pamatoval z přírodopisu!

Dychtivě si naplnil kapsy vlhkým mechem, pak sundal košili a také ji nacpal rostlinami. Vyšplhal na útesy a rychle zpátky k potoku. U vody vysypal na zem všechno, co nasbíral, čtvrt hodiny promýval řasy sladkou vodou a rozkládal je na prkna, aby uschly. Hladově znovu ochutnal. Bylo to lepší než předtím, a hlavně - bylo to jídlo!

Právě dojídal, když slunce zapadlo za oceán a obloha rychle potemněla. V dálce se objevil kůň a mířil k prameni. Alek rychle posbíral trochu řas pro sebe a zbytek nechal na zemi vedle jezírka. Jestlipak je Black sní? Chlapec si pospíšil do chatrče a s napětím nehnutě pozoroval zvíře.

Hřebec přiklusal k jezírku, zatřásl hlavou a ponořil tlamu do vody. Dlouze pil. Když byl hotov, pohlédl směrem k Alekovi a nozdry se mu zachvěly. Pak sklonil hlavu k zemi a popošel k řasám. Očichal je, vzal si kousek a začal žvýkat. Žvýkal opatrně a dlouho a pak se natáhl pro další sousto.

Té noci se Alekovi spalo nejlíp od chvíle, kdy se ocitl na ostrově. Nalezl potravu, která udrží při životě jeho i Blacka!

4 Nejdivočejší ze všech zvířat

Nazítří se Alek znovu vydal pro mořské řasy. Když se blížil ke skalám, uviděl vedle obrovského kamene tiše stát Blacka. Na černém těle se nepohnul ani sval, jako by ho nějaký malíř namaloval na bílou skálu.

Alek sešplhal až k malé dutině a zastavil se, aby se rozhlédl po skalách pod sebou. V tu chvíli uslyšel tak pronikavé zaržání, až tuhla krev v žilách. Takový zvuk hřebec ještě nikdy dřív nevydal. Alek k němu vzhlédl.

Kůň stál na zadních, zuby obnažené, a najednou vyrazil mohutným skokem jako střela od balvanu k Alekovi. Každým pohybem byl blíž a blíž, už se ocitl téměř nad Alekem a vtom zabrzdil. Bylo to jako bouře. Znovu se vzepjal na zadní. Alek polekaně uskočil stranou, zakopl a upadl na zem. Black kopal předníma nohama přímo nad ním a potom dopadl na všechny čtyři kousek od něj! A znovu se zdvihl na zadní, a zas a zas bušil kopyty do země, až se i s Alekem celá otřásala. Ani na chvilku přitom nespustil oči z půdy pod sebou.

Dusot kopyt slábl, až docela ustal. Hřebec vysoko zvedl hlavu a mocně zařehtal, potřásl hřívou a poodešel stranou. Chřípí se mu stále ještě chvělo vzrušením.

Alek se opět postavil na nohy a opatrně se šel podívat na místo, které Black rozdupal. Byl tak zmatený, že vůbec nevěděl, co si má o tom myslet. Pak uviděl na zemi potrhané kousky dlouhého žluto-černého hada a rozdrcenou hlavu s jedovými zuby. Ohromilo ho, že na ostrově žije ještě někdo jiný než on a Black. Pak mu došlo, že jediné kousnutí toho hada mohlo znamenat dlouhé trápení a třeba i smrt. Jako ve snách se podíval na hřebce, který stál jen pár metrů od něj. Zabil Black hada proto, aby mu zachránil život? Začínal si snad uvědomovat, že jeden druhého potřebují, mají-li přežít?

Pomalu se vydal ke koni. Hřebci vlála hříva ve větru, svaly mu jen hrály, oči těkaly sem a tam, ale neuhnul a nechal Aleka, aby přišel až k němu. Chlapec mu chtěl říct, že se ho nemusí bát, že mu neublíží. Opatrně proto natáhl ruku k Blackově hlavě. Kůň uhnul, ale jen tak daleko, aby nemusel ustoupit. Alek popošel blíž a jemně se ho na okamžik dotkl z boku. Hřebec se nepohnul. Alek se odvážil dotknout divoce krásné hlavy. Black couvl a trochu se otřásl. Chlapec na něj konejšivě promluvil: „Neboj, Blacku, já ti neublížím.” Kůň se znovu zachvěl, ucouvl a rozběhl se pryč. O sto metrů dál se zprudka zastavil a otočil.

Alek ho pozoroval, jak stojí bez hnutí, s hlavou vysoko zdviženou, a sám pro sebe si říkal: „Však my to překonáme, Blacku, nějak se z toho spolu dostaneme.” Byl o tom najisto přesvědčen.

Chlapec se vrátil na vrchol útesu a znovu začal sestupovat. Opatrně sešplhal až k vodě a dával velký pozor, kam šlape. Co kdyby tu bylo víc hadů? U moře si opět naplnil košili řasami a vydal se na zpáteční cestu. Vysoko nad ním stál Black na vrcholku útesu, díval se do dálky a šlehal hřívou do větru. Když se Alek vyškrabal nahoru, Black tam pořád ještě byl a potom šel dokonce kousek za ním, když se vracel k prameni.

Dny míjely a přátelství mezi chlapcem a koněm se utužovalo víc a víc. Hřebec teď už přišel na zavolání a dovolil Alekovi, aby ho drbal, když se pásl. Jednou v noci se Alek hřál u ohně a pozoroval Blacka, jak pomalu žvýká řasy na břehu jezírka. Přemítal, jestli má hřebec už řas po krk stejně jako on. Zjistil, že když řasy uvaří v želvím krunýři, stane se z nich rosolovitá hmota, která chutná o něco líp. Ryby teď pro něj byly jen vzácnou pochoutkou.

Mihotavé záblesky plamenů vytvářely na černé kůži hřebce tajuplné obrazce ze světel a stínů. Alekovi se honily hlavou neodbytné myšlenky. Seděl a zamračeně se díval do ohně. Měl by to zítra zkusit? Měl by se odvážit sednout na Blacka? Nebo má ještě pár dní počkat? Ne, pustí se do toho - hned zítra! Nedělej to! Pusť se do toho!

Oheň skomíral a pak už jen doutnal, Alek však u něj seděl dál s očima upřenýma na černočerný obrys koně u potoka.

Noc strávil v přerušovaných dřímotách a probudil se teprve, když už slunce stálo vysoko na obloze. V rychlosti zhltl trochu řas a rozhlížel se po Blackovi. Nebyl nikde v dohledu. Zapískal, ale kůň se neobjevil. Vydal se tedy do kopce. Slunce už pálilo a po Alekovi stékaly pramínky potu. Kéž by zapršelo! Celý minulý týden žhnul ostrov jako rozpálená pec.

Z vrcholu kopce uviděl Blacka na konci pláže. Znovu zapískal. Tentokrát hřebec otočil hlavu a také se chlapci ozval. Alek se pustil za ním.

Kůň zůstal pokojně stát, když k němu došel. Opatrně přistoupil blíž a položil mu dlaň na krk. „Hodnej,” zamumlal, když pod rukou ucítil lehké zachvění. Zvíře ale nedávalo najevo strach ani nenávist a dál klidně pozorovalo moře.

Alek stál chvíli s rukou na Blackové šíji a pak kousek popošel k písečnému přesypu. Hřebec ho následoval. Chlapec vystoupl na dunu, levou rukou se držel husté hřívy. Black natočil uši dopředu a očima ho nervózně sledoval, co to dělá - jako by mu v nich znovu zableskla divoká přirozenost. Svaly se mu na těle zaškubaly. Alek na okamžik zauvažoval, jestli to má opravdu udělat. Potom však sevřel pevně hřívu do prstů a skočil Blackovi na hřbet. Kůň vteřinu postál jako přimražený, pak zafrkal a vyrazil. Jak přidával na rychlosti, vyletoval mu od kopyt písek vysoko do vzduchu. Alek cítil, jak se hřebci pod ním napínají mohutné svaly, a pak už proletěl vzduchem a ztěžka dopadl do písku. Zatmělo se mu před očima.

Jak se Alekovi pomalu navracelo vědomí, cítil na tváři cosi teplého. Zvolna otevřel oči. Hřebec do něj strkal hlavou. Alek zkusil pohnout rukama a nohama, zjistil, že jsou samá pohmožděnina, ale že si nic nezlomil. Malátně se postavil. Blackova divokost byla už zase tatam. Vypadal, jako by se vůbec nic nestalo.

Alek pár minut počkal a pak odvedl koně znovu k písečnému přesypu. Popadl ho za hřívu, ale nenaskočil. Opřel se o Blacka hrudníkem, povídal si s ním a uklidňoval ho. Hřebec střihal ušima dopředu dozadu a pokukoval po chlapci velikýma tmavýma očima.

„Já ti nechci ublížit,” šeptal Alek Blackovi do ucha a myslel na to, že ublížit by si mohl jen on sám. Po několika dalších minutách se mu pomalu vytáhl na hřbet. Black znovu zafrkal a zase vyhodil chlapce do vzduchu.

Alek se pomalu, pomaloučku zvedl, a když si odpočinul, opět na Blacka zapískal. Hřebec přiklusal a Alek znovu odhodlaně vylezl na dunu a opřel se o něj. Lehce mu šeptal do velikého ucha uklidňující věty. „To jsem já, mě přece uneseš, nejsem těžký.” Vytáhl se Blackovi na hřbet, a jakmile se kůň napůl postavil na zadní, sklouzl rukama kolem jeho krku. Hřebec vyrazil jako střela po písečné pláži. Změnil své pohyby - obrovskými skoky teď jako by letěl vzduchem.

Alek se držel hřívy jako klíště, cítil, že mu jde o život. Vítr mu hučel kolem uší a neviděl vůbec nic! Black se najednou otočil a zamířil k písečnému přesypu. Vyběhl až nahoru a pustil se rovnou po druhé straně dolů. Kolem pramene prokmitl jako blesk a pak uháněl ke skalám a širokým obloukem s nezmenšenou rychlostí dál do dlouhé rozsedliny. Alek matně rozeznal zaraženýma očima nějakou tmavou skvrnu před nimi a rázem si uvědomil, že to je hluboká průrva, kterou znal už zdřívějška. Cítil, jak se hřebec připravuje ke skoku, instinktivně se předklonil a pevně ho rukama a koleny stiskl. Potom jen letěli vzduchem, pluli nad černou propastí a při dopadu ztratil Alek rovnováhu. Měl co dělat, aby nespadl! Konečně byli zpátky na pláži. Hřebec rytmicky bušil kopyty do bílého písku.

Díky tomu skoku se Alekovi vyjasnilo v hlavě. Naklonil se k Blackově uchu co nejníž a pořád opakoval: „Volně, volně, Blacku.” Hřebec jako by klouzal po písku a pomalu začal zvolňovat. Alek na něj neustále mluvil a kůň zpomaloval víc a víc, až se docela zastavil. Chlapec uvolnil prsty, které svíraly hřívu, a objal koně kolem krku. Byl naprosto vyčerpaný a slabý. Vůbec vlastně neměl na takovou divokou jízdu! Hřebec držel hlavu vysoko vzhůru a shlédl na Aleka. Černé tělo se lesklo slabounkou vrstvou potu.

Té noci Alek nedokázal usnout. Celé tělo ho bolelo, ale v srdci mu tepalo vzrušení. Jel na Blackovi! Přemohl divokého, nezkrotného hřebce svou vlídností. Věděl, že ode dneška je Black jeho - jenom jeho! Ale k čemu vlastně? Zachrání je někdo? Uvidí ještě někdy svůj domov? Alek zavrtěl hlavou a sám sobě slíbil, že na to už nikdy nebude myslet.

Příští den znovu naskočil na Blacka. Kůň se opět postavil na zadní, ale nebránil se. Chlapec k němu tichounce promlouval a Black nehnutě stál. Potom se ho zlehka z boku dotkl a kůň se dal dlouhými kroky do pohybu. Běžel daleko po pláži, kde se ho Alek pokusil otočit přenesením váhy a lehkým tlakem na hlavu. Kůň se postupně otočil do protisměru. Alek se pevně chytil hřívy a koleny stiskl mohutné boky. Hřebec přešel z kroku do rychlého cvalu. Vítr šlehal Alekovi hřívu do obličeje. Kůň běžel úplně bez námahy, lehce a Alek ho teď mohl snadno ovládat. V polovině pláže ho přiměl přejít zpátky do klusu, pak do kroku a nakonec zastavit. Pomalu ho otočil doprava, doleva, a dokonce i obešli kruh.

Strávili spolu dlouhé hodiny, kdy se Alek snažil naučit Blacka poznat, co po něm chce. Bylo to únavné, ale vzrušující. K večeru s ním zajel až na konec pláže a tam ho obrátil. Black zůstal stát a pozoroval tu dlouhou písčitou rovinu před sebou.

Najednou vyrazil jako střela, až Alek málem spadl na zem. Okamžitě nabral rychlost a letěl čím dál rychleji a rychleji. Alek se mu přitiskl k šíji a sotva popadal dech, vichr mu vháněl slzy do očí. Hřebec se hnal po pláži jako o život. Zhruba ve třech čtvrtinách vzdálenosti od místa, odkud vyběhli, se Alek pokusil koně ovládnout. Zatahal ho za rozevlátou hřívu a křičel: „Prrr, Blacku, prrr!” Jenže vítr mu odnesl slova od úst.

Hřebec se rychle blížil k druhému konci pláže a Alek už viděl, jak se bude opakovat včerejší divoká jízda. Zatáhl ho ještě silněji za hřívu - a Black začal zpomalovat! Objal ho kolem krku a kůň přešel do rychlého klusu a zpomaloval víc a víc, až šel tak, jak si Alek přál. Byl na vrcholu blaha! Obrátil koně ke kopci a přejeli na druhou stranu k prameni, aby se společně napili chladivé osvěžující vody.

Během následujících dní se Alekovo jezdecké umění postupně zdokonalovalo. Dokázal teď s koněm téměř cokoli. Jakmile ho Black uviděl, vyprchala z něj všechna divoká zuřivost nezkrotného zvířete. Jezdili kolem ostrova, závodili po pláži a Alek obdivoval obrovské skoky i úžasnou rychlost, kterou Black dokázal vyvinout. Bezděčně se stával skutečným mistrem v jízdě na koni. Dostal se do stadia, kdy se cítil být s koněm srostlý v jedinou bytost, která se řítí ostrovem.

Jednou v noci seděl Alek u ohně a díval se do plamenů, které se hladově natahovaly kolem. Ztěžka se opíral lokty o zkřížené nohy, bradu zabořil do dlaní. Ponořil se do myšlenek. Nákladní loď Drake vyplula z Bombaje v sobotu 15. srpna. Ztroskotala asi o dva týdny později, dejme tomu 2. září. Teď byl na ostrově přesně devatenáctý den, takže je přibližně 21. září. Rodiče si už určitě myslí, že zahynul! Sevřel pěsti. Musí se odsud nějak dostat! Nějaká loď tudy přece musí proplout! Dennodenně stál na vrcholku kopce a zoufale ji vyhlížel.

Poprvé také pomyslel na to, že jednoho dne přijde chladné počasí. Od chvíle, kdy se ocitl na ostrově, panoval neustále takový žár, že ho zatím ani nenapadlo, že by to mohlo být jinak. Ale co potom? Poskytne mu jeho chatrč dostatečnou ochranu před zimou? Využil už každý dostupný kousek dřeva, aby ji zesílil a utěsnil, ale bude to stačit? Jak tady asi vypadá zima? Alek vzhlédl k jasné obloze poseté tisíci hvězd.

Zvedl se od ohně a vykročil ke kopci. Black stál u pramene, ale jakmile se Alek pohnul, zdvihl hlavu, tiše zařehtal a pustil se za ním. Alek se z vrcholku rozhlížel po temném vzdouvajícím se moři. Bílé vlny se valily jedna za druhou na pláž. Zdálo se, že kůň také pozoruje moře. Měl uši nastražené dopředu a díval se na vodu. Po hodině se oba vrátili zpátky do tábořiště.

Od západu se přihnal vítr. Alek prohrábl oheň, přiložil na noc a znaveně zalezl do přístřešku. Byl vyčerpaný, protože celý den sbíral řasy. Natáhl se a v tu chvíli usnul.

Nevěděl, jak dlouho spal, když vtom projelo vzduchem divoké zaržání a vzbudilo ho. Pomalu otevřel rozespalé oči a ucítil žár. Potom nad sebou zaslechl praskavé zvuky. Trhl hlavou - chatrč byla v plamenech! Oheň už sestupoval po stěnách dolů. Alek vyskočil a vrhl se ven.

Na ostrově zuřila vichřice, a tak bylo rázem jasné, co se stalo. Vítr rozfoukal oheň a zanesl jiskry na stříšku, kde okamžitě vzplálo vysušené dřevo. Alek popadl želví krunýř a utíkal k prameni pro vodu. Jakmile krunýř naplnil, běžel zpátky k ohni a polil ho.

Black se nervózně vzpínal u vody a nozdry se mu chvěly. Alek stále běhal s krunýřem sem a tam, snažil se oheň zastavit, ale nepodařilo se mu to. Plameny brzy zachvátily celou chatrč. Vzduch byl plný kouře, který nutil chlapce i koně stále víc a víc ustupovat.

Brzy vzplanuly i dva nejbližší stromy. Alek věděl, že se oheň nemůže příliš rozšířit, protože na ostrově nebylo skoro nic, co by ještě mohlo shořet. V tu chvíli však plameny stravovaly všechno v dosahu. Hučely a šlehaly vysoko do vzduchu a Alek už s nimi nemohl nic dělat. Jediná věc, kterou nutně potřeboval - střecha nad hlavou - byla pryč. A na ostrově už nebylo žádné další dřevo.

Oheň plál ještě dlouho, než začal konečně uhasínat. Taky vítr se ztišil a Alek se posadil k prameni a pozoroval jiskry, dokud se na obloze neobjevily první paprsky slunce. Zamrkal očima zarudlýma kouřem, mezi zuby mu zaskřípal popel. Bude si muset nějak udělat nové přístřeší, a když to nepůjde, bude spát pod širým nebem jako Black.

Rozhodným krokem se vydal k pláži. Možná tam moře přes noc vyplavilo nějaké dřevo. Black klusal za ním, ale na vrcholku zafrkal, couvl a rozběhl se zpátky k potoku. Alek honem vyběhl na kopec a rozhlédl se. Ve vzdálenosti asi čtyř set metrů od ostrova kotvila loď!

Zaslechl hlasy a uviděl, jak pět mužů právě přistává na pláži a vytahuje na břeh člun. Nemohl uvěřit svým očím a nebyl s to vydat ze sebe jediné slovo. Rozběhl se dolů.

„Měls pravdu, Pate, opravdu tady někdo je!” křičel jeden námořník.

A druhý mu odpověděl s nápadným irským přízvukem: „No jasně! Já věděl, že tu hořel oheň až do nebe!”

5 Záchrana

Alekovi se zamžily oči tak, že skoro neviděl. Zavrávoral, upadl na zem a pak se s námahou zase postavil. Znovu se dal do běhu a najednou ho objímaly čísi ruce.

„U svatýho Patrika,” vykřikl člověk, kterému říkali Pat, „vždyť je to malej kluk!”

Pět párů očí se dívalo na Aleka a jemu se slova jakoby vzpříčila v krku. Když se mu hlas konečně vrátil, vykřikl: „Jsme zachráněni! Jsme zachráněni, Blacku!”

Námořníci si ho prohlíželi ze všech stran. Rozhodně působil podivným dojmem - polodlouhé rozcuchané zrzavé vlasy, dohněda opálené tělo i obličej - byli by ho považovali za divokého domorodce, kdyby na něm nevisely zbytky starého oblečení.

Jeden z mužů, podle uniformy to musel být kapitán lodě, vystoupil dopředu. „Všechno bude v pořádku, chlapče,” řekl Alekovi a objal ho kolem ramen, aby ho uklidnil.

Alek se pomalu vzpamatovával. „Už je mi dobře, pane,” řekl po chvíli kapitánovi.

Námořníci se kolem něj shlukli a kapitán se zeptal: „Je s tebou na ostrově ještě někdo?”

„Jenom Black, pane,” odpověděl Alek.

Muži se po sobě nedůvěřivě podívali a kapitán pokračoval: „Kdo je to Black, hochu?”

„Kůň, pane.”

A pak jim všechno vyprávěl od chvíle, kdy vypukla bouře a loď ztroskotala. Vyprávěl o dlouhých hodinách strávených v rozbouřeném moři, kdy ho kůň táhl za sebou na provaze uvázaném k ohlávce, vyprávěl o hladu, o tom, jak divokého hřebce zkrotil, a nakonec o ohni, v němž lehla jeho chatrč popelem. Jak znovu v duchu prožíval celých těch dvacet dní utrpení od ztroskotání Drakea, začal se potit, až mu pramínky stékaly po obličeji.

Když skončil, rozhostilo se na okamžik úplné ticho. Potom jeden z námořníků řekl: „Tomu klukovi se asi něco zdálo, kapitáne. Teď se potřebuje hlavně pořádně najíst a vyspat!”

Alek těkal pohledem z jednoho muže na druhého a bylo mu jasné, že mu nevěří. Zalomcoval jím vztek. Jak můžou být tak hloupí? Vyprávěl snad něco neuvěřitelného? Tak jim to dokáže! Zavolá Blacka!

Přiložil prsty ke rtům a zahvízdal. „Poslouchejte!” křikl. „Poslouchejte!” Muži ztuhli, čekali minutu dvě, ale děsivě nehybným mrtvým tichem ostrova se neslo jen šplouchání vln.

K Alekovi dolehl jakoby z dálky kapitánův hlas: „Musíme už jet, chlapče. Uhnuli jsme z kurzu a máme zpoždění.”

Alek se jako ve snách obrátil od ostrova k moři a zadíval se na nákladní loď, která kotvila vpovzdálí. Ze dvou komínů se kouřilo. Byla to větší loď než Drake.

Kapitánův hlas ho opět vytrhl z myšlenek. „Jedem do Jižní Ameriky - první zastávku máme v Rio de Janeiru. Můžeme tě tam vzít a zatelegrafovat z lodě tvým rodičům, že žiješ!”

Kapitán s Patem ho vzali za ruce. Ostatní už čekali u člunu a byli připraveni k odplutí. Alek se zoufale snažil uvažovat. Opouští ostrov! Opouští Blacka! Blacka, který mu zachránil život! Vytrhl se námořníkům a utíkal nahoru na přesyp.

Muži zůstali překvapeně stát s ústy dokořán a sledovali ho, jak urputně klopýtá do kopce. Viděli, jak doběhl nahoru a zvedl prsty, uslyšeli hvizd a po něm následovalo ticho.

Vtom se však ozval neskutečný zvuk a protrhl nehybné ticho! Muži zůstali jako přimražení a zježily se jim chlupy po celém těle. A pak se jako zázrakem zjevil po chlapcově boku obrovský černý kůň s vlající hřívou. Stanul vedle něj s hlavou vysoko zdviženou a ušima dopředu a ještě jednou ze sebe vydal onen děsivý zvuk. I z té dálky námořníci poznali, že tenhle kůň je větší než jiní koně - že to je divoký hřebec.

Alek objal Blacka kolem krku a zabořil mu obličej do husté hřívy. „Odjedeme spolu, Blacku, spolu,” mluvil na koně tiše a konejšivě, aby ho uklidnil. Po několika minutách pomalu sestoupil dolů. Kůň ho váhavě následoval. Když přišli k námořníkům, vzepjal se na zadní a předníma nohama zahrabal do vzduchu. Muži naskákali do člunu, jen Pat a kapitán zůstali, kde byli. S obavami pozorovali, jak se k nim kůň blíží. Black se zastavil, couvl a nervózně těkal černýma očima hned na Aleka, hned na muže. Chlapec ho poplácal a trpělivě mu domlouval. Kůň měl nádhernou chůzi. Každých pár kroků uskočil prudce do strany.

Asi třicet metrů před námořníky se Alek zastavil a zakřičel: „Musíte nás vzít oba, kapitáne! Neopustím ho!”

„Je moc divoký! Nemůžeme ho vzít, nezvládli bysme ho!” volal na něj kapitán.

„Já ho zvládnu! Podívejte!”

Black stál, ani se nehnul, jen hlavu otočil směrem ke kotvící lodi, jako by chápal, oč jde. Alek ho znovu objal kolem krku a křičel: „Zachránil mi život, kapitáne. Nemůžu ho opustit! Zemřel by tady!”

Kapitán se otočil, domlouval se s muži ve člunu a potom zvolal: „Neexistuje způsob, jak toho ďábla dostat na loď! Jak ho tam chceš dopravit?” Kapitán ukázal na loď.

„Bude plavat,” odpověděl Alek. „Poplave za mnou. Vím, že za mnou poplave.”

Rozvinula se další debata mezi kapitánem a posádkou. Pak se kapitán otočil, sundal čepici a projel si prsty šedivé vlasy. Ošlehaný, zbrázděný obličej se zachmuřil víc než kdy jindy. „Tak dobrá, chlapče,” řekl, „vyhráls, ale musíš ho tam dostat!”

Alekovi se rozbušilo srdce a upřeně se zadíval na hřebce. „Pojď, Blacku,” zašeptal. Popošel o pár kroků. Black zaváhal, ale pak ho následoval. Alek znovu popošel, až pomalu došli k námořníkům. Tam se Black zastavil, chřípí se mu zachvělo a vzepjal se.

„Nasedněte do lodě, kapitáne,” zvolal Alek. „Jděte na příď. Já vlezu na záď, až se dostanete na vodu.”

Kapitán nařídil posádce, aby odrazila od břehu, a sám s Patem také nasedli. Potom čekali na Aleka.

Chlapec se otočil ke koni. „Tohle je naše jediná šance, Blacku,”, vysvětloval. „Pojď!” Viděl, že je kůň nervózní. Kůň se sice naučil Alekovi důvěřovat, ale přirozený instinkt mu radil nevěřit ostatním lidem. Alek ho uklidňoval, mluvil na něj a přitom pomalu ustupoval k moři. Black neklidně zvedl hlavu… a pak se také pohnul. Jakmile se chlapec přiblížil k člunu, kůň se zastavil. Alek však pokračoval dál a vlezl do lodě. „Pomalu veslujte,” řekl a nespouštěl z koně oči.

Loď se začala vzdalovat od pláže a Alek zavolal: „Pojď, Blacku!” Hřebec se vzepjal na zadní, hlavu i ocas napnuté, uši natočené dopředu. Vzepjal se, ale pak vstoupil do vody. Hned byl však jako blesk zpátky na pláži, vzpínal se, kopal předníma nohama do vzduchu a vyhazoval písek nad hlavu. Nespustil zrak z loďky, která pomalu odplouvala. Popoběhl k moři a znovu se vrátil.

Alek cítil, jak strašlivý zápas svádí hřebec sám se sebou. Zahvízdal. Kůň se na místě zastavil a odpověděl. Loď se zvolna vzdalovala.

Hřebec se najednou postavil na zadní a vrhl se do vody. „Pojď, Blacku,” křičel Alek, „plav!”

Black už byl ve vodě až po hruď… a pak začal plavat. Rychle se přibližoval k lodi.

„Veslujte k lodi, kapitáne!” zakřičel Alek.

Černá hlava se stále držela nad hladinou a sledovala člun. Vyděšené temné oči ani na okamžik neopustily postavu chlapce, který se daleko vykláněl z loďky a stále na něj volal. Obrovské tmavé tělo projíždělo vodou, nohy usilovně pracovaly jako písty.

Brzy dojeli k zakotvené lodi. Kapitán se třemi muži rychle vyšplhali po žebříku nahoru, zatímco Pat zůstal s Alekem. „Udrž ho dvě minuty, kde je!” volal přes rameno kapitán na Aleka.

Black doplaval k člunu a Alekovi se podařilo obejmout mu hlavu. „Hodnej koníček, hodnej,” uklidňoval ho a byl nesmírně hrdý, že se jim to podařilo. Vtom zaslechl signál z lodě, ohlédl se a uviděl, že spouštějí zařízení na vytahování nákladů. Na jednom konci byl zavěšen široký pás, který měl Blacka vynést nahoru. Musel nějak dostat pás Blackovi pod břicho!

Alek si všiml, že se na něj kůň přestal dívat a s hrůzou sleduje, jak mu nad hlavou spouštějí lano. Trhl sebou a plaval pryč. Alek ho vyděšeně volal zpátky.

Jakmile spustili pás dostatečně nízko, hmátl po něm Pat a zatahal za přezky. „Budeme mu muset tohle nějak zapnout!” křičel na Aleka. „Jinak to nepůjde!”

Alek horečně přemýšlel. Musí existovat nějaký způsob, jak to provést! Určitě existuje! Hřebec otočil hlavu a znovu se podíval na lano. „Kdybych se tak k němu mohl dostat!” říkal si v duchu Alek. „Podej mi ten pás, Pate. A trochu víc lana,” požádal námořníka.

Pat mu předal pás a dal znamení na loď. „A co chceš vlastně dělat?” zeptal se chlapce.

Alek však jako by neslyšel. Pevně sevřel v ruce úvazy. „Když jsme se dostali až takhle daleko,” zamumlal si pro sebe. Přelezl záď člunu a ponořil se do vody. Pat samým překvapením nebyl mocen slova. Alek plaval několik metrů k Blackovi, pás držel co nejdál za sebou a pak se zastavil a šlapal vodu. Jemně na koně zavolal a ten k němu připlaval.

Když měl Alek Blacka na dosah, dotkl se ho, ale přitom dával pozor, aby se nepřiblížil ke kopajícím nohám. Jak by jen mohl podsunout pás Blackovi kolem břicha? Pat na něj volal různé rady, Aleka však napadla jen jedna jediná proveditelná možnost.

Ponořil se co nejhlouběji mohl, hlavu držel stále nad vodou a jednou rukou sjel po Blackově krku, jako nejníž to šlo. V druhé ruce pevně svíral úvazy. Pak se zhluboka nadechl a potopil se. Cítil, jak se nad ním zavřela voda. Ze všech sil se snažil dostat až pod kopyta koně a potom ho podplaval. Voda mu nad hlavou vířila, zahlédl kopající nohy a plaval dál, až si byl jistý, že je na druhé straně. Začal stoupat k hladině a přitom stále pevně svíral vázání a táhl pás za sebou.

Když se vynořil, zjistil, že se hřebec nehnul z místa a že ho očima hledá. Teď měli pás přesně pod Blackem! Dal znamení Patovi, aby začal přitahovat lano k lodi. Sám teď musel už jen utáhnout pás kolem koně a provléknout úvazy přezkami na druhé straně! Připlaval těsně k Blackovi. Nemohl se ohlížet na to, jestli ho kopne nebo ne. Potřeboval být přesně vprostřed vzdálenosti mezi hlavou a ocasem. Teď se tam dostal! Voda pod ním jen vřela. Konečně bylo lano natažené ve vzduchu mezi koněm a kladkou na lodi.

Black zneklidněl. Alek sáhl na druhou stranu a zoufale se snažil protáhnout úvazy přezkami. Nohou mu projela ostrá bolest, jak ho Black kopl kopytem. Ztratil cit ve zraněné noze, ale horečně pokračoval. Uběhlo několik dlouhých minut. Konečně úvazy provlékl a dal se do utahování pásu. Když to kůň ucítil, začal se divoce zmítat. Alek táhl dál. Black ho znovu kopl, ale chlapec už bolest necítil. Dotáhl úvazy, jak nejvíc to šlo, zajistil je a pak se od Blacka znaveně odstrčil.

Z bezpečné vzdálenosti dal mužům na lodi signál, aby táhli. Uslyšel, jak motor nastartoval. Řetěz se začal napínat. Pomalu přitahovali hřebce k lodi. Kůň měl teď hrůzou obnažené zuby a z očí mu šlehala nenávist! Kladka ho začala zdvihat z vody. Zvolna se vynořoval, už byly vidět nohy, jak divoce kopou kolem sebe.

Alek plaval ke člunu a bezvládnou nohu táhl za sebou. Pat se naklonil a pomohl mu nahoru. „Šikovnej kluk,” pochválil ho.

Alekovi se bolestí zatočila hlava a zdálo se mu, že na něj padá jakási temnota. Zatřásl hlavou, ucítil, že ho Pat bere kolem pasu, a omdlel.

Když nabyl vědomí, zjistil, že leží v posteli. Vedle něj seděl Pat a zubil se od ucha k uchu. Od vnějších koutků očí se mu rozbíhaly tenounké vrásky. „U svatýho Patrika! Já už myslel, že snad chceš spát navěky!”

„Kolik je hodin, Pate?” zeptal se Alek. „Jak dlouho jsem spal?”

Pat si pročísl širokou sukovatou rukou černé vlasy. „No, chlapče, ani ne moc dlouho… Byl jsi pěkně unavenej, víš?” Pat se odmlčel a pak pokračoval. „Počkej, vytáhli jsme tě v úterý ráno a teď máme středu večer.”

„Páni!” vykřikl Alek. „To jsem si ale pospal!”

„No, my tě párkrát i vzbudili a dali jsme ti trošku polívky, ale počítám, že si to nepamatuješ.”

Alek se pohnul a nohou mu projela bolest. Podíval se na Pata. „Zranil jsem se hodně?” zeptal se ho.

„Doktor říká, že ne. Sice to šlo trochu do kosti, ale přej se to hojí dobře. Za pár dní budeš v pořádku.”

„A co se stalo s Blackem?”

