Walter Farley

Černý hřebec 03. - Syn černého hřebce

1/ Hříbě z pouště

Už řadu dní jela po bílých písečných pláních velké arabské pouště Rub’al Khálí skupina beduínů. Pravidelný dusot koňských kopyt za nimi zvedal oblak zvířeného prachu. Bíle oděné postavy nedodržovaly žádnou zvláštní formaci, dlouhé pušky měly ledabyle položené na stehnech a jen lehce je přidržovaly rukama. Nebezpečí útoku pouštních lupičů už totiž pominulo…, před nimi leží pobřeží Rudého moře a Addis, cíl jejich cesty.

Bylo jich dvacet. Seděli zpříma a nehybně v sedlech, zatímco jejich koně se lehce přenášeli přes písečný terén. Všechna zvířata držela hlavu vysoko vztyčenou, srst se jim na slunci leskla a hřebci lehce tahali za udidla, jako by se už nemohli dočkat, až se budou moct po tolika dnech pomalého klusu volně rozběhnout. Muži byli stejně netrpěliví jako vraníci a hnědáci, na nichž jeli. É… ano! Trvalo jim celých deset dní, než překonali velkou poušť z horské pevnosti svého šejka Abu Já Kub ben Ishaka, který je vedl. Deset dní! A to jim jindy cesta trvala jen čtyři dny! Deset dní v sedle, jen s přestávkami na modlitbu, kdy se obraceli k Mekce s uctivými slovy: „La ilaha-llah: Muhammadum rasula-llah.” A potom znovu nasedali a objali dlouhýma nohama podbřišníky svých koní.

Pokud se během cesty zatoulal jejich pohled jinam než na šejka a jeho černého hřebce Shetana, pak jen proto, aby spočinul na malém černém hřebečkovi, který běžel za hřebcem jako psík. Tahal přitom za provaz, kterým si ho šejk přivázal ke svému sedlu. É… ano! Bylo to tohle hříbě s hubenýma nohama, kvůli kterému podnikali zdlouhavý a pomalý přechod pouště Rub’al Khálí. Snadno se unavilo. Slunce muselo mnohokrát vyjít a muži museli jet s těžkýma rukama připravenýma na puškách, a to jen kvůli hříběti a také jeho otci, velkému černému hřebci. Ostatní pouštní kmeny by se odvážily postavit se mocnému šejku Abu Já Kub ben Ishakovi jen proto, aby získaly to úžasné zvíře Shetana a jeho prvorozené hříbě! Všechny poklady světa nevyvážily jejich cenu. Teď však měli jezdci nejhorší část cesty za sebou. Před nimi ležel Addis a na moři kotvila loď, která odveze hříbě do cizí země.

Než dorazili k předměstí, zvedl šejk pušku vysoko nad hlavu a potom si ji zavěsil přes rameno; zbraně si mohly odpočinout.

Jeli ve spořádané formaci, vždy dva a dva za sebou, a právě vstupovali do Addisu. Dali se ulicí vedoucí k moři a k lodi, jež čekala na syna černého hřebce.

Z podpalubí parníku Královna Indie, který kotvil v Addisu, stoupali po točitém schodišti dva strojnici. Když vyšli na horní palubu, otřel si jeden z nich zpocené čelo a umazal se od kolomazi. „Tady není o nic líp, Morgane,” prohodil cestou k zábradlí. Ztěžka se opřeli.

Dole v přístavu pokřikovali hlasitě obchodníci na spoustu přihlížejících, dopravních agentů a dělníků, kteří pracně nakládali různé zboží z pouště a z farem na loď. Velbloudi a osli s těžkým nákladem pomalu kráčeli davem a vůbec se nenechali vyrušit pronikavými výkřiky svých majitelů - pouličních prodavačů.

„Poslyš, Harrity, tenhle přístav mi připomíná bárkaře na ostrově Coney,” řekl nostalgicky Morgan.

Harrity neodpověděl, protože zabloudil pohledem z davu pod lodí do dlouhé úzké uličky vydlážděné kameny, které vedla k molu. Blížila se k nim skupina jezdců. I na tu dálku Harrity viděl, že nejde o stejné domorodce, jací se hemží v přístavu. Jezdci nepohnuli hlavami doprava ani doleva, jeli přímo, kopyta jejich koní zvonila o dláždění. Harrity se jen na okamžik zadíval na muže ve vlajících hávech, a hned obrátil pozornost k úžasným zvířatům, na nichž jeli. Fascinovali ho. Zaslechl jakési povídačky o podobných koních, kteří patří obávaným a téměř neznámým beduínům, vládcům pouště. Za celou dobu, co cestoval podél arabského pobřeží, se však s takovým zvířetem nikdy nesetkal. Až dneska.

Jezdci se přiblížili a Harrity se zahleděl na obrovského černého hřebce, který šel v čele. Napadlo ho, že v životě podobného koně neviděl. Kůň se tyčil nad ostatní a měl překrásné tělo na pohled. Silné nohy se jistě umějí hnát jako bouře.

„Podívej na tu skupinu arabů, co sem jede, Morgane! Jen se na ně podívej!”

„Koukám. Já, kerej byl v Aqueductu a v Belmontu a myslel si, že sem viděl nejlepší ze všech.”

„Já taky.” Harrity se odmlčel a pak dodal: „Mrkni na toho černýho v čele, Morgane. Jesli to nejni ten nejfajnovější hřebec, jakýho jsem kdy viděl, tak jsem papež.”

„Jo,” přitakal Morgan. „A je to divokej kůň, vsaď se. Vidíš tu malou hlavu a ty voči? Je v nich oheň, Harrity. Podívej! Postavil se na zadní. Nechce se přiblížit k tý spoustě lidí v přístavu. Ten Arab na jeho hřbetě ale umí rajtovat, to ti povím. Jenže na toho ďábla nemá a dobře to ví. Podívej, co jsem říkal, Harrity! Zastavujou. Ten chlapík sesedne.”

Harrity si najednou uvědomil, že pronikavé hlasy prodavačů a domorodců zmlkly. Přístav byl nepřirozeně tichý. Všichni pozorovali beduíny.

Pár lidí se oddělilo z davu a popošlo k cizí skupince, ale zastavili se v bezpečné vzdálenosti. Divoce vyhlížející beduíni je fascinovali, vydali se k nim, ale pak se ze strachu zarazili. Nebylo pochyb, že jezdce znali.

Harrity nespouštěl oči z černého hřebce a šejka s bílou bradkou, který stál vedle něj a držel uzdu. Hřebec zafrkal a vyrazil vpřed a jeho pán ho chvíli nechal, dokud nad ním znovu nezískal kontrolu. „Černej ďábel,” zamumlal Harrity. „Černej nezkrocenej ďábel.”

„Co povídáš?” optal se Morgan.

„Ten černej hřebec…, je to ďábel,” opakoval Harrity.

„To jo.” Morgan se odmlčel a pak řekl: „A všim sis toho malýho černýho za ním? Ten se taky snaží.”

Harrity si hřebečka nevšiml, ale teď ho uviděl. Odhadl ho tak na pět měsíců. Stál na dlouhých nohou, držel ho jeden z beduínů.

Hřebeček neklidně přešlapoval a snažil se Arabovi, který ho pevně přidržoval, utéct. Jako by napodoboval velkého černého hřebce před sebou. Také zafrkal a vyrazil, zakopal tenkýma předníma nohama a zaútočil na Araba. Ten se rychle uhnul malým kopýtkům a hned koníka chytil blízko u divoké hlavy a zklidnil ho.

„Mohli by to bejt otec a syn podle toho, jak se chovají.” Morgan se zasmál.

„Jo,” přisvědčil Harrity. „Taky jsou si dost podobný. Černý jako uhel, jen malej má bílej flíček na čele. Všim sis, Morgane?”

„Hm,” zamručel Morgan. „Odsud vypadá jako kosočtverec.”

O pár minut později viděli, jak Arab odvádí hřebečka od ostatních koní směrem ke Královně Indie.

„Snad se to hříbě nenalodí k nám?” vykřikl Morgan vzrušeně.

„Možný to je,” odpověděl Harrity. „Koneckonců přijeli do města z nějakýho důvodu, a tohle by byl dobrej důvod.”

Prodavači a domorodci utvořili pro beduína s hříbětem cestu. Když byli v polovině mezi skupinkou a lodí, postavil se hřebeček znovu na zadní a chtěl si uvolnit hlavu. Beduín ho nechal, aby se vzepjal, a když se vrátil na zem, uchopil ho zase pevně u hlavy. Sáhl po ohlávce a rychle uskočil, aby se vyhnul kopajícím kopytům.

„Ten chlapík to s koňma umí,” prohodil Morgan ke kamarádovi, když sledovali, co se u lodi děje.

„Jo. Pěkně se vyhnul kopytům. I když by ho takový hříbě těžko zranilo.”

„No škrábnout by ho moh pěkně,” tvrdil Morgan. „Já bych o jednu kopytem teda nestál. Když už je teď takovejhle, vem si, co z něj bude za pár měsíců, až trochu povyroste.” Morgan chvíli mlčel a znovu se zadíval na velkého hřebce, který nervózně tančil kolem šejka s bílou bradkou. „Jó, ten bude stejnej jako tamten ďábel. Kdepak, já radši zůstanu u těch krotkejch.”

Téměř u lodi se hřebeček znovu vzepjal. Beduín ho nechal postavit se na zadní a pak ho zase přidržel nakrátko. Tentokrát však koník zprudka dopadl na zem a stočil k muži obnažené zuby. Beduín ani nehlesl, když se mu zakousl do ramene, ale ti, co byli dost blízko, si mohli všimnout, jak pod temnou mahagonovou kůží zbledl. Rychle mávl rukou, uhodil hříbě přes hlavu a pustil ho.

Šejk dal pokyn jednomu z mužů, ten přiběhl ke koníkovi ze strany a chytil ho za ohlávku. A potom ho spolu s pokousaným Arabem provedl davem a přes prkennou lávku na loď.

„A je to,” zamumlal Morgan. „Úhledně zabaleno k cestě do New Yorku. Kdopak je asi ten šťastlivec?” dodal sarkasticky.

„To by mě taky zajímalo,” řekl Harrity. „Pokud vím, cení si tihle Arabové koní víc než života. Z Arábie se jich dostalo jen pár.”

„Tenhle nejspíš nebude nejlepší,” namítl Morgan a potom zamyšleně dodal: „Ale stejně bych rád věděl, kam pouštní Arabové toho malýho ďábla posílají. Určitě k nim nikdo nepřišel do dvora a neřekl, že chce koupit koně, to je tutovka. Asi se skočím podívat dolů a zjistím to. Sam tam je a řekne mi, co budu chtít vědět.”

Morgan zmizel a krátce nato se oba beduíni vynořili z nákladního prostoru a rychle přešli po lávce do přístavu. Nepodívali se napravo ani nalevo a spěchali ke svým lidem. Cestou jen kývli šejkovi a nasedli na koně.

Skupina jezdců zůstala v přístavu, dokud neskončilo nakládání a dělníci nesvinuli lana, která poutala Královnu Indie k molu.

Harrity si uvědomil, že by měl pracovat se svými lidmi ve strojovně, ale pohled na beduíny sedící rovně jako svíce na nádherných koních ho fascinoval.

Když se Morgan vrátil, byla už Královna Indie dost daleko z přístavu. „Sam mi řekl, co věděl,” líčil nadšeně. „A hádej, jak to je, Harrity. Hříbě, co vezeme, není určený pro žádnou z těch velkejch stájí v Kentucky… Ne ne, veze se nějakýmu chlapíkovi jménem Alek Ramsay. A co víc - to tě usmrtí! Víš, kde bydlí? Ve Flushingu, stát New York! Jako kdyby jel do mýho rodnýho Brooklynu!”

„Ne tak docela,” namítl Harrity. „Flushing je mnohem menší, ale snad se tam najde trochu místa, aby se moh kůň otočit.”

„Je to předměstí New Yorku, ne?”

„Jo jo, máš pravdu. Jinde si toho koně neumím představit.”

Cestou ke dveřím, které vedly dolů do strojovny, se Harrity najednou zastavil a zamumlal si pro sebe: „Alek Ramsay.”

„Jo, tak se jmenuje,” potvrdil Morgan. „Co má být?”

„To jméno znám. Někde jsem ho slyšel,” řekl Harrity napůl pro sebe, napůl Morganovi. Vrátil se zpátky k zábradlí a znovu se podíval na nádherného hřebce. Šejk už nasedl, ale jeho doprovod se ještě nepohnul z místa. Kůň vysoko zdvihl hlavu, nastražil uši a zdálo se, že i on sleduje odjezd lodi. A pak najednou pozvedl hlavu ještě výš a nehybný horký vzduch prořízlo ostré pronikavé zaržání. Hlas divokého hřebce! Harrity v životě nic takového neslyšel a byl si jistý, že ani na lodi nebo v přístavu nebylo moc lidí, kteří by podobný zvuk znali. Dlouhý vysoký skřek pronikal až do morku kostí. Přízračný a děsivý.

Morgan přistoupil k Harritymu. „Snad to neudělal ten kůň?” Harrity nespustil oči z hřebce a jen přikývl. Morgan dodal: „Něco tak zvláštního jsme neslyšeli ani v Indii.”

Viděli, že se kůň vzepjal, jak nejvýš mohl, a šejk pevně sevřel dlouhýma nohama podbřišní pás. Hřebec kopal nohama ve vzduchu, zafrkal, ještě jednou se postavil na zadní a znovu hlasitě zaržál. Jeho pán zvedl ruku na znamení a všichni muži naráz otočili koně.

Skupina beduínů odjížděla ulicí zpátky do pouště a Harrity s Morganem zaslechli z nákladového prostoru tlumené zaržání černého hříběte.

„Konec představení, Harrity,” řekl Morgan. „Radši se dáme do práce.”

Harrity přikývl a zamyšleně ho následoval dolů. Byli už skoro ve strojovně, když se zastavil, chytil Morgana za ruku a vykřikl: „Mám to! Pamatuješ na tu cestu, jak se nám porouchal kotel a my se museli vrátit do New Yorku na opravu?”

„Ani na to nechci vzpomínat,” řekl Morgan, „takový práce navíc.”

Harrity však pokračoval. „Tenkrát jsme dorazili do přístavu zrovna v době, kdy se v Chicagu běžel velkej dostih. Musíš se pamatovat, Morgane, nikdo tehda nemluvil o ničem jiným. Všechny noviny o tom psaly a nemohls pustit rádio, abys neslyšel zase jen o dostihu.”

Morgan přikývl. „Nojo, jasně. Pamatuju. Spunktovali ten dostih, aby spolu mohli závodit Sun Raider a Cyklon. Páni, ty ale umějí běhat! Překonali všechny dráhový rekordy, ne?” Morgan ani nečekal na Harrityho odpověď. „Moc se tenkrát mluvilo o tom, co se stane, až se ty dva šampióni setkají v Chicagu. A pak byl dostih…” Morgan se zamračil a podíval se na Harrityho. „A pak… pak…” rychle dodal, „pak nevyhrál ani jeden! Už si vzpomínám, Harrity! Oba je porazil tajemnej kůň! Někdo ho dostal na závod na poslední chvíli. Jak se ten kůň jmenoval? Mám to na jazyku…”

Morgan zaváhal a Harrity řekl: „Jmenoval se Black. Nic víc, jen Black. A jel na něm kluk, malej kluk a jmenoval se Alek Ramsay!” zvolal Harrity hlasem přiškrceným vzrušením. „A ten černej hřebec převálcoval Cyklona i Sun Raidera!”

„Přesně tak, Harrity! Přesně tak! Alek Ramsay… tak se jmenoval. A pamatuješ na to, jak se ke koni dostal? Noviny z toho udělali velikej případ.”

„Jasně, a máme dobrej důvod pamatovat si ho,” řekl Harrity a ztlumil hlas. „Ten kluk se vracel z Indie na Drakeovi…“

„Na Drakeovi…” opakoval Morgan stísněným hlasem. „Ten se potopil u Portugalska s celou posádkou.”

Harrity dál vzpomínal: „Černýho hřebce tenkrát nalodili… v Addisu.” Zabloudil pohledem nahoru po schodech a zamumlal: „Zrovna jsme vyjeli z Addisu.”

„Ten kůň zachránil klukovi život, ne? Dotáhl ho najeden z ostrovů u pobřeží. Asi za měsíc, když už nikdo nedoufal, že by někoho mohli najít, je někdo objevil a dovezl do New Yorku.”

„A pak do Flushingu,” dodal Harrity. „Alek Ramsay, Flushing, New York.” Pokývl hlavou směrem k nákladovému prostoru. „A přesně tam teď jede ten malej ďábel.”

Morgan se znovu vydal dolů s Harritym v patách. „Nepamatuješ se, jestli jsi o Blackovi a Alekovi Ramsaym slyšel něco dál?” optal se Morgan bez ohlížení. „Myslím po tom dostihu.”

„Víš stejně dobře jako já, jak dlouho jsme hned potom byli na cestě do jižní Afriky,” řekl Harrity. „Jasně že jsem nic neslyšel.”

„Já jen myslel na černýho hřebce, co jsme ho zrovna viděli,” zabručel Morgan. „Vypadal zrovna tak, jak jsem si představoval Blacka. Aspoň co jsem o něm slyšel.”

Harrity se zamyslel a řekl: „Taky jsem na to myslel.” Pokrčil rameny a dodal: „Ale určitě nemůže bejt ve Flushingu a zároveň v Arábii, ne? Taky mi není jasný, co je to za hříbě dole. Jak asi patří do celýho případu?”

„Zapomeň na to,” řekl Morgan. „Čeká nás cestou do New Yorku dost práce i bez luštění hádanek. Já jsem jen rád, že se jmenuju Morgan a ne Alek Ramsay a že bydlím v Brooklynu a ne ve Flushingu. Toho koně bych teda nechtěl ani zanic.”

„Nojo,” souhlasil Harrity. „Máš pravdu. Mně stačí, když se na koně podívám na závodišti. Tomu Alekovi nezávidím ani náhodou.”

2/ Dopis

„Bydlí tady Alek Ramsay, paní?” zeptal se jakýsi člověk malé zavalité ženy, která právě scházela ze schůdků na verandě domu ve Flushingu.

„Ale ano,” odpověděla paní a přehodila si nákupní tašku přes ruku. „Jenže není zrovna teď doma,” dodala.

„Mám pro něj zvláštní dodávku,” vysvětloval posel a podával velkou hnědou obálku.

„Podepíšu to za něj,” navrhla paní.

„Jste jeho žena?”

„Ne, matka,” usmála se paní Ramsayová.

„Promiňte,” usmál se posel omluvně a přidržel knihu k podpisu. „Jen jsem se musel přesvědčit, však to znáte. Přece to teď neztratím, když to sem došlo až z…” Odmlčel se a podržel si obálku před očima. „Z Arábie,” usoudil. „Od nějakého Abu Já Kub ben Ishaka. To je ale jméno!”

Jakmile paní Ramsayová jméno uslyšela, přestala se usmívat. Muž obálku předal a zeptal se: „Děje se něco, paní?”

„Nic,” odpověděla s pohledem upřeným na obálku, „vůbec nic.” Obrátila se čelem k domu a dodala: „Děkuji vám za doručení. Opravdu děkuji.”

Pomalu se vrátila na verandu a na obálku se už ani nepodívala.

Vystoupila po schůdcích, popošla ke stolku vedle závěsné sítě a opatrně na něj obálku položila. Chvilku tiše postála na místě, pak se otočila a znovu se vydala, kam měla namířeno.

Když míjela prosklené vchodové dveře, objevil se za nimi chlupatý hnědý psík a prosil, aby ho pustila ven. Opřel se napnutýma nohama o dveře a vrážel do nich čumákem.

Paní Ramsayová se usmála, otevřela mu dveře, a když vyběhl ven, řekla mu: „Tak jo, Sebastiáne, najdi Aleka a řekni mu, že to tu má. Čeká na tenhle dopis už dlouho.”

Dívala se za psem, jak seběhl ze schodů a utíká předzahrádkou. Potom se vydala na nákup.

Sebastián pelášil, co mu krátké nohy stačily. Přeběhl ulici a zastavil se až před kovovým tyčkovým plotem, za nímž leželo pole. Vrátil se pár metrů až tam, kde byl jeden železný prut u země ohnutý. Lehce prostrčil hlavu, ale pak uvízl za břicho. Na chvilku se zastavil napůl uvnitř, napůl ještě venku. Stočil oči ke staré stáji, která stála uprostřed pole o pár set metrů dál. S funěním se protlačil mezi sloupky, zaštěkl, rozběhl se po štěrkové cestě a upaloval ke stáji.

Jakmile k ní však dorazil, zastavil na místě a nastražil uši. Z jednoho boxu se ozvalo krátké zařehtání. Pes se rozběhl a měkce přitom došlapoval na dřevěnou podlahu. Dveře do boxu byly otevřené, a tak bez váhání vběhl dovnitř.

Starý šedivý koník s prohnutým hřbetem vyndal hlavu z krmení, sklonil hlavu a nedůvěřivě zavětřil.

Pes se rozběhl po měkké slámě mezi zadníma nohama koně a pod uvolněným podbřišním řemenem. Vypadalo to, že se pohybuje po známém teritoriu. Došel až k velké hlavě a nastrčil koni čumák k hlavě. Šedák zařehtal, vrátil se ke svému krmení a dál drtil oves mezi zuby.

Pes chvíli jen tiše stál a poslouchal. Potom vyběhl z boxu a utíkal podél řady prázdných boxů do zadního rohu stáje. Nakonec dorazil k místnosti, skočil dovnitř, čenichal a rozhlížel se bystrýma očkama.

Zezadu se ozvalo: „Á, to je Sebastián. Pod’ sem, pod’ k Tonymu.”

Pes přiběhl k muži, který seděl na židli a na klíně držel dlouhé kožené řemínky. Sebastián mu opřel přední packy o koleno a nechal se podrbat na hlavě.

„Todle se nám líbí, žejo?” smál se Tony. „Dneska je nám jak zamlada, co? Si, Sebastian!” Drbal psa za ušima. „Jakpak to, že má takový štěně takový dlouhý uši, co, Sebastian? Možná je v tobě trošku toho honícího psa, ne?”

Pes zaštěkal, podíval se do kouta a zase na Tonyho. Pak rychle vyrazil z místnosti, proběhl kolem prázdných boxů a už byl zase venku.

V jasném slunci se zarazil, jako by si nebyl jistý, kterým směrem se pustit. Otočil hlavu a podíval se přes ulici na malý hnědý dům, odkud přiběhl. Pak se zahleděl opačným směrem - na zelenou pastvinu, která přiléhala ke stáji. Sledoval očima dřevěné oplocení až k dolíku na jižní straně louky. Bez dalšího váhání vyrazil k dřevěné bráně, podklouzl pod nejnižším prknem a už upaloval k údolíčku.

Na okraji se zastavil, zaštěkal a zuřivě zavrtěl zdviženým ocasem. A potom už pádil z kopce k chlapci, který seděl na trávě, a s radostí se na něj vrhl.

Alek Ramsay popadl psíka, který hledal dlouhým jazykem jeho obličej. Převrátil ho na záda a držel ho mezi koleny. Pes se nejprve snažil vykroutit, ale když ho Alek začal drbat na břiše, uvolnil se.

„Ahoj, Sebíku,” usmál se Alek. „Jakto že jsi venku? Teď je na tebe moc horko. Přece nechceš být zase nemocný.” Sebastián na to nic, jen natáhl krk dozadu a nechal se dál drbat.

Chvíli tak zůstali, pes byl v chlapcově náruči spokojený. Alek ho hladil a pohled mu často zabloudil přes vysokou nepokosenou trávu do hustého podrostu na spodním konci doliny. Teď tam rostly bodláky, spousta bodláků. Než se tam bude moct pást jeho kůň tak jako dřív Black, bude muset udělat plot. Zamračil se. Uvidí vůbec někdy svého koně běhat po téhle pastvině? Splní Abu Já Kub ben Ishak slib a pošle mu první hříbě Blacka neboli Shetana, jak mu říkali v Arábii? V arabštině to znamenalo ďábel. Black ale nebyl žádný ďábel…, rozhodně ne ve vztahu k Alekovi.

Od chvíle, kdy Alek opustil Arábii a černého hřebce, už uplynula řada měsíců a od Abu Já Kub ben Ishaka nepřišla za tu dobu žádná zpráva. Šejk však koně slíbil a Alek nevěřil, že by arabský náčelník nedodržel své slovo.

Alek pohnul koleny a pes se zavrtěl. „Tak pojď, Sebíku,” řekl chlapec. „Radši půjdem.” Než vstal, zvedl psa a postavil mu tlapky na zem.

Chlapec měl vypracovaná široká ramena, hrudník a paže. Potom se jeho postava zužovala do útlého pasu a štíhlých nohou.

Kráčel přes pastvinu se Sebastiánem v patách a očima prozkoumával stáj. Chtěl se pozdravit s Tonym, pouličním prodavačem, kterého už pár dní neviděl. Touto dobou se tu většinou se svým starým koníkem Napoleonem objevoval.

Z oblohy pálilo srpnové slunce a Alek se potil. Pot mu pomalu kapal z čela a stékal dolů po tvářích a přes vysoké lícní kosti. Otřel se rukou a přejel předloktím přes čelo. Odhrnul si z očí zcuchané zrzavé vlasy.

Když došel ke stáji a vstoupil dovnitř, uviděl Napoleona. Šedivý koník přehodil hlavu přes dveře boxu a zařehtal. Alek ho pohladil po měkkém chřípí, vytáhl z kapsy manšestráků pár kostek cukru a nabídl mu je. Najednou se tichem rozlehl mohutný Tonyho hlas: “To-re-a-do-re… dada… dada… da. Toreador! Toreador!”

Alek se usmál. Tony tu určitě je. Naposledy poplácal Napoleona a vydal se do sedlárny vzadu ve stáji. Sebastián tiše našlapoval za ním.

„Ahoj, Tony,” pozdravil Alek. „Leštíš, leštíš?”

„Ahoj, Alek. Si, pěkně to Napoleonovi nablejskám. Ale už jsem hotovej.” Tony vstal ze židle a pověsil Napoleonův postroj na dřevěný kolík na zdi. Potom se zadíval jasnýma černýma očima na lehkou závodní uzdu, která visela vedle postroje. Dotkl se měkké naleštěné kůže. „Udržuješ ji ve skvělým stavu, viď, Aleku?” optal se kamaráda, ani neotočil hlavu.

„Nemá smysl nechat ji zničit,” odpověděl Alek. „Je to dobrá uzda.”

Tony se na chvíli odmlčel, než znovu promluvil. „Ten člověk… jak se jmenuje… Abu… neozval se ti?”

„Abu Ishak?”

„Si, to je on,” přisvědčil Tony a pokyvoval hlavou.

„Ne,” odpověděl Alek. „Neozval se.”

„Myslíš, že ti pošle koně, jak ti sliboval, když jsi od něj odjížděl?”

Alek se posadil na Tonyho židli, přejel rukou Sebastiánovi po hřbetě a pak tiše řekl: „Myslím, že ano, Tony.”

„Jestli ne, tak je to pěknej lhář,” namítl Tony rozhněvaně. „Přece ses mu dobře postaral o toho velikýho Blacka, když si myslel, že se mu kůň dávno utopil, ne? A pak si ten Arab po jaký době přijede, řekne tvýmu Blackovi: ,Jdeme,’ a klidně si odjedou.”

„Ale Black mu patřil, Tony.”

Drobný prodavač vstal a podíval se černýma očima na Aleka. „Ale velikej Black patřil i tobě, Alek. Jeho srdce patřilo tobě. To rozhoduje, a ne nějaký papíry!”

„No jo, Tony,” řekl Alek rezignovaně. „Patřil mi a já ho miloval. Ale i kdybych ho mohl mít, jsem radši, že je v Arábii než tady. Je tam doma a je tam šťastnější. Alek se podíval Tonymu do očí. „Abu Ishak je dobrý člověk, Tony. Miluje Blacka tak jako já. A dokáže s ním přivést na svět další koně stejně skvělé jako Black. To bych já nemohl, Tony… Šlechtit koně stojí moc peněz.” Alek se na pár vteřin odmlčel a pak dodal: „Takhle je to lepší…, vím, že je.”

Tony několik minut uvažoval, než se ozval: „A ty jsi jel za Abu Ishakem do jeho země a vyhrál jsi mu ten velkej dostih a on ti za to slíbil jednoho z těch krásnejch koní. Je to tak?”

„Ano,” připustil Alek a pořád se díval na Sebastiána. „Řekl, že mi pošle první Blackovo hříbě. „A pak polohlasem dodal spíš pro sebe: „Hřebečka nebo klisničku… Jsem zvědavý, co to bude.”

„Slyšel Henry, jak ti to Abu slibuje?” zeptal se Tony.

„Ne, Tony, ale já jsem mu to řekl cestou domů z Arábie.” Usmál se a pokračoval: „Žádní svědci, Tony, jestli myslíš na tohle. A stejně neexistuje nic, co by Abu Ishaka donutilo dát mi první hříbě. Záleží jen na něm… na jeho slibu.” A jako by chtěl změnit téma, řekl: „Psali jsme si s Henrym. Zdá se, že se mu práce líbí.”

„To sem rád,” přiznal Tony. „Už zas trénuje dostihový koně, ne?”

„Pracuje v Kalifornii pro Petra Boldta, který má jednu z nejlepších dostihových stájí v zemi. Nabídl Henrymu práci brzy po tom, co jsme se vrátili z Arábie. Skvělá příležitost!”

„Jsem rád, že je šťastný, Aleku,” zasmál se Tony. „Když jsou starý chlapi jako já nebo Henry šťastný, dokážou držet krok s mladejma.” Tony vzal černý pomačkaný klobouk a vyrazil ke dveřím. „A ty budeš taky šťastnej, Alek, až ten koník přijede. Si, přijede, tak jak jsi řek. Jsem si jistej jako ty.”

„Dík, Tony.” Aleka kamarádovo povzbuzení potěšilo. Usmál se a potom oba vyšli ze stáje.

Rozešli se před železnou bránou. Alek se díval za Tonym, jak se belhá po ulici lemované stromy, a potom následoval Sebastiána domů. Kéž by měl takovou jistotu o platnosti Abu Já Kub ben Ishakova slova, jak to naznačil Tonymu před chvílí. Považoval šejka za svého přítele, to ano, a věřil mu, když mu tenkrát v Arábii řekl: „První Blackovo hříbě bude tvoje, Aleku, a pošlu ti ho!” Jak dobře si šejkova slova zapamatoval! Kolik snů, nadějí a plánů na nich založil! Díky nim opustil Arábii mnohem snáze, protože věděl, že zanedlouho dostane koně, jehož žilami bude proudit krev velikého černého hřebce. A tento koník bude jeho, jenom jeho. Bude ho moct milovat.

Vychovávat a trénovat pro dostihy. V duchu s ním už zajel miliony dostihů a prolétl kolem všech dostihových králů, kteří se užuž blížili k cíli.

O snech a plánech věděl jen Henry. Probrali je spolu cestou z Arábie a řadu měsíců si už o nich dopisovali. Oči starého trenéra zářily stejně jako jeho, když o budoucím koníkovi mluvili. Poslední dobou však chodily dopisy čím dál řidčeji. Alek si uvědomoval, že Henry má hodně práce, protože Boldt má nejvíc závodních koní v zemi a loni s nimi vyhrál v nejvyšších soutěžích. Ano, řekl si Alek, když přicházel k verandě, Henry má taky jinou práci než psát mu dopisy, i když byl „jen jedním ze čtyř trenérů”, jak s oblibou psával. Pro Henryho to byla báječná příležitost, že dostal u Boldta práci. Každý by po ní rád skočil. Přesto však Henry Alekovi chyběl.

Jakmile chlapec dorazil na verandu, hupnul do závěsné sítě a Sebastián za ním. Alek věděl, že maminka šla na nákupy a táta se z práce nevrátí dřív než za hodinu. Může si tedy v klidu zase přemýšlet o svém koni a plánovat…

Vtom zahlédl na stolečku obálku opřenou o vázu. Když odcházel z domu, ještě tam neležela. Vstal, došel ke stolku a zvedl dopis. Písmo se mu na okamžik zamlžilo před očima, potom si znovu přečetl jméno i zpáteční adresu.

Pomalu se vrátil k síti a posadil se do ní. Sebastián si mu skočil na klín a zakňučel. Alek mu odstrčil hlavu stranou, rychle roztrhl obálku a vytáhl z ní několik papírů. Na prvním poznal povědomé písmo Abu Ishaka.

Arábie

15. července

Milý Aleku,

jak jsem slíbil, posílám ti prvorozené hříbě Shetana, tvého Blacka. Nalodí se na parník Královna Indie, který má vyplout 30. července a dorazit do New Yorku 28. srpna. Přikládám všechny potřebné doklady, převod vlastnických práv, registraci v Plemenné knize Arábie a doklad, na který ti koně v New Yorku vydají. Je to hřebeček, Aleku, černý jako jeho otec až na malý bílý kosočtverec na čele. Alláh ať je při tobě a ať tě hřebeček miluje stejně jako jeho otec. S láskou tě zdraví

Abu Já Kub ben Ishak

Než Alek dočetl, zalily se mu oči slzami. Když si pomyslel, že pochyboval o šejkových slovech! Četl si další dokumenty a Sebastián kňučel, aby přilákal pánovu pozornost. Alek ho automaticky poplácal po zádech. Ano, všechno v pořádku, tak jak to Abu Ishak píše. Všechny doklady, které potřebuje, aby prokázal, že je hřebeček jeho. Všechno tak, jak to s Henrym plánovali. A to byl teprve začátek!

Alek najednou vyskočil ze sítě a vykřikl tak hlasitě, až se Sebastián lekl, začal vrčet a hledal nepřítele. Když žádného nenašel, seskočil na zem a běžel za Alekem.

Chlapec rozrazil přední dveře, pak se otočil, pleskl psa po zadku a křikl: „Tak budeš mít kamaráda, Sebíku! Opravdovýho kamaráda!”

Vběhli oba dovnitř a potom po schodech do velké ložnice. Alek si pospíšil ke stolu, popadl pero a dopisní papír. Než začal, podíval se z okna a zastavil se pohledem na staré stáji a rozvlněné zelené pastvině. Zanedlouho se tam bude pást jeho koník a starý Napoleon získá nového souseda ve vedlejším boxu! Abu Ishak píše, že loď přijede osmadvacátého. Osmadvacátého! A dneska je třiadvacátého!

Alek si chvatně přitáhl papír a rozepsal se. „Milý Henry…”

3/ Zlověstné oči

Alekova matka tiše stála na verandě a sledovala, jak manžel se synem nasedají do tmavého auta zaparkovaného u chodníku. Na chvilku jí pohled zabloudil přes ulici na nedalekou stáj a zelený výběh, a když naskočil motor, zadívala se zase na auto.

Měla strach. Strach z toho, co s sebou tenhle nový kůň přinese. Alek se díky koni, svému koni, už dvakrát v životě dostal do situací, jaké zažil málokdo. Do situací dobrodružných a vzrušujících. Pro ni a pro Alekova otce však znamenaly dlouhé měsíce obav a starostí.

Zavřela oči a vzpomněla si, o čem dnes ráno s manželem v posteli mluvili. „Jeho kůň pro něj znamená celý svět, Bello,” vysvětloval jí manžel. „Nemůžeme mu ho odepřít. Neměli bychom se o to ani snažit.” A potom dokonce zaslechla v manželově hlase stopu hrdosti. „Vzpomínáš si, jak si ho ten veliký černý hřebec zamiloval, Bello? Henry říkal, že v životě nic podobného neviděl. A jak na něm Alek uměl jezdit! Páni, žádný jiný zkrocený kůň by se vedle těch druhých dvou nepostavil! Alek mu na hřbetě úplně vyrostl, Bello… Úplně vyrostl, dospěl.” Pak se k ní manžel otočil, a když viděl, že má strach, vzal ji za ruku, poplácal ji a řekl: „Tentokrát se však není čeho bát, Bello. Dneska dostane poníka…, poníka, z kterého se budeme těšit stejně jako ze Sebastiána.”

Bella stála a dívala se za odjíždějícím autem. Ano, říkala si, teď je to poník, ale zanedlouho z něj vyroste normální velký kůň. A pořád mu bude žilami kolovat krev divokého černého hřebce.

Blížili se na roh ulice a Alekův pohled sklouzl z otcova dlouhého štíhlého obličeje na Sebastiána, který seděl mezi nimi. Objal ho kolem krku.

„Maminka se trochu bojí, Aleku.”

„Hm, já vím, tati. Ale vážně není proč.”

„Přesně to jsem jí řekl, ale znáš matky.” Pan Ramsay ztlumil hlas a tónem, kterým si mezi sebou povídají chlapi, dodal: „Za posledních pár let jsi zažil dobrodružství, že by ti mohlo stačit na celý život, Aleku. Tak to s tímhle poníkem nepřeháněj, ano? Určitě si s ním užiješ spoustu zábavy. A až trochu povyroste, můžeš s ním jezdit na dlouhé pomalé vyjížďky do parku. Jsou tam pěkné trasy…, ale počítám, že o nich víš.” Sebastián zakňučel a Alekův otec ho jednou rukou poplácal. „Můžeš si z něj udělat kamaráda, tak jako ze Sebíka.”

Poník…, pomalé vyjížďky v parku! Alek v duchu uvažoval, co by asi otec říkal plánům, které udělali s Henrym. Vycvičit černého hřebečka pro dostihy!

„Ale nemysli si, Aleku,” rozváděl otec myšlenku dál, „že ti chci organizovat život. Už jsi dost starý, abys věděl, co chceš, a aby sis to sám naplánoval. Myslím, že ti nemusím říkat, jak jsme na tebe s maminkou pyšní, že se o sebe dokážeš postarat.”

„Ano, tati,” zareagoval Alek tiše.

„Ne že bych předpokládal, že tenhle poník přinese nějaké problémy,” usmál se otec. „Po tom, jak jsi zvládl jeho otce.”

Alek mlčel a otec se ozval až za hodnou chvíli. „Bude náklaďák určitě na molu, Aleku? Všechno jsi chtěl zařizovat sám.”

„Ano, tati, bude tam.”

„Kolik tě to bude stát?”

„Pětadvacet…,” odpověděl Alek váhavě.

„Hmmm…, docela dost, ne? Vydal jsi všechny ušetřené peníze?”

„Ne, ještě mi hodně zbývá. Můžu koupit krmení i zaplatit paní Daileyové.”

„Paní Daileyové?”

„Ale tati,” usmál se Alek, „neříkej, že jsi zapomněl… Henryho žena… bydlí v tom velkém domě se stájí a pastvinou na konci ulice.”

„Ale jistě! Asi stárnu, Aleku,” řekl pan Ramsay se smíchem. „Když o tom tak přemýšlím, vytýká mi tvoje matka poslední dobou zapomnětlivost docela často.” Chvíli jel mlčky a pak dodal: „Myslím, že by ti paní Daileyová nemusela nic počítat, když si Henry dost vydělá na pobřeží a ona má podnájemníky.”

„Nic nechtěla,” přiznal Alek, „ale říkal jsem si, že budu mít lepší pocit, když jí něco málo zaplatím.” Potom tiše podotkl: „Kdyby tu byl Henry, bylo by to jiné.”

„Psal jsi Henrymu, že vezou poníka?” zeptal se otec a obrátil se na Aleka.

„Ano. Hned ten den, co přišel dopis od Abu Ishaka.” Alek si pohrával s ušima spícího Sebastiána.

„Neodpověděl?”

Alek zavrtěl hlavou a s předstíranou lehkostí řekl: „Nejspíš musí mít spoustu práce.” Pak se zadíval postranním okénkem ven a pozoroval hustý provoz na newyorských ulicích. Je to divné, že Henry neodpověděl, napadlo ho. Divné, protože příjezd hřebečka oba netrpělivě očekávali. Měl to být začátek dlouhé a namáhavé dřiny, která je měla přivést na závodiště. A i když měl Henry hrozně moc práce, mohl alespoň napsat krátký vzkaz nebo poslat telegram. Alek nemohl uvěřit, že by Henry úplně zapomněl na všechno, co si spolu naplánovali, i když teď pracoval pro Boldta a trénoval ty nejlepší koně v zemi.

Jeli po silnici, která se táhla podél Východní řeky, a Alek věděl, že za pár minut dorazí k molu.

Sebastián se vzbudil, zvedl hlavu a vyskočil z Alekova klínu. Pan Ramsay si ho přitáhl blíž k sobě a pes se zas klidně usadil.

Sebastián přilnul nejvíc k tátovi, pomyslil si Alek. Byl to právě on, s kým jednoho večera přišel k nim domů. Alek se usmál, když si vzpomněl, jak v místních novinách uveřejnili ve Ztrátách a nálezech inzerát a jak táta celou dobu doufal, že se nikdo nepřihlásí. A opravdu se nikdo neozval a Sebastián byl teď jejich pes.

Pan Ramsay zpomalil a řekl: „Budeme na místě, Aleku. Přístaviště číslo šest, viď?”

Alek přikývl a sledoval očima čísla na dlouhých, špinavě bílých skladištích, která se táhla zpátky k Východní řece. Přístaviště číslo devět…, osm…, sedm…, šest. Tady, přímo před nimi. Pan Ramsay zajel k obrubníku a auto zpomalilo. Alekovi se stáhl napětím žaludek a nervózně stiskl zuby. Chtěl vystoupit, ale zarazil se v poloviční cestě a chytil Sebastiána do náruče. „Nenecháme ho v autě, tati?”

„Ne,” zavrtěl otec hlavou, raději ne. Nemůžu zamknout, včera se mi pokazil zámek. Radši ho vezmu na vodítko. Nechci, aby ho někdo ukradl.”

Za pár minut už rázovali ke skladišti označenému jako přístaviště číslo šest. Sebastián škubal za vodítko.

Alek popoběhl, aby držel krok s otcem, a cestou si sáhl na kapsu u kalhot. Zkontroloval obálku s doklady, na něž mu hřebečka vydají. Když dorazili k obrovskému vjezdu do skladiště, drželi se po levé straně, aby se vyhnuli dlouhé šňůře nákladních aut, která vedle nich rachotila dovnitř pro náklad. „Nejspíš už připlouvá,” křikl Alek vzrušeně a zrychlil, až předběhl otce, který teď nesl Sebastiána v náručí, aby se nepřipletl pod kola.

Byli už téměř na konci haly a Alek uviděl dodávku, kterou si v přístavišti pronajal.

„Tak alespoň dodávka je tady,” překřikoval otec rachot nákladní dopravy, když mu Alek ukázal na jejich auto.

Z otevřeného konce skladiště měli dobrý výhled na řeku a už také uviděli Královnu Indie, jak se pomalu blíží. Sebastián zaštěkal, otec ho postavil a držel na vodítku. „Než ji remorkéry dotlačí ke skladišti, bude to chvíli trvat,” řekl Alekovi. „Jsou tam zrádné proudy.”

Alek na to nic neřekl, ale jak tak pozoroval malý parník hluboko ponořený do vody, jehož nákladový prostor byl plný orientálního zboží, zase se mu stáhl žaludek. Někde v podpalubí byl jeho kůň, Blackův syn!

A potom se najednou mezi řevem motorů a pokřikem skladníků ozval výkřik: „Haló, Aleku!” Otočil se na podpatku. Ze změti lidí vyběhl podsaditý muž. Krátké nohy do „o” vypadaly, že se musí pod váhou rozložitého hrudníku a ramen složit.

„Henry!” zvolal Alek co nejhlasitěji, roztáhl obličej do širokého úsměvu a rozběhl se kamarádovi naproti.

Pan Ramsay musel pevně chytit vodítko, aby se mu Sebastián nevytrhl a neutíkal za Alekem. Chlapec s Henrym si padli do náručí. Takhle to asi Alek chtěl, pomyslel si otec. Oba přátelé se zase sešli. Byli si tak podobní…, dokonce i ty nohy měli oba do „o”. Poutalo je k sobě něco možná ještě silnějšího než pokrevní příbuznost - vášnivá láska ke koním a zvlášť k jednomu z nich - k Blackovi. Ano, napadlo pana Ramsayho, byli jako otec a syn, jak tam tak stáli v objetí. A potom se vydali k němu a vysoký štíhlý muž nechal Sebastiána, aby ho táhl.