„Člověče, v životě jsem neviděl nic takovýho, jako je ten kůň! Jak ten s náma zápasil! Málem rozmlátil loď na kusy.” Patoví zablesklo v očích. „Panebože, co je tohle za ďábla! Jak se dotknul nohama paluby, začal se rvát. Kdyby neměl ten pás, tak nás snad všechny zabil! Kopal nohama, že jsem to v životě neviděl. Ani na chvíli se nezastavil. Mohs nám s ním pomoct, chlapče. Museli jsme ho znovu zvednout do vzduchu, aby nemoh kopat. Bože, já myslel, že se snad zblázní! Byl na něj strašnej pohled - ten výraz a ty zvuky, ty budu slyšet až do smrti!”

Pat se odmlčel a nervózně poposedl. Potom vyprávěl dál. „Pak se ale jeden z chlapců dostal moc blízko a ten černej ďábel ho kopnul do boku, až nám padnul k nohám. A to jsme si řekli, že se nedá dělat nic jinýho než ho trochu přiškrtit! Hodili jsme mu lasa kolem krku a táhli tak dlouho, až málem vypustil duši. Bylo to trochu tvrdý, ale jinak to nešlo. Když skoro ztratil vědomí, spustili jsme ho dolů a podařilo se nám dostat ho do podpalubí.

To teda bylo něco, chlapče! Doufám, že už to nikdy nebudu muset dělat znovu! Máme dole pár dalších koní a dobytek a ti jsou všichni k smrti vyděšení z toho ďábla. Je tam pěknej binec a ani nechci pomyslet, co se bude dít, až se ten kůň zase vzpamatuje. Strčili jsme ho do toho nejpevnějšího boxu, ale nevím, jestli to pomůže.”

Pat vstal ze židle a přešel kajutu na druhou stranu.

Alek chvíli mlčel a potom se pomalu ozval: „Je mi líto, že jsem vám způsobil takové problémy. Kdybych jen mohl…”

„Ale, to jsem nechtěl, abys to takhle prožíval,” přerušil ho Pat. „Však jsme si poradili. A podle toho, jak ten kůň vypadá, počítám, že za to stojí. Jen jsme si uvědomili, že potřebuje, aby ses o něj staral ty. Jak by to zkusil někdo jinej - pámbu mu pomáhej!”

„Řekni kapitánovi, že mu to nějak odplatím, a vám ostatním taky.”

„Jasně, kamaráde, ale teď už musím jít něco dělat. Ty zkus znovu usnout, ať jsi zítra nebo pozítří fit.” Pak se ještě zastavil a řekl: „Když mi dáš adresu, můžem zatelegrafovat tvým rodičům, že jsi naživu a kde přistaneme.”

Alek se usmál, napsal na kus papíru adresu a podal ji Patovi. „Řekni jim, že se brzo uvidíme,” dodal.

6 Král stáda

Alek vstal z postele až po několika dnech. Zraněná noha mu pořádně zeslábla, takže ho moc neposlouchala. Právě když se oblékal, zaklepal někdo na dveře.

„Pojďte dál,” zavolal.

Vešel Pat s radiotelegramem v ruce. „To je od rodičů,” řekl a zakřenil se.

Alek si telegram vzal a četl: „Díky Bohu, že jsi v bezpečí. Posíláme peníze do Rio de Janeira. Spěchej domů. Pusu posílá máma a táta.”

Alek stál chvíli beze slova s telegramem v ruce a pak řekl Patovi: „To je skvělý, že budu zas doma.”

Pat se usmál a zeptal se: „Co noha?”

„Jde to,” odpověděl Alek a pokračoval s oblékáním. „Jak se vede Blackovi?”

„Bohužel je mu líp -ještě že už k němu dneska můžeš sejít!”

Alek vklouzl do kalhot, které mu věnoval jeden z námořníků.

„Nejsou ti ňáký větší?” optal se Pat.

„Lepší než žádný,” zasmál se Alek.

Dooblékl se a odkulhal ke dveřím. „Musím honem za Blackem. Dřív než to tu rozmlátí na cimprcampr.” Složil telegram a pečlivě ho schoval do kapsy. „Dík, Pate,” usmál se.

„Moc tu nohu nenamáhej, chlapče,” varoval ho Pat. „Víš, co říkal doktor.”

Když Alek slezl do podpalubí, hned rozeznal ve všeobecném povyku stáda Blackovo kopání. Došel ke koňským boxům a uviděl jeho černou hlavu nade dveřmi. Široké tmavé oči nervózně těkaly z místa na místo. Alek na něj zavolal a kůň sebou okamžitě trhl směrem k němu. Rozšířil chřípí a zaržál. Chlapec natáhl ruku, poplácal ho a řekl: „Ahoj, kamaráde. Jestlipak jsem ti chyběl?” Hřebec zatřásl hlavou a zabořil mu hubu do náruče. Alek mu pohladil měkký nos.

Vytáhl z kapsy jablko, které si schoval od snídaně, a podržel ho na dlani. Black ho okamžitě popadl a sežral. Pak Alek chytil do ruky hřebelec a kartáč, které ležely u boxu na zemi, otevřel dveře a vešel dovnitř k Blackovi. „Moc dobře ti tu asi nebylo, viď, kamaráde,” poplácal ho po hřbetě, „ale to víš, nic jinýho jim nezbývalo.” A celou další hodinu strávil hřebelcováním, až se černá srst zářivě leskla.

Alekovi rychle utíkaly dny na lodi, protože většinu času trávil v podpalubí s Blackem. Noha se mu uzdravila, takže mohl skákat a běhat jako dřív. Kapitán s Patem se zpočátku snažili rozptýlit ho, ukazovat mu loď, vyprávět o plavbě, ale nakonec to vzdali. Tak bezmezné přátelství mezi chlapcem a koněm nedokázali pochopit.

Kapitán s Patem stáli u Blackova boxu a pozorovali Aleka. Kapitán si zamnul bradu a povídá: „Tohle je záhada, Pate, jak se tihle dva snesou. Takhle divokej kůň, hotovej zabiják, ale když je u něj ten kluk, zkrotne jako beránek.”

Pat přikývl. „To je fakt, pane. Něco takovýho jsem v životě neviděl. Moc rád bych věděl, jak to s nima dopadne.”

Po dalších pěti dnech plavby vpluli do Rio de Janeira. Kapitán vyslal Pata, aby šel s Alekem na poštu a pomohl mu vybrat peníze od rodičů a zařídit cestu lodí do Spojených států.

V ulicích jihoamerického velkoměsta Alekovi došlo, jak blízko domova už vlastně je. Má před sebou už jenom poslední část cesty! Na poště přistoupil Pat k přepážce a domlouval se s úředníkem portugalsky. Po několika minutách mu úředník podal pero a Alek se podepsal. Potom dostal peníze.

Pak zašli do pokladny, kde se prodávaly jízdenky na loď. Zjistili, že další loď do Severní Ameriky vyplouvá hned příští den. Alekovi stačily peníze jen tak tak na lístek pro něj a na přepravu Blacka. Podíval se na Pata a s rozpaky řekl: „Teď mi nezbývá nic pro kapitána, pro tebe a pro ostatní na lodi.”

„S tím si hlavu nelam, kamaráde,” odpověděl Pat.

Na lodi Alek požádal o setkání s kapitánem. Nalezl ho v jeho pracovně, jak se sklání nad listinami na stole. Vzhlédl k chlapci, naznačil mu, aby se posadil, a pokračoval v psaní. Když dopsal, opřel se v křesle a podíval se na Aleka.

„Tak, chlapče,” řekl, „a máme tu loučení, viď? Teď se naše cesty rozejdou.”

„Ano, pane,” odpověděl Alek. „Vybrali jsme s Patem peníze a s další cestou jsme všechno zařídili.” Alek strčil ruku do kapsy a vytáhl pár drobných mincí. „Ale zbylo mi jen tohle. Maminka s tátou nevěděli o Blackovi a peníze, co poslali, stačily jen na cestu do New Yorku pro nás dva.”

„A tebe teď trápí, co dlužíš nám, viď?” přerušil ho kapitán.

„Ano, pane,” odpověděl Alek, „nebýt vás, byli bysme s Blackem nejspíš pořád ještě na ostrově.”

Kapitán vstal, obešel stůl a položil Alekovi ruku na rameno. „S námi si nedělej starosti, chlapče. My na nic nečekáme a tys nás s tím svým koněm tak povyrazil, že jsme to ještě nezažili.” Usmál se a doprovodil Aleka ke dveřím. „Koukej, abyste tu poslední část cesty přečkali ve zdraví, a všechno bude v pořádku.”

„Děkuju, kapitáne,” řekl Alek a vyšel na palubu.

„A nenech si vzít toho koně!” zavolal za ním kapitán.

„Nenechám, kapitáne, a děkuju mockrát.”

Nazítří odpoledne už vedl Blacka po lávce na loď. Držel ho pevně za ohlávku, neustále na něj mluvil a uklidňoval ho. Loď, která je měla dovézt domů, přijela v noci a teď během dne na ni nakládali zboží. Pat a pár dalších námořníků se shluklo v doku kolem Aleka a Blacka.

Jeden po druhém se s chlapcem loučili, až přišla nakonec řada na Pata. „Tak se měj, Aleku,” řekl Pat, „a dávej na sebe pozor.”

„To teda budu,” přitakal Alek. „A nezapomeň, Pate, cos mi slíbil. Až přijedeš do New Yorku, musíš nás navštívit.”

„Jasně, možná jednou…” a po chvíli se zeptal: „Co budeš dělat doma s Blackem?”

„Nevím. Ještě jsem o tom moc nepřemýšlel. Doufám jen, že mi maminka s tátou dovolí, abych si ho nechal.”

Pat se díval na hřebce. „Ten je stavěnej na rychlej běh. Vsadím se, že by předběh každýho.”

„To myslíš jako na dostizích?”

„Možná. Než jsem před osmi lety odešel na moře, trénoval jsem pár dobrejch koní v Irsku. Žádnej z nich nebyl líp stavěnej na běh než tenhle!”

„Na to můžeš vsadit poslední penny,” řekl Alek a vzpomněl si na závratnou rychlost, s jakou se hnal s Blackem po pláži na ostrově. „Tak my už teď musíme jít, Pate, loď je skoro naložená. Sbohem,” podal svému ochránci ruku a ten mu jí potřásl.

„Ahoj, Aleku. A hodně štěstí,” popřál mu.

„Ahoj, Pate.”

Alek odvedl Blacka na druhý konec doku, kde už čekala skupina koní na naložení. Nosiči a pomocníci běhali sem a tam. Vzduch byl prosáklý vůní ovoce a pachem dobytka.

Black se postavil na zadní a ostatní koně poděšeně zařehtali, když ho uviděli. Alek ho zavedl do kouta. Black měl nastražené uši a očima pánovitě přehlížel koňské stádo.

„To ti připomíná staré časy, viď, kamaráde,” řekl Alek. Usmál se a uvažoval, co asi řeknou rodiče, až Blacka uvidí. Byl rád, že se loni odstěhovali z města na newyorské předměstí Flushing. Jestli mu rodiče dovolí, aby si koně nechal, určitě najde někde v okolí vhodné místo, kde by ho mohl mít.

Najednou Black pronikavě zařičel a zachvěl se. Hned na to projela vzduchem stejně pronikavá odpověď. Koně ze stáda do sebe začali ve zmatku narážet a strkat a Alek zahlédl, jak se k doku blíží další kůň - veliký kaštanově hnědý hřebec. Skoro stejně veliký jako Black.

Muži, kteří nového koně vedli, se s ním zastavili na opačném konci doku a Alekovi se ulevilo, že s ním nepojedou na jedné lodi. Černý hřebec neklidně cloumal provazem, hlavu držel vysoko vzhůru a nespouštěl z hnědáka oči.

I lidé okolo druhého koně měli problémy. Hnědák se vzepjal, Black zařičel a zatahal ještě silněji. Všichni ostatní koně začali také hlasitě řehtat. Alek se snažil Blacka uklidnit, ale cítil, jak se v jeho krasavci zdvihá cosi divokého, instinktivního. Vzpomněl si, jak mu strýc v Indii vyprávěl o stádech divokých koní. V takovém stádu byl králem jeden kůň. Vždycky jen jeden jediný.

„Prrr, chlapče, klid, klid,” říkal Blackovi. Kůň odfrkoval a jednou nohou kopal do dřevěné ohrady. Znovu se ozvalo jasné a hlasité zaržání hnědáka, který se už zase vzpínal. Bylo slyšet křik a volání námořníků, muži, kteří drželi koně, upadli na zem - a hřebec byl najednou volný!

Black se postavil na zadní a strašlivě zařičel. Alek si uvědomil, že teď už ho neudrží. Kůň mu vyrval provaz z rukou.

Hnědák i Black se rozběhli proti sobě, kopyty bušili do dřevěné podlahy, vzdálenost mezi nimi se zkracovala čím dál víc a nakonec se střetli! Přední nohy vylétly vysoko do vzduchu a daly se do boje. Koně se navzájem kopali a obnaženými zuby si šli po krku. Blackovi se podařilo zakousnout se do protivníka a držel. Držel a nepustil. Oba dál zuřivě kopali nohama, hřívy jim divoce vlály v zápalu boje. Hnědák se Blackovi vytrhl a oba si na chvíli oddechli, než se do sebe znovu pustili.

Alek se na to nemohl dívat, ale ani se nemohl nedívat. Koně ze stáda řičeli hrůzou, kopyta bušila do masa a všechno přehlušovalo nepředstavitelně hlasité rzáni obou rozdivočelých hřebců, kteří zápasili o vůdčí postavení. Black zařičel hlasitěji, než Alek kdy slyšel. Byl silnější a zkušenější a pomalu získával převahu nad hnědákem. Srazil kopyty hnědého hřebce, až padl na zem, a pak se vzepjal a předními kopyty na něj dopadl. Alek zavřel oči. Za chvíli znovu uslyšel Blackův hlas.

Viděl, že Black stojí nad hnědákem, oči mu planou, po těle stéká krev a pěna. Co bude dělat dál?

Black otočil hlavu ke koním, kteří se shlukli v rohu doku, a majestátně k nim vykročil. Všichni nervózně řehtali, ale nehýbali se. Hřebec je pomalu obešel a pronikavým pohledem si je triumfálně prohlížel.

Alek šel za ním. Slyšel, jak na něj volají: „Nepřibližuj se k němu, chlapče, dokud se trochu neuklidní!” Šel však dál. Black se otočil a uviděl ho.

Zastavil se a Alek přistoupil ještě blíž. Obrovské tělo bylo samá rána a krev, ale hlavu nesl Black vysoko a hříva mu vlála. Alek se mu díval do očí - už se v nich naučil číst. Viděl, že divokost trochu ustoupila a že se mu přestalo chvět chřípí. Začal mu potichu domlouvat.

Minula minuta, pak druhá a Alek zdvihl provaz, který pořád ještě visel od Blackovy ohlávky. Napnul ho a jemně zatáhl. Kůň k němu otočil hlavu. Chvíli váhal, ale pak se otočil zpátky ke koním. Alek trpělivě čekal, zatímco se hřebec rozhlížel po svém nově získaném stádu. Minutu na ně upřeně hleděl. Lodní siréna zahoukala, Alek zatáhl silněji. „Pojď, Blacku,” naléhal. Uplynula další dlouhá minuta a pak se hřebec znovu otočil.

Pomalu se vydali k lávce. Všichni námořníci ustoupili. Alek se cestou ohlédl do doku, kde se shlukl dav kolem hnědáka. Kůň se namáhavě snažil postavit na všechny čtyři. Kdosi mu zkontroloval nohy a pak se s ním prošel. Zdálo se, že je v pořádku. Alek se uklidnil. I když si hnědák začal, možná by museli zdržet odjezd, kdyby ho Black vážně zranil.

Přešli lávku a nastoupili na loď. Jeden z námořníků, který měl víc odvahy než jiní, zavolal na Aleka: „Tady tudy, chlapče - tudy dolů!” Ukázal jim cestu k boxům a potom ustoupil do bezpečné vzdálenosti.

Alek zavedl Blacka dolů, sundal mu ohlávku a rozhodil po podlaze slámu. Pak naplnil vědro vodou. Námořník mu donesl dezinfekční prostředek, o který ho poprosil. Byl to taky mladý kluk, jen o něco starší než Alek. „V životě jsem nic takového neviděl,” řekl obdivně.

„Já taky ne,” přitakal mu Alek. Ohmatal Blackovi nohy a boky a poprosil: „Nemohl bys mi přinést pár čistých hadrů? Musím mu ošetřit zranění.”

„Jasně!” odpověděl námořník. „Za pár minut odplouváme, ale donesu ti je, hned jak to půjde.”

„Skvělý!” zvolal Alek.

7 Doma

Lodní siréna třikrát krátce zahoukala. Do podpalubí přivedli posledního koně, který se při pohledu na Blacka začal plašit. Obrovský hřebec vystrčil hlavu nade dveře a s nastraženýma ušima si prohlížel všechny boxy.

Motory naskočily a lodí otřásaly jemné vibrace. Alek se sehnul, aby navlhčil čistý hadřík. Teď už to nebude dlouho trvat, pomyslel si a opatrně začal Blackovi čistit hluboké zranění na boku, kam ho hnědák kopl. Ucítil, jak se kůň zachvěl, když mu dezinfekce přišla do rány. Byl to tak mohutný a silný kůň - nebude to pro Aleka příliš veliké sousto? A co na něj řeknou rodiče? Kde ho ustájí? Kousek od jejich domu ve Flushing stál bývalý statek. Veliké hnědé stavení se využívalo jako ubytovna pro turisty, ale vzadu stála stará stáj, která potřebovala nutně opravit, a u ní pozemek, co měl dobré čtyři ary. Ta stáj by byla ideální pro Blacka. Jen kdyby mu rodiče dovolili nechat si ho! Sám by stáj opravil a našel by si práci po škole, aby mohl koupit krmení.

Alek skončil s ošetřováním ran a Black se na něj otočil. „To jsme měli pernej den, viď, kamaráde?” Kůň zatřásl hlavou a zabořil tlamu chlapci do náruče a přitlačil ho ke stěně. Alek se rozesmál, sebral vědro a hadříky a šel.

Zavřel za sebou dveře boxu. Hřebci se zachvělo chřípí a očima sledoval, jak Alek pomalu couvá ven. „Jen klid, brachu, já se teď musím podívat po nějakém koutku pro sebe.”

Jakmile chlapec vstoupil na žebřík, Black zařičel a takovou silou kopl do ostění, až zapraskalo rozbíjené dřevo. Alek přiběhl zpátky. „Jen klid, klid, Blacku.” Kůň mu nastavil měkký nos a Alek ho po něm pohladil.

Ošetřovatelé koní ostatních boxů hned přiběhli a ptali se, co se děje.

„To bude dobrý,” odpověděl Alek. „Je jenom trochu nervózní.”

„Je to záludný zvíře! Musíš si na něj dát pozor!”

„Není, on jenom nemá rád, když ho nechám samotnýho,” vysvětloval Alek. „Tak já tu radši zůstanu.”

Lidé od koní odešli po své práci. Alek se podíval na Blacka a řekl: „Tys tomu dal, ty divochu.” Pak obešel box a zasunul rozbité prkno na místo. Rozhlédl se po okolních boxech a viděl, že si koňáci přinesli skládací lehátka a začali je rozkládat vedle stájí. Našel si tedy také jedno a udělal totéž. „Tak to vypadá, že budu tábořit tady dole, ať se mi to líbí, nebo ne.”

Plavba byla neklidná a Alek sebou celou noc na lehátku házel. Loď se zmítala na vysokých vlnách a každá z nich si snad usmyslela, že ho shodí z postele na zem. Koně také snášeli plavbu špatně a v podpalubí se rozléhalo bušení kopyt. Alek slyšel, jak Black dupe ve svém boxu nohama do podlahy.

Moře bylo rozbouřené i ráno a neuklidnilo se ani přes den. Koňům se dělalo špatně a jejich ošetřovatelé měli plné ruce práce. Jen Blackovi bylo dobře, hlavu držel pořád zpříma a energicky přecházel po boxu.

Přišla noc a oceán se rozbouřil ještě víc. Blesky křižovaly oblohu a hučení vichřice zaléhalo až do podpalubí. Alek si vzpomněl na Drakea a na bouři, při níž se potopil. Vstal a přistoupil k boxu. Black nespal a přistrčil hlavu k chlapci.

„Nebojíš se, kamaráde, že ne?” V tu chvíli rozčísl oblohu další blesk, takže se v podpalubí rozsvítilo jako ve dne. Ozvala se děsivá rána, jak blesk udeřil do hladiny, a loď se otřásla. Alek křečovitě sevřel Blackovu hřívu. Znovu nastala tma a loď se naklonila dopředu. Motory hučely dál a znovu nasadily svou pravidelnou rachotivou píseň.

Black neklidně těkal očima kolem sebe. Zatřásl hlavou a zahrabal kopytem ve slámě. Alek měl pro něj pochopení. Nebylo divu, že se bál. Sáhl do kapsy pro cukr a nabídl mu ho. Black však ustoupil dozadu a kopl jako ještě nikdy.

S úderem další vlny se loď zakymácela. Ošetřovatelé koní se začali zdvihat ze svých lehátek. Bouře už vzbudila úplně všechny. Většina koní byla potichu, protože jim bylo tak zle, že nemohli nic dělat. Alek dostal strach, aby se Black nesplašil natolik, že by ho nezvládl. Otevřel dveře boxu a vešel dovnitř. Hřebec couvl do rohu. Chlapec mu znovu nabídl cukr. „Jen klid, hochu,” uklidňoval ho. Black zdvihl hlavu co nejvýš, a když ho Alek začal hladit, přestal kopat. Pak se sklonil a vzal si cukr. „No vidíš, hodnej Black, hodnej,” řekl Alek. Kůň se pod jeho rukama pomalu uklidnil.

Hodiny míjely, až se zvolna rozednilo a vítr se trošku zmírnil. Začalo hustě pršet. Jeden z koňáků se přišel podívat na Blacka. „To mu vůbec není špatně?” zeptal se.

„Trochu,” odpověděl Alek, „ale hlavně je nervózní.”

Muž se na Blacka obdivně podíval. „Musí mít náturu, že vydrží takovouhle bouři a není mu špatně. Je tu na lodi jedinej!”

Během dne se Alekovi začal zvedat žaludek. Zoufale proti tomu bojoval, ale nakonec si musel přiznat, že dostal mořskou nemoc. „Páni, ty jsi lepší než já, Blacku,” poplácal koně po hlavě.

Po několik příštích dní bylo Alekovi docela jedno, jestli je živý nebo mrtvý. Většina koňáků na tom byla stejně, takže si toho ani nevšimli. První důstojník, který měl funkci lodního doktora, se na něj přišel podívat a pokoušel se ho přesvědčit, aby se přestěhoval do své kajuty. Alek si však i v tomto zuboženém stavu uvědomoval, že musí zůstat s Blackem.

Za tři dny se Alek s námahou zvedl a šel za koněm. Loď sebou konečně přestala házet ze strany na stranu. „Ahoj, kamaráde,” řekl mu, „vidím, že jsi pořád jako rybička.” Hřebec zastříhal ušima a potřásl hlavou.

„Tak jak je ti, synku?” zajímal se jeden z koňáků.

„Jsem trochu zesláblý,” odpověděl Alek, „ale jinak to jde.” Odmlčel se a pak se zeptal: „Jak daleko to ještě máme do New Yorku?”

„Asi tak dva dny,” odpověděl muž, „pokud nechytíme zas nějakou bouřku - ale myslím, že jsme už svůj díl dostali.”

„To doufám,” řekl Alek a myslel to doopravdy.

Po dalších dvou dnech plavby zahoukala lodní siréna žádost o povolení vjezdu do karantény, kde loď zkontrolují před vplutím do newyorského přístavu. Karanténní inspektoři sestoupili do podpalubí, obcházeli jednotlivé boxy a prohlíželi koně. Alek si všiml, že všichni ošetřovatelé mají nějaké doklady ke zvířatům a ukazují je svému veliteli. Co bude dělat, až přijdou k němu? Možná by měl za tím jejich šéfem zajít hned a vysvětlit mu, proč nemá žádné doklady. Vydal se tedy za ním, ale vtom ho zastavilo hlasité zařehtání. Otočil se a uviděl, že jeden z inspektorů právě otevírá dveře u Blackova boxu. „Pozor!” vykřikl, ale už bylo pozdě. Black se vzepjal a udeřil muže předníma nohama. Odrazil ho na dveře.

Alek vrazil do otevřeného boxu a skočil mezi koně a inspektora. V zoufalství chňapl po ohlávce a držel, co mohl. Black byl vyděšený a nespouštěl oči z muže na zemi. Inspektor rozhněvaně nadával a vstával. Alekovi se ulevilo. Ať se inspektor zlobí, hlavně když není vážně zraněn. Tam, kde ho Black kopl, měl jen roztržené kalhoty, ale jinak se mu nic nestalo.

Ostatní inspektoři se hned seběhli k boxu. „Co se tu děje?” zeptal se velitel.

„Tenhle kůň mě napadl, pane!” stěžoval si inspektor. „Je to nebezpečné zvíře.”

Velitel přistoupil blíž. „Co k tomu můžeš dodat, chlapče?” zeptal se Aleka, který pevně svíral Blackovu ohlávku.

Alek pozoroval ostře řezanou tvář před sebou a uvažoval, jestli by tenhle člověk mohl odmítnout Blackovi vstup do země. Při tom pomyšlení se mu až udělalo špatně. To snad neudělají! Podíval se veliteli do očí a řekl: „Je mi líto, co se stalo, pane, ale vím, že by to neudělal, kdyby váš inspektor nevešel do boxu jen tak. Ten kůň není zvyklý na lidi. Nikdo jiný než já se k němu zatím nepřiblížil.”

Velitel si prohlížel hřebce. Pak popošel ke dveřím a vstoupil dovnitř. Alek sevřel ohlávku pevněji a chlácholil koně: „To je dobrý, Blacku, prr, prrr.” Hřebec neklidně přešlapoval.

Velitel ho pomalu obešel. „To je ale pořádný kůň. Patří tobě?” zeptal se Aleka.

„Ano, pane.”

„Máš v pořádku doklady?”

„My žádné nemáme, pane, ale kapitán mi řekl, že to je v pořádku. Ztroskotali jsme a…”

„Ááá, tak to jsi ty,” přerušil ho velitel. „Dostali jsme ohledně tebe příkazy. Máš volný vstup.” Usmál se a pokračoval: „Určitě jsi měl už tak dost těžkou cestu. Nebudeme ti ji znepříjemňovat ještě víc.” Obrátil se na inspektora, který si vyhrnul nohavici a umýval si nohu. „Co noha, Sandy?”

„Snad je v pořádku, pane, ale ten kůň je nejdivočejší zvíře, co jsem tu za celých čtrnáct let viděl!”

„A asi taky nejlepší!” usmál se velitel a otočil se zase na Aleka: „Musels zažít pěkné dobrodružství, chlapče - ztroskotat a potom se objevit s takovýmhle koněm.”

„To ano, pane. Byli jsme s Blackem oba na lodi Drake, když se potopila, a podle toho, co jsem slyšel, jsme přežili jen my dva. Mám co vyprávět,” dodal a otočil se na Blacka. „Viď, kamaráde?” Black zafrkal.

Loď odplula z karantény s platným osvědčením o zdravotním stavu přepravovaných zvířat a s plnou parou vjela do úžiny před přístavem. Alek dychtivě vyhlížel ven kruhovým okénkem vedle Blackova boxu. Tak už byl zase doma! Před pěti měsíci, když odtud odjížděl, bylo všechno jiné. Jako by uplynulo pět let!

Alek cítil, jak Black zrychleně dýchá. Obrátil se k němu, přejel mu rukou po nozdrách a zašeptal: „Tak, Blacku, jsme doma!”

Za okénkem tlačily dva malé remorkéry bez zvláštní námahy obrovskou nákladní loď. Jak se blížili k pevnině, rostly budovy výš a výš, až do nebe. Potom kolem nich projel veliký zaoceánský parník. Ze dvou komínů mu stoupal dým nahoru k mrakům. Tankery a nákladní čluny s železničními vagóny se pomalu ploužily okolo. V dálce Alek zahlédl Sochu svobody a oči se mu zalily slzami. Co se to s ním děje? Na to, aby byl dojatý, je už přece dost starý. Přesto se mu však stáhlo hrdlo a ztěžka polykal, když se blížili k tomuto symbolu svobody a domova.

Plně obsazená osobní přepravní loď na elektrický pohon právě brázdila vodu u Alekovy lodě a za ní zapadalo slunce za budovy na pobřeží Jersey. Black přičichl k Alekově dlani. Chlapec se usmál a obrátil se ke koni. „Už jen chviličku, Blacku.” Sáhl do kapsy a vyndal dvě kostky cukru a telegram. Kůň si vzal cukr a Alek si znovu přečetl, co bylo napsáno na žlutém papíře: „Budeme v přístavišti. Nemůžeme se dočkat. Líbá tě máma a táta.”

Parník se právě octl naproti Brooklynu, kde byl dok. Remorkér ho otočil čelem vzad a nasměroval ke břehu. Posádka připravovala náklad k vylodění, a tak se podpalubím rozléhal hluk a volání. Black zneklidněl.

A už loď vklouzla do doku a Alek uslyšel, jak narazila o stěny. Dveře podpalubí se rozlétly dokořán a mohli vystupovat.

Posádka začala vyvádět koně. Blacka nechali až na konec, protože z něj měli trochu strach. Pak jeden námořník zamával na Aleka, aby šel. Alek se musel zasmát, když viděl, jak rychle námořník uhýbá z cesty.

Black vyšel se svým pánem z boxu. Alek ho držel pevně za provaz. Hřebec nesl hlavu vysoko vztyčenou, protože cítil, že se bude dít něco neobvyklého. Lehce vytancoval ke dveřím, odkud uviděl davy lidí na přístavišti. Právě se stmívalo a všude se rozsvěcovala světla. Black poplašeně zafrkal. Ještě nikdy v životě nic takového neviděl. Vzepjal se na zadní a Alek ho musel stáhnout zpátky. Byl chladný podzimní večer a Blackovi v lehkém větru zavlála hříva. Očima nervózně těkal ze strany na stranu a vyrazil ze sebe krátké ostré zařičení. Zatřásl hlavou a znovu zařičel.

Celý dok podivně ztichl a všechny oči se obrátily na černého hřebce, který stál ve dveřích z podpalubí. Alek s ním pomalu přecházel po lodní lávce. Přístaviště sice ztichlo, ale o to hlasitěji k nim teď doléhaly hluky velkoměsta a Alek cítil, jak se Black začíná chvět. Uprostřed lávky se zničehonic zase zvedl vysoko do vzduchu a Alek ho stáhl dolů. Tři muži z posádky se vydali Alekovi na pomoc, ale Black je uviděl, postavil se na zadní a předníma nohama kopal před sebe. Muži zůstali stát. Černý krasavec se začal perlit potem.

Alek poznal, že nad ním ztrácí kontrolu. Chytil lano co nejpevněji, ale v tu chvíli přijelo k doku nákladní auto, zabočilo a namířilo přední světla přímo na ně. Black ze sebe vyrazil zděšený skřek a opět se vzepjal do výšky. Alek vylétl do vzduchu i s provazem v ruce. Hřebec ho odhodil stranou, provaz chlapci vyklouzl a spadl na lávku. Nad Alekem zavířila kopyta a zoufalé výkřiky z davu otřásly ztichlým přístavištěm.

Black dopadl předníma těsně vedle Alekovy hlavy! Zároveň hřebec zafrkal a zmizel zpátky v podpalubí. Alek ležel chvíli bez hnutí. Potom ucítil, jak mu někdo pomáhá na nohy.

„Jsi v pořádku?” zeptal se jeden z námořníků.

„Ano, jistě, jsem jen trochu omráčený,” odpověděl Alek.

„To věřím, po takovým zážitku! Tohle je úplně divoký zvíře!”

Vtom k nim přiběhl policista s pistolí v ruce a Alek dostal o Blacka strach.

„Nestřílejte!” vykřikl s pohledem upřeným na policistu.

„Nebudu střílet, jestli nikoho neohrozí na životě.”

Alekovi se pomalu vracely síly.

„Dojdu pro něj,” řekl.

„Půjdu s tebou,” řekl policista a ostatní muži uhnuli z lávky.

„Možná by mi to šlo líp, kdybych byl sám, pane,” řekl Alek.

„Možná, ale pro všechny případy s tebou půjdu.”

Alek vešel do podpalubí první. Uviděl Blacka, jak stojí vedle svého bývalého boxu a dívá se na něj vyděšenýma očima.

„Copak se děje, kamaráde?” řekl Alek. „Je na tebe New York moc?” Opatrně popošel až ke koni a položil mu dlaň na krk. Black sebou nervózně trhl. „Já vím, že je to pro tebe nový, ale vážně to tu není tak zlý, když si člověk zvykne.”

Hřebec zabořil nos do Alekova svetru a Alek vytáhl z kapsy cukr a dal mu ho. Pak čekal, až se z Blackových očí pozvolna vytratí divoký pohled.

Vzal znovu do ruky ohlávku a vedl koně ke dveřím. Policista ustoupil stranou. Když kůň spatřil světla a davy lidí, znovu se vzepjal na zadní, a tak ho Alek rychle obrátil a zavedl zpátky do boxu.

„Sundej si svetr, chlapče, a zavaž mu oči,” řekl policista.