„Henry,” usmál se pan Ramsay a potřásl si se zavalitým trenérem rukou, „jsem opravdu rád, že jste tady.”

„Tohle bych si nenechal ujít ani zanic, pane Ramsay,” řekl Henry a taky se usmál. „Přiletěl jsem asi před hodinou a volal jsem k vám. Paní Ramsayová mi řekla, že jste odjeli k přístavišti, a taky všechno, co jsem potřeboval vědět. Takže jsem si to hasil rovnou sem.” Henry si otřel kapesníkem opálený obličej, sundal si pomačkaný klobouk a ovíval se jím. „Je tu větší horko než na západě,” řekl, sklonil se a poplácal Sebastiána, který stál vedle Aleka. „To je tvůj, Aleku?”

„Tátův a můj,” odpověděl Alek. „Jmenuje se Sebastián.”

„Roztomilej pes,” řekl Henry a pohrával si se Sebastiánovýma dlouhýma ušima. „Je to pěkná směska, že jo?” Usmál se a potom se zadíval na Královnu Indie, která se pomalu sunula ke skladišti. Pohledem se setkal s Alekem. Ani jeden z nich nepromluvil, ale oběma bylo jasné, nač ten druhý myslí.

„Doklady znějí na tebe?” optal se nakonec Henry. „Máš dodací list?”

Alek přikývl. „Všechno zařízeno, Henry.” Odmlčel se, ale nespouštěl oči ze svého přítele. „A doma mám registraci.” Asi tak vteřinku nebo dvě uvažoval, jestli bude chtít Henry uskutečnit jejich společný plán a vytrénovat hřebečka pro dostihy. Henry teď měl náročnou práci a vydělával hodně peněz. Alek rozpačitě přešlápl z nohy na nohu.

Potom se v Henryho pevných šedých očích objevil pohled, na nějž Alek čekal. „Jsem rád, že je to hřebec, Aleku. Snad bude jako on”

„To byste možná chtěl příliš,” komentoval Henryho poznámku Alekův otec.

Henry se na něj podíval a potom na Aleka. Vyměnili si pohled, který se zrodil z dlouhého spojenectví a ze vzájemného pochopení. „Chtěl jsem říct, pane Ramsay,” řekl trenér a pohlédl na vysokého muže, který se nad ním tyčil, „že doufám, že bude mít stejně dokonale stavěnou figuru jako jeho otec.”

„Já přesně vím, jaks to myslel, Henry,” prohlásil pan Ramsay tiše.

Alek se podíval na otce. Z obličeje vyčetl jisté napětí, které tam dřív nebylo, ale táta se nezlobil, to Alek poznal podle jeho pohledu. Nedíval se na něj přísně. Tušil snad, co s Henrym chystají? Alek mu o tom chtěl povědět, ale až přijde ta pravá chvíle. Rozhodně ne dřív než za několik měsíců…, až si bude jistý, že je Blackův syn připravený pro dostih.

„Nijak ti nevyčítám, Henry, že doufáš, že se tenhle kůň bude podobat svému otci,” ozval se znovu pan Ramsay a pohlédl i na Aleka. „Oba vás chápu, ale jen bych byl rád, kdyby neměl toho divokého nezkrotného ducha jako Black.”

„Žádný strachy, pane Ramsay,” zasmál se Henry. „Nesmíte zapomínat, že Black byl dospělej hřebec, když ho Alek získal. A nikdy ho nikdo pořádně nezkrotil… a ani nezkrotí, jestli chcete něco vědět. Všechny nás toleroval jen proto, že miloval Aleka.”

Henry se odmlčel a kývl hlavou směrem ke Královně Indie, která se blížila k přístavišti. „Tenhle nebude zdaleka takový jako Black, pane Ramsay. Výchova a zkrocení tohohle hřebečka, to nebude nic takovýho jako s Blackem, nebo jak jste možná slyšel o divokých koních při rodeu nebo tak. Mně můžete věřit, prožil jsem si to. Kdepak, s tímhle nebudou žádný potíže, pane Ramsay.” Henry se s jistotou zašklebil a dodal: „Uvidíte, takovejhle koník je vychovanej tak, aby věděl, že člověk je jeho přítel. Většinou stačí, když ho vedete pevnou rukou a jste na něj hodnej. Pak má k člověku důvěru a udělá skoro všechno, co se po něm chce. Tenhle Boldt, jak pro něj dělám, má stádečko hříbat. Staráme se o ně. Některý mají samozřejmě svoji hlavu, některý jsou trochu podlý, ale jde to s nima dobře. Než z nich vyrostou ročci, budou pěkně poslouchat.”

„Chápu, co chceš říct, Henry,” přitakal pan Ramsay, když trenér skončil, „a doufám, že máš pravdu. Jen nemůžu zapomenout, jak se Black dokázal někdy rozohnit a rozdivočet.”

„Oheň měl v sobě z doby, kdy běhal volně po poušti,” připomněl Henry.

„Ale je to oheň, který může zdědit i syn, který se na poušti narodil.”

„Ano,” usmál se Henry nad neústupností pana Ramsayho, „ale Blackův syn bude vychovávaný tak, aby věděl, že člověk je jeho přítel. Volnost pouště nikdy nepozná,” ukončil rozhovor.

Alek se během výměny názorů díval z otce na Henryho a zpátky. V tom, co říkal táta, bylo kus pravdy a Henry to taky věděl, ale nejspíš si myslel, že v dané chvíli není nutné vzbuzovat nějaké přehnané obavy. Hřebeček, v němž koluje Blackova krev, jim může dát pořádně zabrat. Alek však věděl, že když s ním budou správně zacházet a když na něj budu laskaví, poddá se to. Tak jak Henry řekl.

Tupá příď Královny Indie přirazila k dřevěnému obití přístaviště a Alek spolu s ostatními sledoval, jak se sune podél skladiště. Viděli otevřené dveře nákladového prostoru a u něj skupinku mužů v modrých džínsech.

„Raději půjdeme do skladiště,” řekl Alek a na hlase bylo znát, jak je napjatý. „Vyvedou ho tamtěmi dveřmi z podpalubí.”

Pan Ramsay s Henrym následovali Aleka dovnitř. Sebastián táhl svého pána. Asi v polovině skladu se Alek rozběhl k úředníkovi, který stál u brány pro vykládku zboží.

„Raději ho necháme, Henry,” poznamenal pan Ramsay.

Henry přikývl a oba pomalu prošli mezi dvěma zaparkovanými náklaďáky k plotu skladiště. Kousek od nich se opíral začernalý trup nákladní lodě o dřevěné molo. Dveře nákladového prostoru se otevřely a loď se zastavila. Přístavní dělníci ji pevně přivázali lany k molu.

Henry sledoval dělníky, jak běží přes můstek do podpalubí a za chvíli už tlačí a nosí náklad ven. Teď už to nebude dlouho trvat, pomyslel si. Zadíval se podél plotu a uviděl Aleka, jak taky pozoruje dveře z podpalubí.

„Za chvilku půjde, Morgane! Jestli ho chceš vidět, tak si radši pospěš!” křičel kdosi seshora.

Henry mrkl na palubu a u zábradlí uviděl člověka v montérkách od kolomazi. I na obličeji měl šmouhy, které jistě pocházely z kotelny parníku. Za moment se k němu přidal další strojník a oba se důkladně nahnuli přes okraj, aby dobře viděli na dveře z podpalubí.

„Harrity,” slyšel Henry říkat druhého, „podle toho, co jsem slyšel, budou těžko shánět někoho, kdo by ho dostal ven. Celou cestu s ním byly jen samý starosti. Pěknej ďábel, tohle hříbě. Já říkám, že si ho měli v tý Arábii nechat.”

Henry se neklidně zadíval na dveře z podpalubí, pak zase na oba strojníky. Obrátil se na pana Ramsayho, ale ten buď rozhovor neslyšel, anebo mu unikl jeho smysl. „Myslím, že se projdu dolů a podívám se, jak na tom Alek je,” řekl Henry.

„Dobře, Henry,” souhlasil pan Ramsay. „To je dobrý nápad. Zůstanu tady se Sebastiánem a sejdeme se u dodávky.”

Jakmile se Henry protáhl kolem zaparkovaných náklaďáků, zrychlil. Jestli budou s hřebečkem nějaké problémy, rozhodně chce Alekovi pomoct. Nestálo by za to, aby koník udělal na pana Ramsayho hned na začátku špatný dojem. Ne ne, to by nebylo dobře.

A pak se najednou všechno sběhlo velice rychle. Až moc rychle pro Henryho. Pořád se ještě proplétal mezi auty, když zahlédl, jak Alek proběhl kolem úředníka u vrat a letí k můstku. A zároveň zaslechl krátké vysoké zaržání, zlověstnou kopii zvuku, který už znal…, skřek, jakým Black vyzýval na souboj celý svět! Henry trhl hlavou směrem ke dveřím z podpalubí a uviděl černé hříbě, jak stojí napůl ještě uvnitř, napůl už venku. Muž v modré kombinéze, který koně držel, pustil provazy, protože se polekal, a teď couval po můstku zpátky, aby unikl hřebečkovým kopytům.

„Blázen!” zamumlal Henry „Proč ho nepřitáhne nakrátko a nevezme ho za hlavu? Takový mládě přece nemůže nikomu ublížit!”

Henry poznal, že se koník bojí. A všiml si i dalších věcí a v očích mu zasvítily jiskřičky. Tenhle hřebeček je opravdu Blackův syn! Černý jako uhel! Přesně jako jeho otec, až na bílou skvrnku na čele. Z dálky vypadá jako diamant. Koník má taky všechny znaky dobrého hříběte. Pánové, tohle bude tedy něco - sledovat vývoj takového hřebce!

Muž s provazem teď nehnutě stál. Bál se stejně jako hříbě a provaz mezi nimi byl napnutý. Hřebeček obnažil zuby a zakopal do vzduchu předníma nohama. Pak znovu divoce zaržál, zvuk se rozlehl po skladišti a všichni dělníci i řidiči přestali pracovat, aby se podívali, co se děje.

A pak už byl Alek na můstku a rychle postupoval k vyděšenému muži. Když Henry viděl, jak si Alek vzal provaz, přeběhl mu po tváři lehký úsměv. Tak fajn, tohle je přece Alekova záležitost. Však on to zvládne sám. Bez debat. Henry rychle mrkl směrem ke skladišti, kde stál pan Ramsay. Takhle to bylo asi nejlepší. Pan Ramsay možná zapomněl, že jestli je něco, u čeho Alek prostě musel být, pak jsou to koně.

Henry se vrátil pohledem k Alekovi a viděl ho, jak stojí a drží svého koně a jen se na něj dívá. Henry věděl, že spousta lidí kolem si asi říká, že si Alek s koněm taky neporadí a nesvede ho z můstku dolů. Henry však chlapce pozoroval a měl na věc jiný názor. Viděl, že na koně mluví tím tichým hlasem, který vždycky používal na Blacka, když zpanikařil. Takovou situaci Henry už mockrát zažil.

Trvalo to dobrých pět minut a většina lidí, kteří Aleka sledovali, se zase vrátila ke své práci. Pak Henry viděl, jak Alek pomalu jde, pořád pevně drží napnutý provaz a nepřestává na koně mluvit.

Hřebeček divoce zatřepal malou hlavou, a když se k němu Alek přiblížil, sklopil uši. Všechny oči v přístavu se znovu obrátily k Alekovi a koni.

Napětí z Aleka vyprchalo. Věděl přesně, co má dělat. A taky věděl, že takového hřebečka chtěl. Neustále se díval do planoucích očí a tiše říkal: „Jsi jako oheň, kamaráde. Plný žáru, jako on. Jsi můj, kamaráde. Budeme spolu jezdit… ty a já. Využijeme toho tvého žáru a prosvištíme každou dráhou jako blesk. Black na tebe bude pyšný. Uslyší o tobě, kamaráde. Uslyší dusot tvých kopyt, i když je daleko v poušti. Takhle si to bude přát, kamaráde.”

Hřebeček divoce zařičel a postavil se na tenounké zadní nohy. Alek zpozorněl, nechal ho, aby se postavil, a povoloval provaz mezi prsty. Pohupoval se na chodidlech a čekal připravený, dokud hřebeček nezačne klesat. A potom, těsně před tím, než kopyta dopadla zpátky na dřevěný můstek, přiskočil ke koníkově hlavě, až na něj stříkla pěna z černého krku. Rychle popadl ohlávku a přidržel koně nakrátko u malé hlavy.

Henry se zachechtal. Když se na něj vedoucí skladiště, který stál vedle něj, podíval, poznamenal: „Je to jednoduchý, pane. Takhle jednoduchý to je.”

„Ještě ho nemá z můstku dole,” namítl vedoucí.

„To už nic není,” řekl Henry a nespouštěl z Aleka a hřebečka oči. Kdepak, teď už mu bylo jasné, že chlapec nebude mít s koněm žádné potíže. Jen se na něj podívejte! Prostě jen drží to mládě u hlavy a mluví do něj ostošest. Vůbec nezáleží na tom, co mu říká, jen když pořád mluví tím tichým uklidňujícím hlasem. Ták! Už měl koně nohama na prknech a přiměl ho k pohybu. Henry viděl, že ho drží dobře. Koník musel sejít dolů. Nikam jinam jít nemohl. „Vidíte,” obrátil se na vedoucího přístaviště, když Alek svedl koně z můstku. „Co jsem říkal?”

„No jo,” připustil šéf a mrkl do papírů, které držel v ruce. „Je to jeho kůň, že? Tak snad musí vědět, jak s ním zacházet. Jmenuje se Alek Ramsay, ne?”

Henry přikývl a očima pořád sledoval Aleka s hříbětem, kteří se k němu blížili. Hříbě vyhazovalo zadníma a vůbec dělalo co největší rozruch. Tu a tam vykoplo předníma, ale Henry věděl, že ty nepředstavovaly pro Aleka žádné nebezpečí, pokud zůstane stále těsně u koníkovy hlavy.

Když došli k vratům, řekl šéf skladiště Alekovi: „Projdi s ním, chlapče, a pokračuj dál. Musíme vyložit ještě spoustu nákladu.”

Henry mrkl na Aleka a připojil se k němu.

„Je to on, Henry!” skoro zakřičel Alek. „Je přesně takový, jak jsme si ho vysnili. Vím, že je takový. Cítím to už teď podle toho měkkého chřípí!”

„Jen ho dobře drž,” varoval ho Henry. „Kolem je tolik lomozu a tartasu, že by to splašilo i jinšího koně, natož tohohle. Pojď sem, Aleku, dál od těch náklaďáků.”

Hřebeček se pokusil zase postavit na zadní a kousek Aleka táhl. Chlapec ho však hned zase pevně chytil a zklidnil. Uši měl koník pořád ještě přitisknuté k hlavě a v očích mu plál oheň.

Právě hřebečkovy oči přitahovaly Henryho pozornost čím dál víc. Stále si je cestou prohlížel. Byly menší než Blackovy a dívaly se upřeně, kamenně. Dělaly Henrymu starosti. Byl pyšný na to, že dokázal v životě už mockrát říct podle očí o koni hodně. Co viděl v hřebečkových očích, se mu vůbec nelíbilo. Skrývalo se tam toho hodně… úskočnost, vychytralost, útočnost a… ano, ještě něco tam bylo. Něco, co Henry nedokázal pojmenovat. Jenom to cítil… a to nevěstilo nic dobrého. U žádného koně nic takového dosud neviděl, dokonce ani u Blacka. Zauvažoval, jestli snad nešlo u tohoto hřebce o návrat k divokým předkům…, ke koním, kteří se toulali pouští a neznámými kraji za Rub’al Khálí, k drzým a nemilosrdným zvířatům, která se nebojí lidí ani ostatních zvířat a jedny i druhé divoce a zběsile nenávidí.

Alek napůl pro sebe, napůl Henrymu povídal: „Každý centimetr na něm je z Blacka. Každičký kousek. Bude mít stejně široký hrudník a dlouhý štíhlý krk.” Otočil se na Henryho a nadšeně řekl: „Podívej na ten oblouk, Henry! To je krk! A ta malá hlava! A bude obrovský, až vyroste! Pozná se to podle postavy už teď, Henry. Obrovský! Jako Black!”

Henry mlčel. Možná nebudou mít nakonec tak snadnou práci, jak líčil panu Ramsaymu, pomyslel si… Ty oči něco znamenaly.

Alek odtrhl pohled od černého hřebečka a tázavě se na Henryho podíval. Jeho přítel se tvářil vážně a přemýšlel. Divná věc, že tak mlčí. Tohle je přece Blackův syn! vykřikl Alek skoro nahlas. Jeho kůň! Začátek všeho! Alek se divil. Změnil se snad Henry teď, když byl zase skutečný trenér? Viděl snad tolik Boldtových hřebečků, že ho už žádný další nenadchne? Ale tohle není jen nějaký další hřebeček. Henry to přece musí vědět!

Alek si pozorně prohlížel obličej staršího kamaráda, který šel vedle něj s čelistí vystrčenou jako buldok a se zamračeným čelem. Tak hluboké rýhy mezi obočím u něj Alek ještě neviděl. Něco neklape. Chtěl snad Henry raději pokračovat u Boldta než uskutečnit společně plány s ním a s jeho koněm? Litoval, že podepsal jenom jednoroční smlouvu místo tříleté, kterou mu bohatý majitel závodních koní nabízel? Alek věděl, že Henryho současná smlouva končí za dva měsíce. Tak si to spolu naplánovali - aby byl Henry volný pro případ, že kůň dorazí. Trápil se snad teď kvůli tomu? Chtěl si prodloužit smlouvu s Boldtem a vydělat velké peníze místo původního plánu? Plánu, který by mohl vybouchnout, kdyby hřebeček nebyl tak rychlý jako jeho otec?

Alek se obrátil zpátky ke koni, ale byl napjatý. Koník uskakoval, chtěl se utrhnout, ale chlapec ho držel pevně a znovu ho přiměl k chůzi. Jestli Henry chce změnit plány, nebude mu bránit, pomyslel si Alek. Nějak si koně vychová sám a jednoho dne Boldt, Henry a všichni ostatní uvidí, jak rychle tenhle kůň poběží.

Přiblížili se k dodávce. Alek viděl, že tam na ně čeká otec se Sebastiánem, který se chce utrhnout z vodítka, aby mu mohl běžet naproti. Táta se usmíval, ale bylo vidět, že se musí do úsměvu nutit. Dodávka už měla spuštěnou nákladní rampu a řidič stál vedle ní. Dovede jen koníka po rampě dovnitř a bude to. Dojedou domů, a než se otec naděje, dávno zapomene, co se odehrálo v přístavišti.

„Chceš, abych ti ho pomohl vyvést nahoru, Aleku?” zeptal se Henry.

„Zvládnu to. Dík, Henry.” Alek mluvil stísněným hlasem. Popošel s hříbětem dopředu. Sebastián zaštěkal, zakňučel, zavrtěl ocasem. Chtěl k Alekovi. Koník znovu uskočil a Alekovi bylo jasné, že mu Sebastián zrovna moc nepomáhá. Užuž chtěl otce požádat, aby s ním poodešel od dodávky, když vtom zavál od řeky prudký vítr a prolétl skladištěm. Alek zahlédl, jak se otec rozehnal po klobouku, který mu vítr srazil z hlavy. Klobouk se kutálel po podlaze, otec po něm sáhl oběma rukama a Sebastián byl volný. Vyskočil dopředu a hnal se k Alekovi.

Pak se všechno odehrálo velice rychle. Hřebeček se vzepjal, stočil se stranou, prudce se zhoupl dopředu a kopal přitom ze všech sil malými kopýtky.

Když ho Alek znovu pevně chytil, ležel Sebastián bez hnutí na dřevěné podlaze skladiště.

Otec s Henrym byli hned u něj a táta se sklonil nad štěně. Nakonec vzhlédl k Alekovi. „Ještě dýchá,” řekl stísněným hlasem. „Vezmu ho k veterináři.” A potom se Sebastiánem v náručí odešel.

Alek strnule sledoval, jak se otcova záda rychle vzdalují.

„Myslím, že ho hříbě nenakoplo přímo,” zaslechl Alek říkat Henryho. „Jen ho odhodil stranou. Nejspíš si vyrazil dech. Myslím, že bude v pořádku, Aleku. Neboj.”

„Doufám, že ano, Henry,” odpověděl Alek pomalu. „Byl bych strašně nerad, kdyby se Sebastiánovi něco stalo.”

„Hřebeček je celý poplašený…”

Alek přikývl a podíval se na roztřesené hříbě vedle sebe. „Jeďme odsud,” pronesl Henry. „Tohle není místo pro něj.” Když hřebečka nakládali, prohodil Alek hořce: „Pěkný začátek, Henry.”

„To jo,” přikývl Henry, „…to je tedy pěknej start.”

4/ Satan

Dodávka vyjela ze skladiště a Alek seděl v kabině mezi šoférem a Henrym. Když se podíval dozadu, viděl malým okénkem na černé hříbě. Bylo bezpečně přivázané. Pro tuto chvíli se zdálo být všechno v pořádku.

„Však on se vyvrbí, Aleku. Nedělej si starosti,” řekl Henry.

„Já se ani moc nebojím, Henry,” řekl Alek bez ohlédnutí. „Jen bych si přál, aby nekopl Sebastiána.”

Henry mlčel a Alek se na něj po pár minutách podíval. Starý trenér se pořád ještě něčím trápil. Alek se zahleděl na silnici před sebou. Během jízdy kolem několika bloků domů Alek přemýšlel, jestli má začít s tím, co mu leželo na srdci. Pak se tiše zeptal: „Co práce, Henry? Jaká je?”

„Dobrá, Aleku,” odpověděl Henry bez zaváhání. „Boldt získal tenhle rok pár pěknejch hříbat. Říká, že jsou nejlepší, co kdy měl. Možná má i pravdu, podle toho, jak vypadají.” Potom Alek vycítil, jak do Henryho najednou vjelo nadšení. „Hlavně jeden hřebeček je tam, na kterýho Boldt sází všechno…, šedej hřebeček, syn Boldtova šampióna Meteora. To je ten kůň, kterej vyhrál před pár lety všechny velký sázky. Boldt ho dal na chov a připustil ho k tý skvělý anglický klisně Lady, co koupil za padesát tisíc dolarů. Narodil se šedivěj hřebeček a Boldt by ho neprodal za nic na světě. Už ho dokonce pojmenoval Hrom.”

Když Henry domluvil, Alek mlčel. Bylo to tak, jak si myslel. Henry se nechce vázat na jeho hřebečka. U Boldta má koně, které ho nadchnou, a ještě k tomu dobrý plat. U něj by neměl žádnou mzdu, žádné luxusní stáje, žádné pomocníky, nic… až na Blackova syna! Byly doby, a není to tak dávno, jen pár měsíců, kdy Henry nechtěl nic jiného než černého hřebečka.

„Ale jestli,” ozval se tichým hlasem starý trenér a očima sledoval silnici, „jestli z našeho hříběte vyroste takovej kůň jako jeho otec, porazí Boldtova koně na celý čáře, Aleku. Tím jsem si jistej.”

Z našeho hříběte! Znamená to snad…, mohlo by to znamenat…?

Alek se rychle otočil k Henrymu a poprvé od chvíle, co vyjeli z přístaviště, se mu podíval do očí. „Naše hříbě,” opakoval. „Myslíš to vážně, Henry? Chceš se do toho pustit, tak jak jsme to naplánovali?”

Henry se na něj udiveně podíval a prohlížel si ho. Alek měl napjatý výraz. „Ty sis jako myslel, že nechci, Aleku?” usmál se Henry.

Alek sklopil oči a slyšel, jak se Henry rozchechtal. Potom mu dopadla na kolena Henryho sukovitá ruka. „To by sis musel zjednat všechny policajty z New Yorku, aby mě od toho koně odtáhli. A ani pak by to nebylo nic platný, Aleku.” Chechtal se dál a pokračoval: „Jasně že do toho jdu s tebou. Uděláme z toho hřebečka závodního koně, na kterýho lidi hned tak nezapomenou. Zrovna takovýho, jako byl Black…,” zavzpomínal. „Zrovinka takovýho…”

Alek se obrátil na Henryho a nadšeně halekal: „Dokážeme to, Henry! Spolu, ty a já…, přesně jak jsme to plánovali.”

„Přesně jak jsme plánovali, jasně,” opakoval Henry.

„Ale Boldt a tvoje práce,” vystřízlivěl za chvilku Alek, „vyděláváš velký peníze, Henry…”

„Velký peníze, velký obchody, Aleku. Nelíbí se mi to.” Henry se znovu zadíval na silnici před sebou a potom vážně mluvil dál tak, aby nebylo pochyb o tom, co říká. „A když říkám velký, Aleku, tak to taky myslím. Ne ne, Boldt se rozhodně nedrží při zemi, rozhodně ne. Nazval svou koňskou farmu Ranč matky Lode po zlatým dolu, kterej založil v šestadvacátým. Byl tehda skoro švorcovej. Říká se, že ranč má rozlohu skoro čtyry tisíce hektarů, a slyšel jsem i o osmi tisících.” Henry se podíval na Aleka a dodal: „Musí tam mít víc jak tisíc plnokrevníků. Jednou jsem nakouk do Boldtova katalogu a napočítal jsem jen hřebců padesát a chovnejch klisen šest set… A pak tam máš všechny ty mladší koně, co běhaj po výbězích. Jeden by ani nevěděl, co s tolika koňma dělat… Má víc lidí ke koňům, trenérů a žokejů, než Flushing obyvatel.” Henry se odmlčel a usmál. „Možná ne tak docela,” prohlásil a pozoroval přitom silnici. „Ale je to velký. Velkej byznys pro Boldta… a ještě něco navíc,” dodal potichu. „Už s tím nechci mít nic společnýho.”

Když Henry domluvil, zaslechl Alek dusot kopyt do dřeva. Ohlédl se dozadu okénkem na hřebečka. Ujistil se, že je koník v pořádku, a obrátil se na Henryho. „Jsem rád, Henry. Je to sice ode mě sobecké, ale jsem rád.” Chvíli mlčel a pak pokračoval: „Ty jsi ale přece trénoval koně pro veliké stáje, Henry. Nebyly možná tak veliké jako Boldtovy, ale stejně byly velké.”

Henry dost dlouho nic neříkal, než odpověděl. „Já vím, Aleku,” řekl nakonec. „Někdo by možná řek, že je to tím, že stárnu. A možná je to pravda. Ale možná je to spíš tak, že když jsme spolu trénovali Blacka u mě na dvoře a pak jsem ho viděl, jak si poradil na velkým dostihu v Chicagu a jaks na něm jel zabalenej do jeho hřívy…, tak to jsem získal něco, co má fakt cenu. Jojo, pro takový věci stojí zato žít, Aleku. A teď to zkusíme znovu, že jo?”

„Určitě, Henry.”

„Ještě je tu něco dalšího, Aleku,” řekl starý trenér a tentokrát v jeho hlase zazněl tvrdý, ostrý tón. „Jiný důvod, kvůli kterýmu bych odtud výpad, i kdyby Blackův syn nepřijel. Jde o Boldta… o něho samýho. Je to napůl kůň, Aleku, ale ne takovým způsobem jako ty nebo já nebo spousta dalších lidí, co znám. Boldt chce se všema těma svejma koňma pořád další koně… Všechny, co může dostat, jen když jsou rychlý. Chce je, protože se jich bojí. Má strach, že by některej z nich moh bejt rychlejší než jeho kůň. Poznal jsem to z toho, co jsem viděl, Aleku. Léta se snaží, aby měl nejrychlejší koně světa. S Letící hvězdou dosáhl svého, a teď má šedého hřebečka a říká si, že mu nic nestojí v cestě.” Henry se otočil na Aleka. „Když jsem jako dítě žil na pastvinách, vídal jsem muže jako Boldt. Můj otec viděl víc než já a s řadou těch chlápků se natvrdo střetnul. Ti se nezastaví před ničím, Aleku. Před ničím. Boldt si mě najal, protože věděl, že jsem se zrovna vrátil z Arábie s tebou a s panem Volencem. Myslel si, že mu povím o těch arabských koních, které dal panu Volencovi Abu Ishak. Bojí se těch koní, Aleku, a myslel si, že se přese mě dostane k Volencovi.”

Alek se dobře pamatoval na koně, které Abu Ishak věnoval panu Volencovi, příteli, jenž jim umožnil cestu do Arábie za Blackem. „Byli to pěkní koně,” řekl tiše Alek, „ale s Blackem by závodit nemohli. To věděl i Volence.”

„Samo,” zavrčel Henry, „ ale Volence si myslel, že by je mohl použít v Kentucky na chov a získat něco extra. Řek bych, že se první hříbata už narodila. Ale když už jsme u Boldta - snažil se ze mě celý měsíce dostat něco o Volencovi, a dokonce i o Abu Ishakovi. Ale já mlčel a dělal hloupýho, až ho to přestalo bavit a už mě ani nezdravil. Tak takhle to bylo. Pozdějc jsem zaslech, že se dokonce snažil araby od Volence koupit, a když nechtěl prodat, přísahal, že se pomstí.”

„Sympatickej chlápek,” poznamenal Alek sarkasticky a po chvíli dodal: „Co by asi Boldt dělal, kdyby se dověděl, že máme Blackova syna?”

„Musíme to před ním tajit, jak nejdýl to půjde. S jeho penězma a vlivem by nám moh dělat pěkný potíže. Pro Boldta jsou Volencovi koně proti tomu, co máme tady v autě, jako nic. Jednou mi řek, že by chtěl získat takovýho divokýho hřebce, jako byl Black. Jenže k takovýmu koni se nedostane a ví to. Kdyby se dověděl, že Blackův syn je tady…, no, Aleku, nesmí se to zkrátka dovědět. Tak dlouho, jak to půjde. A až se to doví, pak si zkrátka budeme muset nějak poradit.”

„Jasně,” souhlasil Alek. „Nemá cenu trápit se už teď.”

Dorazili na silnici pro nákladní auta, která vedla souběžně se silnicí do Flushingu. Ani ne za půl hodiny budou doma. Alek uvažoval, jestli vzal otec Sebastiána do Flushingu a usoudil, že záleží na tom, jak těžce byl pes zraněný. Pokud si otec myslel, že mělo štěně vážná zranění, vzal ho jistě k veterináři do New Yorku a nejel s ním domů.

„Už jsi přemýšlel, jak se bude hřebeček jmenovat, Aleku?” zeptal se Henry.

„Myslím na to celé měsíce, Henry.”

„Takže jsi už vybral jméno?”

„Satan,” odpověděl Alek a podíval se na kamaráda.

„Satan,” opakoval Henry. „Hmmm, Satan.” Po chvíli řekl: „Abu říkal Blackovi Shetan, v arabštině Ďábel. Takže syn bude Satan, ano?”

Alek přikývl. „Je to dobré jméno, viď, Henry?” ptal se nadšeně. „Jako oheň.”

„Nojo, Aleku, je,” odpověděl Henry a už zase sledoval provoz na silnici. Hřebečkovy černé zlověstné oči ho v duchu pronásledovaly jako ďábel sám. Rozhodl se, že se musí nepříjemného pocitu zbavit. Třeba v tom nic není, pomyslel si. Nic, co by se nedalo časem vymýtit. Ale chtěl být hned od počátku u hřebečka, aby na něj mohl dohlédnout, protože kdyby se vymkl z ruky zkraje, kdovíjak by to dopadlo. Tohle bylo důležité, mnohem důležitější, než si Alek uvědomoval. Nakonec se Henry obrátil na Aleka a řekl: „Zítra brzo ráno letím na západ a skončím s prací pro Boldta. Za pár dní jsem zpátky.”

„Ale co tvoje smlouva, Henry?” zeptal se Alek a pozoroval kamarádův zakaboněný obličej. Opravdu si dělal starosti. „Má přece trvat ještě dva měsíce.”

„Přemluvím Boldta, aby mě pustil,” odpověděl Henry. „Vím, jak na to.” Zašklebil se a vysvětlil svůj záměr. „Stačí, když se zmíním, že jsem tady viděl Volencova hříbata, a řeknu, že jsou lepší než jeho siváček… Víc nebude třeba. Za tohle mě spolehlivě vyhodí, Aleku. Znám ho. Jak jde o koně, dokáže se chovat jak závistivý děcko.”

„Přijdeš tak o peníze, Henry. Dva měsíční platy.”

„Možná jo, možná ne,” namítl Henry. „Každopádně to bude stát zato.”

„Jseš dobrej kamarád, Henry.”

„Kdepak,” ušklíbl se Henry. „Každej trenér v tyhle zemi by dal pravou ruku za to, aby moh dělat s Blackovým synem. Nezapomínej na to, Aleku.”

„A kromě toho,” dodal ještě Henry, když už se blížili k Flushingu, „je ještě jeden důvod, proč tady musím být. Nastupuješ přece zas na střední školu, hochu, ne? Zítra je prvního září…, což znamená, že se musím vrátit, než odjedeš.” Alek neodpověděl a Henry si všiml, že se vyhýbá jeho pohledu. „Cos chtěl dělat, Aleku, kdybych se ještě dva měsíce nemoh vrátit? Chtěls, aby na hřebečka dohlídnul Tony nebo tak nějak?”

„Myslel jsem, že bych nechal školy,” odpověděl tiše Alek.

Henry chvíli mlčel a pak se zeptal: „Řekls to rodičům?”

„Ne…”

„Ale teď když tu jsem, nebudeš muset školy nechat.”

„Jenže já bych u toho stejně chtěl být, Henry.”

„Přijedeš přece na vánoční prázdniny a pak budeme mít celý léto.” Henry se podíval Alekovi do očí. „A kromě toho,” dodal ledabyle, „stejně nebude moc práce. Jen na něj dohlídnout, nic víc. A Aleku -,” Henry se odmlčel, než dokončil větu, „dobře vím, jak tvým rodičům na škole záleží.”

„Já vím, Henry,” řekl Alek a znělo to skoro stroze. „Já vím, ale tohle je důležité.”

„Škola je taky důležitá,” namítl Henry pomalu. „Jednous mi říkal, že by ses chtěl dovědět o koních všecko, co je možný…, co se děje v nich i kolem nich. A v dopisech ze školy jsi psal, že máš zrovna takový předměty, jaký jsi chtěl - anatomii zvířat a všechny ty další věci, jak ses zmiňoval.”

„Ty jsi nikdy nestudoval,” odporoval Alek tiše.

„Máš pravdu, ale možná bych byl lepší trenér, kdybych studoval,” stál si Henry na svém. Pokrčil rameny a dodal: „Je to tvůj život, Aleku. Žij ho, jak sám chceš. Já jen říkám, že než hříbě vyroste, uplyne pár měsíců a do tý doby s tréninkem nezačnem.”

Dodávka přijela do Flushingu, Alek mlčel. Věděl, že Henry má pravdu. Ale on tak dlouho čekal, až hříbě dorazí, a teď když byl Satan tady, chtěl s ním být pořád, každý den. Chtěl ho krmit, starat se o něj, chtěl pozorovat, jak si hraje na pastvině. Tak jako to dělal s Blackem. A pak, až přijde čas, chce na něm jezdit kolem pole, dokud Henry neřekne, že je hřebeček zralý na závodní dráhu a na trénink. Nejspíš budou jezdit na dostihové dráze v Belmontu, protože je nejblíž Flushingu. A taky budou trénovat i v noci, aby nikdo neměl ani tušení, jak rychle Satan běhá.

„Dostaneš registrační formuláře v žokejském klubu?” zeptal se Henry.

„Ano, zítra,” přikývl Alek.

„Víš, kde to je?”

„Park Avenue 250.”

„Jo, přesně tak,” zabručel Henry a zamyšleně dodal: „Budeš potřebovat doklad o identifikaci, aby ho veterinář vyplnil, až koně prohlídne. A pak ho pošleš spolu s papíry o jeho rodokmenu, co jsi dostal od Abu Ishaka. A musíš zaplatit pět dolarů poplatek.”

„Ano, já vím, Henry. Už jsem všechno zjistil.”

„A co veterinář?”

„Ve Flushingu je Hancock. Je to náš přítel a moc mi nenaúčtuje.”

„Trénink i dostihy se Satanem budou stát dost peněz, Aleku.”

„Šetřil jsem. A dostanu další peníze,” řekl Alek.

„Já taky něco mám.”

Alek se na Henryho obrátil. „Nemusíš…”

„Já vím, že nemusím,” zašklebil se Henry, „ale jsme přece partneři, ne?”

„Ano, partneři jsme,” usmál se Alek. Spokojeně se v sedadle opřel a uvolnil se. Měl před sebou problémy, to ano, ale nebyly nepřekonatelné a s Henrym už je nějak zvládnou. „Vyzvednu si i žádost o dostihovou licenci, Henry,” řekl. „Jen si to představ… můj kůň, moje barvy a já na jeho hřbetě!” Alek se vzrušeně natočil v sedadle, ale když uviděl, jak se Henry tváři, rázem zmlkl.

„Tvůj kůň,” zamumlal starý trenér tak tiše, že mu Alek málem ani nerozuměl, „…a ty v sedle.” Henry se podíval na Aleka a řekl: „Jsem to ale blázen. Zatracenej starej blázen! To nejde, Aleku, to v žádným případě nejde.”

„Co nejde, Henry? Co vlastně?”

„Mělo mě to napadnout,” prohlásil Henry zachmuřeně. „Mělo mě to dávno napadnout.” Odmlčel se a pak potichu řekl: „Nemůžeš vlastnit Satana a zároveň na něm jezdit. Takový jsou pravidla…, žokej nemůže vlastnit závodního koně.”

„To jako… Jseš si jistý, Henry? Je to v dostihových pravidlech?” zeptal se Alek bezvýrazným, jakoby mrtvým hlasem.”

„Ano, Aleku, úplně jistý.” Chvíli mlčeli a pak se Henry zeptal: „Chceš závodit, viď?”

Ještě než Alek přikývl, věděl, co odpoví. „Dobrá. Takže nic není ztraceno, vážně ne, Aleku. Je tu přece tvůj otec… Ať zaregistruje koně na svoje jméno. V pravidlech se nic neříká o tom, že by žokej nemohl jet na koni svýho otce. Tak bude tvý jméno figurovat na listině majitelů a budou to tvoje barvy. Otec bude mít pro tebe pochopení.”

„Můj otec…,” usmál se Alek pochmurně, „.. .a majitel dostihového koně? Myslíš, že po dnešku bude chtít mít se Satanem něco společného? Myslíš to vážně?”

„Jasně že myslím. Tvůj otec by měl vědět, že co se stalo dneska, byla částečně Sebastiánova chyba. Měl by to vědět.”

„Ale Henry, otec koně ani nemá rád. Určitě s tím nebude chtít mít nic společného. Vím to.”

„Neříkám, že neznáš svýho tátu,” namítl Henry, „ale viděl jsem, jak se mu rozsvítilo v očích, když se chodíval dívat na Blacka. A dneska s hříbětem zase. Jen jednou a jen na chvilku,” připustil Henry, „ale stačilo to. Nemá nic proti koním, Aleku, nemysli si.”

„Ale když nebude souhlasit,” pronesl Alek pomalu, „co ty? Může trenér vlastnit závodního koně?”

„Ano,” hlesl Henry, „trenér může vlastnit závodního koně. Udělám to, když tvůj táta nebude souhlasit. Nic bych si asi nepřál víc než vidět Blackova syna běhat pod mým jménem. Jenže by to tak nemělo být. Je to tvůj kůň, Aleku, a patří mu tvoje jméno… a ty patříš na jeho hřbet ve svých barvách. Vy dva se dostanete do světa. Já už si svý prožil, Aleku, teď už chci jen odpočívat a dívat se. A další důvod, proč bych neměl hřebečka vlastnit,” dodal a zakabonil se, „je, že jména všech nových koní a jejich majitelů registrovaných Klubem žokejů se zveřejňují v Dostihovým kalendáři…, což je oficiální dostihovej časopis. Boldt si vněm čte jak v bibli. Uvidí moje jméno a hned si pomyslí, že za tím něco vězí. Ale William Ramsay mu nic neřekne. Raději si promluv s otcem, Aleku.”

„Dobře, Henry…”

Když dojeli domů, byla už skoro tma a Alek slyšel, jak za ním hříbě netrpělivě kope do dřevěné podlahy. Teď nezbývalo nic jiného, než říct otci, že chce se Satanem závodit na dostizích. Už nemohl rozhovor o pár měsíců odložit, jak původně chtěl. Otcova odpověď bude ještě důležitější, než si myslel, protože teď měl táta hrát svou roli v závodění. Alekovi se už zase napětím stáhl žaludek. Pochopí otec, jak moc mu na tom záleží? Bude souhlasit s tím, aby Satan běhal pod jeho jménem…jejich jménem? Nemýlil se Henry? … Měl otec opravdu smysl pro koně? Tak silný, aby synovi porozuměl? Alek si však dobře zapamatoval, co otec říkal cestou do přístaviště: „Zažil jsi dobrodružství na celý život…, uklidni se…, vyjeď si na pomalé projížďky do parku…, udělej si z něj kamaráda.” Alek uvažoval, namáhavě polkl. A pak tu byla i škola. Musí říct otci, že se do ní nechtěl vrátit. A pak taky Sebastián. Jestli je těžce zraněný, nikdy si neodpustí, že hřebečka neudržel, i když to byla částečně Sebastiánova vina. „To je teda start, všechna čest,” zamumlal si pro sebe. „V podstatě všechno začalo…”

„Co je, Aleku?” zeptal se Henry.

„Nic.”

Projeli kolem hnědého domu, kde se svítilo v obývacím pokoji. Otec tam možná už je, anebo jen matka, a čeká na ně, až se vrátí.

Dodávka zastavila před železnými vraty, Alek s Henrym vystoupili a šli otevřít. Pak se auto rozjelo a pomalu se pustilo po štěrkové cestě ke stáji, zatímco chlapec s trenérem šli pěšky za ním. „Napoleon je pořád ještě tady?” zeptal se Henry, a když Alek přikývl, spokojeně řekl: „To je dobře. Pomůže nám hřebečka trochu zklidnit, tak jak to udělal s Blackem.” Potom se Henry zadíval na velké stavení na rohu pozemku vzdálené pár set metrů od stáje. „Myslíš, že mě moje žena ráda uvidí, Aleku?” zeptal se a ve vrásčitém obličeji se zračily jisté pochyby.

„Určitě, Henry,” usmál se Alek. „Jsi přece její manžel, ne?”

„Na tom už tak moc nesejde, když je člověk ženatej tak dlouho jako já, chlapče,” odpověděl Henry s vážným výrazem. „A kromě toho nechtěla, abych se zas pustil do tréninku…, a já šel a udělal to…, proti její vůli.”

„Tak jí řekni, že s tím končíš, Henry,” navrhl Alek. „Řekni jí, že dáváš Boldtovi výpověď a vracíš se zpátky.”

„Dobrej nápad, Aleku,” přikyvoval Henry. „To jí povím nejdřív.”

Dodávka zacouvala ke stáji a řidič seděl za volantem a čekal, až ho Alek s Henrym zbaví nákladu. Otevřeli zadní dveře, zasadili rampu a vešli dovnitř.

Hřebeček stál v tmavém nákladním prostoru a nozdry se mu chvěly, protože zachytil pach, který ho rozčilil. Zlost mu projela tělem, až se černé tělo roztřáslo vzrušením a z očí šlehaly nenávistné blesky. Uši přitiskl k malé hlavě, kterou vzdorovitě kýval ze strany na stranu. Tahal za provaz, kterým byl uvázaný, a jak pach sílil a zezadu se k němu blížily kroky, zafrkal a vyhodil zadníma nohama.

„Pozor, Aleku,” varoval Henry chlapce, který šel před ním. „Mohl by tě ošklivě zranit, kdyby se trefil do hlavy.”

Hřebeček se nemohl otočit a neviděl za sebe. Alek tiše přešel k boku dodávky a potom rychle a svižně popoběhl a už stál u divoké koňské hlavy. „Ne ne, Satane,” řekl, když hřebeček obnažil zuby a chtěl ho kousnout. Koník frkal a chtěl se dostat pryč od toho člověka, který ho držel za hlavu. Zvedl se a zuřivě bojoval o svobodu. Když však klesl zpátky dolů, pořád ho ještě někdo držel za hlavu.

„Máš ho, Aleku?” volal Henry.