„Dobrej nápad.” Alek ze sebe rychle stáhl svetr, zavedl Blacka ke stěně boxu a stoupl si na ni, aby mu dosáhl až na oči. Přeložil svetr, položil ho Blackovi přes oči a vzadu zavázal. Hřebec škubal hlavou a snažil se svetr setřást. Už už se zase vzepjal, Alekův uklidňující hlas a dotyky ho však ztišily.

Znovu se vydali ke dveřím. Když se v nich objevili, začali lidé na břehu povykovat. Alek vedl koně opatrně po prknech dolů. Všiml si, že kůň střihá ušima a začíná ztěžka dýchat. Pak se opět vzepjal a chlapci se opět podařilo ho uklidnit. Mrkl jedním okem dolů - jako by je pozorovaly tisíce tváří otočených vzhůru k lávce.

Uprostřed lávky se začal Black vzpínat a Alek měl pocit, že z lávky spadne. Pustil provaz a uskočil před předními kopyty. Zbledl v obličeji, ale přesto dovedl koně na konec lávky. Ještě pár metrů - a byli na pevnině. Všichni diváci rychle ustoupili, aby nestáli hřebci v cestě.

Na Blacka byl úchvatný pohled - zlehka se nesl na štíhlých nohách a rázně pohazoval hlavou, aby se zbavil svetru. Hříva mu vlála ve větru a bílý svetr prudce kontrastoval s černočernou srstí. „Už si zvyká na hluk,” zamumlal si Alek pro sebe a zas co nejpevněji svíral ohlávku.

Najednou zaslechl tátu, jak volá: „Aleku, Aleku! Tady jsme!” Otočil se a uviděl rodiče hned na kraji davu. Táta byl vysoký a štíhlý jako vždycky, maminka silnější a menší, ale taky pořád stejná. Ve tvářích byli bílí - svítily jim jako Alekův svetr na hlavě černého hřebce. Alek k nim vykročil, ale vtom si vzpomněl na koně. Viděl, jak se maminka ustrašeně chytila táty za ruku. Zastavil proto kousek od nich.

„Ahoj, mami! Ahoj, tati!” Víc říct nedokázal, ačkoli mu srdce přetékalo city. Maminka měla zarudlé oči. Alek chytil do ruky konec provazu a rozběhl se k nim, aby je objal.

„Jsem rád, že tě zase vidím, Aleku,” řekl po chvíli otec.

„A já jsem rád, že jsem zas doma,” přiznal Alek. Maminka se jen usmívala.

Black vedle Aleka neklidně tancoval. Chlapec na něj pohlédl, pak se podíval na rodiče a pyšně řekl: „To je můj kůň.”

„Toho jsem se bál,” řekl táta a maminka samým překvapením nebyla mocná slova. Otec si koně pozorně prohlížel. Kdysi hodně jezdil a Alek se naučil koně milovat právě díky němu. Neřekl nic, ale chlapec viděl, že Blacka obdivuje.

„Všechno ti povím potom. Vděčím mu za život.”

Mamince se konečně vrátila řeč a taky se ozvala: „Aleku, vždyť tenhle kůň je strašně nebezpečný, shodil tě přece na zem…” Vzápětí ale zaváhala a zmlkla, protože uviděla vážný a sebejistý výraz v synových očích. Je to vůbec její syn? Ten chlapec, který odjel před pouhými pěti měsíci?

„Co s ním chceš dělat, když je teď tvůj?” zeptal se otec.

„To ještě nevím, tsti, ale už vím, kde mu zřídím stáj!” Slova se mu řinula z úst jako příval. Věděl, že musí přesvědčit rodiče hned teď a jednou provždy a že Black musí být navždycky jeho. „V té staré stodole u Halleranů, jak teď bydlí Daileyovi. Určitě mi dovolí ho tam levně ustájit a bude mít celý akr půdy na pastvu! Každý den budu po škole pracovat, tati, a vydělám si na krmení. Že mi dovolíš si ho nechat?”

„Uvidíme, hochu,” odpověděl otec tiše a usmál se na maminku, aby jí dodal odvahy. „Vezmeme ho domů a uvidíme, jak to půjde. Jenom, Aleku, nezapomeň, že jsi za něj zodpovědný - sám se o něj postaráš a sám ho budeš krmit. Dá ti to pořádně zabrat. Zařídím, aby se dostal do Flushing, ale pak už bude všechno na tobě!”

Mladý muž s fotoaparátem se obezřetně protáhl kolem Blacka a přistoupil k nim. Smekl klobouk z černých vlasů a představil se: „Promiňte, že obtěžuji. Jsem Joe Russo z Daily Telegramu a rád bych si s vámi popovídal. Potřeboval bych pár tvých fotografií,” obrátil se na Aleka, „a chtěl bych napsat o tvých zážitcích. Podle toho, co jsem slyšel, jsi jako jediný přežil ztroskotání Drakea, který se potopil u portugalského pobřeží.”

Alek ukázal na Blacka a řekl: „A ještě tenhle kůň.”

„Neříkej! To je tedy senzace!” vykřikl Joe Russo. „Říkáš, že ten kůň byl taky na lodi?”

„Ano,” odpověděl Alek, „samozřejmě že byl.”

„Co se stalo, když se loď potopila?” zeptal se dychtivě Joe a už si začal zapisovat do notesu.

„To by bylo dlouhé povídání,” zbrzdil ho Alek, „a kromě toho musíme ještě teď zařídit spoustu věcí…” Obrátil se na Blacka, který už začal být neklidný.

„Dovol, abych ti s ním pomohl,” naléhal Joe s vehemencí mladého nadšeného reportéra. „Budeš potřebovat auto, abys ho odvezl domů. Vím, kde se dá sehnat. Potom mi všechno vypovíš!”

„Tak dobře,” souhlasil Alek. V té chvíli byl vděčný za každou pomoc, jen aby dostal Blacka domů.

8 Napoleon

Za hodinu už vedl Alek svého Blacka do krytého nákladního auta, které obstaral na cestu domů Joe Russo. Maminka odjela v osobním autě napřed. „S tím koněm bych do jednoho auta nikdy nesedla!” prohlásila rezolutně. Otec a Joe Russo si sedli dopředu k řidiči. Alek se bál o Blacka, a tak s ním zůstal vzadu v nákladním prostoru. Jakmile auto vyjelo na ulici, kůň zafrkal. Oči měl stále ještě zavázané Alekovým svetrem.

Kolem nich se řítily taxíky a hlasitě troubily, těžká auta rachotila do přístavu pro náklad z lodě a na ulici pokřikovali lidé. Pouliční prodavači vychvalovali své zboží. Hluk, hluk, hluk - tak se Blackovi představil New York.

Alek pevně svíral ohlávku a malým zadním okénkem od kabiny řidiče pozoroval světla mrakodrapů. I jemu připadal New York cizí - odvykl si. Hřebec sebou neklidně škubal a pohazoval hlavou, aby se zbavil svetru. „Jen klid, chlapče,” chlácholil ho Alek a poplácával ho po hladké srsti. Projížděli ulicemi velkoměsta.

Alekův táta se stále ohlížel, jako by nemohl ze syna a z jeho koně spustit oči. Auto se pomalu rozjíždělo a zase zastavovalo, podle okolní dopravy. V jednu chvíli jim nad hlavami zaduněl na mostě vlak a kůň poděšeně zařehtal. Vzepjal se málem až ke střeše auta, než ho Alek zase stáhl zpátky.

Doprava stále víc řídla, projeli obchodní čtvrtí a zahnuli k Flushing. Nejhorší měli za sebou a Black se uklidnil. Alek si v duchu začal představovat, jak to bude skvělé, prohánět se s Blackem po tom velkém pozemku u stáje - jen kdyby mu ji pronajali.

Teď už projížděli hlavní ulicí ve Flushing. Alek nedočkavě vyhlédl z okna a s potěšením pozoroval známé obchody a domy. Ještě dva bloky a už zahnuli do boční ulice, deset minut jízdy - a po pravé straně uviděl svůj dům. Otec se otočil, usmál se a Alek mu úsměv oplatil.

Nákladní auto jelo dál až ke starému domu Halleranových. Zajeli do vjezdu, minuli ceduli UBYTOVÁNÍ PRO TURISTY a zastavili před vchodem.

Otec vystoupil a obešel auto. „Tak, Aleku, teď je to na tobě. Zajdi dovnitř a zeptej se, jestli ti paní Daileyová dovolí nechat koně ve stáji.”

Alek pustil ohlávku a poplácal Blacka. „Jen klid,” řekl mu chlácholivě a seskočil z nákladního prostoru. Vyběhl na verandu před domem a zazvonil. Daileyovi se přistěhovali do Halleranova domu krátce před tím, než Alek odjel do Indie. Paní Daileyovou, která mu teď přišla otevřít, tedy moc neznal. Byla to statná rozložitá žena.

„Dobrý den, paní Daileyová,” pozdravil Alek. „Pamatujete se na mě?”

„Hmmm, nejsi ty ten chlapec támhle z ulice? Ale počkej, vždyť jsem slyšela, že ses utopil na lodi.”

„Zachránili nás,” řekl Alek, „právě jsem se vrátil domů.”

„Takto musejí být tvoji rodiče šťastní. Určitě jsi zažil strašné věci!”

„Bylo to dost zlé, paní Daileyová, ale proč jsem za vámi přišel… Přivezl jsem si s sebou koně. Zachránili nás spolu.”

„Koně?!” vykřikla paní Daileyová.

„Ano,” řekl Alek, „a tatínek mi slíbil, že si ho můžu nechat, když mu najdu stáj. Tak jsem vás chtěl poprosit, jestli bych si ho nemohl dát k vám. Zaplatil bych vám.”

„Ale ta naše stáj není v moc dobrém stavu, chlapče,” řekla paní Daileyová. „A kromě toho už v jednom boxu máme nájemníka,” dodala a usmála se.

„Nájemníka?”

„Ano, prodavač Tony má u nás starého Napoleona.”

„Napoleona? Myslíte toho starého šedáka, co ho měl vždycky?” zeptal se Alek.

„Jo, toho. A mám dojem, že mu každým dnem pojde - pak bys mohl mít box po něm.”

„Ale já nevím o žádném jiném místě, kam bych toho svého koně dal, paní Daileyová,” vysvětloval Alek a začínal si zoufat. „Neměla byste ještě jednu stáj?”

„No, možná by se dal opravit box hned vedle Napoleona, ale já na to nemám čas ani peníze. Kdyby sis tam chtěl koně dát, musel by sis ten box opravit sám.”

„Jasně že si ho opravím, paní Daileyová!” vykřikl Alek štěstím bez sebe. „Můžu si ho tam dát hned dneska?”

„Dobrá,” řekla paní Daileyová a usmála se. „A když to dobře opravíš, dám ti nízký nájem.”

„Jste skvělá, paní Daileyová. Udělám to fakt dobře!”

„Řeknu manželovi, aby ti otevřel bránu.” Otočila se a hlasitě zavolala: „Henry!” a Alekovi řekla: „Bude tu za chvilku, můžete přijet k bráně. Řeknu mu, aby tam na vás počkal.”

„Mockrát děkuju, paní Daileyová,” řekl Alek, „miliónkrát děkuju!” Obrátil se a jedním skokem byl dole z verandy.

„Nechá mi ho tu ustájit!” volal a běžel k autu.

„Prima,” řekl otec.

„Ty jsi ale vyjednavač!” ocenil ho Joe Russo a nepřestával si dělat poznámky.

„Počkej, až uvidí, koho si to k ní nastěhuješ!” varoval otec s vážnou tváří.

Projeli kolem vysokého drátěného plotu, zastavili u brány a počkali na pana Daileyho. Konečně se objevil. Byl to malý chlapík jako kulička s širokými rameny a ohnutýma nohama. Přišel k nim trhavou chůzí. V chladném nočním větru mu vlály cípy bílé košile. Utřel si širokou rukou ústa a zavolal: „Už jsem u vás!” Vrazil klíč do zámku, odemkl a opřel se do těžké brány. Jakmile se dala do pohybu, rozvrzaly se rezaté panty. „Pojďte dál,” vyzval je.

Náklaďák projel bránou a pokračoval rovnou dál po štěrkové cestě ke stáji. Reflektory osvítily široká vrata. Henry přišel za nimi a řekl: „Počkejte, otevřu vám a pak ho přiveďte dovnitř.”

Alek otevřel postranní dveře auta, aby mohl vyvést koně ven. Pevně uchopil ohlávku. „Tak tohle je tvůj nový domov, chlapče,” řekl. Pomalu svedl koně dolů na zem. Black potřásl hlavou a vykopl zadníma nohama.

„Podívejte se na něj!” volal nadšeně Alek. „Už teď se tu cítí skvěle!” Viděl, jak si všichni muži jeho hřebce obdivně prohlížejí.

Henry se opřel o vrata stáje a pomalu objížděl Blacka očima. „Žena mi říkala, že sis přivez koně - ale takovýho jsem nečekal!” zavrtěl hlavou a dodal: „Dobrá hlava, široký plece, silný nohy,” bručel si spíš pro sebe než nahlas.

Alek odvedl Blacka do stáje. V nejbližším boxu ode dveří byl Napoleon. Stará šedivá hlava mu visela ven přes dveře. Když uviděl Blacka, zakňučel a stáhl se zpátky.

„Mám ho dát tady vedle Napoleona, pane Dailey?” zeptal se Alek. „Bude to bezpečné? Black bývá občas dost nervózní.”

„Jen ho tam dej, starej Napoleon mu spíš pomůže - teď ho na chvilku podrž,” řekl Henry a došel do rohu stáje pro balík slámy, donesl ho do boxu a rozprostřel po podlaze. „Půjčíme si trochu Tonyho slámy na podestýlku. Určitě se nebude zlobit. A teď ho sem přiveď, chlapče. Pár věcí se tu bude muset opravit, ale počítám, že přes noc to vydrží. Zítra na to budeš líp vidět.”

„Děkuju,” řekl Alek.

„Čím ho dneska nakrmíš, Aleku? Myslels na to?” zeptal se otec.

„Páni! To je pravda,” vykřikl Alek. „Já fakt zapomněl!” Obrátil se na pana Daileyho. „Nevíte, kde by se dalo koupit krmení?”

„No, Tony ho kupuje v obchodě na rohu Parsonské a Northenské, ale teď už budou mít nejspíš zavřeno. Můžeš si půjčit trochu Tonyho krmení a vrátíš mu ho, až koupíš.”

„Skvělý,” zaradoval se Alek a odvedl Blacka do boxu vedle Napoleona. Byl sice trochu zchátralý, ale prostorný a Alek hned poznal, že se Blackovi líbí. Trpělivě stál a čekal, až ho Alek odstrojí a vyhřebelcuje. Henry přinesl kbelík ovsa a Alek ho vysypal Blackovi do žlabu.

Starý Napoleon zvědavě nakoukl přes stěnu sousedního boxu. Black si ho všiml a obezřetně začichal. Napoleon se ani nehnul a Alek se trochu bál, aby se do sebe nepustili. Black však strčil hlavu k Napoleonovi a slabounce zařehtal a Napoleon mu odpověděl stejně.

Henry se rozesmál. „Vidíš? Co jsem ti říkal! Už se skamarádili!”

Alek opustil stáj s pocitem, že je o Blacka dobře postaráno. Bylo to poprvé od chvíle, kdy se spolu vydali na cestu. „Jsem moc rád, že se mu Napoleon zamlouvá,” oddechl si. „Teď snad už můžu jít. Jednou se musí naučit být sám.”

„Zdá se, že bude v pořádku,” potvrdil mu otec. „Docela to vypadá, že se mu tu líbí. Nebude nakonec tak divoký, jak vypadal.”

„Je fajn, tati. Jen si vždycky musí zvyknout. Jak ho rozčilí něco nového, splaší se.”

„No tak pojďme domů, synku, máma už čeká. Určitě je strachy bez sebe.”

V tu chvíli se ozval Joe Russo. „Promiňte, že obtěžuji, pane Ramsay, ale rád bych šel ještě s vámi a zapsal si vyprávění vašeho syna. Vypadá to na zajímavý příběh a já bych ho moc rád otiskl.”

Otec se usmál a řekl: „Samozřejmě, jen se neomlouvejte a pojďte s námi. Dneska je pro nás slavný den!”

Henry je vyprovodil ze stáje a zhasl světlo. Black slabě zařehtal a pak ztichl. Henry zavřel vrata.

Venku je obklopil chladivý noční vzduch. Nákladní auto už odjelo. Kráčeli po štěrkové cestě k bráně a Henry cestou podal Alekovi klíč. „Můžeš si vzít tenhle, chlapče, já mám v domě ještě jeden a ty sem teď asi budeš často chodit.”

„Děkuju, pane Dailey,” odpověděl Alek, „to určitě budu.”

„Není zač - a nemusíš mi říkat pane Dailey - stačí Henry. Všichni mi tu tak říkají, jinak se cítím nesvůj.”

„Tak jo, Henry.”

U brány se Henry rozloučil a ostatní přešli ulici a vydali se domů. Jakmile Alek uviděl u nich na verandě rozsvícené světlo, nohy se mu samy rozběhly.

„Ne tak rychle, synku,” řekl otec, „nejsem už tak mladý, jak jsem býval!”

„Já mu taky nestačím,” smál se Joe, „a to mám do stáří daleko!”

„Sejdeme se doma!” zavolal Alek a byl tentam.

Doběhl k domu, schody vzal po dvou a už vrazil do dveří. Bylo odemčeno. Vpadl do předsíně, nakoukl do obývacího pokoje, nikde nikdo. Chytl se zábradlí a už už chtěl vyběhnout do patra, když zaslechl z kuchyně maminčin hlas. „Aleku, jsi to ty?”

„Jo, mami,” vykřikl, jedním skokem byl v kuchyni a vrhl se k ní. Celý rozradostněný ji objal a vydechl: „Páni, to je ale skvělý, bejt zas doma!”

Podíval se na maminku a viděl, že se jí lesknou oči. „Co se děje, mami? Proč pláčeš?”

Paní Ramsayová se usmála skrze slzy a řekla: „Nic se neděje. Jen jsem prostě ráda, že jsi doma.”

Alek objal svou štíhlou hnědou paží maminčino měkké bílé rámě a vešel s ní do pokoje, právě když otec s Joem vcházeli do dveří.

Novinář se rozhlédl po útulně zařízené místnosti osvětlené tlumeným světlem a pak se podíval na Aleka a jeho rodiče. „Nedivím se, že se mu po tomhle stýskalo,” řekl uznale.

„Aby ne!” souhlasil Alek.

Posadil se vedle matky na gauč a stále ji držel za ruku. Otec se zabořil do svého oblíbeného křesla v rohu a nacpával si dýmku. „Tak můžeš začít, chlapče,” obrátil se na Aleka. „Pověz nám, jak to všechno bylo.”

„No, pár dní po odjezdu z Bombaje jsme stavěli v jednom malém arabském přístavu v Rudém moři…”

Hodiny na rádiu pomalu odtikávaly čas a Alek vyprávěl a vyprávěl. Znovu se octl na lodi Drake a znovu poprvé spatřil Blacka. Úplně zapomněl, že ho rodiče a Joe Russo poslouchají. Prožíval zase tu bouři, slyšel vichřici, dunění vln, jak se rozbíjejí o bok lodě, viděl i blesk, který loď zasáhl. Pak ho Black táhl vodou - hodiny a hodiny zápasili s nočním mořem. Bloudil po ostrově, sháněl potravu a objevil karagén, který je oba zachránil. Znovu jel poprvé na Blackově hřbetě - ta první nezapomenutelná divoká jízda! A potom ten oheň! Strašlivý oheň, který pro ně nakonec znamenal štěstí v neštěstí. Opět prožil tu závratnou radost, jako když uviděl námořníky, kteří vytahovali člun na pláž ostrova. A pak už Rio de Janeiro a domů.

Když skončil, rozhostilo se v pokoji ticho. Maminka ho křečovitě držela za ruku, hodiny hlasitě tikaly, jako by říkaly: „Jsi doma… jsi doma…”

Tatínkovi vyhasla dýmka. „Nevím, co na to říct, synku,” přerušil mlčení otec, „snad jen, že Bůh musel být s tebou… A s námi taky.” Otočil se na manželku: „Opravdu děkujeme Bohu, že to takhle dopadlo, nemám pravdu?”

„Ano,” odpověděla maminka, „máme být zač vděční.” A stiskla Alekovi ruku.

„Teď chápu, proč tolik miluješ toho koně,” ozval se Joe Russo.

„Ano, Aleku,” připojil se otec, „slibuju ti, že odedneška bude mít u nás vždycky své místo.”

„Nebýt jeho, toho divokého, nezkroceného zvířete…” řekla matka.

Joe Russo vstal. „Mockrát vám děkuji, že jste mě pozvali. Kdybyste někdy ode mě něco potřebovali…”

„To je v pořádku, pane Russo. Rád jsem vám vyhověl,” usmál se pan Ramsay a podal mu ruku na rozloučenou: „Dobrou noc.”

„Dobrou noc,” opětoval pozdrav Joe a usmál se na chlapce a paní Ramsayovou. „A starej se dobře o koně,” řekl Alekovi.

„Na to můžete vzít jed,” ujistil ho, „a děkuju za pomoc.”

Chvíli na to popřál rodičům dobrou noc a šel si lehnout. Nemohl však alespoň hodinu usnout. Byl neklidný a rozrušený z toho, že je zase doma a že spí ve vlastní posteli. Potom přece jen usnul a spal, jako když ho do vody hodí.

Najednou ho vzbudilo hlasité zaržání. Ospale otevřel oči. Zdálo se mu to, nebo opravdu slyšel Blacka? Nikde se nic ani nehnulo. Uběhla minuta a pak znovu zaržání - přece jen to byl Black!

Alek vyskočil z postele. Hodiny na stolku ukazovaly teprve něco po půlnoci! Přímo bleskově se probral, hodil na sebe oblečení a pádil dolů ze schodů. U brány uslyšel Blacka znovu a viděl, že u Henryho se svítí a v ostatních domech okolo taky. Black budí všechny sousedy! Alek se rozběhl jako o závod ke stáji. Už ode dveří viděl, že se uvnitř svítí.

Jakmile ho Black zahlédl, znovu zaržál, hlavu vysoko nad stěnami boxu.

„Dio mio!” ozývalo se mumlavě z Napoleonova boxu. Alek nikoho neviděl -jen starého Napoleona, jak se celý chvěje na druhém konci boxu. Vyděšenýma očima se úpěnlivě díval na Aleka. „Dio mio!” ozvalo se znovu.

„Haló,” zavolal Alek, „je tam někdo?”

Black nervózně hrabal do podlahy boxu a v tu chvíli Alek uviděl čísi ruku na horním okraji dveří Napoleonova boxu. Opatrně strčil do dveří a ty se otevřely. V tu ránu z nich nějaký člověk vyrazil ven jako střela.

Proletěl kolem něho a zmizel na dvoře dřív, než si ho Alek stačil prohlédnout. Black znovu zaržál. „Klid, Blacku, klid,” chlácholil ho Alek, „nic se neděje!” A vyběhl také ze stáje a zadíval se do černé tmy. Na dvoře se právě objevil Henry a neznámý teď stál vedle něj. Byl to pouliční prodavač Tony, majitel Napoleona! Chudák Tony! Když uviděl Blacka v sousedním boxu, měl z toho určitě skoro smrt!

„Ahoj, Tony,” zavolal Alek a šel k oběma mužům. Po cestě už taky přicházelo několik sousedů, kteří na sebe v rychlosti hodili pláště, a potom Alek zaslechl zvuk policejní sirény. „Páni!” obrátil se na Tonyho, když policejní auto zabočilo do vjezdu. „Jste v pořádku, Tony?”

„Jasně že je v pořádku,” křenil se Henry, „Black ho jen pořádně vyděsil.”

Tony přikývl. Byl ještě tak vyplašený, že nemohl ani promluvit. V té chvíli se už kolem nich shluklo pár lidí a policista vystoupil z auta. „Co se tu děje?” zeptal se.

„Nic vážného, pane,” promluvil Henry. „Tohle je moje stáj a já v ní dneska v noci ustájil nového koně, a tuhle Tony to nevěděl. No a v noci, když přišel, se oba dva tak trochu lekli - a to je asi všechno.”

„Je to tak?” zeptal se policista Tonyho.

Tony už se vzpamatoval a řekl: „Si, to jo, no jo, já sem dával tuhle Nappymu líp uzdu, a když sem se zvednul, uviděl sem toho druhýho. Ten mi dal!”

Hlouček lidí se rozesmál a policista případ uzavřel: „Dobrá, zdá se, že je všechno v pořádku. Komu ten kůň patří?”

„Mně, pane,” přihlásil se Alek.

„Jsi pěkný zelenáč na to, abys měl koně, který způsobí takové pozdvižení a vyděsí lidi,” usmál se.

„Právě včera jsem ho přivezl z New Yorku,” vysvětloval Alek. „Ještě je ze všeho dost vyplašený, ale brzo se z toho dostane.”

„Podle hlasu to bude pořádný hřebec. Mohl bych se na něj podívat?” požádal policista Aleka.

„Jistě. Rád vám ho ukážu.”

Hlouček zvědavců se dal do pohybu a tlačil Tonyho před sebou. Alek se zastavil ve dveřích stáje a řekl: „Většina z vás by se měla dívat odsud, protože Black se vyděsí, když se k němu přiblíží moc lidí. Zase by se splašil.”

Henry, Alek, Tony a policista přistoupili blíž k boxu a Black jemně zařehtal. Napoleon vystrčil hlavu nad dveře svého boxu a taky zařehtal, když uviděl Tonyho, který se držel spíš vzadu. Black pořád ještě hrabal kopytem do podlahy boxu a nechal Aleka, aby mu pohladil nos.

„Nádhera,” ocenil hřebce policista. „Mám pro koně slabost od té doby, co jsem strávil dva roky u jízdní policie. Takového, jako je tenhle, jsem ale myslím nikdy neviděl.” Chvíli si ještě Blacka prohlížel a pak se rozloučil. „Zdá se, že je tu všechno v pořádku, a já musím zpátky na stanici. Takže na shledanou.” Odjel a hlouček zvědavců se také rozešel.

Tony zůstal s Henrym a s Alekem ve stáji. Opatrně vykročil k Napoleonovi a jedním okem pořád sledoval, co dělá Black. Hřebec vystrčil hlavu nad dveře a zařehtal. „Líbíte se mu, Tony,” řekl Alek.

Tony natáhl ruku k Blackově chřípí, ale hned ucukl, protože kůň potřásl hlavou. Alek s Henrym se museli zasmát. „Si,” řekl Tony, „mně se taky bude líbit… za ňákou dobu!”

Pár minut nato už Alek znovu stoupal do patra a zmizel v ložnici. Rodiče měli naštěstí oba tvrdý spánek. Chlapec byl rád, že nevědí, jaký rozruch Black způsobil.

Znaveně padl do postele - teď už byl vážně unavený. Hodiny ukazovaly čtvrt na tři ráno. A on chtěl být ve stáji zítra co nejdřív! Zabořil hlavu do polštáře a vmžiku spal.

9 Útěk

Nazítří ráno se Alek probudil a hned mu padl zrak na povědomé plakáty jeho školy, které měl rozvěšené po stěnách. Byl to moc fajn pocit, být zase ve svém vlastním pokoji. Hned si však taky vzpomněl na Blacka a jak mu asi je po tom nočním pozdvižení! Otočil se na posteli a vyhlédl z okna - slunce zrovna vychází, musí být tak šest hodin ráno.

Nevyspal se nijak zvlášť moc, ale za posledních pár měsíců si na to zvykl. Venku už začínal podzim a listy stromů se barvily do červena. Alek byl rád, že mu otec dovolil nejít ještě dneska do školy. „Na jednom dni nesejde,” řekl, „a ty budeš mít alespoň čas si zase zvyknout.” Alek věděl, že otec ve skutečnosti myslí, že Black bude mít čas přivyknout na nové prostředí.

Alek vyskočil z postele a běžel do koupelny. Dal si studenou sprchu, oblékl se a seběhl po špičkách do přízemí. Vyšel ven do svěžího chladného rána. Všude bylo ticho a klid, jako touhle dobou vždycky. Tráva se třpytila rosou. Alek se vydal dolů ulicí a tiše si hvízdal. Když se ocitl dál od domu, začal si zpívat.

Brána do dvora byla otevřená! Někdo už tam je - snad Tony! Rozběhl se ke stáji a z dálky, zevnitř zaslechl hluboký mužský hlas:

„San-ta Lu-ci-a, Santa Lu-cia!” Samozřejmě to nemůže být nikdo jiný než Tony! Stáj byla otevřená a uvnitř seděl malý Ital na židli a pozoroval oba boxy, odkud se ozývalo dvojí chroupání.

„Ahoj, Tony!”

Tony se otočil a jeho snědý vrásčitý obličej se hned rozzářil širokým úsměvem. „Ahoj,” řekl, „podívej, už se ho vůbec nebojím!”

„Jasně,” zasmál se Alek, „to koukám. Za chvíli budete nejlepší kamarádi.”

„Báječnej kůň! Vzpomínám na doby, když byl tuhle Napoleon mladej! Takovej hrávej a plnej síly, jak mě viděl krmit Napoleona, nechal mě nakrmit i jeho.”

„To je skvělý, Tony, normálně k sobě vůbec nikoho nepustí.”

„Podívej se na ně,” řekl Tony.

Napoleon prostrčil hlavu vedle a snažil se přiživit z Blackova žlabu. Hřebec ho z legrace dloubl hlavou a sedák se stáhl a podíval se ven přes dveře boxu.

„Je čas jít do práce, kamaráde,” zasmál se Tony. Pustil koně z boxu a pohladil ho po šedivém odrbaném hřbetě. „Zítra ho umeju, že bude bílej jako sníh!” dodal.

Alek sledoval, jak Tony dává Napoleonovi postroj. Viděl, že mu opatrně přikládá silnou podložku na místo, kde měl zraněný bok. Black také pozorně přihlížel.

„Můžeš mi pomoct, Aleku? Máme dneska ňáký zpoždění,” požádal Tony.

Alek pomohl připřáhnout Napoleona k malému vozíku. Byl už zvyklý starat se o divokého hřebce, a tak pro něj teď byla hračka pracovat s křehkým starým sedákem.

Zevnitř se ozvalo hlasité zaržání. Alek vběhl k Blackovi a viděl, že naklání dlouhý černý krk do sousedního boxu. Postrádal Napoleona!

„Napoleon musí do práce, kamaráde, ale večer se vrátí.” Alek vešel do boxu a vzal Blacka za ohlávku. Sáhl na zeď, sundal provaz, kterému říkají lidi od koní lonž, a připojil ho k ohlávce. Potom vyvedl Blacka ven.

Tony vylezl na kozlík a zavolal: „Tak my jedem, Aleku. Uvidíme se večer. Jeď, Napoleone!”

Napoleon zvedl hlavu, a když uviděl Blacka, zařehtal. Odmítl se pohnout. Tony zatřásl uzdou. „No tak, Nappy. Musíme jet!” opakoval. Napoleon potřásl hlavou, podíval se na Blacka a pak rezignovaně vyrazil.

Black zatahal za provaz, chtěl jít taky, Alek ho však podržel. Black se vysoko vzepjal, zastříhal ušima a zlostně odfrkl.

„Nechceš, aby ti kamarád odešel, viď?” usmál se Alek.

Dívali se spolu za Tonym a Napoleonem, jak zvolna odjíždějí po štěrkové cestě. Na ulici se Napoleon rozběhl pomalým klusem.

Když zmizeli, obešel Black Aleka kolem dokola.

„Je ti docela dobře, viď, chlapče,” řekl Alek a popustil provaz, aby měl kůň víc volnosti. Odvedl ho na louku obehnanou kamennou zdí. „Tady se ti bude líbit, podívej ta pastva! To je ale travička!”

Black se hned hladově pustil do zelené trávy. Když se zdálo, že má dost, proběhl se s ním Alek po louce. „Ne tak rychle,” volal na něj, když mu utíkal. Uprostřed louky už nemohl, a tak Blacka přitáhl, aby zastavil.

„Co kdybys mě teď svezl, Blacku?” optal se a hledal, odkud by mohl nasednout. Přivedl koně ke kamenné zdi, vyšplhal na ni a odtud přelezl na Blacka. Oběma rukama pevně chytil ohlávku.

Od té doby, co opustili ostrov, na Blackovi neseděl. Kůň chvíli stál a pak se dal do klusu. Alekovi se celkem dařilo ovládat ho ohlávkou a zjistil, že si Black ještě pamatuje dost z toho, co ho naučil na ostrově.

Hnali se po louce, vítr šlehal Alekovi do tváře a tichým ránem se rozléhalo dunění Blackových kopyt. Pole se zdálo být najednou příliš malé ve srovnání s jeho dlouhými skoky. Alek ho otočil a běželi zase zpátky. Uháněli čím dál rychleji, Alek zabořil kolena Blackovi do boků a rytmicky se pohyboval v souladu s koněm. Prolétli kolem stáje a zahnuli zase dolů a znovu kolem dokola.

Po chvíli se Alekovi podařilo trochu zpomalit. Přešel z trysku zpátky do klusu. Nikdy v životě snad nebyl takhle šťastný. Konečně doma - a s takovým koněm! A je jenom jeho! Zabořil hlavu do Blackovy hřívy a rukou si otřel slzy, které mu vítr vehnal do očí.

Když dojeli ke stáji, uviděli Henryho Daileyho, jak se opírá o bránu a pozoruje je. Alek k němu zajel, seskočil a chytil Blacka za ohlávku. „Dobrý ráno, Henry,” pozdravil a přejel rukou po Blackově hřbetě. „Ani se nezpotil! To je ale kůň, Henry! Jezdili jsme kolem pole jako o závod! Viděls nás?”