„Uklidňuje se. Za chvilku vyjdeme ven.” Alek odvázal provaz a pomalu vedl koně, aby stál čelem k východu. Pevně ho držel, vyvedl ho po rampě a zastavil před vchodem do stáje. Henry zavřel dodávku, mávl na řidiče a auto pomalu odjelo po cestě k bráně a ven na silnici.

„Podívám se, jestli je vevnitř všechno v pořádku,” řekl Henry.

„Dneska ráno jsem připravil box,” zavolal na něj Alek. „Dáme Satana do boxu po Blackovi. Hned vedle Napoleona.” Když Henry zmizel ve stáji, přitiskl Alek hlavu k hřebečkovi a řekl mu tiše: „Bydlel tam tvůj tatínek…, a teď bude tvoje.”

Henry se objevil na prahu a řekl: „Dobrý, přiveď ho.”

Když Alek Satana vedl, vykoukla Napoleonova šedivá hlava nad dveřmi boxu. Starý koník postavil uši, zařehtal a s velkým zájmem si černého hřebečka prohlížel.

Satan se zastavil a odmítl jít dál. Pohazoval hlavou, řehtal a obnažil zuby. Stál celý napnutý a ztuhlý a planoucíma očima probodával Napoleona.

„Možná nebudeš mít pravdu, Henry,” řekl Alek. „Zdá se, že se mu Napoleon nezamlouvá.”

„Vypadá to, že se mu nezamlouvá nikdo,” zabručel Henry a pro sebe dodal: „Ty divný, výhrůžný oči…”

Alek se snažil na Satana mluvit, ale ten jen neklidně přešlapoval a nespouštěl zrak z Napoleona. Najednou se hřebeček zatočil, zavrávoral, jak se na něj Alek pověsil, a když znovu získal rovnováhu, hlasitě zařehtal.

Napoleon ho stále pozoroval klidnýma udivenýma očima.

Nakonec se koník přece jen uklidnil a Alek se pokusil dovést ho do boxu. Satan však zapřel napnuté nohy a nehnul se. Alek ho hladil a obrátil se na Henryho, aby mu něco řekl. Hřebeček rychle vyrazil dopředu, divoce zaržál a táhl Aleka za sebou.

Henry skočil stejně rychle jako Satan, který vycenil zuby, a v mžiku byl u Napoleona. Starý trenér zasadil hřebečkovi pořádnou ránu přes hlavu a postavil se mezi oba koně. Rána Satanem otřásla, a když se zas postavil na všechny čtyři, sevřel mu Henry hlavu oběma rukama.

Jakmile bylo po všem a Alek s Henrym měli třesoucí se hříbě pevně pod kontrolou, řekl starý trenér zlostně: „Tohle bude jako krocení opravdového ďábla. Pojď, dáme ho do zadního boxu, Aleku, dál od Napoleona.”

„Možná si na něj zvykne,” zadoufal Alek, „a bude to jako s Blackem.”

„No snad, Aleku,” zabručel Henry, „snad.”

Dostat koně dozadu nebyl žádný problém. Alek ho vedl a Henry šel napřed do boxu a připravil ho. „Tak hotovo, Aleku,” prohlásil. „Dej mu taky trochu sena. Možná to trochu pomůže.”

Alek zavedl Satana do boxu a zůstal stát těsně u něj. Přitiskl se tváří na hřebečkovu hlavu. „Všechno je tu pro tebe nové, chlapče,” šeptal mu. „Já vím, že je… Nemůžeš si pomoct, musíš dělat, co děláš, když jsi opustil to, co jsi znal. Nechals to daleko za sebou. Ale brzy se všechno změní, slibuju. Bude se ti tu líbit, Satane… Tvému tátovi se tu líbilo, víš? A Napoleona si taky oblíbíš, určitě pochopí, proč jsi byl dneska tak rozčilený. Máme tě všichni moc rádi, Satane…, jsi náš…, nemohli jsme se tě dočkat.”

„Jdeš, Aleku?” zeptal se Henry.

Alek se vydal ke dveřím boxu a cestou přejel rukou po hřebečkově boku.

Když vyšel s Henrym ze stáje, slyšel, jak Satan neklidně popochází v boxu a občas kopne do ostění.

Mlčky kráčeli k bráně a u ní se Alek zeptal: „Takže zítra se neuvidíme?”

„Letím v pět ráno. Tou dobou budeš ještě spát,” řekl Henry a po chvíli dodal: „Pokusím se vrátit během deseti dnů, Aleku. S Boldtem si nedělej starosti…, když na něj půjdu správně, lehce si s ním poradím.”

„Doufám, že jo, Henry.”

„Promluvíš si s otcem?”

„Dneska večer, nebo zítra. Zítra to bude možná lepší.”

„Rozhodni podle svýho vlastního rozumu, Aleku,” řekl Henry a položil kamarádovi ruku na rameno. „Je dobrej dost. Teď záleží na tobě.”

„Ano,” pronesl Alek zamyšleně, „teď záleží na mně, to tedy jo.”

Henry stiskl Alekovi rameno a zamumlal, že se zajde podívat na manželku. A pak se odbelhal k velkému domu na rohu. Alek se za ním chvíli díval, potom se otočil a vydal se přes ulici na druhou stranu.

5/ Kupní smlouva

Alek sledoval, jak matka vstala a pustila se do sklízení. Došla k čelu stolu, vzala do ruky otcův prázdný talíř a zaváhala. „Asi ho tu nechám,” otočila se na Aleka, „a jídlo v troubě taky. Možná ještě nejedl.”

Alek se usmál, aby matku trochu uklidnil, protože jí viděl na očích, jaké si dělá starosti. „Určitě tu bude každou chvíli, mami,” řekl a vstal od stolu. Pomohl odnést nádobí do dřezu a dodal ještě: „Možná nemohl v New Yorku hned veterináře najít.”

Maminka myla mlčky nádobí a Alek utíral. „Myslíš, že ten kůň mohl Sebastiána vážně poranit?” zeptala se nakonec.

„Myslím, že ne, mami. Henry říkal, že se ho kopyto jen dotklo.”

„Neměls k němu hřebce pouštět,” řekla matka trochu přísně, když si utírala ruce.

„Sebastián…,” začal Alek, ale pak raději nedopověděl. Maminka měla už takhle dost strach. Nebude ji zatěžovat podrobnostmi nehody. „Ano, mami,” řekl tiše, „vím, že jsem neměl.”

Zámek na dveřích u verandy cvakl a za chvíli ještě jednou, jak se dveře zase zavřely. A za chvilku už vešel do kuchyně pan Ramsay. Byl bledý a unavený. „Promiň, že jdu pozdě, Bello,” řekl a obrátil se na manželku, „ale nedalo se nic dělat.” Potom se podíval na Aleka, který byl celý nesvůj, dokud otci nezmizel z očí přísný výraz. „Sebastián bude za pár dní v pořádku, Aleku,” řekl otec pomalu. „Doktor Hancock myslí, že ho rána jen omráčila, ale pro jistotu si ho u sebe chvíli nechá.”

„Posaď se, Williame, dokud je jídlo teplé,” požádala Alekova matka manžela. „Musíš mít hrozný hlad.”

Tak je všechno v pořádku, pomyslel si Alek. Sebastián není zraněný, otec s chutí jí a matka se už zase pilně otáčí v kuchyni. Právě nalila otci kávu a řekla: „Mysleli jsme, žes možná zkusil najít veterináře v New Yorku.” Napětí se z ní docela vytratilo.

„Rozhodl jsem se, že ho vezmu raději k Hancockovi,” zaslechl Alek otce. „Hledat doktora v New Yorku by časově vyšlo asi stejně.”

Alek se omluvil a odešel z kuchyně. Na chvíli se zastavil v obývacím pokoji, jako by se nemohl rozhodnout, kam jít, a potom se otočil a s rukou na leštěném mahagonovém zábradlí vystoupal po schodišti do patra.

Došel do svého pokoje a chvíli z okna pozoroval stáj, která teď v noci vypadala jen jako neurčitý tvar. Dobře to dopadne, ujistil se v duchu ještě jednou. Záležitost, která špatně začala, se sama zas napraví. Hřebeček se časem umoudří, tím si byl Alek jistý.

Došel k posteli, natáhl se a upřel oči do stropu. Ležel několik minut a potom sklouzl očima po stěnách a bloudil pohledem po pokoji matně osvětleném lampou z předsíně. Prohlédl si plakáty ze střední školy, zastavil se u fotografií, kde stál s Blackem a Henrym, a potom u zablácené zelené žokejské čapky. Henryho čapka. Tatáž, kterou před lety nosil, když sám závodil na dostizích, a pak ji měl na sobě on a vyhrál s ní s Blackem dostih v Chicagu. Nakonec se Alek podíval na prázdnou zeď u postele. Tuhle zeď měl připravenou pro hřebečka, pro jeho fotky a pro svou vlastní žokejskou čapku, pro své vlastní barvy. Bude mít černé oblečení, černočerné… Je to barva velikého hřebce i jeho syna. Alek si byl předem jistý, že Blackův syn bude taky černý. Pomyslel na bílý kosočtverec na hřebečkově čele. Možná si ke svým barvám přidá bílý kosočtverec. Na pravou stranu košile.

Chlapec sjel pohledem z prázdné zdi zase ke stropu. Možná předbíhá událostem. Hřebeček možná nedosáhne Blackovy rychlosti. Možná s ním budou potíže. A možná nic nedopadne tak, jak si to s Henrym naplánovali. Nepodařený začátek je třeba jen náznak mnohem horšího pokračování. Moc dobře si zapamatoval, co Henry zlostně utrousil ve stáji, když hřebeček napadl Napoleona. „Tohle bude jako krocení opravdovýho ďábla…” Mohl by si Henry o hříběti opravdu myslet něco takového? Jak tak Alek ležel na posteli, uvažoval o této možnosti. A taky o dalších věcech. Jak zareaguje otec, až ho požádá, aby koně zaregistroval na své jméno? Co táta řekne, až se dozví, že se Alek nechtěl vrátit do školy? Rozhodl se, že bude lepší promluvit si s ním o všem zítra. Zítra je sobota, otec nemusí do práce a taky už nebude mít události dnešního dne v tak živé paměti. Zítra…

Alek ani nevěděl, jak dlouho ležel, když uslyšel na schodišti kroky. Poznal, že jde otec. Šel pevně a rychle ve srovnání s matkou, která našlapovala tišeji a trochu klopýtavě.

Slyšel, jak otec vystoupal nahoru, prošel kolem jeho dveří, zaváhal, popošel a zastavil se. V tichu, které následovalo, Alek slyšel i cvrkání cvrčků na pastvině přes ulici. Pak zaslechl zavírání ledničky v kuchyni a další zvuky z přízemí, kde maminka poklízela.

Znovu se ozvaly otcovy kroky - tentokrát směřovaly k jeho pokoji! Zastavily se před pootevřenými dveřmi.

„Jsi vzhůru, Aleku?”

„Ano, tati.” Alek se na posteli posadil a otec mezitím vstoupil a rozsvítil.

„Přemýšlíš?” zeptal se otec.

Alek přikývl a pozoroval otcovu vysoko postavu, jak přechází od dveří k oknu a naklání se ven. Potom se zase narovnal, otočil a rozhlédl se po místnosti: plakáty, fotografie, žokejská čapka, nakonec se podíval na Aleka. „Co máte s Henrym v plánu?” zeptal se tiše.

Otázka přišla příliš rychle a nečekaně. Alek sklopil zrak, ale hned se zas podíval otci přímo do očí, jako by se styděl, že uhnul pohledem. „Chceme s ním běhat dostihy… jednou.” Zdálo se mu, že jeho hlas zní nějak divně.

„Myslel jsem si, že v tom bude něco takového,” řekl pomalu otec.

Kéž by se v otci líp vyznal…, kéž by dokázal číst v jeho očích tak jako v Henryho. Teď by mu to pomohlo.

Otec přešel k posteli, posadil se k němu a řekl: „Myslíš, že bude tak rychlý jako Black?”

Aleka otázka úplně ohromila. Podíval se na otce, kterému se v obličeji pořád ještě zračilo napětí. Pozoroval syna střízlivým pohledem. Mluvil však docela normálním tónem. „Já… já myslím… doufám, že ano, tati,” odpověděl Alek nejistým hlasem.

Pan Ramsay se sklonil a sebral z hnědých kalhot dlouhou nit. „Kdesi jsem četl, že arabští koně mají sice výdrž, ale ne rychlost. A taky jsem slyšel, že američtí a evropští plnokrevníci je už překonali.”

„Copak jsi zapomněl na Blacka?”

„Ne, Aleku, nezapomněl jsem,” odpověděl otec stejným tónem. „Divná věc. Byl rychlý a velký. Podle toho, co jsem četl, by takový být neměl. Obvykle se píše o malých arabských koních.”

Alek se usmál, když si vzpomněl na skryté panství Abu Ishaka za pouští Rub’al Khálí. „Abu neměl o novinářích valné mínění,” řekl a pak vážně dodal: „A kromě toho, tati, Black nebyl čistý arab. Jeho matka ano, ale otec ne.”

„A co byl?”

„Abu mi to nikdy neřekl, ale Henry slyšel, že ten kůň brzy po odstavení utekl a běhal volně po poušti a v horách, než ho jeho muži asi za rok zase chytli. A potom, po několika měsících, to už se stal otcem Blacka, utekl znovu a Black s ním. Znovu trvalo skoro rok, než je vystopovali, ale podařilo se jim chytit jen Blacka.”

„Zajímavá historka,” řekl Alekův otec, „…velice zajímavá.”

Alek se na něj podíval. Udivilo ho, že se tu takhle s otcem baví. Bylo to, jako by si povídal s Henrym. Celý život považoval otce za někoho, koho obdivuje, respektuje…, ale dneska se na něj poprvé díval jako na normálního člověka, který se zajímá o stejné věci jako on.

„A vy s Henrym teď chcete trénovat Blackova syna pro dostihy. A co Henryho zaměstnání na západě?”

„Dává výpověď,” řekl Alek otci. „Zítra ráno letí do Kalifornie, ale slíbil, že do deseti dnů bude zpátky.”

Otec dlouho mlčel a potom konečně promluvil. „Doufal jsem, že už s tímhle bude konec, jak jsem ti dneska ráno řekl…, ale stejně jsme s matkou celou dobu nejspíš věděli, že ne.”

„Tati, znamená to…,” spustil Alek, ale zase zmlkl, protože otec ho přerušil.

„Chápu tě, Aleku. Přesně chápu tvoje nadšení. A taky vím, že je to tvůj život…, život, jaký sis vybral.” Po chvíli pokračoval trochu přiškrceným hlasem: „Probírali jsme všechno s matkou. Nebudeme ti stát v cestě, jestli je tohle přesně to, co si v životě přeješ. A já myslím, že asi je.”

„Ano, přeju si to, tati,” odpověděl Alek s vážným výrazem. „Víc než cokoli jiného na světě. Jezdit na koni, trénovat ho…, pohybovat se celý život kolem koní.”

„Nevím, kdes k tomu přišel, Aleku,” usmál se otec. „V mé ani v matčině rodině nikdo koně neměl. Všichni jsme městští lidé.”

„Ale lidi z města taky můžou milovat koně, tati.”

„Ano, asi ano.” Pan Ramsay vstal a rezignovaně dodal: „Tak se do toho tedy pusť. Už zase stojíš na vlastních nohou.” Přešel ke dveřím, ale syn ho ještě zastavil.

„Tati…, šel bys do toho tentokrát se mnou?” Alek slyšel ve ztichlé místnosti svůj vlastní hlas a viděl, jak se otec zastavil, narovnal v zádech a ztuhl. „Potřebuju tvoji pomoc,” dodal pomalu.

Otec se obrátil a bylo znát, že ho Alekova žádost ohromila. Hned se však vzpamatoval a nucené se usmál. „Děláš si legraci, Aleku?” zeptal se. „Ty přece s tím hřebečkem žádnou pomoc nepotřebuješ, a i kdybys potřeboval, jak bych ti mohl já - provozní účetní - pomoct?” Na chvilku se odmlčel a dodal: „Nebo snad potřebuješ peníze?”

„Chci ti svého koně prodat,” vypravil ze sebe ztěžka Alek.

„Za sto tisíc nebo tak nějak?” usmál se pan Ramsay, ale když si všiml, jak unaveně Alek vypadá a jak je bledý, zvážněl.

„Ne… za dolar,” odpověděl Alek. „Šlo by jen o formální prodej.”

Otec přešel místnost a posadil se k němu.

„Musím to udělat,” řekl Alek tiše. „Nemůžu ho vlastnit a zároveň na něm jezdit.” „Chceš říct, že nemůžeš obojí najednou? Proč?”

„Dostihová pravidla. Henry mi to řekl.”

„Takže ty chceš, abych ho vlastnil já, abys ty na něm mohl jezdit. Chápu tě správně?”

Alek přikývl a dychtivě se obrátil na otce. „Tak bude moct běhat pod naším jménem. V našich barvách! Chci mít černou, jen černou s bílým kosočtvercem na košili - stejný kosočtverec, jaký má hřebeček na čele. Nebudeš muset nic dělat, tati. Jen podepsat registrační dokumenty, které zítra dostanu…, jen hřebečka zaregistruješ na svoje jméno. Uděláš to?”

Otec dlouho mlčel, díval se pochmurně a ve vrásčitém obličeji bylo znát napětí. Nakonec se zvedl, přešel k oknu a vyhlédl ven. Pak se otočil a Alek věděl, jak odpoví. Ani nemusel nic říkat.

„Je mi líto, chlapče, ale nemohu ti vyhovět. Říkáš, že jen podepíšu registrační dokument, nic víc, jenže já vím, že je to jinak, a ty to víš taky. Po jedné věci následuje další…, vždycky to tak je.”

Alek ho beze slova pozoroval. Už zase mluvil jako otec. Na chvíli si Alek myslel, že k sobě mají blíž. Teď však byla důvěrná atmosféra a sdílení společného zájmu pryč.

„Neustále se budou vyskytovat nějaké komplikace,” říkal otec. „Jinak to ani není možné. Trénink a dostihy jsou jako každé jiné podnikání a já mám v hlavě příliš mnoho starostí, Aleku. Mám hodně práce v úřadě.” Odmlčel se a potom dodal: „A pak je tu taky matka. Stačí, že jsi do dostihů zapojený ty, nemusím v tom být i já. Ne, Aleku,” uzavřel celou záležitost, „rozhodně to nemohu udělat. Určitě s Henrym najdete nějakou jinou cestu.”

Otec domluvil a Alek nic neříkal. Jen se na něj podíval, když si k němu znovu přisedl na postel, jako by váhal s odchodem.

„Pokusíš se mě pochopit, viď, Aleku?”

„Ano. Chápu tě,” odpověděl Alek pomalu a s viditelným úsilím.

„Ty jsi v naší rodině koňák,” usmál se otec rozpačitě. „Já určitě ne. Ani bych nevěděl, jak se chovat jako majitel závodního koně.”

„Ale ty bys vůbec nemusel…,“ spustil Alek, jenže otec ho hned zase přerušil.

„Vím, že by mi tvůj kůň ve skutečnosti nepatřil, Aleku. Pořád by byl tvůj, ale mně by dělal starosti,” řekl otec a vstal.

Alek se za ním díval, jak jde ke dveřím. Nechtěl se přít, ani otce přemlouvat. Ne, tak to nechtěl. Otec by do toho musel jít ze své vlastní vůle, anebo vůbec. Teď se zastavil u Alekova stolu a pohlédl na učebnice.

„Do školy všechno připraveno?” zeptal se syna. „Už ti zbývá jen deset dní, než zase začneš.” Zamračil se. „A co hřebec?” Nečekal však na odpověď a pokračoval: „Ach, ano, říkals přece, že se Henry do té doby vrátí. Předpokládám, že se o koně postará.”

Teď, nebo později, řekl si v duchu Alek a rozhodl se. „Já - já se nechci vrátit do školy, tati,” začal trochu rozechvěle, ale pak se uklidnil. „Chci tady zůstat a pomáhat Henrymu.”

Otec dlouho mlčel, a když Alek po chvíli zvedl oči, zjistil, že se zase dívá z okna.

„Během několika posledních let jsme ti s maminkou dovolili, abys o svých záležitostech rozhodoval sám, Aleku,” řekl otec tiše, a i když na něm bylo znát jisté napětí, nehněval se. „Jednali jsme tak proto, že jsme věděli, že máš zdravý rozum, a taky jsme si nejspíš mysleli, že ti to bude k užitku. Nikdy jsi nezklamal naši důvěru a vždycky ses rozhodoval správně. Vlastně jsme na tebe oba velice pyšní, i když nám tvé zážitky někdy naháněly strach a znamenaly opravdu velké starosti.”

Otec zmlkl a Alek si myslel, že skončil. Pak se však obrátil a podíval se mu do očí. „Tentokrát však jdeš, Aleku, špatným směrem. Vím to já a ty taky,” dodal tiše. „Miluješ koně a já ti naprosto rozumím. Chceš být trenérem, chceš se naučit o koních všechno, co je možné. Chceš je umět léčit a spoustu dalších věcí. Studium ti přesně tohle umožní.”

„Henry taky nemá školy,” pronesl Alek v sebeobraně.

„Schválně se ho zeptej, jestli by nedělal svoji práci ještě líp, kdyby školy měl. I když má velké praktické zkušenosti,” namítl otec.

Alek sklopil oči. Tuhle otázku už Henry dneska zodpověděl, když mu ji položil. „Jenže by bylo správné, kdybych tu byl a pomáhal Henrymu. Copak to nechápeš, tati?”

„Chápu, Aleku, ale dokonce i já vím, že s tím koněm nic moc nemůžete dělat, dokud trochu nevyroste.”

Uplynulo několik dlouhých chvil, než Alek odlepil pohled ze země: „Možná,” spustil zvolna a podíval se otci do očí, „možná bych mohl přestoupit na některou střední školu v New Yorku. Pak bych mohl bydlet doma a zároveň se i trochu starat o koně.”

„Ano, to bys mohl, Aleku, kdybych měl dost peněz na tvoje školné. Jenže já nemám. Nezapomněl jsi, že na téhle škole jsi dostal dvouleté stipendium? A že já mám peníze jen na další dva roky školy?”

„Hm, zapomněl jsem.”