Henry se ani neodlepil od brány, ale chlapec viděl, jak si malýma šedivýma očkama prohlíží Blacka kousek po kousku. „Jasně že jsem vás viděl,” řekl. „Hochu, já už viděl v životě pěknejch pár koní a dost jsem jich rajtoval, ale lepší než tenhle nebyl ani jeden!”

Alek zářil blahem a pýchou. „Je úžasnej, Henry. Pořád nemůžu uvěřit, že je můj!” Hřebec sehnul dlouhý krk a znovu se pustil do zelené trávy.

„Pusť ho, Aleku. Uvidíme, jak se mu to bude líbit,” řekl Henry.

„Myslíš, že je to bezpečný?”

„To bude dobrý. Už se dost vyběhal a stejně -jednou se musí naučit být sám.”

„Snad máš pravdu, Henry.” Alek odepnul provaz od ohlávky. Hřebec zdvihl hlavu a chřípí se mu zachvělo. Najednou se rozběhl a už si to hnal loukou dolů.

Alek s Henrym ho sledovali. „Takhle volně se už dlouho neproběhl,” řekl Alek.

„Však se mu to taky líbí,” podotkl Henry a s obdivem Blacka sledoval.

Hřebec se zastavil, otočil k nim velikou hlavu a tiše zařehtal.

„Pánové, toho bych chtěl vidět na dráze,” prohlásil Henry zamyšleně.

„Myslíš na závodní dráze?” zeptal se Alek.

„Jo.”

Alek se podíval na Blacka, který právě znovu zatočil dolů po louce elegantním lehkým cvalem. Hlavou rytmicky pohyboval ze strany na stranu. „To by trvalo hodně dlouho, Henry, než by se mohl bezpečně vypustit na dráhu.”

„My přece máme spoustu času, ne, Aleku?”

„My?” podivil se Alek a upřel oči na podsaditého muže vedle sebe. „Myslíš, že bychom ho mohli trénovat spolu?”

Henry pořád bez hnutí sledoval Blacka, jak se prohání kolem louky. „Jasně že bysme mohli,” řekl potichu a pak ještě tišeji dodal: „Stejně se mi nikdy nezamlouvalo, že bych měl jít do penze.” Alek ho skoro ani neslyšel. „Nejsem tak starej, pořád mám před sebou spoustu let! Tenhle život v důchodu je dobrej pro ženu - ta si vždycky práci najde - ale já potřebuju něco pořádnýho. A tady mi to zrovna padá do klína!” Teď už Henry zvýšil nadšeně hlas.

„Aleku,” pokračoval, „jsem naprosto přesvědčený, že mužem udělat z Blacka šampióna!” Henryho tvář odrážela pevné odhodlání - oči se mu zúžily na malé štěrbinky uprostřed vrásčitého obličeje.

„Myslíš to vážně, Henry? Ale jak…”

„Samozřejmě,” přerušil ho Henry a konečně se taky pohnul, „jsem si jistý, že to půjde! Koně já znám!” Vzal chlapce za loket a řekl: „Pojď se mnou, něco ti ukážu.”

Zavedl ho až na druhý konec stáje a poklekl vedle staré truhly. Vytáhl z kapsy klíč, zastrčil ho do zámku a odemkl. Truhla byla po okraj plná trofejí a stříbrných pohárů. Henry zalovil vespod a vytáhl starý zápisník. „Žena to pro mě zapisovala. Dokonce ještě před svatbou.”

Obracel zažloutlé stránky pokryté vybledlými novinovými výstřižky. Alek si klekl vedle Henryho a četl si titulky: DAILEY JEDE NA CHANGOVI PRO VÍTĚZSTVÍ VE SCOTTOVĚ MEMORIÁLU - DAILEY PŘIVÁŽÍ DOMŮ PRVNÍ CENU 50 000 DOLARŮ ZE ZÁVODU DVOJROČKŮ - TURFDOM NAZÝVÁ DAILEYHO NEJVĚTŠÍM ŽOKEJEM VŠECH DOB! Henry přestal listovat a zastavil se u jedné fotografie. Dlouho se na ní bez hnutí díval a pak řekl: „Tohle, chlapče, byl můj největší zážitek v životě - když jsem dojel s Changem první na derby v Kentucky. Tady ten malý kluk jsem já. To by sis nepomyslel, viď?”

Alek se naklonil níž a prohlížel si fotografii. Byl na ní kluk, seděl na mohutném zrzavém koni a doširoka se usmíval. Kůň měl kolem krku podkovu z růží, jaká se nasazuje vítězům dostihů. Alek si všiml, že kluk má rozložitá ramena a uzdu drží velkýma silnýma rukama. „Ale jo, řek bych, že jsi to ty.”

Henry se usmál a sáhl na dno truhly. To, co vytáhl, vypadalo jako staré suché listí, ale potom Alek uviděl, že to má tvar podkovy. Znovu se podíval na fotografii.

„Jojo,” řekl Henry, „je to ta podkova z růží, kterou měl Chang na krku. Už z ní moc nezbylo, ale je plná vzpomínek.”

Henry uložil podkovu zpátky do truhlice. „Když jsem pak už byl moc starý a těžký na to, abych moh jezdit na koních, začal jsem je trénovat,” vzpomínal dál. „Potom jsem se oženil a byli jsme s manželkou šťastný. Měli jsme dvě děti - holky - dneska už jsou vdaný. Ale vždycky mi nějak chyběl kluk. Syn jako ty, kterej by měl rád koně a šel by tak trochu v mých stopách, protože není na světě nic krásnějšího než postavit se na start s čtyřnohým dynamitem pod sebou!

Měl jsem v trénování docela úspěch a vydělal jsem slušný prachy, ale pak přišel den, kdy žena řekla, že je čas na odpočinek a dát sbohem dostihům. Ani se jí nedivím, vždyť si nic jinýho od svatby neužila, a nemá koně tak v krvi jako já. Pár let jsme dost cestovali a pak jsme si koupili tenhle dům a jsme tu. Už dva roky jsem neviděl dostih - dva roky! Myslím, že dýl už to nevydržím.”

Henry se na chvíli odmlčel a potom pokračoval: „Víš, Aleku, tohle všechno ti říkám, abys pochopil, že jestli je na světě něco, čemu trochu rozumím, tak jsou to koně. A poznám, jestli k něčemu jsou, nebo ne - a říkám ti, že z Blacka můžeme udělat nejlepšího dostihovýho koně, co kdy vstoupil na dráhu!”

Henry zprudka sklapl sešit a uložil ho zpátky do truhlice. Vstal, vzal Aleka kolem ramen a řekl: „Co ty na to, chlapče - půjdem do toho?”

Alek se podíval na starého Henryho a potom otevřenými dveřmi ven na Blacka, který v dálce běhal. „To by bylo skvělý, Henry!” řekl. „Určitě by dal co proto každýmu koni na světě, jen kdyby se nám podařilo ho naučit, že se s nima nesmí rvát.”

„Bude to těžká práce, Aleku, ale stálo by to za to - uvidět ho jednou probíhat cílovou rovinkou!”

„Kde bysme ho cvičili, Henry?”

„Do jara toho moc neuděláme - jen ho přivykneme na zdejší prostředí. Můžeš na něm jezdit tady po poli a já tě naučím všechny triky. Víc už teď před zimou nestihnem. Myslím, že ho ani ještě nebudem zatěžovat uzdou a sedlem - s tím taky počkáme až na začátek jara. Pak by s tím neměly být potíže. A potom už nějak zařídím, abych ho dostal na dráhu do Belmontu - pak začne opravdový trénink!”

„To zní skvěle, Henry! Myslíš, že s ním budu moct jezdit i na závodech?”

„Jestli se nemýlím,” usmál se Henry, „tak tenhle kůň na sebe nikoho jinýho nepustí.”

Pomalu se vydali ke dveřím stáje a cestou zaslechli hlasité burácení letadlového motoru. „Letí nějak moc při zemi!” vykřikl Alek. „Zdá se, že mu vynechává motor!”

Vyběhli ven a viděli, že letadlo je nízko nad stájí. Motor mu vynechal a hned zase naskočil s ohlušujícím řevem, který se rozlehl po okolí. „Konečně se chytil!” vykřikl Henry.

Teď už se však Alek nedíval na letadlo. Zaslechl i přes řev motoru ještě něco jiného. Blackovo splašené zaržání! Kůň se vzepjal, zakopal předníma nohama do vzduchu a - vyřítil se jako o život ke spodnímu okraji pole.

„Podívej, Henry!” křičel Alek. „Black!” Hřebec se blížil ke kamenné zdi, nezpomalil tempo, hříva za ním vlála jako plameny.

„Panebože!” vykřikl Henry. „Vyděsil se letadla! Na těch kamenech se zabije!”

„Nezastaví, Henry!” Viděli, jak se Black připravil a potom vyletěl do vzduchu, jako když se uvolní silná stlačená pružina. Lehce se přenesl přes zeď.

„Snad sedm stop!” zvolal nadšeně Henry. „Pojď, musíme ho chytit!” Rozběhli se po poli za Blackem. Chvíli ho v dálce viděli před sebou, ale pak jim zmizel z očí. Najednou se Henry zprudka zastavil a řekl: „Já jdu pro auto, Aleku, ty běž za ním!”

„Tak jo!” volal Alek přes rameno. „Běží do parku!” Rychle přelezl plot a utíkal směrem, kde kůň zmizel. Henry ho brzy autem dohnal, zastavil mu a křikl, aby si naskočil. Po Blackovi jako by se slehla zem.

10 Hledání

Už půl hodiny hledali Alek s Henrym horečně Blacka. Projížděli ulicemi nahoru dolů jako o závod.

„Ještě že je tak brzy, Aleku, a nechodí moc lidí,” řekl Henry.

„Kolik je?” zeptal se Alek, aniž spustil oči z ulice před sebou.

Henry vytáhl z kapsičky u vesty velké stříbrné hodinky. „Sedm,” zabručel.

„Musíme ho najít, Henry! Prostě musíme! Dřív než bude pozdě!” prohlásil Alek.

„Co tím myslíš, než bude pozdě?”

„Bojím se, aby ho nějaký policista nezastřelil! Panebože, to by bylo strašný!”

Henry přikývl a šlápl na plyn. Auto poskočilo dopředu.

„Tady zahni, Henry - tudy se jede k parku. Snad tam bude.”

Na rohu ulice uviděl Alek dva muže. „Přibrzdi, zeptám se jich, jestli ho neviděli. Vypadají nějak rozčileně!”

„Haló, pane,” naklonil se Alek z auta a zakřičel, „neviděli jste tudy běžet koně?”

„Jasně že viděli,” odpověděl jeden z mužů, „před deseti minutama se tu prohnal jako blesk. Odkud ten ďábel utek?”

„Díky,” nezdržoval se Alek odpovědí a Henry hned zase přidal plyn.

„Jsme mu na stopě, Aleku,” zavrčel Henry podmračeně. Za pět minut byli v parku. Henry zpomalil. „Ty se dívej napravo, chlapče, já nalevo.”

„Je to strašně velikej park,” řekl Alek beznadějně.

„To je dobře,” ušklíbl se Henry, „aspoň hned tak někoho nezraní!”

Auto se řítilo alejemi parku a Alek s Henrym vyhlíželi oběma okénky ven. Po několika mílích dorazili k rozlehlým travnatým pláním golfového hřiště.

„Možná běžel sem, Henry,” řekl Alek, „je tu samý kopec, přesně to se mu líbí.”

„Zaparkujem tu a podíváme se,” řekl Henry a zastavil.

Alek se musel dát do klusu, aby stačil svižnému tempu, které Henry nasadil. Krátkými rychlými kroky se pustil přes zelenou louku. Vzduch byl ještě chladný, ale už se začínal pomalu rozehřívat, jak slunce stoupalo výš a výš po jasné modré obloze. Boty jim čvachtaly v ranní rose.

„Dneska bude horkej den,” odfukoval Henry a nezpomalil tempo. Alek klusal vedle něj. „Doufám, že ho najdem, než začnou přicházet golfaři.”

Zhruba v polovině hřiště se Henry zastavil. „Raději se rozdělíme,” navrhl Alekovi. „Jdi támhle k tomu lesíku a já se podívám směrem k tomuhle kopci. Jak ho uvidíš, zakřič.”

„Dobrá, Henry,” řekl Alek a vydal se k lesu. Nohy měl už úplně promočené. Zastavil, aby se zul, ale pak si to rozmyslel a šel rychle dál. Sešel do široké rozsedliny a pak ji sledoval, jak se klikatila mezi zelenými plochami. Brzy dorazil k lesu. Vyšplhal na okraj rozsedliny a rozhlédl se. Henryho nikde neviděl. Kolem dokola se stříbřitě leskly zarosené travnaté pláně. Tady ve stínu stromů bylo ještě chladno a úplné ticho. Alek věděl, že za lesem je další hřiště. Rychle se k němu vydal po pěšině, kterou dobře znal, protože tu v létě občas pracoval jako nosič holí.

Když došel na konec lesa, rozhlédl se po zeleném koberci, který se před ním rozprostíral. Po Blackovi nebylo nikde ani stopy.

Alek zapískal - ale nic se nepohnulo. Vydal se tedy dál. Ještě mi zbývá spousta trávníků, pomyslel si. Black může být kdekoli.

Zdálo se mu, že bloudí rozlehlým golfovým hřištěm snad hodiny. Slunce už vystoupilo vysoko nad obzor a začalo se rozpalovat. Byl čím dál zoufalejší a Black pořád nikde. Sundal si bílý svetr, nesl ho v ruce a vystoupil na další kopec. Rozhlédl se a uviděl v dálce pár mužů hrát golf.

„Možná ho Henry našel,” zadoufal. Sám už prošel dobrou polovinu celého areálu a Black v ní určitě nebyl. Znovu zapískal. Kdyby byl Black někde v doslechu, určitě by jeho pískání poznal. Alek se však nedočkal žádné odpovědi.

Možná vůbec do parku neběžel - možná zůstal někde v ulicích - ale chlapec cítil, že na to je jeho kůň příliš inteligentní. Přirozený instinkt ho určitě vedl na volný prostor - sem do parku. Musí tu někde být! Alek se pomalu otočil a pustil se zpátky dolů z kopce. Své území už důkladně prohledal, tady Black není. Pak ho něco napadlo. Nebyl přece ještě v Díře, kam se chodili s kamarády vykoupat po celodenním tahání holí. Nebylo to sice v areálu golfového hřiště, ale možná hřebce dovedl instinkt k vodě.

Musí se tam podívat. Nezanedbá ani tu nejmenší šanci, aby Blacka našel. Změnil směr a vydal se podél kopce, kde začínal asi po míli chůze další lesík. Aleka už pořádně bolely nohy a mokré boty mu taky moc neposloužily, ale přesto šel neúnavně dál. Sestoupil zarostlou cestičkou do menší prolákliny a pokračoval znovu do kopce. Díra teď ležela přímo před ním. Alek se rozběhl. Vystoupal na vršek a rozhlédl se. Malé jezírko se před ním třpytilo v ranním slunci. Kdyby tu Black byl, určitě by ho musel vidět. Po Blackovi však jako by se slehla zem.

Lesíkem se rozléhalo pravidelné ťukání pracovitého datla, ale jinak nebylo slyšet nic. Alekovi se rozplynula poslední naděje. Teď už nevěděl, kde hledat. Tohle bylo místo, kam by Black přirozeně šel - jediná voda široko daleko. Alek se naposledy rozhlédl - ne, ani ve stínu pod převislými břehy nemohl Black být. Zkrátka a dobře tu nebyl.

Alek se znaveně vydrápal zpátky na kopec. Co se jen s jeho koněm stalo? Leží někde mrtvý na silnici? Zabilo ho auto, zastřelila ho policie? Ne, tak to prostě nesmí být, tak to nesmí skončit! Nejspíš ho už Henry dávno našel.

Náhle projel tichem ostrý praskavý zvuk. Alek se na místě otočil. Praskání přicházelo od jezírka. Rychle se rozběhl zpátky a podíval se dolů. Na druhém břehu si něco razilo cestu hustými křovinami a blížilo se k vodě! Alek se ani nehnul, bál se i jen zadoufat, že je to jeho kůň! Hluk byl čím dál hlasitější a pak se najednou objevila velká černá hlava. Byl to Black! Sklonil hlavu a zabořil nos do chladné vody.

Obrovská úleva Aleka na chvíli úplně ochromila. Potom potichu zahvízdal. Black zdvihl hlavu. Od huby mu skapávala voda. Podíval se nahoru. Alek ještě jednou zapískal a rozběhl se dolů k jezírku. Zpomalil a opatrně obcházel jezero na druhou stranu.

„Copak se děje, kamaráde,” oslovil tiše Blacka, když k němu dorazil. „Máš strach?”

Hřebec potřásl hlavou a vykročil k chlapci. Byl celý špinavý a do hřívy se mu zamotala spousta lopuchových pichláků. Alek poplácal koně po hlavě. „Kudy ses to prodíral, kamaráde?” Přejel hřebci rukou po hřbetě a smetl největší nečistotu. „Jsem moc rád, že tě zase vidím!”

Black se zase sklonil, strčil hubu do vody a zhluboka pil. Když byl hotový, vzal ho Alek za ohlávku, která mu stále ještě visela kolem hlavy. „Pojď, chlapče, půjdeme domů.”

Kůň se však odmítl hnout z místa. Alek ho hladil, poplácával, jemně mu domlouval, ale hřebec si stál na svém. Alek znovu zatahal za ohlávku. Black objel očima krajinu kolem sebe a pak se zadíval na Aleka. Potřásl hlavou a pomalu se vydal za ním.

Alek ho vedl po pěšině nahoru do lesa. Když dorazili na hřiště, zastavili a Alek se obrátil ke koni. „Nesvezl bys mě, pane? Co ty na to?” optal se ho. Black uskočil stranou a stočil oči na zelenou louku. „Jsem fakt dost unavený, Blacku. Dals mi co proto.” Dovedl koně k vysokému pařezu, vylezl na něj a skočil Blackovi na hřbet.

„Jedem, chlapče,” pobídl ho.

Black se rychle vydal přes hřiště a za chvíli změnil krok v klus. Jeli na místo, kde se Alek rozešel s Henrym. Raději co nejdřív zmizíme z hřiště, pomyslel si Alek, nebo na nás pošlou přepadový oddíl za ničení pozemku!

Asi po pěti minutách jízdy uviděl Alek v dálce Henryho, jak jde směrem k nim. „Právě jsem to chtěl vzdát,” řekl Henry, když k němu dorazili.

„Já to málem taky vzdal,” přiznal Alek. „Nakonec jsem ho našel u jezírka.”

„Vypadá, jako když se válel v prachu.”

„No, užil si svobody dosyta,” zhodnotil situaci Alek. „Podívej na ty lopuchy - musel se prodírat spoustou křovisek.”

„Ty vykartáčujeme,” řekl Henry a mrkl na hodinky. „Ale teď raději honem domů, je skoro devět.”

Alek si najednou uvědomil, že ještě nesnídal a rodiče že ani nevědí, kde je. „Máma už se určitě strachuje, co se mi stalo.” První snídaně doma - a on přijde pozdě!

„Moje žena mě taky nepřivítá s otevřenou náručí,” poznamenal Henry zamračeně. „Slíbil jsem, že půjdu ráno na trh, ale teď už je pozdě.”

Alek seskočil z koně, chytil ho za ohlávku a šel pěšky s Henrym. Brzy došli k autu. „Vem to raději Coldenkou,” radil Henry, „vyhneš se nejhustší dopravě. Budeš ho nejspíš muset vést, jinak to nepůjde.”

„Jeď, prosím tě, pomalu přede mnou, kdybych něco potřeboval,” požádal Alek.

Auto zvolna vyjelo z parkoviště a Alek s Blackem ho následovali. Po dvaceti minutách se bez problémů dostali ke stáji. Jak ji hřebec uviděl, zastříhal ušima. „Budu muset zvýšit ten plot, Henry,” zavolal Alek.

„Nejspíš jo,” přikývl Henry, „jinak ho budem věčně honit!”

Henry zajel ke stáji a Alek s Blackem přišli za ním. „Zavřu ho do večera do boxu, Henry.”

„Dobrej nápad,” souhlasil Henry. „Pro dnešek si zatrénoval ažaž a já taky.”

„Já taky,” řekl Alek. „Přivážu ho a půjdu se najíst. Vyčistím ho později.”

„Fajn, chlapče, nejspíš se ještě uvidíme - teda,” zasmál se a dodal, „jestli budu smět ven!” Otočil se a namířil si to k domu.

Alek zavedl koně do boxu, přejel ho kartáčem a založil trochu sena do žlabu. „Tak - to ti vystačí, než se vrátím,” řekl Blackovi. „Buď tady hodnej a odpočiň si.”

Hřebec zahrabal přední nohou ve slámě a potřásl hlavou. „Koukej se chovat slušně,” zasmál se Alek. „Dneska ses už nazlobil dost.” Zavřel stáj a šel domů.

Když otvíral dveře, zaslechl, jak hodiny v obýváku odbíjejí půl desáté. „To jsi ty, Aleku?” volala matka z kuchyně a Alek cítil, že měla o něj strach.

„Ano, mami,” odpověděl cestou do pokoje. „Táta už šel do práce?” zeptal se a zavětřil z kuchyně voňavé lívance a párky.

„Ano,” volala maminka, „chtěl tě vidět, ale nemohl tak dlouho čekat. Kde jsi, proboha, celou tu dobu byl? A podívej se, jak vypadáš!”

„Cvičil jsem Blacka, mami,” řekl pro jistotu. Nebyl si jistý, jestli jí má říkat o Blackově útěku. Rozhodl se, že to raději zamlčí - jen by se strachovala ještě víc, a když se Black našel, tak je všechno v pořádku.

„Trávíš s tím zvířetem spoustu času, Aleku. Nevím, jak to zvládneš, až budeš chodit do školy.”

Alek došel k jídelnímu stolu a posadil se. Cítil, jak mu teče voda z bot. „Budu vstávat brzo ráno, mami,” vysvětloval, „a nakrmím ho a vyhřebelcuju ještě před školou.” Potýkal se pod stolem s tkaničkami od bot, aby si maminka nevšimla, jak si je zouvá.

„Když bude pěkně,” pokračoval, „nechám ho celé dopoledne na pastvě. Ve škole budu tohle pololetí v ranní směně, takže budu končit v půl jedné a zbyde mi na Blacka moře času.” Alek shodil boty i ponožky z nohou a zaklesl se kotníky kolem noh židle.

„Nechci, abys zanedbával školu, Aleku,” řekla přísně maminka. „Kdybys to dělal, promluvím o tom s otcem a museli bychom s Blackem něco provést.”

„Neboj, mami, určitě to bude klapat,” ujistil ji Alek a hladově si mazal lívance máslem a poléval javorovým sirupem. Život se vracel k normálu - k nejnormálnějšímu normálu, jaký je s Blackem možný.

11 Parťáci

Zbytek dne utekl Alekovi rychle jako voda. Po snídani vyklouzl nahoru do svého pokoje, aby si vzal suché ponožky a boty, a potom si povídal s maminkou v obývacím pokoji. Vyprávěl jí o zážitcích z ostrova a o strýci Ralphovi a co všechno s ním v Indii prožil. Odpoledne pak vyhřebelcoval Blacka, až se mu černá srst jen leskla a dlouhá hříva hladce spadala po krku dolů.

Henry přišel do stáje s velkým balíkem zabaleným do starých novin. „Uklízel jsem půdu,” zabručel. „Pojď se podívat, co jsem našel,” vyzval Aleka a položil balík na podlahu.

Alek si klekl vedle něj a pozoroval, jak balík rozbaluje. Noviny stářím zhnědly a teď, když je Henry bral do ruky, lámaly se a rozpadaly. Uvnitř se skrývalo malé závodní sedlo a uzda. Henry je opatrně zvedl a prohlížel si je. Dlouho nic neříkal, pak znovu sáhl do balíku a vyndal jasně zelenou žokejskou čapku a košili. Skoro se s nimi mazlil. Alek nahlédl na dno balíku a uviděl vybledlé jezdecké kalhoty a černé holínky.

„Je tu všechno,” promluvil konečně Henry s dojetím, „dokonce i číslo.” Podržel košili před sebou. Na rukávě stále ještě visela bílá trojka. „Jako by to bylo včera, co jsem ji měl na sobě při posledním závodě.”

Henry se odmlčel a Alek byl také zticha. Podle výrazu tváře na Henrym poznal, že znovu prožívá ten velký závod.

„Řadili jsme se na místa,” povídal Henry jakoby pro sebe. „Tenkrát se sešlo nejvíc lidí, co Mezinárodní pohár pamatoval. Přišli se podívat na Changa - byl to nejlepší dostihový kůň. Jak jenom jásali, když jsme nastoupili! Ostatní koně nepostáli chvíli v klidu, ale Changa nic nevyvedlo z míry - nechal ty druhé dovádět a sám jen pokojně čekal, až se otevře startovací box.

Při závodě jsem ani jednoho z nich nezahlíd. Chang vyrazil ze startu a měl náskok o hlavu - s přehledem jsme vyhráli.” Henry si přejel dlaní oči. „Když se ale pak zastavil, roztřásl se, zavrávoral, ještě se snažil udržet na nohách a potom padl na zem mrtvý. Doktoři nezjistili, co se mu stalo - nakonec sice řekli, že to byl chuchvalec krve nebo něco takovýho, ale já jsem nevěděl, čemu mám věřit. Stejně na tom nezáleželo - Chang byl mrtvý a nic mu nemohlo pomoct. Ale ten rekord, který tenkrát zaběhl, platí dodneška.”

Henry se odmlčel a podíval se na Blacka.

„Nikdy bych si nepomyslel, že ještě kdy narazím na koně, který by ten rekord mohl překonat. Až teď.” Black natáhl krk daleko přes dveře boxu, zatřásl hlavou a slabě zařehtal.

Henry opatrně položil košili zpátky do balíku a vstal. Odnesl všechno na druhý konec stáje a schoval to do truhlice.

„Jedna věc nám brání v tom, abychom s Blackem mohli závodit, Aleku,” obrátil se na chlapce.

„Myslíš, že je moc divoký?”

„Ne, to ne. Do jara ho trochu zkrotíme, ale přečet jsem si v novinách, jak jsi k Blackovi přišel. Tos mi ráno neřek.”

„Chtěl jsem ti to říct, Henry, ale jak nám to může zabránit v závodění?”

„Protože nemáš doklady o tom, kdo byli jeho matka a otec. Při závodě musí mít každý kůň papíry, Aleku.”

Alekovi se sevřel žaludek. Do té chvíle si ani neuvědomoval, jak moc se začal těšit, až uvidí Blacka na závodech. „Chceš říct, Henry, že než může jít Black na dostihy, musíme to zjistit?”

„Jo. Bohužel jo,” odpověděl Henry a bylo na něm vidět, že je stejně zklamaný jako Alek. „Nemoh bys to nějak vypátrat?” zeptal se starý žokej.

„Nemám tušení jak, Henry. Znám jenom jméno arabského přístavu, kde se nalodil. Z lodi se všichni utopili, takže žádné doklady získat nemůžu.”

Henry chvíli přemýšlel a pak řekl: „Zkusím zavolat jednomu kamarádovi z Žokejského klubu. Možná by nám mohl nějak pomoct.”

„Doufám, že jo, Henry!”

„Máme na to celou zimu. Snad něco zjistíme,” řekl Henry. „Možná ho vystopujou podle toho města nebo tak něco. Vypadá na moc cennýho koně, než aby nebyl zapsaný v některý plemenný knize!” Henry pomalu šel ke dveřím. „Teď už musím zpátky, nebo si pro mě žena dojde!” Ještě se však zastavil, strčil ruku do kapsy a vytáhl kus papíru. „Napiš sem, chlapče, co všechno potřebujeme koupit pro Blacka. Až tady skončíš, skoč do obchodu s krmením a kup to. Nemůžem ho nechat sežrat Napoleonovi všechno zrní, že jo?” Pak zajel do kapsy ještě jednou. „Když budem dělat s Blackem oba, musíme se taky podělit o výdaje. Takže teď zaplatím já.”

„Ale to nemusíš, Henry. Táta mi bude dávat pravidelný kapesný za práci okolo domu.”

„Fajn,” usmál se Henry a popošel zpátky, „budem potřebovat každej dolar - udělat šampióna, to stojí, hochu, dost peněz. A na žrádle šetřit nemůžem. Proto budeme spolupracovat - jako opravdoví parťáci. Tak šup, vem si ty prachy a upaluj do obchodu.” Henry strčil Alekovi peníze do ruky.

Alek se podíval na Henryho, pak na hřebce a s úsměvem řekl: „Tak jo, parťáku.”

Nazítří ráno šel Alek poprvé zase do školy. V půl jedné skončil a cestou domů se k němu přidali Whiff Sample a Bill Lee.

„Co je na tom pravdy, že jsi ztroskotal na lodi a všechny ty další řeči?” zeptal se Whiff a byl zvědavostí bez sebe.

„Jo, psali o tom včera v novinách! A dokonce žes přivez domů koně!” přidal se Bili.

„Je to pravda,” řekl Alek. „Jestli nevěříte, můžete jít se mnou, ukážu vám ho. Zrovna jdu do stáje.”

„Jasně že půjdem,” odpověděli unisono.

Když dorazili ke stáji, uviděl Alek Henryho. „Ahoj,” zavolal na něj.

„Přived sis diváky, Aleku?”

Whiff s Billem se dívali do rohu výběhu, kde se pásl Black. „Páni,” vydechli oba.

Když Black uslyšel Aleka, zdvihl hlavu, zastříhal ušima a zařehtal. Alek na něj na oplátku hvízdl a kůň se k nim najednou rozběhl. Whiff s Billem a Henrym zůstali stát opodál, Alek se vydal k plotu.

Black trochu zaváhal, když si všiml cizích lidí. Hlasitě zařehtal a odklusal na druhý konec výběhu. Henry ani nemusel kluky přemlouvat, aby šli z dohledu. Sami zaběhli do stáje s očima navrch hlavy a rozčileně diskutovali: „Viděls to?” vydechl Bill.

„Člověče, je to ten největší kůň, co jsem kdy viděl! A vypadá fantasticky!” odpověděl Whiff. Pozorovali výběh z okna stáje.

Black nasadil dlouhý krok a vracel se zpátky k Alekovi, který mu šel naproti. „Pojď radši zpátky, Aleku!” volal na něj Henry. „Jestli nezpomalí, porazí tě!”

Hřebec se řítil k chlapci. Pět metrů před ním prudce uhnul a jen taktak ho minul. Doběhl k plotu, otočil se a znovu se rozběhl k Alekovi. A zase se mu na poslední chvíli vyhnul. „Pojď radši odtud,” varoval Aleka Henry.

„Ale on si chce jen hrát, Henry,” křičel Alek přes rameno. „Na ostrově jsme to dělali pořád! Je to jako hrát na babu!”

„No, to je teda pěkná zábava!” volal Henry a sledoval, jak Alek běhá za Blackem, až ho dostal do rohu. Tam se hřebec vzepjal a zahrabal nohama v prachu. Rozběhl se na jednu stranu, pak na druhou a Alek se k němu s rozpřaženýma rukama pomalu blížil. Black zafrkal, až mu hříva přepadla do očí. Alek se k němu najednou rozběhl, ale hřebec se zatočil a vyrazil do boku. Alek ho pleskl přes stehno a kůň se rozběhl do středu výběhu. Tam se zastavil, ohlédl se za sebe a zatřásl hlavou.

„To je ale dvojice!” zabručel si Henry pro sebe.

Hřebec se opět rozběhl k chlapci a uhnul těsně před ním. Po celých dalších deset minut Henry pozoroval tu nejpodivnější hru, jakou kdy viděl. Pomalu začínal chápat to podivné porozumění, jaké panovalo mezi chlapcem a divokým koněm.

Alek se, za chvíli vrátil k Henrymu. Košili měl úplně propocenou a modré oči mu svítily vzrušením ze hry. „Viděls to, Henry,” volal nadšeně, „chtěl si jen pohrát! Jen se na něj podívej, Henry, viděl jsi někdy v životě fantastičtějšího koně?”

Black teď běhal tryskem okolo výběhu. Hříva mu vlála ve větru, a když se k nim přiblížil, otřásala se pod jeho kopyty zem. Proletěl kolem nich. Henry mlčel, dokud se hřebec na druhém konci pole nezastavil. Počkal ještě, až se kůň otočí a zadívá se na ně zdálky. I on měl dobrý zrak. „Ne, Aleku, takového koně jsem nikdy neviděl,” řekl. „Takový nebyl dokonce ani Chang.”

Chvíli beze slova pozoroval koně a pak se Henry obrátil na Aleka. „Napsal jsem kamarádovi do Žokejského klubu. Vysvětlil jsem mu situaci a zeptal se, jestli by se dal nějak zjistit Blackův rodokmen. Musí být přece někde zapsaný…”

„Za jak dlouho asi odpoví, Henry?”

„Mělo by to být tenhle týden. Určitě nám aspoň poradí, co dělat.”

„Doufám, že jo,” řekl Alek. „Nemůžu se dočkat.”

„Já taky ne… Teď bysme ho měli dát do stáje. Už byl venku dost dlouho. Pak zvýšíme na pár místech plot, abychom ho nemuseli zas honit po parku jako včera.”