Otec pomalu přecházel po místnosti a zároveň mluvil. „Ale je to tvoje stipendium, Aleku, a ty o něm musíš rozhodnout. Otec se na dlouho zastavil u dveří a v místnosti se znovu rozhostilo ticho. Nakonec se obrátil a kráčel zpátky k posteli.

„Byl bych rád, kdyby ses do školy vrátil, Aleku,” prohlásil a v zúžených očích mu svítila chladná šedivá světýlka. „Uděláme spolu dohodu,” navázal. „Před chvilkou jsi chtěl, abych koně zaregistroval na své jméno…, abych ho já vlastnil a ty na něm jezdil.” Pan Ramsay ztišil hlas a pokračoval. „Udělám to, Aleku, s podmínkou, že se vrátíš tento rok na školu. Jestli příští rok s Henrym usoudíte, že je hřebec zralý pro trénink a že by bylo výhodnější, abys byl tady, můžeš přestoupit do New Yorku a já zaplatím školné. Budeš bydlet doma, a tak ušetříme za ubytování. Co říkáš, Aleku?”

A je to, štěstí mi spadlo přímo do klína, pomyslel si Alek. A otec stojí a čeká na odpověď. Ať se na věc podívá z kterékoli strany, je to férová nabídka. Všechno tak, jak si přál - až na to, že musí opustit svého hřebečka. Věděl, že otec i Henry mají pravdu, co se týče školy, protože se tak nejspíš stane lepším trenérem, než kdyby nedostudoval. A kromě toho, uvědomil si, nebude od Satana odloučený na celý rok. Za pár měsíců budou vánoční prázdniny a pak přijde brzo červen a stráví se svým hřebcem celé léto. A příští podzim už budou Satanovi skoro dva roky a bude zralý na pořádný trénink. Potom přestoupí do New Yorku a bude kolem koně pořád. „Dobře, tati,” souhlasil. „Ujednáno.”

Otec napřáhl ruku, Alek ji popadl a řekl: „Jsme tedy obchodní společníci, tati.”

„Ano,” řekl otec s vážnou tváří, „nejspíš jsme.” Vykročil ke dveřím, mumlal si cosi o tom, že musí zajít za matkou, ale syn ho ještě zarazil.

„Ještě něco, tati.” Rychle přešel ke stolu, posadil se a dal se do psaní. Otec se nad něj naklonil a četl:

Já Alexander William Ramsay prodávám k níže uvedenému datu svého černého hřebce Satana Williamu Augustu Ramsaymu, svému otci, za sumu jeden dolar.

Pan Ramsay sledoval, jak syn ke konci zaváhal, podíval se z okna směrem ke stáji a pak se znovu sklonil k papíru. Rychle napsal datum a podepsal se.

„Dal jsem zítřejší datum,” řekl Alek pomalu, „…můžeme zítra zajet do města a ověřit to.”

„Docela úřední postup, že?” řekl otec s úsměvem. Pak si však všiml, jak je Alek vyčerpaný, a zvážněl. „Jseš si jistý, že to chceš takhle zařídit, Aleku? Víš, že bude vždycky tvůj, viď?”

Alek přikývl a odpověděl: „Jediný možný způsob, tati.” Podal otci papír a dodal: „Vezmi ho k sobě.”

Otec si zprávu přečetl, sáhl do kapsy pro jednodolarovou bankovku, předal ji Alekovi a šel.

Když se Alek ocitl v místnosti zase sám, zůstal stát u okna, díval se ke stáji a v ruce svíral dolarovou bankovku.

6/ Satan volně běží

Od Satanova příjezdu uplynul týden a pro Aleka dny ubíhaly rychle. Až moc rychle…, protože příští ráno měl už odjet do školy. Právě dokončil dřevěný plot, který stavěl podél dolního konce prolákliny, aby se Satan nedostal do hustých keřů a bodláčí. Teď si sedl do trávy a přemítal, jestli Henry do večera přijede.

Sebastián, který seděl ve stínu vysokého dubu na kraji dolinky, se líně postavil a pomalu seběhl z meze dolů. Když dorazil k Alekovi, svalil se do trávy vedle něj.

Chlapec pohladil štěně po mokré srsti. Ještě že je Sebastián zase v pořádku, pomyslel si Alek. Díkybohu. Znovu se v myšlenkách vrátil k Henrymu. Co když se neobjeví? Co když ho Boldt donutil, aby dodržel smlouvu, a bude ho u sebe držet další dva měsíce? Co bude s hřebečkem?

Během několika dní, které se Satanem strávil, se přesvědčil, že koník nemůže zůstat sám. Dokonce ani s Tonym ne. Černovlasý pouliční prodavač zeleniny totiž neměl Satana rád, protože hřebeček jeho i Napoleona nenáviděl. „Podle toho, jak se chová, se zdá,” zamumlal si Alek pro sebe, „že hřebeček nenávidí každého…, dokonce i mě.”

Znovu se zadíval na plot, na jehož stavbě strávil v uplynulém týdnu většinu času. Všechno teď bylo připravené, aby se Satan mohl volně pást venku. Snad to pomůže. Alek věděl, že hřebeček nemá rád lonži, provaz, na němž byl při pasení uvázaný. Několikrát se za minulý týden pokusil utrhnout a jednou ho chtěl dokonce napadnout, tak jako Napoleona první noc po příjezdu. Teď už ho však Alek zvládl. Jen si dělal starosti do budoucna - během několika příštích měsíců Satan zmohutní a bude mít větší sílu i váhu.

Jestli Henry nepřijede a jestli nepřijede dva měsíce, co bude Alek dělat? Sjednal dohodu s otcem a musí ji splnit. Otec ani matka nepochopí, proč by nemohl nechat koně s Tonym. A on jim ani nechtěl vysvětlovat proč.

Otec zařídil, co slíbil, tak jak si to s Alekem domluvili. Registrační dokumenty byly poslány do Žokejského klubu a doktor Hancock prohlédl Satana a shledal, že je zdravý a v pořádku. Satan byl toho dne pod Alekovou pevnou rukou naštěstí klidný a udělal na doktora ohromný dojem. „Máš krásného koně, Aleku,” řekl mu, když odcházel ze stáje. „Obdivuhodný kus.”

Dobře, že to tak dopadlo, pomyslel si Alek, protože doktor se o návštěvě určitě zmínil i otci a řekl mu totéž.

Alek vyzvedl v klubu i formuláře na vlastnická práva, otec je vyplnil a poslal poštou. Následujícího dne notářsky ověřili kupní smlouvu. Ano, přiznal Alek, otec všechno zařídil ve svém přesném a metodickém stylu. A jak se zdá, podařilo se mu i sdělit novinku matce tak, že ji docela dobře přijala. Vypadala sice několik dní po rozhovoru s manželem vyčerpaně a napjatě, ale syna jen upozornila, aby byl na sebe opatrný.

Alek vstal a Sebastián s očekáváním vzhlédl. Chlapec si v duchu řekl, že musí dodržet i svou polovinu dohody, protože byl otci za všechno, co udělal, opravdu vděčný. Víc než vděčný. Neexistovala žádná cesta zpátky, i kdyby to mělo znamenat, že se o Satana do Henryho příjezdu bude muset postarat Tony. Udělá to však Tony? Alek si uvědomil, jak hrozně se Tony Satana bojí.

Věděl, že prodavač se už brzo vrátí ze své okružní cesty městem, a tak sebral nářadí a vydal se z dolinky nahoru se štěkajícím Sebastiánem v patách.

Byl ještě dost daleko od stáje, když zahlédl Napoleona, jak zatáčí na příjezdovou cestu. Tony seděl na vozíku a v ruce držel dlouhou uzdu. Alek zapískal, Napoleon zvedl velkou šedivou hlavu a lehce zaržál.

Než Alek dorazil ke stáji, měl už Tony Napoleona odstrojeného a vedl ho ke dveřím.

„Sem rád, že si tady, Aleku,” řekl Tony a bylo vidět, že se mu opravdu ulehčilo. „Nerad du dovnitř sám, dyš je tam von”

„Je ve svém boxu, Tony,” připomněl mu Alek.

„Si, já vím,” přikyvoval Tony, „ale když on tolik hodně vyvádí. Napoleona ne rád a Tonyho taky ne rád. Jen jít kolem a on už cení zuby. Velký zuby, na takovýho malýho koníka. Není dobrej, Aleku.” Když uviděl, že Alek sklopil oči, hned rychle dodal otcovským tónem: „Ale bude, Aleku. Eště není zvyklej na Napoleona a Tonyho, ale bude všechno, jak vy říkáte, eňo ňúňo.”

Tony sledoval, jak Sebastián v mžiku vběhl Napoleonovi pod nohy. „Si! Podívej na Sebastiána. Už zapomněl, že se má bát!”

„Stejně bych byl radši, kdyby byl opatrnější,” řekl Alek. „Musím ho uvazovat, vždycky když vyvádím Satana z boxu, jinak by byl hned zase pod kopyty. Ke mně, Sebe,” zavolal a chytil štěně. „Raději na tebe dohlídnu.”

Alek zapnul vodítko k obojku a uvázal psa k háčku na vnější stěně stáje.

„Vyvedeš teď toho koníka ven?” zeptal se Tony, když se k němu Alek vrátil. Chlapec kývl a Tony hned pospíchal: „Tak to my jdeme dovnitř první, že jo, Napoleone.”

Když vešli do stáje, zdvihl Satan malou hlavu nad dveře boxu a vyrazil ze sebe krátké pronikavé zaržání. Pak se stáhl dozadu do boxu a zůstal bez hnutí na místě.

Tony si zhluboka povzdechl. „Jsem rád, že nechce koukat na nás,” řekl. „Jak na mě kouká, cejtim se móc divně.”

Alek nic neřekl. Pozoroval pouličního prodavače Tonyho, jak odnáší postroj do sedlárny a kolem Satanovy stáje zrychluje krok. V duchu si udělal závěr: momentálně to vypadá, že Tony se o Satana nemůže postarat, i kdyby šlo jen o pár dní, neřku-li dva měsíce, kdyby se Henry nevrátil dřív. Bude si muset se Satanem poradit jinak - i kdyby si musel znovu o všem promluvit s otcem.

„Ozval se Henry?” zeptal ho Tony, když se vrátil ze sedlárny.

„Ne, ale bude tu každým dnem,” řekl Alek s jistotou, kterou tak úplně neměl.

„Ale když Henry nepřijede a ty zejtra odjedeš, co děláš s hřebcem?” zeptal se Tony a zastavil se vpůli cesty do Napoleonova boxu. Tázavě se na Aleka podíval.

„Opravdu nevím, Tony,” pokrčil Alek rameny. „Budu muset něco vymyslet. Henry by měl už přijet. Je to deset dní, co odjel, a říkal, že touhle dobou tu bude.”

„Dio mio,” zabručel si Tony pod fousy, když odváděl Napoleona do boxu, „nejlepší pro nás všechny, když přijede.”

Tony zavřel box a Alek si všiml, že mu z kapsy montérek vykukují odpolední noviny. „Mohl bych se podívat do tvých novin, Tony?” požádal ho.

Tony je vytáhl a podal Alekovi. Potom se odbelhal zpátky do sedlárny.

Alek rychle obracel listy a hledal sportovní zprávy. Sloupek Jima Nevilla přinášel obvykle nejčerstvější zprávy z dostihového světa a Alek ho celý minulý týden dychtivě četl, aby nepropásl nějakou informaci o Henrym nebo Boldtovi.

Zahloubal se do čtení a uprostřed článku ho uhodilo do očí Henryho jméno. Vzrušeně četl: „…Henry Dailey je zpátky na Ranči matky Lode po výletu na východ Spojených států. Jeho šéf Petr Boldt tvrdí, že šedivý hřebeček Hrom, rodiče Lady a Meteor, šampión jeho stáje, bude nejrychlejší kůň, jakého kdy měl. Boldt ho připravuje pro závod dvouletých zvaný Nadějní, který se má konat za dva roky…”

Alek prolétl očima zbytek sloupku. Nic dalšího o Henrym ani o Boldtovi.

Tony se vrátil a Alek mu podal noviny.

„Teď ho bereš ven?” zeptal se starý prodavač, když Alek vyrazil k boxu. Chlapec přikývl a Tony otevřel Napoleonův box, vlezl do něj a zavřel za sebou.

Satan uviděl, že se Alek blíží, a zaplálo mu v očích. Opovržlivě zafrkal a znovu se stáhl dozadu. Alek vzal do ruky lonži a vešel do boxu. Byl napjatý, a dokonce i trochu rozhněvaný. Satan se takhle odmítavě choval víc než týden a Alek byl už znechucený a unavený. Všichni - Tony, Napoleon, Henry, Sebastián a samozřejmě i on sám - všichni byli Satanovi přátelé. Copak to nedokázal pochopit?

Hřebeček se otočil, vyhodil zadníma nohama a přistál nebezpečně blízko Aleka. Alek zanadával, postoupil dopředu, ale držel se při stěně boxu, dost daleko od Satanových kopyt. Chvíli počkal, než koníka přejde hněv. Připomněl si, že se Satan narodil na poušti. Instinktivně nedůvěřoval všemu živému, i těm, kteří pro něj nepředstavovali žádné nebezpečí. Bude to chvíli trvat, možná dlouho, pomyslel si Alek, než se naučí jim důvěřovat. Musí na něj být hodný, nezlobit se, pak si zvykne dřív. Začal na koníka tiše mluvit a pak, když vyčíhal svou příležitost, k němu rychle přiskočil a chytil ho pevně za ohlávku. Satan vyrazil a chtěl ho kousnout, ale chlapec mu odstrčil hlavu stranou. „Nic takového, kamaráde,” řekl mu. „To se nedělá.”

Když ho vyváděl z boxu, snažil se ho hřebeček přitlačit ke stěně. Alek však k němu natočil rameno a odstrčil ho. Satan byl ještě příliš lehký, a tak se vzdal. „Budeš muset ještě přibrat pár kilo, aby se ti to podařilo, Satane,” dobíral si ho Alek.

Šli směrem ke dveřím stáje a Satan se obrátil na Napoleona, který vykukoval z boxu. O pár kroků dál stál vedle něj Tony a bylo vidět, že se bojí.

Satan se zastavil na místě a Alek cítil, jak se chvěje vzrušením. Hříbě ovládl vztek a muselo ho ze sebe dostat. Stájí se ozvalo pronikavé a hlasité zaržání. Výzva k boji. Když se pak zase rozhostilo ticho, zvedl koník hlavu ještě výš. Jako by pozorně naslouchal, jak mu Napoleon odpoví.

„Jestli se chceš rvát, tak s Napoleonem ne, ano?” zabručel Alek. „Pojď už.”

Hřebeček se nejprve vzpíral, ale pak s pohrdavým výrazem a hlavou i ocasem nahoru poklusával vedle Aleka a rytmicky bušil lehkými kopýtky do dřevěné podlahy.

Alek ho vedl na pastvinu a dovolil mu, aby ho táhl, pokud stačila lonže. Satan pokračoval, ale chlapec držel konec lonže pevně a nespouštěl z koně oči. Satan tiše stál, uši nastražené vzhůru, nozdry roztřesené. Šťavnatě zelená tráva mu dosahovala nad kotníky. Alek věděl, že hřebeček překypuje energií. Uvědomil si, že by zvládl téměř cokoli a že by to udělal, kdyby mohl. Přemýšlel, jestli by bylo moudré povolit mu, nechat ho volně běžet po pastvině, tak jak to dělával jeho otec. Toužil ho vidět volně běžet. Chtěl si ten pohled odvážet s sebou do školy. Dřevěný plot kolem pastviny je dostatečně vysoký, než aby ho hřebeček přeskočil. Možná tak za rok by ho zvládl, ale teď ne. A nový plot na jižní straně je stejně vysoký a nepustí ho do křovisek na vzdálenějším konci údolí.

Satan trhl hlavou směrem k Alekovi, pak se otočil a pomalu se rozběhl kolem něj. Chlapec držel lonži napnutou. Najednou se kůň zastavil a znovu vztyčil hlavu, až mu krátká hříva zavlála v odpoledním větříku. Nozdry se mu chvěly, pohazoval hlavou dopředu a dozadu a nakonec se sklonil, zabořil černou hlavu do vysoké trávy a začal se pást.

Alek ho dlouho nechal na pokoji. Potom se k němu začal tiše přibližovat a chytil ho za ohlávku. Hřebeček trhl hlavou nahoru a divoce se po Alekovi ohnal. Ten se držel těsně po jeho boku a vyhýbal se obnaženým zubům.

Rychle odepnul lonži od ohlávky a položil dlaň na hřebečkův hedvábný krk. „Tak, kamaráde, jsi volný. Běž na to…, přesně to jsi chtěl.”

Hřebeček pomalu popošel od Aleka, jako by si pořád ještě myslel, že je uvázaný. Pak si však uvědomil, že je volný, a vyrazil jako střela. Běžel po pastvině a přešel až do trysku. Alek ho sledoval a srdce se mu naplnilo pýchou. Jeho hřebeček v akci - jaká krása. Za čas bude Satan stejně krásný, hbitý a silný jako Black. Alek si byl naprosto jistý. Teď ještě koník běžel nejistým a krátkým krokem, který se zanedlouho změní v dlouhý, pravidelný a mocný pohyb.

Satan zamířil plnou rychlostí k jižnímu plotu a Alek se vzrušeně nadechl. Pokusí se hřebeček plot přeskočit, i kdyby se přitom měl třeba zabít? Co má pro něj větší cenu - život, nebo svoboda?

Alek s úlevou pozoroval, jak se hřebeček před plotem zprudka zastavil, otočil se a potřásl hlavou. Pak se postavil na zadní a už byl zase v pohybu. Tentokrát běžel pomaleji podél plotu s hlavou vysoko vztyčenou, jako by chtěl vědět, co je na druhé straně.

„Žádná poušť, kamaráde, kdepak,” zamumlal Alek. „To by se ti nelíbilo.”

Hřebeček doběhl na konec pastviny, a když zamířil do údolí, zmizel Alekovi z dohledu. Alek ho nechal, protože věděl, že dokud nepřeskočí plot a nedostane se do křovisek, nehrozí žádné nebezpečí.

Za pár minut se Satan znovu objevil. Klusal zpátky po západní straně pastviny. Když uviděl Aleka, zastavil se vprostřed cesty a vyrazil napříč.

Alek ho nechal vyběhat, dokud neproběhl sem a tam několikrát za sebou a nezpomalil. Přesně tohle možná Satan potřeboval, pomyslel si. Třeba se teď všechno zjednoduší.

Slunce se sklonilo k západu a Alek usoudil, že už má Satan pro dnešek dost. Právě se pásl uprostřed pastviny, zdvihl hlavu a sledoval, jak se k němu Alek blíží. Pak se otočil a pomalu klusal do údolí.

„Taky dobře,” řekl si Alek. „Tam nebo někde jinde,” a vydal se za ním. Šel rychle, chvílemi popoběhl. Zatímco se hřebeček pásl, přemýšlel o situaci, do níž se s koněm dostal. Rozhodl se, že si dneska promluví s otcem a poprosí ho, aby mohl zůstat ještě dva dny doma a počkat na Henryho. Jestli otec nebude souhlasit, bude muset požádat Tonyho, aby Satana krmil, než Henry přijede. Tahle možnost se však Alekovi moc nelíbila.

Satan doběhl do údolí a o pár minut později dorazil i Alek. Podíval se dolů a viděl, že se koník pase. Satan zvedl hlavu, zafrkal a vydal se klusem podél plotu.

Alek se pustil pomalu z kopce a chystal se zahnat hřebečka do kouta. Promlouval k němu a pomalu se blížil, zatímco kůň zdivočelýma očima pozoroval každý chlapcův pohyb. Když už byl Alek jen kousek od něj, vyrazil jako blesk.

Alek byl připravený, ale Satan se nepustil po straně údolí, jak chlapec předpokládal. Vyřítil se přímo dolů proti němu a jen díky tomu, že Alek rychle zareagoval a vrhl se stranou, ho kůň nezranil, když se kolem něj řítil.

Alek byl otřesený a bledý. Pomalu se postavil, a protože kůň zmizel za hranou údolí, pustil se za ním.

Satan se rychle dostal na severní konec pastviny k dřevěné bráně, která vedla do stáje. Stál u ní a díval se skrz prkna. Sebastián byl pořád ještě uvázaný a teď na koně zuřivě štěkal. Alek zrychlil, rozběhl se.

Branka je o něco nižší než plot a Satan by ji mohl přeskočit. Alek nechtěl ani pomyslet, co by se mohlo stát Sebastiánovi, kdyby se hřebeček dostal z pastviny.

Satan přešlapoval před bránou s očima upřenýma na štěkajícího psa.

Alek byl pořád ještě dost daleko od stáje, když se Satan zprudka otočil, odklusal pár metrů zpátky, znovu se otočil a zůstal stát čelem k brance. Alek běžel, jak nejrychleji mohl, protože věděl, že se hříbě chystá branku přeskočit. Užuž chtěl zakřičet, aby přilákal jeho pozornost, ale v tu chvíli Satan popošel pomalu dopředu; nebyl si jistý, ještě jednou poměřoval výšku branky. Zastavil před ní a hrabal kopyty do prachu. Alek se k němu zezadu tiše blížil.

Foukal severní vítr a Alek si s úlevou uvědomil, že odnáší jeho pach směrem od hřebečka pryč…, a taky věděl, že kůň je teď plně soustředěný na nenáviděného psa a ničemu jinému nevěnuje pozornost.

Když se Alek ke koni dostal, stál pořád ještě u branky a metal očima blesky na Sebastiána. Alek se připlížil odzadu, hrábl po ohlávce a zároveň k ní zacvakl lonži.

Jakmile na sobě Satan ucítil Alekovu ruku, vzepjal se i s ní na zadní. Chlapec ho stáhl dolů, lehce ho pleskl přes chřípí a začal na něj mluvit. „Jsi můj koník, Satane, musíš mě líp poznat.”

Satan vyrazil dopředu, chtěl ze sebe Aleka setřást, ale ten ho držel pevně. Po několika dalších pokusech se kůň uklidnil. Alek otevřel branku a vedl ho ke stáji.

Sebastián bez ustání štěkal a hřebeček hněvivě zaržál.

„Nech toho, Sebíku!” zakřičel Alek na psa.