Alek zahvízdal a kůň se k němu přihnal. Chlapec ho chytil za ohlávku, pohladil po nose a vedl ho do stáje. Vtom však zaslechl křik: „Počkej, Aleku, nechoď sem s ním! My jsme tady!” Hřebec zafrkal.

„Páni, já úplně zapomněl na Whiffa s Billem! Jsou pořád ještě ve stáji… Tak pojďte ven, kluci. Podržím ho.”

Kluci se obezřetně vyplížili ze stáje.

„Už radši půjdem domů na oběd,” řekl Whiff a pospíchal s Billem po cestě k silnici. Black tiše zařehtal.

„Myslím, že už mi teď věří,” řekl Alek a zakřenil se.

Po večeři se Alek vrátil do stáje. Tony už ustájil Napoleona na noc a Alek ho sledoval, jak prostrkuje bílý nos k Blackovi a snaží se mu ukrást trochu ovsa. Black ho z legrace šťouchl a Napoleon se hned stáhl. Alek pořád ještě nemohl uvěřit, že si Black Napoleona tak oblíbil. Teď už se nemusel bát nechat Blacka samotného, protože když tu byl Napoleon, byl hřebec klidný. Podestlal Blackovi čerstvou slámu, zhasl a šel domů.

Míjely dny, týdny, měsíce a Alekův život ubíhal podle přesného časového rozvrhu. Od pěti ráno, kdy mu zazvonil budík, měl co dělat až do noci, kdy sklapl v pokoji knížky. Každé ráno před školou nakrmil Blacka, vyhřebelcoval a projel ho. Když bylo hezky, nechal ho pást ve výběhu. Věděl, že Henry na něj občas dohlédne. Po škole už teď neměl čas na hry s kamarády. Měl spoustu povinností. Po poslední hodině o půl jedné hned pospíchal domů na oběd a pak zase do stáje, kde na něj už většinou čekal Henry.

Henry dostal odpověď od kamaráda z Žokejského klubu, který mu napsal adresu úřadu na Středním východě, kde spravují plemenné knihy. „Je velice nepravděpodobné, že by vám mohli pomoct,” psal bývalý žokej, „protože máte příliš málo informací. Udělají však určitě všechno, co bude v jejich silách.”

Henry napsal na Střední východ. „Teď nemůžeme dělat nic jiného než čekat a doufat,” řekl Alekovi. „Určitě to bude trvat dlouho, ale to není důvod, abysme s Blackem netrénovali. Chci ho mít pořád pěkně pod dohledem - i když třeba nebude závodit!”

Rozhodli se, že Blackovi ještě nenasadí sedlo ani uzdu. Henry s tím chtěl počkat do jara. Začala zima a půda ztvrdla.

„Opravdová práce nám začne zjara,” řekl Henry Alekovi. „Teď budeme jen tak lehce trénovat.” Pod jeho odborným dohledem se Alekovo jezdecké umění stále zlepšovalo, až nakonec Henry pochvalně přikyvoval. „Skvělá kombinace,” mumlal si pro sebe, když sledoval, jak chlapec sedí vysoko na koni a tryskem ujíždí kolem výběhu.

Po tréninku Alek obvykle pracoval doma podle otcových instrukcí. „Musí si své kapesné zasloužit,” rozhodl pan Ramsay.

Alek sám si také našel spoustu věcí, které se daly doma udělat. Nikdy by byl nepomyslel, co všechno je potřeba kolem domu - a otec nevynechal jedinou příležitost. Přední i zadní veranda teď svítily novou barvou, vrata od garáže se dala dobře otvírat a zůstala otevřená, když bylo potřeba. Sklep zářil čistotou a co se týče listí - Alek nikdy dřív netušil, kolik ho může spadnout ze stromů. Dneska je smete a spálí - a zítra je ho zase plný dvůr. Další práce čekala Aleka s nadcházející zimou uvnitř v domě. I když byl už leden, nenapadl naštěstí zatím sníh, takže ho nemusel odhrnovat z cestiček.

O Blackových rodičích stále nepřicházely žádné zprávy.

„Zdá se, že nic nepřijde, Henry,” povzdechl si Alek.

„Neztrácej naději, chlapče,” povzbudil ho Henry, Alek však dobře viděl, že taky příliš nedoufá.

Jednoho dne šel po škole zase za Blackem. Obloha byla zatažená šedými mraky a byla zima. „Dneska to nebudu přehánět,” řekl si pro sebe a odtáhl vrata stáje. Henry seděl na své oblíbené židli, riskantně balancoval na dvou nohách a hlavou se opíral o zeď. Pozoroval Blacka, jak nervózně tančí v boxu.

Když zaslechl vrznout vrata, otočil se a zavolal: „Ahoj, Aleku!”

„Ahoj, Henry. Co je s Blackem?”

„Nic mu není,” řekl Henry, „jen byl celý dopoledne uvnitř, a tak je pěkně neklidnej. Hlína je venku tvrdá jako kámen. Nechtěl jsem, aby tam běhal sám. Jak se s ním párkrát proběhneš, hned mu bude lip. Ale vem to zvolna.”

Hřebec zafrkal a vystrčil hlavu k Alekovi. Chlapec ho poplácal po nose. „Ahoj, kamaráde, chtěl bys na čerstvej vzduch, viď?” Kůň zatřásl hlavou.

„Jak jde škola?” zeptal se Henry.

„Dobře, Henry. Už jsem udělal skoro všechny úkoly a vypadá to, že mi to jde líp než kdy jindy. Asi to bude tou pravidelností,” zasmál se Alek.

„Jo, asi jo,” přikývl Henry. „Jen tak dál, chlapče. Ukážeme rodičům, že můžeš trénovat šampióna a ještě mít dobrý známky!”

Alek se podíval z okna a vykřikl: „Podívej, Henry! Padá sníh!”

Přední nohy Henryho židle bouchly o podlahu a starý žokej se šel taky podívat z okna. „Máš pravdu, sněží.” Dívali se chvíli spolu, jak sníh houstne a sype se čím dál víc. „Už bylo načase. Nepamatuju, že by kdy přišel takhle pozdě.”

„Už se vidím, jak odhrnuju tuny sněhu z chodníku!” poznamenal chmurně Alek.

Venku nastala hotová sněhová vánice. „Jojo,” řekl Henry, „už je to tady.”

Black se taky díval oknem na sníh. Oči měl údivem doširoka rozevřené a uši nastražené dopředu. „Henry,” řekl Alek, „podívej na Blacka. Prvně v životě vidí sníh!”

„To je pravda!” přisvědčil Henry, „Tam, odkud je, ho nemají.”

„Jak na něj asi bude reagovat?”

„Neměl by mu nijak vadit,” ujistil ho Henry. Black hrabal kopytem do slámy v boxu.

„Vypadá dost nervózně,” řekl Alek.

„Jo, ale to proto, že dneska nebyl venku,” odpověděl Henry.

Další půlhodinu pozorovali Alek s Henrym padající sníh. „Zdá se, že ustává,” ozval se Alek.

Pár minut nato prorazilo mezi mraky slunce. „Teď se tedy udělalo nádherně,” poznamenal Henry, když se s Alekem dívali, jak sníh stříbřitě odráží sluneční paprsky.

Chlapec se obrátil ke koni. „Myslíš, že ho mužem vzít ven, Henry?”

Starý žokej se zadíval na hřebce, který stále ještě přešlapoval po boxu. „Rozhodně potřebuje trochu na vzduch, Aleku. Takového koně, jako je on, nemůžeš držet pořád zavřeného. I když je to jen jeden den. Zvládneš ho?”

Alek se usmál: „Víš, že se nebojím dělat s Blackem cokoli, Henry.”

„Tak jo,” zakřenil se Henry, „vyvedem ho.” A vydal se k boxu.

Jakmile otevřel dveře boxu, vyrazil Black ven. Alek ho chytil za ohlávku a chlácholil ho: „Prr, chlapče.”

Henry popošel ke vratům. „Radši ho chvíli jenom voď, aby si zvykl,” radil Alekovi a otvíral vrata. Black se poplašil a Alek pevněji sevřel ohlávku. Opatrně vyváděl Blacka ze stáje.

Vzduch byl studený a nehybný. Blackovi se zabořila kopyta do sněhu. Poděšeně tancoval kolem Aleka tak, aby se žádnou nohou nedotýkal sněhu déle než zlomek vteřiny. Sníh vyletoval na všechny strany. Alek pomalu vedl koně kolem dvora před stájí. Hřebec pořád jen třásl hlavou a z nozder vyfrkoval dva mocné proudy páry.

Alek uvázal k ohlávce lonž a popustil ji, aby měl kůň větší volnost. Hřebec kolem něj obešel v kruhu, ale najednou se zastavil. Obezřetně se položil na zem a pak se začal válet ve sněhu a mávat nohama ve vzduchu.

„Podívej se na něj!” volal Alek na Henryho. „Líbí se mu to!”

Po několika minutách se Black zase postavil. Alek ho přidržel za ohlávku a zeptal se ho: „Tak jak se ti to zamlouvá, chlapče?” Hřebec potřásl hlavou. Alek se rozesmál a setřepal mu sníh ze zad. „Teď už bych mohl nasednout, Henry, viď?”

„Určitě,” přikývl Henry, popošel k Blackovi a pomohl chlapci nahoru.

„Hlavně zvolna, nezapomeň,” připomínal starý žokej, když doprovázel Aleka k výběhu. Kůň šel rychlým krokem a bořil se hluboko do sněhu.

Alek se sklonil a poplácal Blacka po krku. „Jak se ti to líbí, kamaráde?” zeptal se ještě jednou. Black trochu uhnul a pustil se mírným klusem přes výběh. Alek ho chvíli nechal, ale pak ho přiměl zase ke kroku. „Zvolna, zvolna, chlapče,” domlouval mu.

Nechal koně jít, kam chtěl, protože cítil, že si chce vychutnat sníh. Black zamířil k proláklině na druhém konci výběhu. Sníh tam byl o něco hlubší než jinde. Kůň zvedal vysoko nohy a dokonce se postavil trochu na zadní. Chlapec ho vyvedl zpátky nahoru. Black se dal do klusu a Alek ho nechal. Jen ho pevně držel. Studený vítr mu šlehal do tváří a sníh divoce odletoval do stran. Když doběhli na konec pole, přitáhl Blacka.

Asi po hodince jízdy viděl, že na něj Henry mává. Obrátil tedy Blacka a zamířil ke stáji. „Líbí se mu to,” pochlubil se Henrymu, když k němu přijeli.

„Vypadá na to,” zakřenil se Henry. „Rozhodně to dopadlo líp, než jsem čekal.”

Alek seskočil a řekl: „Chová se den ode dne víc jako gentleman.”

„Jo,” přikývl Henry, „jen co přijde jaro, bude připravený na pořádný trénink.”

„Říkáš jaro, Henry,” opakoval zamyšleně Alek, „to není tak daleko. Jen pár měsíců.”

Oba se na sebe podívali a mysleli na totéž. Henry mrkl na hřebce a dodal: „Možná začneme prvního dubna…, jestli bude všechno, jak má být.”

12 Trénink začíná

Alek šoupal nohama pod lavicí, v prstech točil tužkou a papír před ním zůstával prázdný. V takový den, jako byl dnešek, nemohl myslet na geometrii. Oči mu už zase zabloudily na stěnu, kde hodiny ukazovaly 12:30. Ještě patnáct minut a bude volný! Upřeně se zadíval na nástěnný kalendář nad tabulí - prvního dubna! Tak dlouho čekali na toto datum, a teď tu bylo! Dneska, po mnoha měsících příprav, nasadí Blackovi sedlo a uzdu a začnou s opravdovým tréninkem, i když zatím nedostali odpověď ze Středního východu ohledně Blackova rodokmenu. Henry poslal v poslední době další dva dopisy.

Alek si všiml, že se na něj učitel dívá, a tak sklopil zrak k papíru. Zbývajících deset minut se vleklo stejně jako ty dlouhé měsíce čekání. Už to dál nevydrží - musí jít!

Najednou se rozdrnčel zvonek a Alek vystartoval z lavice jako sprinter při závodu. Pár skoků a už byl u dveří. Vyběhl na chodbu dřív, než se zbytek třídy vůbec dal do pohybu. Utíkal chodbou a zaslechl za sebou autoritativní hlas, který mu přikazoval, aby zastavil. Letěl však dál a nezastavil se ani na ulici. Běžel tak dlouho, dokud mohl, a pak zpomalil na rychlou chůzi.

Doma hodil knihy na gauč. Maminka měla oběd už připravený. Zasedl, ale jíst nemohl. Byl příliš rozčilený. Obrátil se na maminku a řekl: „Promiň, mami, ale nemám dneska hlad.” Matka se na něj podívala a poznala, že je výjimečně rozrušený.

„Děje se něco mimořádného?” zeptala se.

„Docela jo,” odpověděl Alek a dopil sklenici mléka. „Přijdu až k večeři. Dojím si pak ten oběd!” zavolal na odchodu. Maminka stála ještě chvíli ve dveřích a sledovala, jak uhání ulicí.

Henry nervózně přecházel před stájí sem a tam.

„Ahoj, Henry!” zavolal na něj.

„Nazdar, chlapče,” odpověděl Henry a vytáhl dýmku z úst. Zadíval se na oblohu a řekl: „Máme na to krásně teplo.”

„Jak se dneska cítí?” zeptal se Alek s pohledem na Blacka, který se pásl ve výběhu.

„Celý ráno pěkně dovádí. To teploučko mu nejspíš dělá dobře.”

Pár minut oba pozorovali Blacka a pak Henry řekl: „Tak půjdeme na to, chlapče. Troufneš si?”

„Jasně. Co je v tom za rozdíl, jezdit bez sedla, nebo s ním?”

„To záleží na koni,” řekl Henry a vyklepal popel z dýmky, „pustíme se do toho a uvidíme. Včera jsem přivezl z New Yorku staré sedlo. Není nejlepší, ale než se dostanem na dráhu, poslouží dobře. A pak vezmeme moje sedlo.” Henry odešel ke stáji.

Alek zahvízdal, Black zdvihl hlavu a přiklusal. „Ahoj, kamaráde,” pozdravil se chlapec s koněm a položil mu dlaň na krk.

Black strčil hubu do Alekovy kapsy. Chlapec ho se smíchem odstrčil a sám vytáhl pár kostek cukru.

„Dáš si cukřík, kamaráde?”

Hřebec přejel dlouhým růžovým jazykem chlapcovu dlaň a cukr zmizel.

Henry k nim přišel se sedlem a uzdou v ruce. „Pojďme doprostřed pole, ať máme dost místa,” vyzval Aleka.

„Dobře,” souhlasil Alek. Black klusal za nimi. Když přišli doprostřed výběhu, položil Henry sedlo i uzdu na zem a řekl: „Zkusíme nejdřív sedlo. Jsem zvědavý, co se bude dít.”

Alek se postavil k Blackově hlavě a pevně chytil ohlávku. Henry zvedl sedlo a obešel koně doleva. Black stočil oči k Henrymu - cítil, že se něco děje, a začal nepokojně tancovat. Alek ho hladil a chlácholivě mu něco říkal do ucha.

„Teď ho přidrž, chlapče,” ozval se Henry z druhé strany.

Alek sevřel ohlávku co nejpevněji, Henry zvedl sedlo a jemně ho položil Blackovi na hřbet. Ani neměl čas popadnout sedlový řemen a Black už vyhodil zadníma nohama a sedlo vyletělo do vzduchu. Kůň se nervózně točil kolem dokola a Alek měl co dělat, aby ho udržel. Henry zdvihl sedlo a znovu přistoupil k Blackovi. „Asi to nebude jednoduchý,” procedil mezi zuby. „Tak ho zas podrž, chlapče!”

Znovu položil sedlo Blackovi na hřbet a znovu vyletělo do vzduchu dřív, než se vzpamatoval. „Nemám ani šanci zapnout řemen,” řekl a sebral sedlo ze země.

Uběhlo dalších patnáct minut a jim se ani nepodařilo upevnit sedlo. Už byli oba pěkně utahaní, ale hřebce to ani trochu nevzrušovalo. Vůbec ho sedlo nezajímalo tak, jak si Alek představoval. „Je zarytě proti,” řekl Henrymu.

Black nevydržel se sedlem na hřbetě ani tak dlouho, aby mohli protáhnout podbřišník přezkou. „Kdybych mohl aspoň provlíknout řemen a utáhnout sedlo!” řekl Henry.

Alek chvíli přemýšlel a navrhl řešení. „Myslím, že mu vadí podbřišník. Uvolníme ho na plnou délku na mojí straně a já mu pak podržím sedlo nad hřbetem. Ty protáhneš řemen přezkou, a jak položím sedlo dolů, zatáhneš. Budeš to muset udělat hodně rychle…”

„To by mohlo fungovat,” souhlasil Henry.

Black se neklidně točil na místě. „Hou, hou, chlapče,” chlácholil ho Alek. Podržel sedlo nad ním co nejníž, jak jen to šlo, aby mohl Henry řemen provléknout.

„Hotovo, Henry?”

„Ještě chviličku,” odpověděl Henry.

Black se díval na druhý konec výběhu.

„Mám to,” řekl Henry potichu.

Alek rychle položil sedlo Blackovi na hřbet. Kůň se vzepjal, Alek uskočil, ale Henry zůstal nebezpečně blízko kopytům a horečně utahoval řemen. Ještě poslední zatáhnutí - a už taky uskočil z dosahu kopajících nohou. „Hotovo!” křičel Henry. „Uhni mu z cesty!”

Hřebec vyrazil na druhý konec výběhu, vykopával zadníma nohama, mrskal jimi do stran, aby se zbavil nepohodlné zátěže. Zoufale se snažil sedlo shodit. Alek s Henrym ho sledovali, jak pádí výběhem. Nakonec se vzepjal výš než kdy jindy, přepadl dozadu a už jenom slyšeli praskání sedla.

„A je to,” řekl Alek.

„Jestli na něm vydrží, bude to stát za to!” předpovídal Henry.

Black se konečně zase postavil. Sedlo bylo sice úplně rozbité, ale stále mu ještě drželo na hřbetě. Znovu se vší rychlostí rozběhl po poli, očima divoce těkal ze strany na stranu a nic nevnímal. Alek na něj zahvízdal, když ho míjel, ale kůň jen prolétl kolem. Alek znovu zahvízdal. Hřebec se zničehonic zastavil, vzepjal se a otočil. Několik vteřin bez hnutí stál s ušima nastraženýma a pak se zase rozběhl polem, házel sebou a kopal.

„Ještě žes mu ten podbřišník dobře stáhl, Henry!” křičel Alek.

„Jo!” přitakal starý žokej a nespouštěl oči z Blacka.

Alek na koně znovu zapískal, když se k nim přiblížil. Tentokrát se zastavil asi deset metrů od nich a chlapec k němu opatrně šel.

„Co se děje, kamaráde? Bojíš se toho sedla na zádech?”

Hřebec se na něj podíval a jemu se zdálo, že se zase rozběhne přes pole. Kůň se však jen zatočil na místě a zůstal stát. Alek sáhl do kapsy, vyndal pár kostek cukru a podržel je na dlani před Blackem. „Vezmi, si, kamaráde,” vybídl ho a pomalu postupoval až k němu. Kůň slízl cukr a nechal se pohladit po dlouhém štíhlém krku. „Však si zvykneš, kamaráde,” řekl a prohlížel si sedlo. Bylo dost poničené, ale ještě se dalo použít.

„Projdi se s ním pár minut, Aleku,” volal Henry.

Alek vzal koně za lonž a šel s ním po výběhu. Hřebec vedle něj zlehka našlapoval, ale čas od času ještě vyhodil zadníma. Po deseti minutách ho Alek přivedl k Henrymu. „Už je docela klidný,” řekl mu.

„Tak si naskoč a uvidíme, co bude dál.”

„Dobrá,” souhlasil Alek a přešel na levou stranu koně.

Henry mu pomohl nahoru a Alek dopadl do sedla. Ve zlomku vteřiny letěl vzduchem. Jen taktak se mu podařilo skrčit pod sebe nohy a zmírnit maličko dopad a už byl na zemi. Chviličku zůstal bez pohnutí ležet, jen cítil, jak ho bolí celé tělo. Henry hned přiběhl a poklekl k němu. „Nejsi zraněný, chlapče?” zeptal se vyplašeně.

„Snad ne, jen trochu potlučený.”

Henry přejel prsty Alekovi po nohách. „Zkus se postavit,” řekl. Chlapec se pomalu zvedal. Chvíli se mu točila hlava, ale brzy to přestalo. Pár metrů od sebe uviděl stát Blacka. Hřebec se na něj taky podíval, přišel blíž a strčil mu nos do kapsy. „Stejný jako vloni na ostrově,” řekl a obrátil se na Henryho. „Proč mě shazuje jen proto, že má na sobě sedlo?”

„Prostě je to tak, Aleku, a my s tím nic nenaděláme. Člověk nikdy neví, jak bude takovýhle kůň reagovat na něco nového. Není zkrátka zvyklý na sedlo a myslím, že ani neví, žes na něm seděl. Cítí jen váhu navíc. Zkus na něj teď mluvit jako vždycky, aby si uvědomil, že nasedáš - snad se na něj nějak dostaneme. Dělej to tak, aby cítil tvoje ruce a nohy.”

„Dobře, Henry.” Alek znovu přešel k Blackově levému boku.

„Je ti vážně dobře? Nechceš pár minut počkat?” optal se Henry.

„Ne,” odpověděl Alek. Podíval se na hřebce, chytil oběma rukama ohlávku a řekl: „Teď poslouchej, kamaráde, žádný hlouposti!” Kůň tak zatřásl hlavou, že chlapce málem povalil na zem.

Alek dál mluvil Blackovi do ucha a rukou mu přejížděl nahoru a dolů po krku. A najednou byl v sedle! Black se vzepjal, ale tentokrát byl Alek připravený. Vznesl se vysoko do vzduchu spolu s Blackem a oběma rukama se držel hřívy. Hřebec dopadl na všechny čtyři a vyrazil přes výběh jako střela. Alek se naklonil dopředu a pořád na koně mluvil. Black nijak nezpomaloval a Alek už viděl, že to bude zase taková divoká jízda, jakou si pamatoval z ostrova. Najednou však ucítil, že může koně vést - že ho ovládá! Otočil ho tedy od plotu zpátky do výběhu. Proletěli kolem Henryho, kde Alek stačil zavolat: „Oukej!” Hřebci bylo sedlo nepohodlné a nemohl běžet tak rychle, jak by chtěl. Po chvíli se Alekovi podařilo zpomalit a přijel k Henrymu.

„Pěkná jízda, Aleku,” řekl žokej a chytil Blacka za ohlávku. „Dáme mu rovnou uzdu.”

„Nemyslíš, že je teď trochu unavený, Henry?”

„Právě proto mu ji chci dát hned teď,” odpověděl Henry. „A kromě toho myslím, že mu nebude tak vadit jako sedlo. Je lehoučká, takže na sobě nebude mít o moc víc, než když má ohlávku.”

„Ty tady poroučíš, Henry,” řekl Alek. „Jak to uděláme?”

„Ty zůstaň, kde jsi, já mu dám udidlo do huby a ty pak přetáhneš uzdu přes hlavu.”

„Tak jo,” řekl Alek a čekal, až Henry dojde před Blacka.

Během několika minut nasadil Henry Blackovi udidlo do huby a Alek mu rychle přetáhl uzdu přes hlavu. Kůň potřásl hlavou a začal se točil na místě. Alek ho nechal. Dal mu patnáct minut, aby si na udidlo zvykl, a pak ho pobídl ke kroku. Opatrně ho učil zahýbat doprava a doleva stejným způsobem, jak to dělal na ostrově. Teď však používal jemný pohyb otěže. Nebyl to vlastně tak velký rozdíl mezi tím, jak zahýbali bez otěže a teď - Black se to rychle naučil.

Potom dojeli zpátky k Henrymu a Alek seskočil.

„Tomu říkám dobře vykonaná práce, Aleku,” usmál se Henry.

„To tedy jo,” souhlasil Alek a třel Blackův nos. „Krásně jsi běžel, kamaráde,” řekl mu pyšně.

Slunce právě zapadalo za manhattanské mrakodrapy, když se všichni tři znaveně vraceli ke stáji.

13 Noční jízda

Alek se podíval na hodinky a pospíchal z domova, kde táta s maminkou klidně spali. Byla jedna hodina v noci. Před čtrnácti dny začali s Henrym používat při tréninku sedlo a uzdu. Jasný měsíc zářil na noční obloze, hvězdy svítily a teplý jarní větřík vál Alekovi do tváře. Henry už určitě čeká.

Chlapec strčil do brány a vešel na dvůr. Nákladní auto, které si Henry půjčil, stálo u stáje a starý kamarád se o něj opíral.

„Všechno připraveno, Henry?” zašeptal Alek.

„Připraveno,” zněla tichá odpověď. Henry opatrně otevřel vrata stáje, aby nezpůsobil sebemenší hluk. „Nerozsvěcej,” sykl přes rameno na Aleka.

Když je Black uslyšel, tiše zařehtal. Starý Napoleon vystrčil hlavu z boxu a taky zařehtal.

„Pššš,” udělali Henry i Alek najednou.

„Jdi dovnitř a uklidni je,” řekl Henry, „já přinesu výstroj.”

Alek položil Blackovi i Nappymu dlaň na nos a uklidňoval je: „No tak, ticho, kamarádi. Nechceme nikoho probudit, víte?”

Koně ho v měsíčním světle poznali. Black lehce pohodil hlavou, Napoleon olízl chlapci dlouhým jazykem ruku.

Henry se vrátil se sedlem a uzdou v rukách.

„Fajn, Aleku, vyveď ho.”

Alek vyvedl Blacka z boxu a nechal na něm deku. Kůň rozpustile poskakoval, až podlaha ve stáji duněla.

„Hej, Aleku,” varoval ho Henry, „snaž se ho udržet v klidu! Nebo vzbudí ženu!”

„Já se snažím, Henry,” hájil se chlapec. „Ale je dost nervózní. Přece jen není zvyklý, že ho v noci budíme!” Black se otočil na Napoleona a zařehtal, když ho Alek vyváděl ze stáje. Henry za nimi zavřel.

V tu chvíli uvnitř Napoleon zařehtal tak silně, jak ho ještě nikdy řehtat neslyšeli.

„Panenko skákavá!” vykřikl Henry a utíkal zpátky do stáje. „My se snad odsud nedostanem, abysme někoho nevzbudili!”

Black vysoko zvedl hlavu a odpověděl Napoleonovi. Alek se podíval na něj a pak na stáj.

„Henry,” zavolal potichu.

„No?”

„Mám nápad. Vezmeme s sebou Napoleona. Do auta se vejdou oba dva a já mám pocit, že tak Blacka líp zvládneme - a navíc bude zticha.”

Henry se zamyšleně podíval na nepokojného hřebce. „Tak dobrá,” řekl nakonec. „Za pokus to stojí.” Za chvíli už vedl Napoleona k autu.

Když ho Black uviděl, tiše zařehtal a Alek ho mohl bez problémů vyvést po rampě do auta. Za nimi šel Henry s Napoleonem. „Teď musíme nejen vrátit tohle auto do šesti ráno tomu chlapíkovi, co mi ho půjčil, ale musíme taky vrátit včas Tonymu Napoleona!”

„Je teprve půl druhé,” řekl Alek.

„Do dvou tam budeme.” Henry vylezl do kabiny auta a Alek si sedl vedle něj. Za chvíli se rozjeli k bráně. Zezadu bylo slyšet jen přešlapování koní.

Henry rychle ujížděl nočními ulicemi, po půlhodině zahnul a zastavil před vysokou železnou bránou. Dvakrát lehce stiskl klakson. Nad bránou se matně rýsoval nápis BELMONT. Mihlo se cosi bílého a pak si Alek všiml dvou rukou, jak se chytly mříží a nad bránu vykoukla šedovlasá hlava. „To jsi ty, Henry?” ozval se vysoký pisklavý hlas.

Henry se vyklonil z okénka daleko do strany a potichu zavolal: „Jo, Jaku, to jsem já. Všechno v pořádku?”

„Jo,” zněla odpověď.

Pak zarachotily klíče a bylo slyšet odemykání zámku. Za chviličku se brána otevřela. Henry zařadil rychlost a projel dovnitř. Vrata se za nimi zase zavřela a Henry jel bez zastavování dál, jako by to tu znal.

„Kdo to byl, Henry?” zeptal se Alek.

Henry nespouštěl oči ze štěrkové cesty před sebou, Alekovi ovšem neušlo, že se usmívá. „To je Jake,” řekl. „Jsme kamarádi - už odedávna. Po pravdě řečeno mě Jake naučil jezdit. Byl jsem malej kluk, kterej miloval koně a chtěl na nich jezdit. Ale nikdy jsem předtím na koni neseděl. Chodíval jsem se dívat na ranní tréninky a snil o chvíli, až budu taky sedět na nějakým plnokrevníkovi. Jaké byl tenkrát slavnej žokej a já si ho ještě idealizoval - ale to asi každej kluk. No, počítám, že se mě ujal, protože se mě nemoh zbavit. Každopádně mě naučil skoro všechno, co umím, a jestli jsem kdy měl úspěch, tak to bylo díky němu. Jake se pak věnoval trénování a teď je… jak bych to řek… teď je v důchodu.”

Henry se odmlčel, aby mohl opatrně zahnout za roh, a pak pokračoval: „Koně jsou, Aleku, trochu jako moře - jak si na ně jednou zvykneš a naučíš se je milovat, nikdy se jich nevzdáš. Tak je to s Jakem a se mnou taky. Dneska tu Jake jenom hlídá, ale přesto to miluje. Většinu roku se tady trénujou koně a brzo se bude otvírat závodní dráha, takže Jake je spokojený.” Henry zastavil auto vedle cesty.

„Víš jistě, že tu nikdo není?” zeptal se Alek.

„Určitě,” odpověděl Henry. „Teď je tu jen pár koní, které Jake hlídá, takže to tady máme úplně pro sebe.”

Henry zacouval k vykládací rampě. Vyskočili z auta a obešli ho, aby otevřeli nákladní prostor vzadu. Alek vlezl ke koním a ti tiše zaržáli. Hřebec pohodil hlavou dozadu a chtěl se utrhnout.

Alek ho popadl za ohlávku. „Pomalu, pomalu, kamaráde,” chlácholil ho. Vycouval s Blackem na rampu a svedl ho na zem.

Henry šel s Napoleonem za ním. „Bude dobrý mít Napoleona při ruce, aby ho Black viděl. Teď se párkrát s Blackem projdi, aby se uvolnil.”

„Dobře,” přikývl Alek.

Když byl s Blackem vzadu u auta, zaslechl znovu vysoký hlas Jaka a uviděl malého bělovlasého chlapíka, jak si povídá s Henrym.

„U všech čertů, Henry,” rozčiloval se stařík, „neříkej mi, že tenhle šedivěj vysloužilec je šampión, kvůli kterýmu riskuju místo!”

„U všech čertů, Jaku,” smál se Henry, „ne tak zhurta! Tos ještě neviděl, jak ten šedý ďábel běhá.”

„Už moc dlouho se točím kolem koní, abych ti uvěřil! Tohle stvoření se nezmůže na víc než obejít dráhu pomalým krokem! U všech čertů, Henry!”

Alek se musel smát. Jake ho uslyšel a otočil se. Pak uviděl Blacka, otevřel ústa a pomalu se k němu blížil. Black se trochu vzepjal, Alek ho však uklidnil. Jake obcházel koně a prohlížel si ho do nejmenšího detailu.

„No tak, Jaku,” ozval se Henry, když se Jake vynadíval, „co si o něm myslíš?”

„Měls pravdu, Henry,” řekl Jaké a vzhlédl k němu. „Tohle je fakt KŮŇ.”

„Kvůli kterýmu bys riskoval místo?”

„Kvůli kterýmu bych i riskoval místo,” odpověděl stařík a pokyvoval hlavou. „Takovýho koně jsem neviděl… od ty doby, co běhal Chang.”

„Přesně to jsem řek Alekovi,” souhlasil Henry a mrkl na Aleka. „Jaku, seznam se s majitelem Blacka - Alek Ramsay. Aleku - to je Jake.”

Alek uchopil staříka za ruku a překvapilo ho, jakou má sílu v prstech. Když si ruce srdečně stiskli, řekl Jake: „Rád tě poznávám, chlapče.”

„A já zas rád poznávám vás, pane,” dodal pohotově Alek. „Mockrát děkuju, že jste nás sem pustil. Oba si toho s Henrym ceníme.”

„Rádo se stalo,” usmál se Jaké. „Henry ví o mojí slabosti. Jak jsem uslyšel o šampionovi, musel jsem ho vidět na vlastní oči.”

„Ty se nikdy nezměníš, Jaku,” smál se Henry.

„Asi ne,” zasmál se Jaké.

Black pohodil hlavou, a v nočním větru mu zavlála hříva. „Už by se proběhl, Henry,” řekl Alek.

„Fajn, přinesu sedlo,” řekl Henry a šel do auta. „Zůstaň tady, Jaku,” volal přes rameno, „uvidíš to nejrychlejší zvíře, co kdy běhalo po čtyřech.”

„Žádný strachy, nehnu se odsud,” ujistil ho Jake. „Pojď, chlapče,” obrátil se na Aleka, „dovedeme ho k bráně.”

Za chvíli přišel Henry a hodil Blackovi na hřbet sedlo. Kůň zlehka poskakoval, a když mu Henry přitahoval řemen, trochu se vzepjal. Alek mu s Henryho pomocí pak nasadil uzdu.

„Hotovo,” řekl Henry, když skončili. Obrátil se na Aleka. „Pro dnešek chceme, chlapče, aby si zvykl na závodní dráhu. Máme štěstí, že svítí měsíc, takže určitě budeš docela dobře vidět. Drž ho, jak nejvíc to půjde - nedovol mu, aby si dělal, co chce, dokud nebude v cílové rovince. Pak ho nech pár set metrů běžet, jestli bude všechno v pořádku. Na to jsem dlouho čekal. Než vyrazíte, projeď se s ním trochu sem a tam, rozumíš?”

„Jasně.”

Jake se opíral o železné hrazení a nespouštěl z hřebce oči. Bílá hlava starého muže se odrážela od tmavých mříží. Když se pohnul, zalesklo se mu v dlani něco stříbrného. Alek věděl, že drží stopky.

Henry pomohl chlapci do sedla a upravil mu třmeny. Kolena měl teď Alek nahoře a dřepěl v malém závodním sedle jako zkušený závodník. Hřebec neklidně přešlapoval. Henry ho odvedl na dráhu.

„Tak, chlapče, teď se s ním trochu projeď.”

Black šel rychle po měkké zemi, hlavu nesl vzhůru a očima těkal ze strany na stranu. Alek se natáhl a poplácal ho po krku. „Jen klid, kamaráde,” zamumlal. Hřebec by se byl rád už rozběhl a Alek měl co dělat, aby ho udržel. Došli k první zatáčce a pak se vrátili. Byla teplá noc, a tak si Alek svlékl svetr. „Podrž mi ho, prosím tě, než se vrátím.” Hodil svetr Henrymu a zajel ještě kousek za něj.

„A jedem,” řekl a otočil Blacka.

Hřebec se vzepjal. Chlapec se mu přitiskl na krk. Bílá košile se jasně odrážela od Blackovy černé srsti. A pak už hřebec vyrazil kupředu. Alek přitáhl otěže a držel ho. Hnali se dál po dráze a Black zní dlouhými skoky ukrajoval metr po metru. Alek stál ve třmenech a v hlubokém předklonu téměř visel Blackovi na krku. Divoký vítr mu vháněl slzy do očí, až mu stékaly po tvářích dolů. Proběhli první zatáčkou a zatočili na další rovinku. Alek vedl Blacka podél bílé ohrady. Pořád ho ještě zvládal, ale nikdy nejeli takhle rychle. Jen na ostrově.

Hřebec byl ve svém živlu a běžel jako o život. Alek se snažil ze všech sil, aby ho udržel, ale pak se dostalo udidlo Blackovi mezi zuby a hřebec vyškubl chlapci uzdu z rukou. Zase byl volný a divoký. Alek tahal za uzdu, co mohl, ale kůň běžel čím dál rychleji. Chlapec už nic neviděl, protože ho oslepil prudký vítr, který z něj trhal i košili.

Když zahýbali na vzdáleném konci dráhy, zakolísal Alek v sedle. Instinktivně se chytil hřívy a držel se jako klíště. Teď už šlo o život. Hřebec se řítil do cílové rovinky. Kopyta dusala dráhu. Kolem Henryho a Jaka proletěl jako blesk a znovu se řítil k první zatáčce.

Alekovi už docházely síly. Snažil se uvažovat. Musí nějak Blacka zastavit. Zoufale tahal za uzdu, ale hřebec byl zase jednou sám sebou a běžel tak, jak mu velel přirozený pud.

Kdesi v polovině dráhy Alek konečně ucítil, že Black začíná zpomalovat. Naklonil se mu nad ucho a mluvil na něj, pustil se jednou rukou hřívy a drbal ho na krku. Pak už kůň zpomaloval čím dál víc a ve chvíli, kdy znovu proletěli kolem Henryho, získal Alek nad Blackem zase převahu. V první zatáčce se mu podařilo ještě zpomalit a na další rovince ho konečně zastavil.

Hřebec zařehtal, potřásl hlavou a Alek ho obrátil. Kůň ztěžka oddychoval, tělo měl pokryté bílou pěnou. Lehce našlapoval po dráze směrem k Henrymu. Za pár minut došli tak blízko, že se jim Henry s Jakem rozběhli naproti. Zesláblý Alek slezl na zem a Henry vzal otěže - byly vlhké a lepkavé. Pohlédl na chlapcovy krvácející ruce. Předal otěže Jakovi, objal Aleka kolem ramen a řekl: „To bude dobrý, hochu.”

„Nic mi není, Henry,” ujistil ho Alek, „jenom mě utahal.”

„To věřím, taková jízda!”

„Toho koně neudrží nikdo,” zhodnotil situaci Jake. „Když si postaví hlavu, dá se dělat jen to, cos udělal ty - držet se ho a počkat, až se unaví.”

„Však já ho jednou udržím,” řekl Alek umíněně. Už se cítil líp -vracela se mu síla a zem se s ním přestala houpat. Hřebec k němu naklonil hlavu, natáhl uši a lehounce zařehtal. Potom strčil nos chlapci do náruče.

Alek mu pohladil nozdry rukou zavázanou do kapesníku. „On za nic nemůže, Henry,” řekl. „Bylo to pro něj první opravdový povyražení po dlouhý době. Já se prostě musím jen naučit udržet se na něm a užívat si jízdy jako on - to je všechno!”

„Jo,” řekl Jaké, „to je všechno.”

Pomalu odcházeli z dráhy. Alek vedl Blacka. Nikdo z nich nepromluvil, dokud nedošli k autu. Napoleon tam tiše čekal a teď zvedl se zájmem hlavu. Alek přivedl Blacka až k němu a koně dali hlavy k sobě. Hřebec se laskavě sklonil k šedákovi.

Henry se otočil na Jaka a řekl: „Musíš uznat, že neexistuje v tyhle zemi kůň, kterej by se moh tomuhle rovnat!”

Jaké mrkl na stopky v dlani. „Ne,” připustil, „neslyšel jsem o koni, co by zaběh takovej čas jako tenhle dneska. Sun Raider a Cyklon by si s ním zazávodili, ale on by je porazil - kdyby běžel.”

„Jak to myslíš - kdyby běžel?” zeptal se Henry.

Jaké kývl směrem k Blackovi. „Kdyby se někdy dostal na dráhu s ostatníma, neběžel by se žádnej závod. Tenhle kůň by se chtěl rvát, ne běhat. Je to divokej kůň. Kdes ho vzal, hochu?”

Alek se podíval na Henryho, ten přikývl, a tak stručně vypověděl Jakovi, jak k Blackovi přišel.

„Neuvěřitelnej příběh,” řekl Jake, když Alek domluvil. Pak se otočil na Henryho: „Jak můžeš vědět, že je někde registrovanej? Víš přece stejně dobře jako já, že nemůže běžet závod, když není registrovanej.”

„Jasně že vím,” odpověděl Henry. „Doufáme, že je zapsaný v plemenné knize v Arábii. Už jsem jim psal, ale odpověď nepřišla. Asi nic nenašli.”

„Tenhle kůň se narodil jako divokej, Henry,” řekl Jaké. „Jestli dokážu tohle odhadnout, tak ho nikde registrovanýho nenajdeš.”

„Nejspíš máš pravdu, Jaku,” přikývl Henry, „ale kdoví, možná se něco objeví. Můžeme s ním závodit na čas, nechat ho překonat pár rekordů - a oni si ho už všimnou!”

„Dobrej nápad,” kývl Jaké, „spousta lidí by dala nevím co, kdyby mohla vidět, co já viděl dneska!”

Alek se chvíli ještě procházel s Blackem a pak ho přivedl do auta k Napoleonovi. Oba pečlivě uvázal, seskočil z plošiny a šel za Henrym a Jakem.

„Zítra v noci nepřijedem,” říkal právě Henry, „nechám kluka odpočinout, ale pak se zas ukážem. Čekej nás ve dvě u brány.”

„Dobrá,” řekl Jake.

Když nasedali do auta, podíval se Alek na Jakovy hodinky. „Půl čtvrtý,” řekl, zatímco Henry přidával plyn. Jake se s nimi vezl na stupačce k bráně. „Doufám, že si naši nevšimli, že nejsem doma,” dodal Alek.

„No jo,” zamumlal Henry, „taky doufám, že si moje žena nevšimla, že jsem zmizel. Jinak bych měl co vysvětlovat!”

Jake se rozesmál a strčil bílou hlavu do okénka: „Pořád má ještě u vás doma hlavní slovo, Henry?”

„Ale né, tak zlý to není,” bránil se Henry a prudce zabočil za roh. „Jen už má koní po krk a myslí, že já s nima taky skoncoval.”

„Tak to tě eště moc nezná, že jo?” zašklebil se Jaké. „Jsi jako já, Henry. Dokud budeš dejchat, budeš chtít bejt kolem koní a nic na světě tě vod nich nedostane.”

Až k bráně mlčeli, pak Jake seskočil ze stupačky a otevřel. Henry s Alekem mu zamávali, když za nimi zavíral.

„Dal ti zabrat víc, než jsme si představovali, viď, chlapče?” zeptal se Henry.

„Skoro jo, Henry,” odpověděl Alek. „Ale příště na něj budu připravený!” Opřel se dozadu a položil hlavu na polštář za sebou.

„Unavenej?” zeptal se Henry.

„Trochu,” snažil se Alek zakrýt únavu v hlase, „i když jsem si odpoledne zdřímnul. Mamka tomu nechtěla uvěřit - říkala, že mě neviděla přes den v posteli od té doby, co mi byly čtyři!”

„Počítám, že to budeš muset nějakou dobu takhle dělat, Aleku. Domluvil jsem s Jakem, že tam budem jezdit třikrát v tejdnu. Musíme využít příležitost, než začne na dráze sezóna, víš? Potom tam už bude moc lidí i koní, než abysme mohli riskovat a přivézt ho tam. Chci, aby se o Blackovi nikdo nedověděl, dokud nebude závodit - tedy kromě Jaka. Tomu můžeme věřit.”

„Jestli bude závodit,” podotkl Alek věcně. „Jestli je vůbec někde registrovaný, měli jsme už dopis dávno dostat!”

„Ale, to nikdy nevíš,” odpověděl Henry. „V Arábii jdou na všechno pěkně pomalu, a potom - nejspíš se musí zkontrolovat spousta věcí.”

„Jo,” řekl Alek ospale a stočil nohy pod sebe. „Stejně je to paráda jet na Blackovi po dráze jako dneska.”

„To jo, a abych pravdu řek, odvedli jste dobrou práci. Rovnou překonat traťovej rekord, jako by to byla hračka!”

Za patnáct minut už brzdili před stájí. Alek zavedl Blacka do boxu, Henry uvázal Napoleona a pak přišel za Alekem. Společně Blacka vytřeli do sucha.

Za chvíli za sebou zavřeli tmavou stáj.

„Dobrou noc, Henry,” řekl Alek, „a zítra nashle.”

„Dobrou, Aleku.”

Dům Ramsayových nejevil žádné známky života. Alek opatrně otevřel dveře, tiše vystoupal do patra a vklouzl do svého pokoje. Všude panovalo naprosté ticho až na občasné otcovo zachrápání. Alek se znaveně svlékl a zalehl. Bolelo ho celé tělo.

Po pár hodinách spánku ho vyburcoval budík. Alek ho rozespale zaklapl a vtom mu projela ostrá bolest dlaní. Rychle se posadil a podíval se na zakrvácený kapesník, který zůstal obtočený kolem ruky. Padl hlavou zpátky do polštáře. Takže to nebyl sen! Opravdu jel v noci na Blackovi! Přejel pohledem po židli, na kterou odhodil oblečení. Zajeden rukáv z ní visela na zem roztržená košile.

Když odhodil deku a vstal, bolelo ho pořád ještě celé tělo. Rychle se oblékl a zmuchlanou košili nesl pod rukou. Vyhodí ji dřív, než si toho všimne matka. Zastavil se v koupelně, aby se umyl a ošetřil si zraněné dlaně. Musel zatnout zuby, když nalil jód na rány - ale v hlavě měl jen opojení z noční jízdy.

14 Cyklon a Sun Raider

Přespříští noc Alek znovu jezdil s Blackem na závodní dráze. Šli krokem a hřebec z bujnosti poškubával opratěmi. Henry s Jakem se opírali o hrazení a Napoleon stál vedle nich s očima upřenýma na Blacka.

Alek měl na sobě těsný černý svetr a na rukou kožené rukavice, které mu chránily zraněné dlaně. Kolem čela si uvázal kapesník, aby mu vlasy nelátaly do očí. Hřebec se vzepjal a trhl opratí - chtěl už běžet! Alek se nahrbil těsně nad Blackův krk. Srdce mu vzrušeně bušilo, protože už chtěl zase cítit vítr ve tvářích a pod sebou silného koně, který letí!

Náhle popustil uzdu a hřebec vyrazil. Obrovskými skoky nabral rychlost a už se řítili čím dál rychleji, dokud se okolní krajina neslila v jedinou nekonečnou bílou čáru z ohrad, které jim ukazovaly cestu. Alek se rozhodl, že nebude hřebce držet. „Běž! Běž!” křičel z plných plic, ale vítr mu bral slova od úst.

Prolétli celou dráhu. Henry s Jakem oba stiskli své stopky, když je míjeli. Dychtivě se zadívali na čas a pak na sebe navzájem. „Nevěřil bych, že je to možný,” řekl Jake.

Znovu upřeli pohled na černou šmouhu, která letěla po dráze. „Podívej se, jak ten kůň běží!” vykřikl nadšeně Jake.

„Jo - a podívej, jak ten kluk jede!” volal Henry.

„Netušil jsem, že může bejt kůň takhle vytrvalej, Henry,” řekl Jaké a opřel si hlavu o ruce na hrazení.

„Nezapomeň, že je to arab.”

„Ne úplně, Henry - na to je moc velkej a rychlej. Koluje v něm krev hodně dobrejch koní. A jenom láska k tomu klukovi ho teď drží na dráze.”

Alek stál vysoko ve třmenech s hlavou u Blackova krku a bylo mu, jako by letěl. Vítr mu vháněl slzy do očí, takže mu stékaly stružkami po tvářích. Právě když se blížili k Henrymu a Jakovi, zahlédl šedý obrys Napoleona, jak lehce vyklusal na dráhu. Proletěli kolem něj, ale Black si ho také všiml a zpomalil.

Alek se ohlédl a viděl, že starý šedák běží za nimi. Black postupně zpomalil ještě víc a pak se - aniž čekal na Alekův pokyn - otočil a pádil zpátky k Napoleonovi, který se trmácel v dálce. Když k němu dojeli, viděli, že ztěžka dýchá, ale snaží se držet hlavu zpříma. Strčil nos nahoru k Blackovi, ale pak se rozběhl a zamířil k první zatáčce. Hřebec se znovu obrátil a třemi skoky ho dohnal. Napoleon musel udělat tři kroky na jeden Blackův, ale oběhli si spolu celou dráhu. Napoleon namáhavě klusal s očima upřenýma na dráhu před sebou. Hřebec vesele potřásl hlavou a z legrace šťouchl do šedáka. Ve třech čtvrtinách dráhy Napoleon zpomalil na velmi, velmi pozvolný klus.

Když doběhli k Henrymu a Jakovi, byl Napoleon úplně vyčerpaný, ale oči mu planuly vzrušením. Alek seskočil z hřebce a se smíchem řekl: „Tak teď tu máme dva závodníky.”

„Nevím, co to do něj vjelo,” řekl Henry. „Prostě se utrhnul a vyrazil, když uviděl Blacka, jak přibíhá k nám.”

„Nejspíš si myslel, že když může Black, může on taky!” řekl Jake a podrbal Napoleona po hřbetě.

„Tony se bude zejtra divit, proč je tak utahanej,” řekl Henry a hodil přes Blacka deku.

„Vsadím se, že bude mít víc energie než kdy jindy!” smál se Alek. „Tony ho určitě nebude moct ani udržet!”

Jake hodil další deku přes Napoleona. „Tumáš,” řekl, „taky si ji zasloužíš.”

„Radši se s nima ještě trochu projdi, chlapče,” řekl Henry.

Napoleon napodoboval Blacka a držel hlavu, co nejvýš mohl. Opatrně zdvihl třesoucí se nohu a zoufale se snažil postavit na zadní, i když ho Alek držel za ohlávku.

Henry s Jakem se bavili u auta, když se k nim Alek vrátil. Oba muži se zadívali na Blacka a Henry řekl: „Dal bych za to nevím co, kdybych moh toho koně vzít na závod. Páni, to by byl zážitek!”

„Přece se ještě nevzdáme, Henry, ne?” podíval se Alek na starého žokeje.

Henry přejel očima po hřebci a potom se zadíval na Aleka. „Ne, pane, tedy chlapče, tohohle koně všichni uvidí závodit, i kdybych měl ten závod sám uspořádat!”

Henry si zapálil dýmku a Alek si ve světle rozškrtnuté zápalky všiml, že v Henryho obličeji se zračí skálopevné odhodlání. Několikrát mohutně potáhl z dýmky, až se mu čelist hýbala nahoru a dolů. Zahalil je hustý dým, který odnesl jarní vítr rychle pryč. Henry vyndal dýmku z úst a obrátil se na Jaká: „Nemáš ňákej nápad, co bysme mohli udělat?”

Stařík chvíli přemýšlel. Potom odpověděl: „Ne, nevím, Henry. Nejlepší bude nechat ho někde závodit na čas, až si ho lidi všimnou a začnou o něm mluvit. Nejdřív bych ale ještě počkal, jestli přece jen nepřijde odpověď na váš dopis.”

Z dálky se ozvalo koňské zařehtání a Black hned nastražil uši. Alek se na něj zadumaně podíval. „Tohle si myslím taky, Henry,” ozval se po chvíli. „Počkáme ještě, ale je jasný, že Black patří ke špičce, a my jim to musíme nějak ukázat. Je to jednička - ať už je, anebo není plnokrevník!”

Týdny ubíhaly a Alek s Henrym svědomitě trénovali Blacka dál. Stále dychtivě čekali na odpověď na Henryho dopis, ale jak čas ubíhal, ztráceli naději. Pak to jednoho dne konečně přišlo: Henry se přiřítil do stáje s dlouhou zalepenou obálkou v ruce. Alek právě hřebelcoval Blacka.

„Aleku!” volal Henry nadšeně a mával obálkou. „Je to tady!” Zuřivě roztrhl obálku a odhodil ji na zem.

Alek sledoval, jak mu oči jezdí po papíře, ale potom se v jeho obličeji objevilo rozčarování. Henry podal dopis chlapci. Bylo to jen pár řádek, ale ani ty Alek všechny nepřečetl. Stačila mu první věta. „Kůň, který by odpovídal vašemu popisu, v našich záznamech není. Provedli jsme důkladné šetření…” Alek podal dopis zpátky Henrymu, který ho zmačkal a zahodil.

V následujících dnech bylo na Alekovi očividně znát zklamání. Noční jízdy byly sice stále stejně vzrušující, ale on toužil závodit na Blackovi proti těm nejlepším závodním koním, kteří teď běhali.

Každé ráno si o nich pročetl v novinách všechno, co o nich kdo napsal. V čele souboje o nejvyšší trofeje byli podle dostihových expertů dva nejlepší koně, jaké kdy kdo na dráze viděl - Sun Raider a Cyklon. Sun Raider byl považován za největšího a nejrychlejšího závodního koně na Západě. Zvítězil v závodě Santa Anita Handicap a byl šampiónem západního pobřeží. Cyklon - chlouba Východu - se narodil v Kentucky a byl vítězem závodů Derby, Preakness a Belmont. Ještě žádný kůň ho prý nedonutil ukázat, co v něm opravdu dřímá. Jeho obdivovatelé tvrdili, že až přijde čas, ohromí Cyklonova rychlost celý dostihový svět.

Sportovní komentátoři psali o těchto dvou koních dlouhé články a prorokovali, jak asi dopadne jejich vzájemný souboj. „Jestli přijede Sun Raider na Východ, přinutí Cyklona zaběhnout nový světový rekord,” psali reportéři z Východu. Západní jim to vraceli - „Jestli Sun Raider někdy přijede na Východ, udělá z Cyklona lehký jarní větřík!”

Závod za závodem zapadal do dostihové historie a všichni stále jen mluvili o Sun Raiderovi a Cyklonovi. Dokonce i lidé, kteří nikdy žádný dostih neviděli, se mezi sebou přeli o výsledky obou koní a o to, který z nich vyhraje, až se sejdou - jestli se sejdou. Henry s Alekem se po celou dobu jen zachmuřeně usmívali, protože dobře věděli, že mají koně, který by porazil oba dva šampióny!

O několik týdnů později spěchal Alek jednoho sobotního rána do stáje s novinami v rukou. Black ho z druhého konce výběhu uslyšel a tryskem se k němu rozběhl. „Ahoj, kamaráde!” pozdravil ho Alek, když se k němu kůň přiřítil a zabořil mu nos do trička. Alek podal noviny Henrymu a řekl: „Přečti si článek Jima Nevilla.”

Henry vzal noviny a obrátil na sloupek slavného sportovního reportéra. „Není třeba připomínat,” četl nahlas, „že největší vzrušení v dnešním sportovním světě způsobují dva nejrychlejší koně, kteří kdy vstoupili na dostihovou dráhu - Cyklon a Sun Raider. V průběhu posledního roku byly o těchto dvou koních napsány tisíce řádků a byly svedeny tisíce soubojů (teoretických) o to, který z nich je lepší. Ironií zůstává, že se tito dva koně pravděpodobně nikdy nesejdou. Pan C. T. Volence, majitel Sun Raidera, se nechystá letos poslat svého koně na jakýkoli dostih sem k nám a majitel Cyklona pan E. L. Hurst nepošle koně na Západ. Připadá mi, že oba pánové jednoduše neplní svou povinnost coby skuteční američtí sportovci. Můžeme mít dostih, po kterém touží celý národ, a proto by pánové Volence a Hurst měli odložit jakékoli osobní důvody, jež jim snad brání v setkání, a měli by umožnit uskutečnění tohoto svátku amerického dostihového sportu.

Rád bych proto navrhl oběma pánům, aby se závod Cyklona a Sun Raidera konal v Chicagu v polovině příštího měsíce. Ještě dnes jim oběma pošlu dopis. Ani jeden z koní nebude v té době závodit jinde a oba mají k dějišti závodu stejnou vzdálenost, takže žádný nebude v nevýhodě.

Jednou provždy tak bude zodpovězena otázka, který z koní je rychlejší.”

„To bude slavný závod, jestli je nechají běžet,” vzhlédl Henry od novin.

Hřebec tiše stál vedle Aleka a chroupal cukr, který mu chlapec přinesl.

O dva dny později šel Alek domů ze školy a u novinového stánku na něj přímo zakřičel titulek v ranním vydání novin. CYKLON A SUN RAIDER SPOLU POBĚŽÍ 26. ČERVNA! Hned noviny koupil a dychtivě otočil na sloupek Jima Nevilla.

Majitelé obou koní akceptovali jeho návrh - závod se poběží! „Pan Volence a pan Hurst mě dokonce překonali,” psal Jim Neville. „Nabídli peníze utržené při dostihu na charitativní účely! Dlužím jim oběma omluvu -jsou opravdovými sportovci v tom nejlepším slova smyslu.”

Alek byl zvědavostí bez sebe, co tomu řekne Henry. Pospíchal honem domů i s obědem, jen aby už byl ve stáji. Když tam dorazil, uviděl, že Henry ty noviny má a zrovna si čte Nevillův článek. Vzhlédl k Alekovi a řekl: „Tak už to domluvili!”

„Páni, já bych to tak rád viděl!” zatoužil Alek.

V tu chvíli zabočilo do brány nějaké auto. „Kdo to může být?” hádal Henry.

„To je Joe Russo. Neviděl jsem ho od té doby, co o nás napsal do novin, hned jak jsme přijeli!” vykřikl Alek, když k nim auto přijelo blíž.

„Ahoj, Aleku! Dobrý den, pane Dailey!” pozdravil je Joe a vystoupil. „Byl jsem tu v okolí na reportáži, a tak jsem si řek, že se podívám, jak se vám daří a jak se má ten váš divoký hřebec.”

„Je v pořádku,” usmál se Alek pyšně.

„Ale máme s ním plné ruce práce,” dodal Henry. „Je zrovna támhle ve výběhu,” ukázal na Blacka.

Alek zahvízdal. „Ukážu vám ho zblízka, Joe,” řekl reportérovi.

Hřebec k nim přiběhl, ale když zahlédl Joea, vzepjal se a pádil zpátky na druhý konec výběhu. Joe se smál a říkal: „Asi na mě zapomněl!”

Alek znovu zahvízdal, kůň se vrátil a Alek ho chytil za ohlávku.

„Páni! Já věděl, že se mi to nezdálo - je to skutečně největší kůň, jakého jsem kdy viděl!” zvolal Joe a obdivně hvízdl.

„A taky nejrychlejší,” řekl Alek.

„Rychlejší než Cyklon a Sun Raider?” dělal si legraci Joe.

„Porazí oba dva,” ujistil ho Henry.

Joe se rozesmál. „Vypadá to, že to myslíte vážně! Celá země se hádá, který kůň je rychlejší, jestli Cyklon nebo Sun Raider - a vy tvrdíte, že máte koně, který je předběhne oba dva! Radši to neříkejte nikde nahlas!”

„Ale je to pravda, Joe,” řekl Alek. „Závodili jsme s ním…” Alek se zarazil a podíval se na Henryho.

„Jen mluv, chlapče,” řekl Henry, „teď už je to nejspíš jedno, komu to řekneme. Stejně s ním nemůžeme na dostihy.”

„Říkáte, že jste s ním závodili? Na dostihové dráze?” podíval se Joe na Aleka a z Aleka na Henryho.

„Svým způsobem jo,” odpověděl Alek. „Vozíme ho v noci do Belmontu a trénujeme s ním.”

„A dovolte, pane, abych vás ujistil, že žádný kůň tu dráhu neproběhl tak rychle jako Black. Stopujeme čas - žádné odhady.”

„Plánovali jsme,” přidal se Alek, „že s ním budeme závodit na velkých dostizích. Já měl na něm jet - ale nesehnali jsme jeho rodokmen. Napsali jsme sice do Arábie, ale nic nezjistili. Nemáme o něm moc informací - jen jméno přístavu, kde se nalodil - a na dostih se nedá přihlásit kůň, který není registrovaný.”

„To je pravda,” zabručel Joe, „i když Black rozhodně vypadá jako plnokrevník, určitě tak nebyl vychovaný - na to je moc divoký!”

„Tím jsme z kola venku, co se týče dostihů, ale stejně víme, že je to nejrychlejší kůň ve Státech!” řekl Henry.

Joe se podrbal na hlavě a zeptal se: „Jste si jistí, že je tak rychlý, jak říkáte?”

„Jasně že jsme,” odpověděl Henry. „Proč?”

„Vím o jednom dostihu, na který by registraci nepotřeboval.”

„Nějaká venkovská pouť?” ušklíbl se Henry. „Ne - závod mezi Cyklonem a Sun Raiderem!”

„Ale to není možný,” ohradil se Henry.

„Dneska je všechno možný,” řekl Joe. „Ale ať už ho na závod dostaneme, nebo ne, nebude to otázka jeho registrace. Tohle bude výjimečný závod - není zařazený do žádných dostihů. Je to, jako kdybychom si my dva dali závod, kdo z nás dvou běhá rychleji. Pronajali si dráhu, přivezou koně a je to! Může se běžet! Jediný, co je potřeba udělat, je přesvědčit druhé dva majitele koní, aby vás nechali s nimi závodit!”

„Jo, to je všechno,” řekl Henry. „A já stejně říkám, že je to prakticky nemožný!”

„Ale malou naději máme, Henry,” řekl Alek dychtivě.

„Moje řeč, chlapče,” zazubil se Joe.

„Jak myslíš, že bysme to mohli zařídit, Joe?” zeptal se Henry.

„Nevím, ale dělám ve stejných novinách jako Jim Neville a to je chlapík, který to všechno rozpoutal. Možná nám pomůže.”

„Snad kdybys mu řekl o Blackovi…” navrhl Alek.

„Snad jo,” odpověděl Joe. „Je celý blázen do koní a myslí, že na celém světě není kůň, který by porazil Cyklona - dokonce ani Sun Raider! Nejspíš si řekne, že jsem se zbláznil, až mu povím, že znám koně, který je oba předběhne.” Joe se na moment odmlčel a pak se ještě zeptal: „Jste si fakt jistí, že to dokáže?”

„Jo, Joe,” usmál se Henry, „to teda jsme, ale jestli tomu nemůžeš uvěřit, přijeď se někdy v noci podívat, až s ním budeme trénovat. A vezmi s sebou Jima Nevilla - aspoň bude mít o čem psát!”

„To není špatný nápad, Henry,” odvětil Joe. „Promluvím s Jimem dneska odpoledne. Kdy tam s Blackem pojedete?”

„Zítra v noci,” odpověděl Alek.

„Když budete moct, počkejte na nás ve dvě hodiny u hlavní brány,” řekl Henry. „Pánové, tohle je jak z dobrodružnýho románu,” řekl Joe, když se vraceli k autu. „Ale budu tam a mám pocit, že Jim taky! Tak zatím nashle!”

„Nashle,” volali za ním Alek s Henrym. Hřebec zvedl hlavu a zařehtal, zatímco auto odjíždělo k bráně.

15 Tajemný kůň

Následující noc stálo už Joeovo auto u belmontské hlavní brány, když k ní Alek s Henrym přijížděli. Seděli v něm dva muži. „Doufám, že ten druhý chlapík je Jim Neville,” řekl Alek.

Henry dojel až k bráně a lehce zatroubil. „Auto nech tady,” zavolal tiše na Joea. „Naskočte si k nám, je to už jen kousek.”

Oba muži vystoupili a hupsli na stupačku nákladního auta. Jakmile Henry uviděl Jaka, jak otvírá, zařadil rychlost a jel. Joe strčil hlavu okénkem k Henrymu a řekl: „Zařídil jsem to. Kam jedeme teď?”

„Drž se dobře, kamaráde, za chvíli uvidíš,” odpověděl Henry.

Za pět minut zastavili u dostihové dráhy. Henry s Alekem vyskočili. Vedle Joea stál vysoký člověk s širokými rameny. Měl klobouk posunutý dozadu a Alek si všiml, že má nad čelem v černých vlasech několik šedivých pruhů. Vypadal přesně tak, jak si ho představoval. Joe je seznámil.

„Po pravdě řečeno,” řekl Jim a šibalsky zamhouřil oči, „mě k tomuhle nočnímu výletu přimělo jen moje novinářské srdce. I když věřím tady kolegovi Joeovi, neumím si představit, že by mohl dneska existovat v dostihovém světě kůň, který by se mohl měřit s Cyklonem nebo se Sun Raiderem!”

„Samozřejmě,” usmál se Henry, „já bych řek to samý, kdybych neviděl Blacka běhat!”

„Nejste vy náhodou tentýž Henry Dailey, který jezdil před dvaceti lety na Changovi a vyhrál s ním tolik dostihů?” zeptal se Jim Henryho.

„Jasně že je to on,” ozval se hrdě Alek.

Jim Neville si stáhl klobouk do čela a Alek si uvědomil, že takhle vypadá reportér, když se dostane na stopu pořádného příběhu. „A vy věříte,” zeptal se Jim s vážnou tváří Henryho, „že máte koně, který zvítězí nad Cyklonem a Sun Raiderem?”

„Jo,” odpověděl Henry. „Je to Alekův kůň, já mu jen pomáhám s tréninkem.”

„Proč mu Blacka neukážete, Henry?” ozval se Joe Russo. „Ať se sám přesvědčí.”

„Dobrý nápad,” řekl Alek a šel k nákladnímu prostoru auta, kterým přijeli.

Vyvedl Blacka na rampu a Jim vykřikl: „Páni, to je ale obr!” Hřebec potřásl hlavou. Byl dneska svěží a plný života, protože věděl, že se bude běhat. Otočil svou malou, divoce krásnou hlavu na skupinku mužů pod sebou. Narovnal se a zkusil skočit, jenže Alek ho přitáhl, takže zůstal stát a jen se nervózně zachvíval, zatímco mu chlapec potichu domlouval a hladil ho.

Jaké přišel za Henrym, který mu představil Joea a Jima. „Koukám, že tu budeme mít dneska pěknej mejdan, že jo?” smál se hlídač.

Jim opatrně obcházel hřebce.

„Dávejte pozor, mohl by vás kopnout, kdybyste přišel moc blízko,” varoval ho Alek. „Ještě vás nezná.”

„Neboj, k tomuhle chlapíkovi moc blízko nepůjdu,” řekl Jim. „Začínám vám, pánové, rozumět… Jestli běhá tak dobře, jako vypadá…”

Henry zmizel v autě a za chvíli vyvedl ven Napoleona.

„Co to tu máte? Dalšího šampióna?” vybuchl Jim smíchy.

„To je Napoleon,” zakřenil se Henry.

„Má na Blacka uklidňující vliv, tak ho bereme s sebou,” vysvětloval Alek.

Jim chvíli pozoroval, jak Napoleon zdvihá hlavu k hřebci a pak přikývl. „To není koneckonců tak špatný nápad.”

Několik minut nato už Alek seděl v sedle a Black netrpělivě hrabal kopyty. Jim Neville se v jednu chvíli dostal příliš blízko k Blackovi a ten se po něm ohnal bílými zuby. Henry ho rychle přitáhl. Bylo vidět, že Black není zvyklý na tolik lidí najednou. Pohazoval hlavou sem a tam, až mu těžká hříva padala do čela. Najednou se vzepjal, vytrhl Henrymu otěže z rukou a vykopl nohama do vzduchu tak nešťastně, že udeřil starého žokeje do paže.