Když štěně uslyšelo známý hlas, přestalo štěkat, zakňučelo a zuřivě vrtělo ocáskem.

„Hodný pejsek, Sebíku, hodný,” pochválil ho Alek a zase věnoval pozornost hříběti.

Během několika minut měl Satana ve stáji a pomalu šli do boxu. Tony už byl pryč, ale Napoleon zvedl šedivou hlavu, když míjeli jeho box. Satan se na něj otočil s očima plnýma nenávisti, ale starý koník zareagoval jen krátkým zaržáním.

Za chvilku Alek vyšel ze stáje a zamkl za sebou. Pustil Sebastiána z vodítka a rychle se vydal po příjezdové cestě k železným vratům. Přemýšlel, jak asi otec zareaguje, až mu řekne, že by rád ještě pár dní zůstal a počkal na Henryho. Pár dní…, přijede Henry vůbec do té doby?

Když se blížil k verandě, zaslechl v domě vyzvánět telefon; potom se ozval matčin hlas.

Otevřel dveře z verandy do domu a slyšel, jak matka říká: „Moment, možná právě jde. Hned vám ho předám, Henry.”

Henry!

Alek vběhl do předsíně a rozrušeně zpovídal matku: „Kde je, mami? V Kalifornii, ne?”

Matka mu předala sluchátko, z něhož se ozval Henryho hlas: „Jen klid, Aleku, jen klid. Jsem přímo tady…, na letišti. Tak jsem si říkal, že zavolám a řeknu ti, že je všechno oukej.” Henry se chraplavě zachechtal a dodal: „I když ses možná strachoval, co se mnou je.”

„Já že se strachoval? To teda ne, Henry. Věděl jsem, že přijedeš.”

„Jasňačka.” Henry se na moment odmlčel. „Dostal jsem tvůj dopis, že se vracíš do školy. To jsem rád…, dobřes udělal.”

„Radši bych zůstal tady, Henry,” přiznal Alek a tiše dodal: „Hřebeček… pořád ještě vyvádí. Asi to s ním bude těžší, než jsme si mysleli…”

Na druhém konci bylo dlouho ticho.

„Henry…, jsi tam ještě?”

„Jasně. Jasně, Aleku. Podívej, nesmíš z toho bejt celej pryč…, neber si to tak moc…, však to dobře dopadne,” ujistil Henry Aleka a ještě se zeptal: „Odjíždíš zítra?”

„Ano, Henry. Zítra ráno…, brzy.”

„Tak se na pár minut zastavím dneska večer. Jen co se ohlásím doma,” dodal.

„Tak jo, Henry.”

„Fajn.”

„Ano, Henry.”

„Takže to rozjíždíme, co, Aleku?”

„Jo, Henry, a pojedem až do cílový rovinky.”

„Až do cílový rovinky,” zopakoval starý trenér.

„A já přijedu těsně před Vánoci,” řekl Alek. „Je to jen pár měsíců, nic víc.”

„Jasně, Aleku, jasně. A nedělej si vůbec žádný starosti…, o koně myslím.”

Alek položil sluchátko a maminka se ho napjatě zeptala: „Všechno v pořádku, Aleku?”

„Myslím, že jo, mami.” Pak uviděl, že se na něj maminka dívá s obavami, zašklebil se a objal ji v pase. „Jasně že je všechno v pořádku,” ujistil ji. „Jasně že je.”

7/ Hřebeček soptí vzteky

Vlak se blížil k New Yorku a Alek zamyšleně přejížděl prsty po gumičce na svazku dopisů, které měl na klíně. Pak se vzpamatoval a znovu se zadíval z okna. Krajina byla pokrytá sněhem, rozsvícená okna domů jasně zářila do tmy a barevná vánoční světýlka se odrážela na bílém pozadí. Alek to všechno sice viděl, ale nevnímal.

Až když se průvodčí protlačil uličkou ve vagonu a zakřičel: „Příští zastávka Centrální nádraží - konečná!”, pohlédl zase do přeplněného vozu a na svazek dopisů v klíně.

Henry měl se Satanem potíže, to bylo jasné. Alek tak nesoudil ani podle dopisů, které mu Henry napsal během posledních několika měsíců do školy, jako spíš z toho, co zamlčel. Většinu dopisů Henry věnoval náhodným událostem kolem Tonyho, Napoleona a dalších společných známých z Flushingu. Pokud se zmínil o Satanovi, pak jenom napsal, že hřebeček je den ze dne statnější a bude z něj velký roček.

Alek znal svého kamaráda dost dobře, takže si uvědomoval, že si nechává hodně informací o Satanovi pro sebe. A pár hodin před odjezdem na vánoční prázdniny přišel poslední dopis. Jestli snad Alek pochyboval, zda čte dobře mezi řádky Henryho dopisů, teď už měl jistotu. Henry totiž připojil výmluvné postskriptum.

Alek vytáhl dopis ze svazku, gumička se napnula a s plesknutím zase dopadla na obálky. Chlapec si znovu přečetl postskriptum. „P. S. Přikládám fotku Satana. Vidíš, že hřebeček za pár měsíců pořádně výrost. Bude z něj velikej kůň, možná dokonce větší, než jsme mysleli. Rozhodně má dlouhý kosti a statný tělo. Nebude na něj tak pěknej pohled jako na Blacka - někdo by moh i říct, že je ošklivej - ale podle trupu a zadku jsem si jistej, že to brzo někam dotáhne. A je s nim dost práce, Aleku. Bude to trvat dlouho.”

Alek vzal do ruky fotografii, kterou Henry přiložil do dopisu, podíval se na obrázek koně a starost se mu z obličeje rázem vytratila. Ze Satana opravdu rostl statný kůň, přemítal v duchu. Nebude mít ty dokonale zformované tvary jako Black, v tom měl Henry pravdu. Satan měl malou hlavu, ale širší než Black, a krk byl také masivnější a uši těžší. Nikdo by o něm ale nemohl říct, že je ošklivý, tím si byl Alek jistý. Z obrovitého těla sálalo vulkanické kouzlo, bylo krásné ve své doutnající zuřivosti. A přece Alek věděl, že jestli si má získat srdce svého koně, musí tuto úžasnou sílu nějak ovládnout.

Vlak vjel do tunelu, kterým se dostali pod město a na Centrální nádraží. Právě v tu chvíli do vozu vešel vysoký hranatý chlapec, a když uviděl Aleka, rychle se k němu uličkou protlačil.

„Co se tu skrejváš?” zeptal se a sedl si vedle Aleka. „Všichni sedí v prvním vagonu.”

„Měl jsem nějakou práci,” odpověděl Alek a zasunul dopisy do kapsy saka.

„Uvolni se,” řekl chlapec, zvedl dlouhé nohy a zapřel se koleny o protější sedadla, „jsou prázdniny.”

„Jasně, Whiffe, já vím,” souhlasil Alek a usmál se. „Štastný a veselý.”

„Ach jo,” zatvářil se Whiff blaženě, „to budou skvělý časy. Už mám naplánovaných pár večírků a tancovaček. Co ty?”

„Já je vynechám, budu doma,” odpověděl Alek.

„Jseš blázen.”

Alek pokrčil rameny.

Whiff se k němu obrátil. „Druhého ledna pořádá jedna známá večírek. Nechceš přijít? Mělo by to být fajn.”

„Dík, Whiffe, ale já mám ten den taky večírek. Narozeniny.”

„Myslel jsem, že budeš doma,” namítl Whiff.

„Ano. Budu doma.”

„To jsou tvoje narozeniny?”

„Ne,” řekl Alek. „Mého hříběte - bude mu rok.”

„Není to trochu praštěný? Pořádat oslavu pro koně?”

„Podle toho, jak se na věc díváš,” odpověděl Alek potichu.

Vlak pomalu zastavoval ve stanici a Whiff vstal. „Radši si skočím pro tašku,” řekl Alekovi. „Kdybys změnil názor a nechtěl být doma, zavolej.”

Alek se díval, jak se kamarád tlačí přeplněnou uličkou. Ne ne, pomyslel si, žádná změna názoru. Se Satanem ne.”

Když vlak zastavil, stáhl Alek tašku z police u stropu a zařadil se do fronty cestujících, kteří se pomalu posouvali ke dveřím vagonu.

Jakmile se octl venku, zrychlil. Na velikých hodinách si všiml, že už je skoro půlnoc a že měl vlak půl hodiny zpoždění. Do Flushingu pojede nejméně dalších pětačtyřicet minut. Budou otec s maminkou ještě vzhůru, až dorazí domů? A Satan - toho chtěl taky vidět ještě teď v noci.

V podzemce seběhl schody a chytil vlak do Flushingu, který právě zastavil na nástupišti. Nastoupil, posadil se a už zase myslel na svého koně.

V posledním dopise se Henry zmínil, že to bude se Satanem trvat dlouho. Jak přesně dlouho asi Henry myslel? Měsíce? Roky? Vyváděl Satan tak, že s ním nebude moct jet na dostizích, ani až mu budou dva roky? Podle tréninkového plánu, který si s Henrym stanovili, měl Alek na Satanovi začít jezdit někdy během nadcházejícího léta. A pak by během podzimních a zimních měsíců trénovali na závodišti - těsně před Satanovými druhými narozeninami. Potom, pokud by všechno klaplo, by ho přihlásili na dostih Nadějných v Belmontu. Nadějní! Alekovi se zatočila hlava, jen když na dostih pomyslel. Budou tam všichni plnokrevní dvouletkové z celých Států! Poběží Boldtův Hrom, šedivý hřebeček, na kterého čekal celý dostihový svět. A vedle dalších koní se jistě zúčastní i koně pana Volence.

Alek navrhl, aby Satana přihlásili do Nadějných, a Henry nakonec souhlasil. Půjdou rovnou do slavného dostihu dvouletků. Alek s jistotou počítal, že než se dostih poběží, budou mít Satana připraveného! Henryho poznámka, že to bude dlouho trvat, přece nemohla znamenat déle než dva roky! Navzdory Henryho pesimistickým vyhlídkám a Satanově divokosti si Alek přece jen myslel, že se mu podaří získat si hřebečka, tak jako si získal jeho otce Blacka.

Vlak zastavil ve Flushingu, Alek vystoupil a netrpělivě čekal v nočním chladu, dokud ze tmy nepřijel autobus, který ho dovezl až na roh jejich ulice. Pak rychle vyrazil po zasněžené silnici a nespustil oči z temné siluety stáje, která se rýsovala na zimním horizontu. Kráčel ve vyježděných kolejích, aby se mu snáz šlo, a za chvíli dorazil k jejich domu. V obýváku se svítilo, takže věděl, že na něj otec s maminkou čekají. Otočil se, ještě jednou se podíval na stáj a nahmatal v kapse kabátu klíč od brány. Chvilku si s nimi pohrával, rozvažoval. Zabere to jen pár minut - jen se na něj rychle mrkne, nic víc. Otec s maminkou ho jistě pochopí.

Rychle se rozběhl nevyšlapaným sněhem k železné bráně. Klíč se ztěžka otočil, a když odsouval bránu - jen tak, aby se protáhl dovnitř -, chladem zavrzala. Znovu se rozběhl, nohama rozrážel sníh, který mu sahal téměř po kolena.

U stáje si musel chvíli pohrát se zámkem a potom otevřel dveře dokořán. Rozsvítil a cestou se zastavil u Napoleonova boxu. Starý koník ležel na slámě, podíval se na Aleka a tiše zařehtal.

„Jen spi, kamaráde,” promluvil na něj Alek. „Uvidíme se zítra.”

Jak přicházel k Satanově boxu, zpomalil. Viděl, že hřebeček stojí a nade dveřmi se objevila jeho hlava s dokonalým bílým kosočtvercem, který mu zářil na černém čele. Jejich pohledy se setkaly a na okamžik ztuhly; potom hřebec zafrkal, a když se Alek přiblížil ke dveřím, couvl v boxu.

„To jsem já, kamaráde. Jsi můj kůň, pamatuješ?” A jak Alek stál u dveří, hltal dychtivýma očima každý centimetr svého koně - od těžkých uší, které teď téměř ležely na hlavě, až k mohutnému zadku. Nebylo pochyb. Satan bude veliký a statný. Stejně velký jako Black a za čas možná i těžší. Když si představil Blackovo úžasně štíhlé tělo, zauvažoval, jestli bude robustní Satan schopen běžet tak rychle jako jeho otec. Věděl, že odpověď mu může dát jen čas.

Po několika minutách Alek otevřel dveře a proklouzl dovnitř. Držel se při stěně, nespouštěl z hřebečka zrak, nebál se. Světlo ve stáji ještě zvýraznilo ebenový lesk Satanovy srsti. Alek se díval na koně, kterému plály hluboko posazené oči, a říkal si v duchu, jak je krásný. Nechápal, jak by si o něm Henry nebo kdokoli jiný mohl myslet, že je ošklivý. Byl si jistý, že Satan bude stejně bystrý a rychlý jako jeho úžasný otec - nehledě na váhu a tělesný objem, který si s sebou jednou ponese.

Alekovi poskočilo srdce v hrudi, když se znovu zadíval na tvar hřebečkovy hlavy. Víc než co jiného na koníkovi mu připomínala Blacka. A pak ještě jemná křivka krku, ta bez jakýchkoli pochybností odhalovala předky z nejkvalitnější krve.

Alek pomalu postupoval ke koni a neustále na něj mluvil. Satan se třásl po celém těle. Potom se k němu natočil zadkem a Alek rychle uskočil. Když hřebec znovu dopadl na zem, byl už Alek u jeho hlavy a svíral v ruce ohlávku.

„Ty jsi na mě zapomněl, Satane?” zeptal se tiše. „Tohle přece už máme za sebou. Jsi můj kůň a musíš si to zapamatovat.”

Dlouho koně hladil a doufal, že z něj vyprchá vztek, který v jeho těle cítil. Minuty ubíhaly, Satan se neustále třásl a Alekovi bylo jasné, že zklamal. Další pokus o Satanovo získání bude muset počkat do rána.

„Tak dobrá, kamaráde,” řekl nakonec. „Ahoj zítra.”

Alek se Satana nebál, ale byl si vědom jeho nově nabyté síly. Než pustil ohlávku, dovedl ho skoro až ke dveřím. Rychle proklouzl ven. Měl co dělat, protože Satan zareagoval rychle jako útočící kobra. Vyrazil předníma nohama proti Alekovi a jen taktak ho minul. Přední kopyta tvrdě dopadla na prkenné dveře.

Alek zajistil dveře a znovu se obrátil na Satana. Byl celý bledý a vyčerpaný. Hřebeček se na něj díval pronikavým pohledem, zuby obnažené, a třásl se po celém těle potlačovanou zuřivostí. Chlapec se dlouho díval do jasných očí. Byly hluboko posazené stejně jako u Blacka, ale plálo v nich cosi, co Black neměl. Alek se cítil z toho pohledu nesvůj, ale nakonec ze sebe nepříjemný pocit setřásl. Však si Satana taky získá, za čas.

Hřebeček zafrkal, znovu se vzepjal a nechal přední kopyta dopadnout na dveře boxu, až se stájí rozlehlo zadunění. Napoleon krátce zařehtal a pak bylo zase ticho.

Teď budou muset Satana dobře hlídat. Začíná být tak silný, že by mohl kopyty nadělat dost škody. Alek uvažoval, jak asi Henry s hřebečkem vychází. Jestli se Satan chová tak jako dnes v noci pořád, musí mít Henry plné ruce práce i s každodenní péčí.

Hřebeček se stáhl dozadu a hrabal kopyty do slámy, dokud se nedostal na dřevěnou podlahu. Alek se podíval na zámek boxu, aby zkontroloval, že je dobře zamčeno. V tu chvíli uviděl na dřevěném sloupku u dveří dlouhý tenký řetěz.

Položil na něj ruku a zamyšleně přejel železné články prsty. Řetěz…, ten tu nebyl, než odjížděl do školy…, než byl v tomto boxu Satan.

Pevně řetěz stiskl v dlani a sevřel čelisti, až se mu obličejové svaly křečovitě stáhly. Otevřel dlaň a znovu se podíval na krátké černé chlupy, které zahlédl na koncových článcích řetězu. Krátké černé chlupy, které mohou poházet ze Satanova těla! Alek zavrtěl hlavou. Snad Henry nepoužil tenhle řetěz na Satana! Určitě ne! Určitě ho tímhle nemohl uhodit!

Alek tam dlouho stál a potom ze stáje odešel. Jak se brodil sněhem domů, honily se mu hlavou starosti a tvářil se pochmurně.

8/ Dědictví divokých předků

Nazítří ráno dorazil do stáje jako první Henry. Zarazil se, když uviděl ve sněhu stopy vedoucí ke stáji a zase zpátky. Napadlo ho, že Alek přijel a zašel se někdy v noci podívat na koně. Henry chvíli bez hnutí postál s vážným výrazem v obličeji. Pak těžkým krokem vešel do stáje.

Když ho uviděl Napoleon, lehce zaržál, ale Henry se rovnou podíval k Satanovu boxu. Snad je to tak lepší, pomyslel si, že Alek zašel za Satanem dřív. Sám viděl, jaký je…, bude snazší říct mu, jak se věci mají.

Hřebeček zafrkal a zatřásl hlavou, když se Henry přiblížil ke dveřím. Starý trenér se na okamžik podíval na dlouhý řetěz vedle dveří, pak odemkl dveře, stál a čekal. Hřebeček neklidně přešlápl, oči zabodnuté do Henryho. Starý trenér nakonec využil příležitosti, pronikl do boxu a chytil Satana za ohlávku. Pohyboval se s lehkostí, která při jeho tělesné konstrukci a věku udivovala. Hřebec s ním chvíli bojoval a pak zůstal stát. Henry ho obezřetně vyvedl z boxu k příčce. Nespouštěl z něj oči a neustále byl ve střehu, kdyby chtěl Satan něco udělat. Vyhřebelcoval ho, zavedl zpátky do boxu a zamkl dveře.

Alek přišel do stáje asi o půl hodiny později. Henry se rozzářil a pomalu se vydal chlapci naproti. „Jsem rád, že tě vidím, Aleku,” řekl a objal ho kolem ramen.

„A já zas rád vidím tebe, Henry,” usmál se Alek a zkoumavě si přítele prohlížel.

Jejich oči se setkaly a v obojích se usadil vážný výraz. Je to tak, jak jsem si myslel, řekl si v duchu Henry. Ten kluk ví, jak se věci mají, takže můžou jít rovnou k věci.

„Byls tady včera v noci, viď?” začal Henry.

„Na chvilku,” přikývl Alek.

„Co si o něm myslíš?”

„Co tím chceš říct, Henry?” podíval se na něj Alek tázavě. „Bude z něj statný kůň, jak jsi psal. A bude to nějaký čas trvat, jak jsi taky napsal. Včera v noci se na mě moc nepamatoval. Ale však on se poddá, Henry. Já to vím.” Alek mluvil přesvědčivě.

Henry na něj vrhl smutný pohled a zabručel: „Možná, Aleku. A možná taky ne. Teď si tím nejsem tak jistej.”

Alek se obrátil k Satanovu boxu a pohled mu spočinul na dlouhém řetězu, který visel na sloupku. „Jak velké problémy s ním máš, Henry?” zeptal se pomalu.

„Dost velký,” odpověděl Henry vážným hlasem. „A s každým kilem, co nabere, se hůř zvládá.”

Alek se otočil zpátky k Henrymu a vysoukal ze sebe nepříjemnou otázku. „Nepoužil bys na něj tenhle řetěz, viď, Henry?”

Henry zbledl, na bílém obličeji se ostře rýsovaly hluboké vrásky. Najednou vypadal hrozně starý a unavený a Alek musel před jeho sklíčeným a zklamaným pohledem sklopit oči.

Henry neodpovídal, pohlédl na řetěz. Nakonec pomalu řekl: „To byla rána pod pás, Aleku.”

„Nemyslel jsem to tak, Henry,” ujišťoval ho Alek upřímně. „Jen… že jsem ho tady včera v noci viděl a myslel jsem…”

„Že ho používám na hřebečka?” přerušil ho Henry. „Jak sis to moh myslet, Aleku! Vážně tě napadlo, že ho chci zkrotit bitím?”

„Nevěděl jsem, Henry,” snažil se Alek vysvětlit. „Nevěděl jsem, jak se hřebeček choval a co všechno sis s ním musel prožít.”

„Měl bys mě už trochu znát, Aleku,” řekl Henry. Když uviděl, jak zoufale se chlapec tváří, položil mu ruku na rameno. „Ale chápu, jak ti muselo bejt, kdyžs tu našel ten řetěz.” Chvíli mlčel a potom dodal: „Fakt je, že ho mám na to, aby se použil…, ale jen v nejnutnějším případě. Kdybych ho potřeboval.”

Alek si vzpomněl na včerejší návštěvu. Jen taktak unikl Satanovým kopytům, když odcházel z boxu. „Chceš říct, Henry,” zeptal se pomalu, „že je to tak zlé?”

„Občas dost zlý, Aleku, dost,” odpověděl Henry, „a já už nejsem ve svým věku moc rychlej. Ten řetěz tu visí, abych měl ňákou ochranu, a musím ti říct, že bych ho opravdu použil, kdyby mě zahnal do situace, kde by mi šlo o kůži.”

Na druhém konci stáje vztyčil Satan hlavu nad dveře boxu. Když zahlédl Aleka s Henrym, postavil uši, zafrkal a stáhl se dovnitř.

„Jsem si jistý, že nad ním zvítězíme, Henry,” řekl Alek odhodlaně. „Nemůže tady přece žít celé měsíce a nepřizpůsobit se. Určitě se naučí nám důvěřovat.”

Henry bez hnutí stál a pozoroval Aleka, jako by se nemohl rozhodnout, zda pokračovat v rozhovoru, nebo ne. Nakonec řekl: „Aleku, jsme v tom spolu, až po krk, a tak si myslím, že ti musím říct, jakej mám na Satana přesně názor. A povím ti to natvrdo, i když vím, jak ho miluješ.” Henry se odmlčel a vedl Aleka ke dvěma židlím. Posadili se. „Aleku, motám se kolem koní celej život, plnokrevníci, mustangové, leccos, a řeknu ti, že tohle je poprvý, co si dělám o koně opravdu starosti. A to si pamatuju na Blacka. Ale pamatuju si - a ty bys měl taky, protože je to důležitý - že sis Blacka získal, když byl hladovej a tys mu našel na pustým ostrově žrádlo. Miloval tě, takžes ho moh ovládat… a já si nemusel dělat starosti. Se Satanem je všechno jinak. Ten tě nemiluje… nikoho nemiluje, nenávidí dokonce i starýho Napoleona. On ani není schopnej někoho milovat, aspoň já to tak vidím.”