Alek silně trhl otěžemi a škubl Blackem do strany. „Blacku! Dolů!” vykřikl. Všichni muži rychle couvli do bezpečné vzdálenosti. Jaké vyhrnoval Henrymu rukáv, z něhož kapala krev.

„Kopnul tě hodně, Henry?” zeptal se Alek.

Jaké s Henrym prohlíželi zranění.

„Zlomeného nic,” hlásil Jake. „Jen ošklivě roztržená kůže. Zajdeme tamhle na první pomoc a ošetříme to!”

„Nikam nepůjdem,” řekl Henry. „Přijel jsem sem, abych viděl tenhle trénink, a taky ho uvidím. O ruku se postarám pozdějc. U koní musí člověk vydržet víc než nějaký škrábnutí.”

„To je ale ďábel!” volal Jim Neville, který stál na druhé straně Blacka.

„Jen jsme ho moc rozčílili, to je všechno,” řekl Henry. „Nikdy mi ještě nic neudělal.”

Black se znovu vzepjal a Alek ho strhl zpátky. „Jeď s ním na dráhu, chlapče,” volal na něj Jake.

Cestou na dráhu Black nervózně tancoval a Alek cítil, jak mu už zase celé tělo jen hoří vzrušením. Poplácal ho po krku a řekl: „Jdeme na to, kamaráde.” Alek se ohlédl na skupinku mužů za sebou. Všichni se opírali o železné hrazení a dychtivě ho sledovali.

„Ten kluk nejede na žádnej piknik,” dolehl k němu hlas Joea Russa.

Alek pevně stiskl otěže a naklonil se nad Blacka, až se dotýkal hlavou jeho hlavy. Dobře věděl, doják nebezpečného dobrodružství se pouští pokaždé, když na Blackovi jede - zvlášť když mu popustil uzdu! Hřebec by mu nikdy vědomě neublížil, ale jak dostal volnost, přestal být tím Blackem, kterého znal, a stal se zase oním divokým hřebcem, jehož nikdy nikdo doopravdy nezkrotil a nezkrotí!

Najednou Black vyrazil. Silné nohy se rozletěly po zemi a jeho pohyb se měnil jako zázrakem. Klapavý dusot kopyt rachotil Alekovi v uších. Hřebec běžel čím dál rychleji a Alek jako by přestal cítit své vlastní tělo. Obrovská rychlost mu dokonce znemožňovala dýchat. Z dráhy se už zase stala rozmazaná šmouha a Alek si uvědomoval jen nekonečnou bílou čáru hrazení, která ubíhala dozadu. Zabořil prsty do hřívy a hlavu sklonil co nejníž k Blackově krku. Jeho jedinou myšlenkou teď bylo udržet se na koni a zůstat při vědomí. Dech se mu zkrátil na kratičké zalapání po vzduchu a bílé hrazení mu začalo unikat. Jako by mu nějaká tíha ležela na očních víčkách. V uších se rozezněl zvon. Alek křečovitě sevřel hřívu. Dávno už přestal vnímat čas - a pak se s ním všechno roztočilo.

Připadalo mu, že uplynuly snad hodiny od chvíle, kdy jel na Blackovi, do té doby, kdy ucítil něčí paže kolem pasu. Jako další vjem si pamatoval, že ležel na zemi vedle auta. Podíval se na muže, kteří se kolem něj skláněli. Nejblíž klečel Henry. Zakrvácenou ruku měl ovázanou velikým kapesníkem. Alek se podíval na svoje ruce. V zaťatých pěstích svíral dlouhé černé žíně. Tázavě se zadíval na Henryho.

„Jak…”

„Všechno je v pořádku, chlapče, jen ses nechtěl pustit. Je ti dobře?”

„Trochu se mi točí hlava,” odpověděl Alek. „Kde je Black?”

„V pořádku, dali jsme ho s Napoleonem do auta.”

„Spadnul jsem, Henry?” zeptal se Alek.

„Spadnul?” ozval se pronikavý Jakův hlas. „Kdyby ten kůň eště běžel, hochu, byl bys na něm pořád! Měli jsme všichni co dělat, abysme tě z něj dostali, když se konečně zastavil. Henry jedinej se k němu moh přiblížit.

„Jsem rád, že jsem se na něm udržel,” řekl Alek. „Ještě jsme vlastně, Henry, neviděli běžet Blacka, jak nejrychleji může. Dneska jsem nějak ani nemohl dýchat.”

„Chce to dost odvahy, sednout na něj, chlapče,” odpověděl Henry. „Jsem na tebe pyšnej, ale teď se zkus postavit. Lepší když budeš chodit, udělá ti to dobře.”

Alek se trochu zakymácel, když ho Henry s Jakem postavili na nohy, ale postupně se s ním země přestávala točit a mozek se mu vyjasňoval. Zhluboka se nadechl svěžího nočního vzduchu.

Přistoupil k němu Jim Neville. „Už jsem viděl jezdit hodně lidí na koni, chlapče, ale něco takového jako dneska jsem ještě nezažil.” Potom se obrátil na Henryho: „Měl jste pravdu, pane Dailey - je to ten nejrychlejší kůň, jakého jsem kdy viděl. Skoro se mi ani nechce uvěřit vlastním očím, ale tomuhle uvěřit musím!” řekl Jim a ukázal Henrymu čas na stopkách. Pak se rychle otočil na Joea Russa. „A teď jedem, Joe, musíme toho ještě dost stihnout.”

„Správně, Jime.”

„Přijeďte zas - kdykoli se vám to bude hodit,” naléhal Henry. „Můžete se dívat, jak běhá nejskvělejší zvíře na světě - a zadarmo!”

Jim Neville zamrkal a řekl: „Toho koně ještě uvidí běhat spousta lidí, jestli k tomu mám co říct!”

„Ale vážně, Jime,” ozval se Alek, kterému se už zase zhoupla zem pod nohama, „myslíte, že to půjde?”

„Nic neslibuju, Aleku,” odpověděl Jim, „ale chci se o něco pokusit. Buď to vyjde, anebo mám špatný odhad. Přečti si zítra můj sloupek. A teď už opravdu musíme jet. Pojď, Joe.”

„Půjdu s vámi a pustím vás ven,” řekl Jake.

Když odjeli, prošel se Henry s Alekem několikrát kolem auta, dokud se chlapci nerozproudila krev po celém těle. „Už je mi dobře, Henry,” řekl Alek po chvíli.

Vylezli do kabiny nákladního auta a Alek se podíval malým okénkem dozadu. Black ho sledoval úzkostlivýma očima. „To byla ale jízda, pane!” usmál se na něj Alek.

„Ať udělá Jim Neville cokoli, doufám, že nás na ten závod dostane, Aleku,” řekl Henry.

„Taky doufám.”

Nazítří byla sobota a Alek se rozběhl do stáje hned ráno po snídani. Henry má vždycky ranní noviny a určitě si už čte Jimův článek.

A taky že ano! Když k němu Alek přišel, seděl venku s novinami v rukou. „Co píše?” zeptal se chlapec nedočkavě.

Henry se zašklebil a podal mu noviny: „Přečti si to sám.”

Alek přejel očima po titulku: TAJEMNÝ KŮŇ, KTERÝ PORAZÍ CYKLONA i SUN RAIDERA.

„Ano, byl jsem to já,” psal Jim Neville, „kdo prohlásil, že neexistuje kůň, který by porazil takovou nálož dynamitu, jakou je Cyklon. Prohlásil jsem, že to nedokáže ani Sun Raider. Ano, byl jsem to já, kdo napsal pánům Volencovi a Hurstovi, majitelům těchto plnokrevníků, a navrhl jim souboj mezi jejich koňmi na 26. června - tedy už za dva týdny!

Tento závod měl podle názoru - a předpokládám, že i podle názoru celé americké veřejnosti - rozhodnout s konečnou platností, který kůň je ve Státech nejrychlejší! Cyklon i Sun Raider porazili všechny koně, se kterými se na dráze setkali, a je proto přirozené, že by se měli utkat mezi sebou, aby se vyřešil spor o prvenství.

Teď však tento závod podle mého názoru nemůže dokázat, který kůň je nejrychlejší, protože jsem poznal koně, který je porazí oba dva. Je to něco, co jsem ze sebe musel dostat, protože v Chicagu se chystáte vy, dostihoví fanoušci, korunovat vítěze titulem Nejrychlejší kůň na světě - a ona to nebude pravda! Existuje ještě jeden kůň - úžasný kůň, který je oba porazí.

Musím vám předem říct, že tento kůň ještě nikdy nezávodil na dostizích, protože nemá potřebnou registraci. Můj sloupek končí, a tak vám chci jen připomenout, že zatímco prohlásíte v Chicagu vítěze souboje mezi Cyklonem a Sun Raiderem za šampióna, existuje kůň - a to přímo zde v New Yorku - který by oba favority pravděpodobně strčil do kapsy!”

„Teda - ten to odstartoval!” zajásal Alek.

„Moje řeč. Do večera se na něj sesypou všichni lidi od koní!”

„Jenže nenavrhl přímo, aby Black běžel ten dostih, Henry,” řekl Alek.

„Ne, ale nechal otevřený vrátka a vsaď se, že někdo to navrhne.”

„Páni! Snad to vyjde, Henry. Jen si to představ! Black běží vedle Cyklona a Sun Raidera! To bude ale souboj!”

„Moje řeč!” souhlasil Henry a na moment se zamyslel. „Aleku, kdybysme přece jen ten dostih jeli - jak by se na to dívali tví rodiče? Myslím na to, že bys jel ty?”

„Prostě by mě museli nechat jet, Henry,” řekl Alek a podíval se starému žokejovi do očí. „Určitě by to pochopili - hlavně kdybysme jim řekli, jak jsme trénovali v Belmontu. Víš, co je legrační, Henry? Moje mamka se zrovna včera večer rozhodla, že pojede příští týden do Chicaga navštívit na čtrnáct dní tetu. Bude tam, až se dostih poběží!”

„Hm, to se povedlo!” řekl Henry.

„Máti se o dostihy nezajímá. Nejspíš se ani nepůjde podívat! Dokud nevíme, jestli se Black na dostih dostane, nebudu jí nic říkat. Kdyby se dostal, promluvím o tom s tátou. Pochopí to.”

„Doufejme,” řekl Henry.

Když Alek otevřel večerní vydání novin, viděl, že měl Henry pravdu. Všichni se na Jima Nevilla sesypali. Sportovní stránky byly plné článků, které si z Jima dělaly legraci. Kde vzal ten „bláznivý nápad”, že by ve Státech, a navíc přímo v New Yorku, mohl být kůň, který by porazil oba šampióny?

Jimovy články o tajemném koni otiskly noviny po celé zemi a s každým dnem vzbuzovaly stále větší pozornost, protože jejich autor platil za jednu z největších dostihových autorit. Navzdory posměchu a kritice nenechal Jim veřejnost na tajemného koně zapomenout. Každý den mu ve svém sloupku věnoval alespoň jeden odstavec a každý večer se o něm zmínil ve sportovní rubrice znovu.

Jeden sportovní komentátor napsal: „Pouze tak známá postava jako Jim Neville si může dovolit způsobit takový povyk, jaký v poslední době nastal okolo tajemného koně, který porazí Cyklona i Sun Raidera. Aféra už překročila všechny meze!”

Uplynul pouze týden a sněhová koule, kterou Jim uhnětl, se nabalila do gigantických rozměrů. „Co je to za tajemného koně?” ptala se dostihová veřejnost. Jim jen odpovídal, že slíbil udržet jeho jméno v tajnosti, ale že ho může mít kdykoli.

Zatelefonoval Henrymu a Alekovi. „V Belmontu už neběhejte,” požádal je. „Už to dostává obrátky, jaké jsem ani nečekal. My ještě Blacka na ten dostih dostaneme!”

Uběhl další týden. Alekova matka odjela za sestrou do Chicaga. Do dostihu zbýval už jenom týden.

Alek šel za Blackem, aby ho proběhl, než půjde sám do školy. Cítil se trochu sklesle. Čas se krátí tak rychle! Kdyby tak měli alespoň ještě dva týdny…

Ve dveřích stáje se setkal s Tonym, který právě vyváděl Napoleona.

„Ahoj, chlapče,” pozdravil se s Alekem. „Ááá, tohle je život,” pokyvoval hlavou. Zabušil si krátkýma silnýma rukama do hrudi a zhluboka nadýchl svěží ranní vzduch.

„Jo, to je, Tony,” odpověděl Alek.

Tony zacouval s Napoleonem před káru a začal ho zapřahat. „Co je dneska s tebou? Jseš ňákej smutnej.”

„Nic mi není, Tony, jen jsem se zamyslel,” řekl Alek.

„Všeho moc škodí, myšlení taky,” pronesl Tony moudře a vlezl si na kozlík.

„Asi máš pravdu, Tony. Tak ahoj večer,” rozloučil se Alek.

„Tak večer nashle,” odpověděl Tony a jel.

Alek vyvedl Blacka ze stáje a přejel ho měkkým hadrem. Pak připnul k ohlávce lonž a vyšel s koněm do slunečného rána. Hřebec běhal kolem chlapce, nohy zdvihal vysoko do vzduchu a po chvíli se přitočil k Alekovi a z legrace do něj šťouchal. „Dneska máš zvlášť dobrou náladu, viď, Blacku?” zeptal se ho Alek.

Po několika minutách na něj hodil sedlo a odjeli do výběhu. Alek se na Blackovi cítil vždycky úplně jinak než normálně. Jako by byl v jiném světě. Najednou zmizely všechny problémy, zmizelo město kolem něj a on jako by letěl v oblacích.

Za půl hodiny sklouzl z Blackova hřbetu a odvedl ho zpátky do stáje. Zrovna založil krmení do žlabu, když přišel Henry. „Už musím do školy,” řekl mu Alek, „nebo přijdu pozdě. Nepřejel bys ho, prosím tě, hadrem?” najednou se zarazil, když uviděl, jak se Henry tváří.

„To víš, že jo,” řekl Henry, „ale nejdřív si přečti tohle!” A podal mu ranní noviny.

Alek rychle otočil na sloupek Jima Nevilla. Přečetl titulek a srdce se mu málem rozskočilo: TAJEMNÝ KŮŇ POBĚŽÍ CHICAGSKÝ DOSTIH! Alek se nadmul pýchou a chvíli nemohl ani číst dál, jak se mu zamžil zrak.

„Včera jsem dostal ten nejférovější dopis, jaký jsem kdy měl to potěšení dostat,” psal Jim Neville. „Poslal mi ho pan E. L. Hurst, majitel Cyklona. Dopis je krátký a jde přímo k jádru věci. Pan Hurst se domnívá, že jelikož se dostih v Chicagu koná pouze pro potěšení z dostihového sportu a jelikož výtěžek jde na charitativní účely, nevidí důvod, proč by v něm nemohl běžet spolu s Cyklonem a Sun Raiderem i můj tajemný kůň. Pan Hurst je přesvědčen, že Cyklona ještě nikdo nepřiměl k nejvyššímu výkonu a že se nebojí žádného koně na světě. Jestli majitel tajemného koně věří, že porazí Cyklona, nebude on sám nic namítat proti tomu, aby to zkusil. Jedinou podmínkou je souhlas pana C. T. Volence.

Jakmile jsem dostal dopis pana Hursta, zavolal jsem panu Volencovi do Los Angeles a dopis mu přečetl. Zeptal jsem se ho, má-li na věc stejný názor jako pan Hurst, a on odpověděl: ,Samozřejmě.’ Dále vyjádřil přesvědčení, že mluví-li celý národ o tomto tajemném koni, ušetří jim jeho přítomnost v Chicagu uspořádání dalšího dostihu příští měsíc. ,Alespoň zabijeme dvě mouchy jednou ranou - Cyklona a Nevillova Blázna,’ prohlásil doslova.

Tak Nevillova Blázna! Jen počkejte, pane Volence, až ho uvidíte běžet!” končil článek.

Alek se podíval na Henryho a po tváři se mu rozlil úsměv. Myslel, že se po takové zprávě zblázní radostí a vzrušením, ale místo toho pocítil klid a soustředěnost.

„Dostal ho tam, Henry. Dostal ho tam!” Podívali se na sebe a pak se otočili a šli k hřebci, který se na ně zvědavě díval přes dveře boxu.

16 Přípravy

Alek ani nevěděl, jak přežil dopoledne ve škole. Nemohl myslet na nic jiného než na to, že za týden bude s Blackem závodit proti Cyklonovi a Sun Raiderovi! Pořád ještě nemohl uvěřit, že se to přihodilo právě jemu - Alekovi Ramsaymu.

Večer vstoupil do pokoje, kde si otec četl noviny. Posadil se a nervózně převracel stránky v časopisu. Otec vzhlédl od novin.

„Dneska jsem dostal dopis od matky, Aleku. Nejspíš se v Chicagu ohromně baví. Píše, že se možná zdrží tři týdny. Nevadí ti to, viď?”

„Vůbec ne,” usmál se Alek. „Ty ses dobrej kuchař!”

Otec se zasmál. „Zkoušky ve škole se blíží, co?”

„Hm, v pondělí.”

Otec si zapálil dýmku a vrátil se k novinám. Obrátil na sportovní stránku. „Jsi na ně připravený?”

„Snad jo.”

V pokoji se rozhostilo ticho. Alek obrátil několik dalších stránek časopisu a podíval se na otce, který byl skrytý za novinami. Zpoza novin stoupal hustý kouř ke stropu. Alek si odkašlal a už už se chystal promluvit, když se ozval otec.

„V posledních dnech se člověk na sportovní stránce nedočte o ničem jiném než o tom dostihu, který se poběží příští týden v Chicagu. To by mě zajímalo, co je to za koně, ten Nevillův tajemný ďábel.”

„Tati…” začal Alek a srdce mu tlouklo až v krku.

„Copak, chlapče?”

„Právě o tom chci s tebou mluvit, tati.”

Otec nechal klesnout noviny na klín a podíval se na něj.

Alek těžko ovládl třesoucí se hlas. „Ten tajemný kůň…, ten tajemný kůň,” zajíkl se Alek, „je Black.”

Pan Ramsay udiveně pohlédl na syna. Místnost oněměla. „Chceš říct, že Black je ten kůň, o kterém všichni mluví? Ten tajemný kůň?”

„Ano, tati.” Alek vstal ze židle a přešel k oknu. Odhrnul záclonu ke straně a zase ji spustil.

„Ale kdo na něm pojede v takovém dostihu?” zeptal se otec.

Alek chtěl polknout, ale nedařilo se mu to. „Já,” řekl tiše.

V tu chvíli zazvonil zvonek a Alek řekl s úlevou: „Já tam dojdu, tati.” Věděl, že to je Henry, protože mu dal z okna znamení.

Henry vešel a sundal si starý hnědý klobouk. Povzbudivě mrkl na Aleka a obrátil se na otce. „Dobrý večer, pane Ramsay,” řekl věcně.

„Dobrý večer, Henry,” odpověděl Alekův otec. „Jsem rád, že jste přišel. Snad mi konečně řeknete, co se to sakra děje mezi vámi dvěma a Blackem. Zdálo se mi, že se něco děje, ale nenapadlo by mě, že to je takováhle hloupost!”

„To je dlouhá historie, pane Ramsay,” řekl Henry a půl hodiny pak vyprávěl o trénování Blacka a o nočních jízdách v Belmontu. Alek po celou dobu bedlivě pozoroval otcův obličej. Jak to přijme? Koně má rád, ale nechá ho jet? Ještě že tu není maminka!

Když Henry skončil, otočil se pan Ramsay na Aleka a požádal ho: „Nechal bys nás, prosím tě, chvíli o samotě, Aleku?”

Alek přikývl a vyběhl nahoru do svého pokoje. Henry se podíval na pana Ramsayho a řekl: „Musíte ho nechat ten dostih jet, pane Ramsay. Vložil do něj celý srdce! Už to není ten chlapec, kterýho jste poslali loni v létě do Indie. To víte stejně dobře jako já. Je z něj jinej člověk.”

„Ale Henry, vždyť je to tak nebezpečný dostih, a navíc na tom divokém koni!”

„Určitě ne nebezpečnější, než co si užil od ty chvíle, kdy se potopil Drake. Během těch pár měsíců, co se Alek vrátil, jsem ho dobře poznal a můžu na mou duši přísahat, že je to jinej člověk než my všichni. Našel něco, co my nikdy nenajdem, protože neprožijeme to co on.” Henry se na chvíli odmlčel a pak pokračoval. „A kromě toho - já bych byl pyšnej jako páv mít takovýho kluka, co umí jezdit na tom hřebci. Jsem si jistej, že nikdo jinej na světě by to nedokázal.”

Pan Ramsay vstal a začal přecházet po místnosti. Několik minut mlčel a potom zamířil ke schodům. „Dobrá, Henry,” řekl, „dovolím Alekovi jet.”

Příští den volal Jim Neville Henrymu, že už je pro Blacka všechno připraveno. Přeprava všech tří koní do Chicaga bude hrazena z výtěžku dostihu stejné jako doprava na dostihovou dráhu. Cyklon a Sun Raider odjíždějí v pondělí nebo v úterý, aby si mohli na dráze ještě zatrénovat.

Henry mu nemohl říct, kdy pojede Black, protože se musel nejdřív poradit s Alekem.

„Ať se děje cokoli, Henry, nejezděte s ním už v Belmontu. Snažím se udržet totožnost tajemného koně v tajnosti, protože kdyby se prozradila, zavalili by vás reportéři a posledních pár dní by bylo ještě hektičtějších. Black bude vynervovaný už takhle!” Jim se na chvíli odmlčel. „Jste si jistý, Henry, že je Black v dobré kondici?” zeptal se. „Páni, já to s ním pěkně přehnal. Občas mě napadne, jestli se mi to tenkrát v noci jen nezdálo. Proto se pořád dívám na stopky na mém stole - je to jediná věc, která mi dodává sebedůvěru.”

Henry se zasmál a řekl: „Žádný strachy, je ve skvělý formě!”

Pár minut po rozhovoru s Jimem přišel do stáje Alek.

„Zrovna volal Jim,” hlásil mu Henry. „Už je všechno zařízený pro přepravu Blacka do Chicaga a ustájení taky - a nebude nás to nic stát!” Henry zalétl pohledem k Blackovi do výběhu. „Kdy můžeme vyrazit, Aleku? Cyklon a Sun Raider jedou dneska nebo nejpozději zítra, aby si mohli pár dní zvykat na chicagskou dráhu.”

„Právě jsem o tom mluvil s tátou,” odpověděl Alek. „Nechá mě jet pod jednou podmínkou - že složím všechny zkoušky.”

„Dokdy to je?”

„Začínám zítra a končím ve čtvrtek dopoledne.”

„Páni! A dostih se běží v sobotu!” řekl Henry.

„Ano, a táta trvá na tom, že pojedeme vlakem. Volal na nádraží a zjistil, že jeden vlak odjíždí ve čtvrtek odpoledne a v Chicagu je v pátek brzo ráno. Je to od něj férová nabídka, Henry. Myslím, zeje skvělej.”

„Máš pravdu, chlapče. Vlastně to není tak špatný řešení - budeme tam celej den před dostihem. Možná je to i dobře, že tam nebudem moc brzo - když vezmem v úvahu, že jde o Blacka.”

Alek odložil pero. Tak, a poslední zkouška je hotová! Pečlivě vysál pijákem inkoust a podíval se na hodiny. Skoro poledne. Bude si muset pospíšit, jestli mají stihnout vlak ve tři hodiny. Odevzdal papír učiteli a odešel ze třídy.

Na chodbě potkal Whiffa s Billem. „Jaký to bylo?” zeptal se Bill.

„Šlo to,” odpověděl Alek a chtěl jít hned dál. Zastoupili mu však cestu.

„Co ten spěch?” zeptal se Whiff.

„Musím domů, mám nějakou práci,” odpověděl Alek. Musí toho ještě hodně stihnout, než s Blackem nastoupí do vlaku.

„Jak ti to jde s Blackem?” zeptal se Whiff.

„Fajn. Proč se někdy nepřijdete zase podívat?”

„Radši ne, díky,” řekl Whiff. „Já už s tím koněm nechci nic mít. Je pro mě trochu nebezpečnej!”

„Pro mě taky,” souhlasil Bill. „Když je řeč o koních - jak by se ti líbilo jet na tom sobotním dostihu?”

Alek pokrčil rameny.

„To bude maso!” pokračoval Bill. „Zajímalo by mě, co to bude nakonec za koně, ten tajemnej kůň.”

„Nejspíš ňákej žabař,” rozpovídal se Whiff. „Cyklon to má jistý.”

„Tak jistý zase ne, když běží Sun Raider,” namítl Bill. „Kdo myslíš, že vyhraje, Aleku?”

„Na mě zbyl ten tajemnej - tak si vsadím na něj,” usmál se Alek.

„Tak to jsi namydlenej,” smál se Bill.

„Uvidíme,” odpověděl Alek a zazubil se. Ve dveřích se otočil a zavolal: „Tak čau, pánové!”

„Čau.”

Doma už na něj otec čekal. Při obědě nepadlo o dostihu ani slovo. Potom šli do stáje. Alek nebyl nijak nervózní, naopak, cítil se klidně a už se nemohl dočkat, až poměří Blackovu rychlost s Cyklonem a Sun Raiderem.

Před stájí čekali Henry a Jim Neville. Oba dva s ním a s Blackem pojedou do Chicaga. Byl tam i Joe Russo a nějaký člověk s fotoaparátem. Vedle nich stál velký vůz pro přepravu koní. Alek a jeho otec se se všemi pozdravili.

„Všechno hotovo, Aleku?” zeptal se Henry.

„Počítám, žes tu zkoušku udělal svým tempem, Aleku,” dobíral si ho Jim.

„Snad jo,” odpověděl Alek, ale myslel už jen na Blacka. Kývl hlavou k vozu a řekl: „Koukám, že pojedeme na nádraží hogofogo, Henry.”

„Jasně!” zvolal Henry. „A do Chicaga taky. Jim říká, že na nádraží pro nás přistavili zvláštní vagón!” -

„Vážně?!” vykřikl Alek.

„Samo, že je to tak, Jime?”

„Ano,” odpověděl Jim. „Cyklon a Sun Raider jeli do Chicaga speciálními vagóny, tak nevím, proč by Black neměl jet zrovna tak. A kromě toho se na dostih přijedou podívat spousty lidí z široka daleka. Koně musejí být v nejlepší formě.”

„Mně to vyhovuje,” řekl Alek.

„Podívej, co nám dal Jim,” řekl Henry a podržel přes ruku těžkou koňskou deku s bílým lemováním a bílým nápisem BLACK uprostřed.

„Páni, Jime, to je skvělý!” radoval se Alek.

„Nemůžem přece nechat Blacka jen tak,” usmál se Jim.

Když Alek vešel do stáje, hřebec zařehtal. Alek vzal měkký hadr a přetřel Blackovo veliké tělo. „Tak, kamaráde,” řekl mu, „vyrážíme na dostihy.” Henry mu hodil novou deku a Alek ji přetáhl přes Blacka. „Ták, teď ti bude krásně teplo,” řekl pyšně.

„Hned vypadá jako opravdovej plnokrevník,” řekl Henry.

„Však taky je,” řekl Alek a podrbal hřebce po krku.

Potom ho vyvedl ze stáje. Black se vzepjal na zadní, když uviděl skupinku lidí. Zdvihl vysoko nohy a tancoval dokola.

„Rádi bychom si udělali pár fotografií pro noviny,” požádal Joe Russo.

„Samozřejmě,” řekl Alek. „Pojď, Henry, ty sem taky patříš.”

Fotograf pracoval asi deset minut a vyfotil dokonce i Alekova otce. „Doufám, že ty fotky budete moct po sobotě ještě použít,” usmál se Alek.

Chtěl vyvést koně na nákladní auto, ale Black se znovu vzepjal. Hlasitě zařehtal a otočil hlavu ke stáji. Natočil uši dopředu a podíval se z Aleka na stáj.

„Co se děje, kamaráde?” zeptal se ho.

„Já vím,” řekl Henry. „Vždycky, když jsme ho vedli do auta, šel s ním Napoleon. Diví se, kde má kamaráda.”

„To je pravda!” zvolal Alek. „Ale musíme ho tak jako tak naložit. Pojď, Blacku.” Hřebec se však zase postavil na zadní, a když dopadl zpátky na zem, zabořil hlavu do Alekova trička a strčil ho směrem ke stáji.

„Napoleon tam není, kamaráde, je s Tonym v práci.” Black ho však strkal čím dál silněji.

Uběhlo patnáct minut, ve kterých se Alek marně snažil dostat Blacka do auta, až nakonec řekl: „Myslím, že takhle to nepůjde. Když si vezme něco do hlavy, nikdo ho nepřesvědčí.”

Jim Neville mrkl na hodinky. „Nemáme moc času,” řekl, „jestli nevyrazíme během několika minut, nestihneme vlak. A další jede až zítra!”

„Blacku,” prosil koně Alek, „pojď!” Hřebec však jenom tancoval kolem něj, nozdry se mu chvěly a očima hledal Napoleona. Najednou zastříhal ušima. Z ulice k nim dolehl povědomý hlas: „Jablka, mrkev, fazolky, brambory, zelí, hrášek!”

„To je Tony s Napoleonem!” vykřikl Alek. „Jsou v naší ulici!” „Doběhnu pro ně!” křičel Henry a už utíkal k bráně. Za pár minut už Napoleon otáčel dole v ulici svým nejrychlejším tryskem. Tony s Henrym seděli na kozlíku a křečovitě se drželi postranic, aby nespadli, když Napoleon zahýbal na štěrkovou cestu dvora.

Black hlasitě zařehtal a obrátil se k vozíku. Od Napoleonových starých nohou štěrk jen odletoval. Přiřítil se k Blackovi a přistrčil svou hlavu k jeho.

Tony s Henrym seskočili z vozíku. „Dio mio,” vykřikl Tony. „Co je to s nima?”

Henry rychle vysvětloval Tonymu, jak brali s sebou Napoleona, když jezdili trénovat do Belmontu, a jak teď Black pojede největší dostih v zemi v Chicagu, a že ho nemůžou dostat do vozu, protože s nimi nejede Napoleon.

„Tony,” ozval se Jim Neville, „mohli bychom vzít Napoleona s sebou na dostih?”

„Myslíte, že by to šlo, Jime?” zeptal se Alek dychtivě.

„Určitě, jestli to Tony dovolí. Ve vlaku je spousta místa a stáj pro něj určitě taky najdeme. Co vy na to, Tony? Vrátíme vám ho v neděli večer, nebo nejpozději v pondělí ráno. A zaplatíme vám za dobu, kdy bude Napoleon s námi, aby to byla fér play!”

Tony se podíval na Napoleona, jak stojí vedle Blacka, a chvíli nic neříkal. Pak se jeho snědý obličej zbrázdil úsměvem a řekl: „Ale jo, proč ne? Ale žádný peníze, prosím vás. Poctivě pracoval patnáct let, tak ať má ňáký prázdniny.”

„Jsi skvělej, Tony,” řekl Alek. „Pro Blacka to znamená strašně moc a pro nás taky.”

„To bych řek,” zamumlal Tony a láskyplně podrbal Napoleona po krku.

„A teď,” řekl Jim Neville, „musíme vyrazit.”

Henry odvedl Napoleona na vůz a Alek s Blackem šli za nimi. Byl teď stejně krotký, jako před chvílí divoký.

Za okamžik už vyjížděli ze dvora. Alek seděl mezi Henrym a Jimem. Zamávali skupince lidí, kteří zůstali stát u stáje.

„Hodně štěstí!” křičel za nimi Joe Russo.

„Dávej na sebe pozor, chlapče,” volal otec. „A dej do toho všechno!”

„Postarejte se mi o Napoleona,” přidal Tony.

Auto zmizelo za branou.

„A jedem,” řekl Henry.

17 Chicago

Jimovy hodinky ukazovaly dvě hodiny a třicet minut, když vjížděli na nákladové nádraží. „Přesně na čas,” řekl Jim.

Lokomotivy houkaly, vagóny naložené zbožím byly s rámusem připojovány do souprav a odevšad se ozývalo volání dělníků. Henry zabrzdil a Jim řekl: „Jdu zjistit, kam máme jet. Počkejte tady.”

Alek se podíval okénkem za sebe na Blacka a Napoleona. Hřebec hrabal kopyty do podlahy. „Myslím, že je z té jízdy a ze všeho toho hluku trochu nervózní, Henry,” řekl Alek.

„No jo, musíme na něj dávat pozor, aby se před dostihem moc nerozdivočel.”

Za několik minut se vrátil Jim a řekl jim: „Náš vagón je až na konci.” Henry zařadil rychlost a vyjel z přeplněného nákladového prostoru. Jim ukázal na jeden vagón a řekl: „To je on.”

„Můžu zacouvat až ke dveřím. Ani si nevšimne, že nastupuje do vlaku,” řekl Henry a otáčel volantem.

Zabrzdil a Jim s Alekem vyskočili. Nastoupili do vagónu a Henry za nimi. „To je paráda, pánové!” ocenil Alek vůz, když se uvnitř rozhlédl. Na jednom konci byl box pro koně a před ním tři skládací lůžka.

„Docela dobrý uspořádání,” souhlasil Henry. „Blackovi se to bude líbit.”

„Ale nemáme stání pro Napoleona,” řekl Jim.

„Můžeme ho dát vedle Blackova boxu a lehátka posunout o kus dál,” navrhl Henry.

Přesunuli lehátka, Henry podestlal v boxu slámu a Alek šel pro Blacka.

Otevřel zadek auta a vešel dovnitř. Black sebou neklidně pohnul. „Ahoj, kamaráde,” hladil ho Alek po krku. Napoleon přistrčil hlavu, aby ho taky podrbal. „Pojedete oba na dlouhý výlet,” řekl jim Alek. Chytil Blacka za ohlávku a nacouval s ním do vagónu. Kůň vysoko zvedl hlavu a zase hrabal do podlahy. „Hou, hou, chlapče,” uklidňoval ho Alek. „Jen klid.”

„Počkej ještě s Napoleonem,” řekl mu Henry. „Potřebuju víc slámy, abysme ho mohli taky ustájit a aby tu měl pohodlí. Jdu se po nějaký podívat.”

„Jdu s vámi,” řekl Jim. „Musím zařídit, aby někdo vrátil tohle auto.”

Jakmile odešli, přitáhl Alek do vagónu Henryho těžkou truhlici. Otevřel ji a vyndal zářivě zelenou košili a čapku. V sobotu je bude mít na sobě! Stejné oblečení včetně vybledlého čísla 3, jaké měl na sobě Henry, když vyhrál s Changem Kentucky derby! Alekovi se sevřelo hrdlo a opatrně složil věci zpátky do truhly.

Za chvíli se vrátil Henry s balíkem slámy. Rozhodil ji před Blackův box. „Teď už můžeš přivést Napoleona,” řekl. Napoleon zastříhal ušima, když uviděl Blacka, a přistrčil k němu nos.

Jim naskočil do vagónu. „Všechno zařízeno,” hlásil.

Za patnáct minut vlak odpískal a vyrazil.

„Už jedem, Chicago!!!” křičel Alek ze všech sil.

Večer sebou Alek hodil na lehátko, ale nemohl usnout. Kola vagónů rachotila a Black neklidně podupával ve svém boxu. Alek vstal a opatrně šel za hřebcem. Podle dvojího pravidelného oddychování usoudil, že Henry s Jimem spí. Napoleon taky spal.

Black slabě zařehtal, když chlapce ucítil. „Ššš,” tišil ho Alek a drbal ho na hlavě.

Vagón se trochu zhoupl a Black se začal plašit. „No tak, vždyť to není horší než loď.” Black jen pohodil hřívou. Alek s ním zůstal čtvrt hodiny a pak ho naposledy poplácal. „Zkusím usnout, kamaráde, oba se potřebujem trochu vyspat.”

Vrátil se na lehátko a lehl si a na chvilku si zdříml. Zdálo se mu o dostihu. Pak otevřel oči a upřeně pozoroval strop. Musel přestat myslet a snažil se usnout. Zkusil se soustředit na rytmické klepání kol do kolejí. Jako by říkaly: „Chicago - Chicago - Chicago -” Nakonec přece jen usnul.

Ucítil, že s ním někdo mocně třese - byl to Henry. Oba se už s Jimem oblékli. „Jsme skoro na místě,” hlásil Henry.

Alek na sebe rozespale natáhl oblečení.

„Jak se cítíš, chlapče?” zeptal se Jim.

„Dobrý,” řekl Alek.

„Vjeli jsme na předměstí,” oznamoval jim Henry.

„Jak daleko od nádraží je dostihová dráha?” zeptal se Alek.

Jim se podíval na hodinky. „Asi pětačtyřicet minut autem,” řekl. „Teď je pět třicet, jestli na nás auto, které jsem zamluvil, bude čekat; jsme na dráze nejpozději v šest třicet.”

„Doufejme, že tam bude,” řekl Henry. „Líp, když se dostaneme na dráhu dřív, než se začnou courat lidi.”

Vlak zajel na nákladové nádraží. Alek přehodil Blackovi novou deku a připevnil ji. Henry se postaral o Napoleona. Když vlak brzdil, otevřel Jim dveře vagónu. Vedle vlaku svištěly kamiony. „Děsný,” řekl Henry, „jako v New Yorku.”

„Podívám se po našem autě,” řekl Jim, když vlak zastavil, a vyskočil ven.

Black neklidně přešlapoval a Alek ho pevně držel. Henry k němu přivedl Napoleona co nejblíž. Black se díval vyděšenýma očima nervózně ven, ale když k němu Napoleon přistrčil hlavu, uklidnil se.

K vagónu přijelo speciální nákladní auto na přepravu koní. Uslyšeli, jak Jim říká řidiči: „Nacouvejte ke dveřím.”

Za chvíli už Alek vedl Blacka do auta a Henry s Napoleonem je následovali.

Ulice byly takhle po ránu pusté, takže přijeli k dostihové dráze brzy. Projeli kolem velikých tribun a zabočili do vjezdu u stájí. Vrátný je zastavil a zeptal se: „Co chcete?”

„Jmenuji se Jim Neville,” řekl Jim. „Vezeme koně - na zítřejší závod.”

„Á, toho tajemnýho koně, že jo?” usmál se vrátný. „Už na něj čekáme!” zavolal a otevřel bránu. „Vyberte si, který box chcete ve stáji H,” křičel za nimi, „jen se moc nepřibližujte k Cyklonovi a k Sun Raiderovi, i když,” uchechtl se, „možná radši jo, zítra už nejspíš nebudete mít příležitost se k nim přiblížit. Hahaha!”

„Veselej chlapík, viďte,” řekl Jim.

„Zejtra bude zpívat jinou,” nedal se vyvést z klidu Henry.

Alek nakoukl dozadu na Blacka. Pořád měl ještě hlavu natočenou k Napoleonovi.

Za patnáct minut byl už Black ustájený. Napoleona dali do vedlejšího boxu. Na dráze nebyla teď ráno ani noha.

„Návštěvníci sem nejspíš nesmějí,” mínil Alek.

„Cyklon a Sun Raider musí mít stáj někde poblíž,” řekl Henry. „Jejich lidi se tu určitě objeví hned, jak uslyší, že jsme přijeli.”

„A novinářů se dneska určitě nezbavíte,” připomněl Jim.

„Musíme je udržet dál od Blacka, nebo nevím, co se stane,” řekl Henry.

Alek s Henrym se pustili do práce, aby se Black i Napoleon cítili jako doma, a Jim se šel podívat na Cyklona a Sun Raidera. Vybalili houby, utěrky, kartáče a vůbec všechno, co by mohli potřebovat.

Když Henry vzhlédl od práce, uviděl skupinku mužů, jak se k nim blíží. „Už jdou,” řekl Alekovi.

Henry jim vyšel z boxu naproti a Alek zůstal s Blackem. Viděl, že skupinu tvoří reportéři a lidi od koní, jak to Jim předpovídal. „Dobrý ráno,” pozdravil je Henry.

„Přišli jsme se podívat na toho zázračnýho koně,” řekl jeden člověk se smíchem.

„Chceš říct tajemnýho,” opravil ho druhý.

„Tamhle je,” řekl Henry a ukázal na Blacka, který všechno sledoval poděšenýma očima.

Alek ho drbal po hlavě a domlouval mu: „Jen klid, kamaráde.”

Někteří ze skupinky se vydali blíž.

„Budete se muset držet v určitý vzdálenosti od boxu,” řekl Henry a vstoupil jim do cesty. „Snadno se rozruší a my ho chceme udržet v klidu.”

„Má temperament, co?” ušklíbl se reportér.

Henryho irská vznětlivá povaha se začala rozehřívat. „Dost hloupostí,” řekl varovně. „Jestli se vám nelíbí bejt, kde jste, vyhodím vás odsud!”

Reportéři viděli, že to myslí vážně, a tak se raději od toho malého podsaditého chlapíka drželi dál.

Po pár minutách však ztratili trpělivost. „Zejtra už možná nebude tak drzej,” utrousil jeden přihlížející.

„Stejně nevím, jak se na tenhle dostih dostal!” řekl druhý.

Za chvilku se vrátil Jim. „Sun Raider a Cyklon jsou v dobré kondici,” řekl. „Dojděte se na ně taky podívat, nechcete? Já budu dávat pozor na Blacka.”

„Půjdem,” řekl Henry. „Pojď, Aleku.”

Nejprve se podívali k Cyklonově stáji. Před ní stál hlouček lidí a Alek s Henrym se mezi ně zamíchali, aniž je někdo poznal. Cyklona právě vyváděli z boxu, aby si ho mohli novináři vyfotografovat.

Byl to veliký kůň - skoro tak veliký jako Black! V ranním slunci se mu srst rudě leskla. Elegantně se procházel v kruhu. Měl větší hlavu než Black a v očích neměl ten napjatý divoký pohled jako on.

„To se pozná kentucká stáj,” zašeptal Henry. „Je stavěnej na rychlost. Se vším všudy.”

Alek přikývl a řekl: „Rozhodně má na to tvary.”

Dívali se po celou dobu fotografování a pak se vydali ke stáji Sun Raidera. Zahlédli ho, jak se vrací z dráhy. Alek otevřel pusu překvapením - tenhle kůň byl stejně veliký a silný jako Black! Měl kaštanově zlatou barvu, malou hlavu a krk se mu zdvihal přesně tak jako Blackovi.

„Páni,” vydechl Alek, „ten vypadá skoro stejně jako Black.”

„To jo,” zašeptal Henry. „Tohle může být ten, kterého budeme muset porazit. Ale na Cyklona nesmíme zapomínat,” připomněl Henry a ukázal hlavou dozadu. „Ten kůň ještě neukázal naplno, co v něm je. Ještě ho nikdo nedonutil - běží vždycky jen tak rychle, aby vyhrál.”

„S oběma budeme mít co dělat,” řekl Alek.

„Jsou nejrychlejší na světě - na to vem jed,” řekl Henry. „Ale věděli jsme, do čeho jdeme.”

„Stejně si myslím, že je Black porazí,” řekl Alek s jistotou.

18 Dostih šampiónů

Nastal den velkého dostihu! Oči celého národa se upíraly k Chicagu. Celé dopoledne přijížděly do města vlaky a auta a přistávala letadla plná lidí směřujících na dostih.

Ve městě zavládl karnevalový duch. Všude bylo toho dne zavřeno a ve vzduchu visela jediná otázka: Kdo vyhraje - Cyklon, nebo Sun Raider?”

„Jak jsi na tom, Charlie?” zeptal se policista na motocyklu, když zastavil u svého kolegy na jedné z nejrušnějších křižovatek Chicaga.

„V životě jsem nic takovýho neviděl, Pate!” zněla odpověď. „Odkud se, proboha, všichni berou?” Z nekonečných kolon aut, které se táhly všemi ulicemi, se ozývalo troubení klaksonů.

„Už jsem taky utahanej. Je to zacpaný až k závodišti. Dovnitř se všichni nikdy nemůžou dostat!”

„Přijíždějí sem z celý země, aby viděli ten dostih. Sám bych u toho rád byl, až je Cyklon převálcuje!”

„Já taky,” přidal se policista na motocyklu a nastartoval, „ale vyhraje Sun Raider - o tři délky!”

„Uvidíme. A co si myslíš o tom tajemným koni?”

„Nic moc. Stejně se všichni diví, jak se na dostih vůbec dostal. Určitě si ani neškrtne. Budou v tom nějaké machinace. Tak se měj!”

Ve velkém činžovním domě poblíž dostihové dráhy se Alekova matka se svou sestrou dívaly z okna dolů na ulici, kudy pomalu popojížděla auta. V dálce viděly závodiště, které bylo už teď plné lidí.

„Vidělas někdy takhle zacpané ulice, Bess?” zeptala se paní Ramsayová. „Co se to tam, proboha, děje?”

„Neříkej, žes neslyšela o tom velkém dostihu šampiónů, který se dnes běží. Všude se o tom mluví. A já jsem na něj dokonce koupila nejlepší lístky! Chtěla jsem tě překvapit!”

„Ale Bess, já v životě na dostizích nebyla. Nebudu ani vědět, oč jde.”

„Na tom nic není,” smála se sestra. „Kůň, který oběhne dráhu první, vyhraje! Já taky nechodím často, ale tohle by člověk měl vidět. Dneska spolu poprvé v životě poběží Cyklon a Sun Raider a bude to jejich jediný společný závod. Určitější o nich slyšela. Bude to nejspíš největší dostih všech dob. A jestli si myslíš, že na něj nepůjdeš, když bydlíme jen čtvrt míle od závodiště, tak…” Vyhlédla z okna. „Podívej se na ty davy! Pojď, Belle, vezmeme si klobouky a pláště a půjdeme, abychom se vůbec dostaly na svá místa.”

„Až se můj muž a Alek dovědí, že jsem ten dostih viděla,” kroutila hlavou paní Ramsayová cestou do předsíně, „nebudu mít od nich chvíli pokoj. Budu snad muset vzít toho Alekova koně rovnou k nám domů! Říkala jsem ti, Bess, jak jsou z něj oba celí pryč. Mám co dělat, abych je zvládla… Určitě by tenhle dostih strašně rádi viděli!

Škoda že tu nejsou, ale oni mají vždycky tolik práce… Nedopřejou si žádnou zábavu.”

Letadlo začalo klesat z bezmračné oblohy, rychle zakroužilo nad přistávací plochou, pak s řevem dosedlo a po chvíli zastavilo.

Cestující spěchali k východu. „Když si pospíšíme, stihneme to jen taktak,” pronesl jeden z nich.

„Autobus čeká přímo u letadla a odveze vás na závodiště,” oznamovala letuška. Cestující utíkali k autobusu.

Alekův otec zasedl rovnou za řidiče a hned se ptal: „Myslíte, že tam dojedeme, než vyběhnou?”

„Myslím, že jo. Ono vždycky nějakou chvíli trvá, než dostanou ty temperamentní rošťáky na dráhu!” mínil řidič.

„Sun Raider se vždycky před závodem vzpouzí a chce se rvát,” řekl člověk, který si sedl vedle pana Ramsayho. „Je mnohem divočejší než Cyklon.”

„Ať se klidně vzpouzí,” vmísil se do rozmluvy pán za nimi, „jak i vyběhnou, zmizí mu Cyklon z dohledu!”

„Ale ne, kdepak, dneska to vyhraje Sun Raider, o dvě délky!” Soused pana Ramsayho se otočil a zeptal se ho: „A co si myslíte vy, kdo vyhraje?”

„Já si vsadím na tajemného koně.”

„Neříkejte, copak nevíte, že je to jen novinářská kachna?” zeptal se muž. „Vsadím se s vámi, že tam dneska žádný třetí kůň nebude!” „Uvidíme,” řekl Alekův otec, „uvidíme.”

„Už je čas,” řekl Alek Blackovi a hladil ho po krku. Hřebec zahrabal ve slámě. Venku držel kordon policistů pod kontrolou dychtivé diváky. V dálce Alek zahlédl tribuny přeplněné lidmi a zaznívala k nim hudba z amplionů. Henry se vrátil z obhlídky dráhy.

„Rychlá jako blesk,” řekl Alekovi. „Nejlíp když si ji obhlídneš sám.” Jak uviděl na Alekovi zelenou košili, zastavil se a zamrkal. Dotkl se košile dlaní a řekl s úsměvem: „Sedí jako ulitá, ne?”

„Perfektně,” odpověděl Alek, „a kalhoty a čapka taky.” Nasadil si čapku a štítek si stáhl hluboko do očí a ukázal se Henrymu.

Henry mu narovnal číslo 3 na rukávu. „Přinesou ti štěstí,” řekl, „jako mně…”

Cestou z dráhy prošel Alek kolem dvou žokejů, kteří měli jet na Cyklonovi a Sun Raiderovi. Vypadali mnohem starší než na fotografiích, které Alek viděl v novinách.

„Ty jsi ten kluk s tajemným koněm, ne?” zeptal se ho jeden z žokejů.

Alek přikývl.

„Tak ty přece pojedeš tenhle dostih?” uchechtl se žokej Sun Raidera. „My mysleli, že to je jen taková novinářská habaďůra, viď, Dave?”

„Pojď,” řekl druhý žokej a zatahal ho za rukáv, „tady jen ztrácíš čas.” Pak se podíval na Aleka a řekl: „Radši se v tomhle dostihu moc nesnaž, kamaráde.” Potom se oba otočili a zmizeli.

V Alekovi cestou ke stájím bublal vztek. Kdo si myslí, že jsou?! Chovají se, jako kdyby jim patřilo celý závodiště! Jen proto, že už nějakou dobu jezdí dostihy!

Když přišel do stáje, měl už Henry Blacka vyvedeného z boxu.

„Všechno v pořádku, chlapče?”

„Všechno v pořádku.”

Z dálky k nim doléhal hluk a znervózňoval Blacka. Alek ho třel po krku.

„Chci ti jen připomenout pár věcí, Aleku,” pokračoval Henry. „O ovládání Blacka toho moc říkat nemusím - víš o něm víc než já. Jsi dobrý žokej a já jsem tě naučil všechny triky, které jsem znal. Teď už je jen na tobě, abys je použil. Ti druzí dva žokejové jsou protřelí mazáci. Nedají ti šanci, ale taky se nepokusí o nic, co by nebylo podle pravidel. Jsou drzí, ale ne podlí. Přijeli, aby vyhráli, ale ty taky. Nezapomeň - máš pod sebou stejně dobrého koně jako oni.”

„To určitě mám, Henry,” přerušil Alek Henryho a pyšně se podíval na Blacka.

„Neřeknu ti, abys ho držel zpátky,” pokračoval Henry, „protože to nebude možné. Drž se ho a jeď jako nikdy předtím! Jestli je Black takový kůň, jaký si myslíme, že je, pak by měl vyhrát na celé čáře!”

Jako první opustil stáj Cyklon. Cestou na start se mu dostalo bouřlivých ovací. Byl zahalený do ohnivě červeného přehozu a měl červené klapky na očích.

O několik minut později se objevil Sun Raider, celý překrytý bílou vlněnou dekou. Nervózně tancoval a divoce otáčel malou hlavu na všechny strany. Od bílého hrazení kolem padoku ho pozdravil nový jásot.

A potom davem projelo zašumění. Objevil se Black ve své nové černé přikrývce a v doprovodu starého Napoleona. Alek ho vedl za lonž připevněnou k ohlávce. Hřebec se vzepjal a Alek povolil lonž a nechal ji klouzat mezi prsty, dokud se kůň nevrátil zpátky na zem. Když Black zahlédl druhé dva koně, zaplálo mu v očích a Alek si hned vzpomněl na souboj s hnědákem v Riu. Chytil koně pevněji a šel s ním daleko za druhými dvěma. Došli k tribunám v místech, odkud se dostih poběží.

Do nastalého ticha kdosi hlasitě vykřikl: „Támhle je tajemný kůň!” Nastal všeobecný rozruch. Takového hřebce nikdo nečekal. „Je dokonce ještě větší než Sun Raider!” dolehlo k Alekovi.

Uplynulo několik minut a ozvalo se: „Na koně!”

Deky šly naráz z koní dolů. Henry osedlal Blacka, nasadil mu uzdu a pomohl Alekovi do sedla. „Nech ty druhé odejít první, ať nejsou nepříjemnosti,” radil Henry, když pomalu obcházeli padok. Black sledoval v dálce před sebou oba koně. Nozdry se mu chvěly a nervózně potřásal hlavou. Alek věděl, že nebýt Napoleonovy přítomnosti, nezvládl by ho.

Mezi padokem a dráhou stála řada policistů, která udržovala diváky na jejich místech. Odněkud zazněla trubka. Black zvedl hlavu a nastražil uši. Henry ho vedl na dráhu.

U vchodu na dráhu se zastavili. Cyklon a Sun Raider už míjeli hlavní tribunu a blížili se na start. Henry vzhlédl k Alekovi. „Tak, chlapče, a teď už je to na tobě,” řekl tiše. „Jdi na to!”

Alek se rozhlédl po tribunách zaplněných lidmi do posledního místečka a srdce se mu rozbušilo. „Fajn, Henry,” řekl. Henry podržel Napoleona, aby nešel dál za Blackem, a starý koník smutně zařehtal.

Prostor kolem dráhy i za plotem závodiště byl zaplněn do posledního místečka vzrušenými fanoušky. Mnozí sledovali dostih ze střech domů na míli daleko od startu. Jejich pozornost se soustředila na Cyklona a Sun Raidera, kteří míjeli tribuny. Potom však najednou uviděli obrovského černého koně s vlající hřívou, jak se blíží po dráze. Diváci vstávali vzrušením a přikládali si k očím dalekohledy.

„To je tajemný kůň!” křičel známý sportovní komentátor do mikrofonu. „Je zapsaný jako Black s jezdcem Alekem Ramsaym. Způsobil tady pravé pozdvižení! Je to jeden z největších koní, jaké jsem kdy viděl - jestli není vůbec největší! Je černý…, černý jako uhel. Je to veliký a silný kůň a vypadá to, že se nechce přiblížit k ostatním koňům. Alek Ramsay má na jeho hřbetě velice nesnadnou úlohu. Panebože! Už jsem viděl v životě hodně koní, ale tomuhle se nevyrovná žádný! Řekl bych, že tento kůň, kterého jsme nazvali ,Nevillovým Bláznem’, se na dnešní dostih velice hodí. Ano, troufám si tvrdit, že chicagské závodiště dnes zažije největší souboj šampiónů, jaký se kdy běžel!

A nyní se blíží na start! Cyklon s ním nechce mít nic společného a odchází stranou. Sun Raider však stojí na místě a obnažuje zuby. Startér má teď těžkou pozici. Ten černý kůň je hotový ďábel! Chce se rvát! Koně se už řadí… a teď se černý staví na zadní! Útočí na Sun Raidera, kope ho! Slyšíte ten strašlivý zvuk, který ze sebe vydal černý ďábel? Něco takového jsem v životě neslyšel! Vysoké zaržání, skoro hvizd - jistě jste to také slyšeli! Aleku Ramsaymu se podařilo dostat koně zpátky na zem. Ten chlapec se ale umí držet v sedle! Přátelé, tady se odehrává skutečný boj kdo s koho. Myslím, že se nebudu mýlit, když řeknu, že dnes víc než osmdesát tisíc diváků vidí něco, co ještě nikdy neviděli! Black je divoký hřebec, za to dám krk - opravdový divoký hřebec, který nebyl doopravdy zkrocen! Divoké zvíře na závodní dráze!

Vy, přátelé, kteří znáte Sun Raidera, víte, že se většinou tito koně víc nerozdivočí - ale dneska si přijde na své - rozhodně alespoň v osobním souboji! Teď právě couvá před Blackem! Postavili mezi ně Cyklona - dobrý nápad. Alek Ramsay už zase koně zvládá. Ten chlapec dělá úplné zázraky - já bych si na Blacka nesedl ani zanic. Sun Raider chvíli nepostojí, je vztekem bez sebe - nenávidí Blacka. Vyrazil z řady a už na něj útočí! Zasáhl ho! Aááááá, Blackovi teče krev z nohy, dostal pořádnou ránu. Alek Ramsay dál koně neudrží. Black se staví na zadní a vrhá se na Sun Raidera. Nedají se nijak zastavit! Sun Raider se znovu vzpíná, ale proti černému ďáblovi nemá šanci! Moment… ano, Alek Ramsay tahá koně do strany a daří se mu to. Otočil ho a už ho má zase pod kontrolou. Sun Raider už nemá chuť do dalšího rvaní a staví se na své místo.

Vypadá to, že startér odstartuje dostih, když má všechny koně konečně tam, kde mají být. Blacková noha dost krvácí. Sun Raider, zdá se, vyšel ze souboje bez zranění. Alek Ramsay se sklání a prohlíží Blackovi nohu. Sesedá - pravděpodobně opustí dostih, to je zlé… Koně vyrazili! Startér neviděl, že Alek Ramsay sesedá.

Cyklon a Sun Raider běží těsně vedle sebe podél tribun. Black zůstal na startu, vypadl ze závodu. Ale ne, vyráží a běží za ostatními! Jeho žokej ani nesedí pořádně v sedle. A už sedí, a zoufale se snaží koně zastavit. Nechce, aby kůň běžel se zraněnou nohou. Zuřivě tahá za uzdu, ale zdá se, že je to k ničemu. Black chce běžet - letí jako o život! Vytáhl Aleka Ramsayho úplně ze sedla, a teď mu dokonce vytrhl uzdu z rukou! Má ztrátu asi sto metrů - to je příliš na to, aby je dohnal - ale přesto běží!

Na první zatáčce vede Cyklon - oba žokejové používají bič a oba koně chtějí být první! Cyklonův žokej schválně přitahuje koně tak, aby se dostal zadkem před nos Sun Raidera. To je chytrý tah, protože jeho kůň si může oddychnout po rychlém startu, zatímco Sun Raider musí hlídat rychlost, aby nenarazil zezadu do Cyklona!

Nyní však koně zahýbají a Sun Raider, kalifornská kometa, dotahuje Cyklona a už běží bok po boku…”

Najednou se z tribun ozval ohlušující řev. „Podívejte se na to!” zakřičel komentátor hystericky. „Black se řítí jako bouře! Takhle běžet koně jste určitě v životě neviděli! To je vtělená síla! To je nádhera! Vzdálenost mezi ním a druhými dvěma se zkracuje! Ale jak se zkracuje - kdybych to neviděl na vlastní oči, nevěřil bych tomu! Black je dobíhá! Cyklon se Sun Raiderem bojují před poslední zatáčkou o vedení. Black už je skoro za nimi. Úžasné! Fantastické tempo. Diváci šílí. Sun Raider v zatáčce předbíhá Cyklona a ujímá se vedení! A už je máme v cílové rovince…”

Bojující koně se blížili k tribunám, které bouřily nadšením. Sun Raider se řítil vpřed, Cyklon zaostával a Black ho doběhl! Sun Raider měl náskok dvou délek a jeho žokej ho popoháněl bičem. Black začal dotahovat, už zaostával jen jednu délku. Jeho žokej bič neměl a vypadal na hřbetě černého obra jako malá boule napůl schovaná v husté hřívě.

Když koně míjeli davy lidí podruhé, přerostlo nadšení v hysterii. Do cíle zbývalo posledních pár set metrů. „Sun Raidera nikdy nedožene!” křičel sportovní reportér. Černý hřebec prolétl kolem tribun jako blesk. S každým skokem letěl rychleji a rychleji. V překrásném finiši se tlačil na Sun Raidera. Ve chvíli, kdy se dostal po bok svého soka, na moment zaváhal, pak stočil uši dozadu, obnažil zuby a dav diváků vydechl úžasem. V té chvíli se cosi pohnulo na Blackově hřbetě. Jezdec zvedl ruku a poprvé se koně dotkl. Pleskl ho po stehně. A už se Black ujal vedení - o krok, o délku, o dvě délky - tisíce diváků jásaly a mohutný obr prolétl cílem.

Black proběhl téměř polovinu dráhy znovu, než se Alekovi podařilo ho zpomalit. Věděl, že to dokázal jen díky zraněné noze. Konečně se Black zastavil.

Jakmile Alek sklouzl z Blacková hřbetu, hned zapomněl na jásající davy a prohlížel hřebcovo zranění. Všude bylo tolik krve! Vzal kapesník a ovázal Blackovi nohu, aby zastavil krvácení. „Tos neměl dělat, kamaráde,” řekl mu.

Okolo dráhy se k nim řítilo auto a zanechávalo za sebou oblaka prachu. Když zastavilo, Black se vzepjal. Z auta vyskočili Henry a ještě jeden člověk.

„Je hodně zraněný?” ptal se Henry vystrašeně. „Tady je zvěrolékař.”

„Nevím. Hodně to krvácí a vím, že ho to bolí.”

Zvěrolékař se sehnul, aby prohlédl ránu. Henry se vrátil do auta pro vodu, houbu a obvazy. Lékař přeřízl zkrvavený kapesník.

Rozvášnění diváci se trochu ztišili, když uviděli, co se na dráze odehrává. Všechny zraky se nyní upínali na skupinku kolem Blacka.

Zvěrolékař se narovnal. „Ztratil hodně krve, ale jde jen o povrchové zranění. Nemusíte si dělat starosti. Až si odpočine, bude běhat jako znovuzrozený!”

Alek s Henrym se na sebe podívali s dojetím v očích. Po celou dobu, kdy zvěrolékař obvazoval Blackovu nohu, mlčeli. Potom Henry prolomil mlčení: „Tak, Aleku, myslím, že jste to s Blackem dokázali!”

Zvěrolékař se znovu narovnal a řekl: „Všechno je v pořádku. Teď vás myslím čekají tamhle v prostoru pro vítěze.”

Henry pomohl Alekovi do sedla a v tu chvíli z tribun vytryskl gejzír jásotu. Hřebec natočil uši dopředu a divoce se rozhlédl. Alek ho poplácal po krku. Konečně mu došlo, že je po dostihu a že ho vyhráli. „Dokázals to, kamaráde,” řekl Blackovi s hrdostí. „Dokázals to!” Cestou k tribunám se mu v žilách rozproudila krev a srdce bušilo jako o závod. Davy je zdravily a jásaly. Před hlavní tribunou se Black vzepjal.

Tisíce párů očí sledovaly, jak se kůň plaší a nechce jít dál, ale přesto bylo vidět, že nebojuje se svým jezdcem. Několik diváků prolomilo policejní kordon a pustilo se k Blackovi. Brzy se však zastavili a rychle se vrátili, protože kůň se vzepjal a pak vyrazil jejich směrem s nataženou hlavou i ocasem. Běžel překrásně lehce a pružně a po několika krocích vždycky skočil s úžasnou svižností. Odborníci při pohledu na Blacka obdivně pokyvovali hlavami. „Nejskvělejší kůň, jaký kdy vstoupil na dostihovou dráhu!” prohlásil jeden z nich.

Alek přišel s Blackem před tribunu rozhodčích do prostoru pro vítěze. Hřebec se poprvé za celý den zastavil a zůstal stát. Alek s Henrym tomu ani nemohli uvěřit. Dokonce ani fotografové s blesky mu najednou nevadili - jen potřásl hlavou. Kolem krku mu zavěsili podkovu z růží.

Alek se rozhlédl po lidech kolem sebe. Najednou zpozorněl - není támhle otec? „Tati,” zavolal. „Tati!” Otec se otočil a zamával. „Henry - podívej! Táta je tu!”

Henry se protlačil davem a přiváděl pana Ramsayho k Alekovi, když vtom zaslechli povědomý hlas.

„Tak to vypadá, že jsme tu všichni!” volala na ně Alekova matka.

„Belle!” vydechl pan Ramsay překvapeně.

„Takovéhle odpoledne jsem v životě nezažila,” řekla paní Ramsayová a chytla manžela za ruku. „Od chvíle, kdy jsem Aleka uviděla na Blackovi a nemohla jsem proti tomu nic udělat, jsem trnula až do konce.” Odmlčela se a zadívala se na Aleka, jak hrdě sedí na koni. „Teď už mi na ničem nezáleží - hlavně že je po všem a že se mu nic nestalo.”

„Měli bychom na něj být všichni pyšní,” říkal Henry a vedl je k Alekovi.

Alek si matky s otcem všiml, právě když mu guvernér státu předával Zlatou trofej pro vítěze dostihu. Zůstal sedět s ústy dokořán a úplně zapomněl poslouchat, co mu guvernér říká. Ne, nezdá se mu to. Opravdu jsou tu obal Zamával, protože se mu tak stáhlo hrdlo, že nemohl promluvit. Guvernér pokračoval dál. Black potřásl hlavou a zahrabal kopytem do země.

Konečně guvernér domluvil, Alek sklouzl ze sedla a davy diváků ho pozdravily. Henry Blacka odsedlal. Najednou se shlukem obdivovatelů prodral hlouček policistů a za nim šel Jim Neville s Napoleonem. Hřebec zařehtal a vysoko zvedl hlavu. Napoleon mu odpověděl a zabořil nos do jeho srsti. „Skvělá jízda, chlapče!” řekl Jim. „Já věděl, že to vy dva dokážete.” Kývl hlavou k Napoleonovi a dodal: „Tenhle se tam vzadu málem zbláznil - chtěl mu taky poblahopřát!”

„Stejně sem patří,” řekl Alek.

Sportovní komentátor si protlačil cestu k Alekovi. „…překonal světový rekord!” říkal právě posluchačům. Pak přistrčil mikrofon Alekovi a naznačil, aby také něco řekl.

Alek chvíli váhal a pak řekl: „Věřili jsme, že Black je tak dobrý, jak se předvedl. Věděli jsme, že je to v něm, a on to dokázal!”

Komentátor si vzal slovo a začal líčit Blackovu a Alekovu historii, jak se ji dověděl od Jima Nevilla.

Potom se objevili majitelé Cyklona a Sun Raidera a blahopřáli Alekovi. „Co se zajímám o dostihy, nikdy jsem nic podobného neviděl,” řekl pan Volence.

„Já taky ne!” přidal se pan Hurst. „Nechceš ho náhodou prodat?”

„Ne, pane,” odpověděl Alek hrdě. „O tomhle koni ještě hodně uslyšíte!”

„Obávám se, že ano,” smál se majitel Cyklona.

Alek vyhověl přání stovek fanoušků, kteří se kolem něj shlukli, vzal si několik růží z Blackova věnce a zbytek rozhodil do davu. Lovci suvenýrů je v několika vteřinách rozcupovali na kusy.

Black se vzepjal a Napoleon se k němu hned přitiskl. Alek se usmál na Henryho a na rodiče. Pohladil Blacka po nose a vyvedl černého hřebce davem zpátky do stáje a k vítěznému ovsu.