„Ale,” přerušil ho Alek, „totéž se dalo říct i o Blackovi, než jsme se dostali na ostrov.”

„Jasně, Aleku, já vím. Možná to jednou ze Satana taky dostaneš…, doufám, že jo, ale teď o tom pochybuju.” Henry trochu zvýšil hlas a pokračoval: „Podle mýho se Satan zvrtnul po tom Blackově divokým otci, kterýho Abu neudržel ve svým horským sídle a kterej se možná ještě dneska volně prohání po poušti. Black v sobě tu divokost měl, to jo, a v Satanovi je taky. Možná dokonce ještě větší. Dobře se mu podívej do očí, Aleku, uvidíš ji tam…, hoří v nich rozpálená poušť. Teď ho ještě zvládneme, ale za nějakejch šest měsíců, podle toho, jak roste…, pak už ho tahle stáj neudrží. Dej na moje slova.”

Alek seděl s rukama sepjatýma na klíně a pozoroval podlahu, když Henry skončil. „Co navrhuješ, Henry?” zeptal se, aniž vzhlédl.

„Nenavrhuju nic, Aleku. Je to tvůj kůň a já ti jen říkám, co si o něm myslím a co cejtím. Bude to hodně nebezpečnej kůň a já už možná myslím na to, že bys na něm měl příští léto jezdit. A možná taky myslím na tvoje rodiče.”

Alek se podíval Henrymu do očí a mlčel.

„Dali ti volnou ruku,” pokračoval Henry, „celou dobu jsi měl volnost, protože si řekli, že se rozhodneš správně. Nerad bych, aby se ti něco stalo.”

„Takže si myslíš, že Satana nezvládnu. Je to tak, Henry?”

„Dokážeš jezdit na těch nejlepších koních, Aleku,” řekl Henry a položil Alekovi sukovitou ruku na koleno. „A taky koňům rozumíš, bez debat. Ale tady jde o víc než jen zvládnout ho. Nezapomínej, že budeš muset dokázat víc než jen udržet se v sedle. Budeš ho muset natolik ovládat, aby nikdy nedal volnej průchod tý zuřivosti, co v sobě má. Bude to důležitý, až s ním budeš sám venku, a ještě mnohem důležitější, až bude s jinýma koňma. Bude se chtít rvát, Aleku - je to v něm.” Henry trochu ztišil hlas a dokončil myšlenku: „Doufal jsem, že tentokrát bude jinej, ale není… a jak to tak vidím, mám pocit, že bude hůř.”

„Já si jeho srdce nějak získám, Henry,” prohlásil Alek odhodlaně. „Dej mi léto, budu na tom pracovat!”

„Takže bysme měli začít s tréninkem,” řekl Henry, „jestli ho chceme mít připravenýho na Nadějný.”

„Bude připravený. Však já ho zvládnu, Henry.”

„Pořád ho ještě chceš přihlásit na ten velkej dostih? I když jsi slyšel můj názor?”

Alek přikývl.

„Bude to stát dost peněz,” varoval ho Henry. „Spoustu peněz za startovný.”

„Já vím, Henry,” přikývl Alek, „ale dost jsem našetřil a ještě si vydělávám. Pracuju po nocích pro místní časopis.”

„Já bych jen nerad viděl, abys přišel o peníze, kdyby to nevyšlo a nemohli jsme ho na závod pustit, že by byl moc nebezpečnej,” řekl Henry. „Přijdeš o poslední pětník, co si vysolil za nominaci a za to, že ho budeš udržovat způsobilýho, víš to?”

„Nepřijdu o něj,” odpověděl Alek pomalu. „Nastoupí v dostihu. A já na jeho hřbetě, Henry.”

Henry se poprvé usmál. „Jseš pěkně drzej kluk, Aleku… a možná je to tak lepší. Aspoň doufám.” Vstal, otevřel dveře stáje a vykoukl ven. „Už se otepluje,” prohlásil.

„Šest měsíců a máme léto,” přikývl Alek.

„Jo, šest měsíců,” pronesl Henry zamyšleně a podíval se na Aleka. „Tou dobou mu bude rok a půl…”

„A rok za pár dní,” dodal Alek. „Uděláme mu tady ve stáji oslavu, ne, Henry? Pozveme Tonyho a naše…”

„Ty chceš, aby sem přišli vaši?” optal se Henry a kráčel zpátky od dveří.

„Ano,” odpověděl Alek potichu. „Bude to tak lepší. Kdybychom je nepozvali, mohli by si myslet, že je něco v nepořádku.”

„A to není,” řekl Henry.

„Ne… to není,” opakoval po něm Alek.

Chvíli mlčeli. Potom začal Satan kopat do stěny boxu a přilákal jejich pozornost. Alek vstal a zeptal se Henryho: „Chodil jsi s ním ven?”

„Minulý týden ne,” odpověděl starý trenér. „Hodně sněžilo, myslel jsem, že mu bude ve stáji nejlíp.” Odmlčel se a pohlédl na Aleka. „Moh by se dneska ráno trochu proběhnout. Povrch není venku tak špatnej.”

„Je neklidný. Možná mu čerstvý vzduch prospěje. Pojď, Henry, zkusíme to.”

Beze slova přešli stáj až k Satanovu boxu. Když Alek položil ruku na dveře, zeptal se Henry: „Chceš ho vyvést?”

Alek přikývl a Henry mu podal lonži, kterou vzal cestou. „Opatrně,” varoval chlapce, „je rychlej a úskočnej.”

„Já vím, Henry,” ujistil ho Alek, když si vzpomněl, jak měl v noci namále.

Satan z nich nespouštěl oči a neklidně tancoval po boxu. Alek otevřel a začal na něj mluvit. Zaslechl, jak mu Henry zezadu radí: „Až vyrazíš, jdi rychle.”

Hřebeček potřásl rozcuchanou hlavou, až mu černá hříva spadla přes krk a čelo a zakryla bílý kosočtverec. Neustále na Aleka upíral kamenný pohled.

„Protáhneš si nohy, Satane,” řekl Alek tiše. „Pohraješ si a hned ti bude líp, kamaráde.” Mluvil dál a čekal na příležitost, až se bude moct přesunout kolem hřebečkova boku dovnitř.

Po několika minutách natočil Satan uši dopředu a přesunul pohled z Aleka na Henryho. Chlapec rychle popošel ke koníkovu boku a rukou ho chytil za ohlávku.

„Šikovnej kluk,” řekl Henry a otevřel dveře boxu.

Jakmile na sobě Satan ucítil Alekovu ruku, vyrazil krátké hvízdavé zaržání a postavil se na zadní. Alek ho však už držel nakrátko a zacvakl lonži k ohlávce. Satan se na něj z výšky obrátil s obnaženými zuby a Alek ho lehce plácl přes hlavu. „Nic takovýho, Satane,” řekl přísně.

Trvalo dost dlouho, než Alek ucítil, že se mu Satan pod rukama trochu zklidnil. „Myslím, že už můžeme, Henry,” zavolal.

Alek si dával dobrý pozor na jakoukoli záludnou reakci a opatrně vyvedl koně z boxu. Když šli kolem Napoleona, hřebeček se zastavil a znovu ze sebe vyrazil výzvu k boji. Starý Napoleon zvedl hlavu a zaržál odpověď.

„Satan si snad nikdy na Napoleona nezvykne,” zabručel Henry.

Když došli ke dveřím stáje, nastražil Satan uši. Zaujal ho bílý koberec, který se před ním rozprostíral. Vzduch byl svěží a chladný a Satanův dech se srážel v oblaka páry. Jako by to byl kouř z doutnajícího ohně, který v něm plane.

„Má všechno, co má pořádný kůň mít, Henry,” řekl Alek.

„Krásnej…, arogantní…, krutej,” zamumlal starý trenér. „Byl by báječnej, kdybysme ho nemuseli krotit.”

Alek vedl Satana sněhem a vítr koníkovi čechral hřívu. Hřebeček lehce poskakoval, jako by měl pod nohama vaječné skořápky, které nesmí rozbít. Tancoval vedle Aleka a pomalu se s ním vzdaloval od stáje.

U brány na pastvinu se zastavili. „Sníh není hlubokej,” řekl Henry. „Dal bych mu celou dýlku lonže, ale ne víc. Těžko bysme ho v tomhle sněhu chytali, kdyby utek.”

Alek přikývl, pohladil koně po krku, a jak Satan táhl, nechal prokluzovat lonži mezi prsty. Hřebeček uskočil rychle stranou a Alek ho zatáhl, až když se odvinula celá délka lonže, dobrých dvacet yardů. Satan chvíli bojoval s provazem, který mu bránil svobodně se rozběhnout, ale potom ho zaujal sníh pod kopyty. Zuřivě začal hrabat.

„Je to pro něj úplná novinka,” řekl Henry Alekovi. „Byl jsem s ním venku jen jednou, co napadl sníh.”

„Nejspíš si myslel, že je zase na poušti, dokud do toho nestoupl,” řekl Alek a pozoroval koně.

Když se koník znovu obrátil na oba muže, přitiskl uši k hlavě a pak je zase postavil. Zafrkal a obcházel Aleka s Henrym. Toužil po svobodě, tahal za provaz.

„Dobře ho drž, Aleku,” varoval chlapce trenér.

Hřebeček dlouho klusal, občas se zastavil a běžel ve svých stopách zase zpátky a nespouštěl z Aleka a Henryho oči. Ti dva se otáčeli s ním a také ho bez ustání sledovali pohledem.

„Nevěřil bych mu ani ň,” zabručel Henry, když se Satan zastavil a pozoroval je. „Podívej se na jeho oči, Aleku. Takovej pohled jsi v životě neviděl, ani u Blacka. Má ho vod tý doby, co přijel. A bude ho mít pořád.”

Kůň se dal znovu do pohybu a Alek prohlásil: „Musíme mu důvěřovat, Henry, jestli má někdy on důvěřovat nám.”

„Ať tě to ani nenapadne, Aleku,” zareagoval Henry stroze, „protože stačí chvilka a něco se přihodí. Dělal jsem s ním, Aleku, a znám to. Musí ti nejdřív ukázat, že mu můžeš důvěřovat, než opravdu začneš. Vím, jak moc ho máš rád, protože je Blackův syn, ale nezapomínej, že to není Black. A taky mu asi nikdo neřek, že tě jeho otec miloval, tím sem si jistej. A kdyby i řek, stejně by to pro něj nejspíš nic neznamenalo. Tohle hříbě má svoji hlavu.”

Alek se poslední poznámce usmál, ale když si uvědomil, že to Henry myslí naprosto vážně, zvážněl taky.

„Znáš koně, Aleku,” pokračoval Henry, „takže nezapomínej, že se Satanem se nemůžeš řídit srdcem. Musíš používat hlavu. Uvědom si, že je velikej rozdíl mezi strachem z koně a oceněním jeho síly a tím, co kůň může se svojí silou udělat. Musíš se řídit zdravým rozumem, Aleku.”

„Budu, Henry,” slíbil Alek a po chvilce dodal: „Ale ty určitě maluješ čerta na zeď.”

Starý trenér pohodil hlavou směrem k Satanovi a řekl: „Jen se podívej sám. Nespustil z nás po celou dobu, co tu jsme, oči. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby jednoho dne přestal myslet na to, že chce utéct, a vyřítil se přímo na nás. Už mě to mockrát napadlo, když jsem tu s ním takhle stával.”

„Myslím, že by to neudělal,” zavrtěl Alek hlavou, „i když uznávám všechno, co jsi o něm řekl. Dal by cokoli, jen aby byl volný…, pořád nám ještě nedůvěřuje, a možná se dokonce bojí. Ale není zabiják, Henry. Určitě ne.”

„Doufám, že máš pravdu, Aleku…,” pokrčil Henry rameny. „A taky doufám, že až s ním v létě budeš pořád, nějak si ho získáš. Ale možná to bude trvat dýl…, anebo se nedočkáš. Láska koně k člověku je zvláštní a já ji viděl jen párkrát za život.”

Dlouho mlčky stáli, přemýšleli si každý o svém a očima neustále sledovali černého hřebečka, který kolem nich obíhal. Najednou se z Henryho domu ozval ženský hlas.

„Moje žena,” zabručel starý trenér. „Nejspíš po mně něco chce.” Pohlédl na Satana a pak na Aleka. „Chceš, abych ho s tebou nejdřív odved do stáje?”

„Myslím, že s ním budu ještě chvilku venku, Henry. Všechno bude v pořádku, neboj.”

„Tak jo,” řekl Henry, „ale sleduj ho, jak sem říkal. Možná se za pár minut vrátím.”

Henry byl od chlapce asi patnáct metrů, když se k němu Satan pomalu rozběhl. „Pozor, Henry,” zavolal Alek.

Henry se zastavil, jako by rozmýšlel, jestli jít dál k domu, nebo se vrátit na cestičku vyšlapanou Satanem ve sněhu. Satan byl ještě dost daleko a Alek věděl, že měl jeho přítel dost času se rozhodnout, co udělat. Přece však automaticky zkrátil lonži a popošel pár metrů ke koni.

Pak Satan bez varování vyrazil jako střela, sníh mu odletoval od kopyt, a řítil se na Henryho.

Alek vykřikl, viděl, jak se Henry zastavil, zbledl a vrací se po svých stopách.

Satan se zatočil a prudce vyrazil dopředu, divoký, vzrušený, oči zarudlé, uši přitisknuté k hlavě.

Lonže už nebyla napnutá, Alek bezmocně stál a hřebeček se blížil k Henrymu. Starý muž ve sněhu zakolísal a upadl. Z Aleka rázem vyprchal hněv a vystřídal ho strach. Rozběhl se.

Protože Henry spadl, Satan neodhadl vzdálenost, a prořítil se kolem nehybné postavy, aniž se jí dotkl. Než se otočil a rozběhl zase zpátky, byl už Alek u kamaráda.

Hřebeček se v celé své divokosti nad nimi vztyčil, krev se v něm vařila, toužil zabíjet. Teď už mu v očích nedoutnalo opovržení, teď sršely nenávistí. Divoký instinkt mu velel zabíjet a černé tělo se třáslo dychtivostí.

Když však kopající kopyta dopadla, aby jednou provždy skoncovala s tím nenáviděným lidským pachem, který ho dráždil v nozdrách, kůň najednou nohy přitáhl k tělu a dopadl do sněhu. Třásl hlavou, planoucí oči zabodnuté do chlapce a muže, znovu se postavil na zadní a bojoval vnitřní zápas s tím, co ho přimělo stáhnout kopyta stranou, ať už to bylo cokoli.

Znovu dopadl tak, že se nikoho ani nedotkl, a pak zůstal stát a potřásal bujnou hlavou.

Alek nebyl schopný se pohnout a opustit Henryho. Uvědomoval si, jaká bitva se asi odehrává v Satanově černém těle. A potom, když se hřebeček znovu chystal vzepnout, vyskočil a hmátl po ohlávce.

Jakmile Satan na sobě ucítil ruku, znovu vyrazil se vší zuřivostí. Znovu ho popadla touha zabíjet. Skočil dopředu, aby se zbavil toho kluka, který ho nutí dělat, co chce on. Ruka však byla silnější a smýkla s ním stranou. Satan zařičel, rozdivočel se ještě víc a s obnaženými zuby se chystal vypořádat s rukou, která ho držela.

Alek se s ním však začal procházet a vyhýbal se divokým výpadům. Nakonec zůstal Satan nehybně stát. Na hlavě se mu leskly ostrůvky potu a slabiny se prudce zdvihaly a klesaly.

9/ Druhého ledna

„Ty jsi blázen, Aleku, to ti teda říkám.” Henry mluvil úsečně a rychle. „Pustil sis toho černýho ďábla moc k tělu. Ztratils zdravej rozum. Je to útočnej kůň a zabiják, Aleku. Musíš to pochopit. V tom jeho černým srdci se neodehrává žádnej boj, jak říkáš. Je to ničemný zvíře a já bych byl pro, abychom se ho zbavili. Prodej ho Volencovi, až dorazí. Prodej ho teď, dokud není pozdě. Volence ti zaplatí fantastickou cenu. A stejně,” Henry se odmlčel a v šedivých očkách mu zasvítilo, „stejně by to byl na starýho přítele docela podraz. Lepší by bylo zařídit, aby se Boldt dověděl, že máme Blackova syna, a pak ho nechat, aby se se Satanem trápil!”

Alek mlčel, jen oči prozradily, jak trpí. Už kolik dní - od onoho hrozného rána - mu Henry opakoval to, co teď. Každý den před Vánoci i po nich nemluvili o ničem jiném. A dneska zase totéž, dnes - 2. ledna… na Satanovy narozeniny. Oslava bude, ale zdaleka ne taková, o jaké tolik měsíců snil.

Alek bloudil očima po stáji, po zelených větvičkách cesmíny a chvojí, které visely na stěnách a z trámů, po Satanově boxu. Jen údery hřebečkových kopyt o podlahu prozrazovaly jeho přítomnost. Pak se chlapcův pohled přesunul na Napoleona, který se natahoval přes dveře svého boxu, aby dosáhl na nedaleké větvičky cesmíny. Nakonec se Alek podíval na Henryho.

Z vrásčité tváře starého muže vyčetl všechno, co mu chtěl říct, dokonce i když mlčel. Nešlo o hněv ani o hořkost. Dokonce z něj nemluvil ani strach, i když se octl tak blízko smrti pod Satanovými kopyty. Jen starost a obavy měl vepsané v obličeji. Starost a obavy o Aleka.

„Vím, jak moc jsi miloval Blacka, Aleku,” řekl Henry pomalu a podle tónu hlasu i podle pohledu bylo vidět, že to myslí upřímně. „A taky vím, jak moc jsi chtěl milovat Satana. Ale nemůže to fungovat, Aleku…, když ten, koho miluješ, není schopnej milovat. Nešlo to… a nikdy to nepůjde.” Henry dlouho mlčel, než zase promluvil: „Miluju tě jako vlastního syna,” řekl s očima upřenýma na větvičku cesmíny, kterou držel v ruce. „Víš, kdybych měl někdy kluka, chtěl bych, aby byl jako ty. A protože tě miluju jako syna, nechci, aby se ti s takovým zabijákem něco stalo. Jsem starej člověk, Aleku. Nebojím se ho, ani že by mi mohl něco udělat. Jen ty a celej tvůj život, kterej máš před sebou - na to myslím. Na tebe… a na tvoje rodiče, který by cítili to, co já, kdyby věděli, jaký Satan je.”

Alek chtěl cosi říct, ale hned se zarazil. K čemu by bylo opakovat znovu všechno, co říkal už kolik dní? Henry se jeho argumentům vždycky jen ušklíbl. K čemu by bylo opakovat, že Henryho nezachránil tím, že koně včas chytil? Že to způsobilo cosi v samotném hřebečkovi, co na okamžik převážilo zabijáčky instinkt, který měl v sobě po divokých předcích zakódovaný dřív, než se narodil. Alek byl přesvědčený, že v Satanově těle se odehrával strašný a zároveň překvapující souboj, když se nad ně vzepjal. A co se stalo jednou, se mohlo v následujících měsících projevit silněji. Alek tomu věřil a nikdo ho nemohl zviklat. Dokonce ani Henry, jehož zkušenosti uznával a jehož přátelství si vážil.

K čemu by však bylo dobré všechno znovu opakovat, znovu se přít, den před odjezdem do školy? Nakonec Alek řekl: „Já ho neprodám, Henry. To nemůžu udělat.”

Starý muž se na něj podíval, pak sklopil pohled k cesmíně, s níž si pohrával, a řekl: „Tak dobrá, Aleku…, když je to tvoje přání. Je to tvůj kůň a já s ním zůstanu. Udělám pro něj všechno, co budu moct, zatímco budeš pryč.” Odmlčel se a pohlédl na Aleka. „Ale slib mi, že v létě, až se vrátíš, znovu uvážíš všechno, co jsem ti řek. Dřív než na něj sedneš. Jestli bude pořád stejně útočnej, a já myslím, že ano, nesedneš na něj. Slib mi to.”

Alek se podíval Henrymu do očí a na chvíli před přítelovým nehybným pohledem sklopil zrak. Potom pomalu řekl: „Slíbím ti, že na něj nesednu, dokud si nebudu jistý, že ho zvládnu.”

„Víc ne?” zeptal se Henry pochybovačně. „I když ti řeknu, že není na ježdění připravenej? Nezapomínej, že bude v tý době velikej, Aleku. Všechno, co jsme doteďka zažili, se bude zdát proti tomuhle jako procházka růžovým sadem.”

„Budu s ním muset být, Henry… Teď nic víc slíbit nemůžu.”

Henry pokrčil rameny a pověsil větvičku cesmíny na vnější stěnu sedlárny. „Sám uvidíš v létě, Aleku,” zabručel. „Sám uvidíš, a nebude se ti to líbit.”

Zešeřilo se a nastávala noc, když Alek s Henrym zaslechli skřípání železné brány a pak se k nim po cestě blížily hlasy.

„První hosté na oslavu,” zabručel Henry. „Stejně si myslím, že jsme neměli nikoho zvát. Lepší by bylo Satanovy první narozeniny vůbec neslavit.”

„Vždyť o nich mluvíme celé měsíce,” připomněl mu Alek. „Naši by si určitě mysleli, že máme se Satanem nějaké problémy, kdybychom oslavu neuspořádali.”

„Jestli se dneska něco stane,” podíval se Henry na Aleka kriticky, „tak to budou vědět určitě.”

Alek neodpověděl, ale tvářil se vážně a bylo mu těžko.

Henry zašel do sedlárny, zatímco se Alek vydal ke dveřím. Když otevřel, přinesl k němu noční vzduch hlas Tonyho.

„Sí, sí, vím, kdo jste, pane Volence. Alek a Henry o vás móc povídali. Dobře, že jste přijel na oslavu. Sí, sí, móc dobře.”

A pak se ve světle, které dopadalo ven ze stájových dveří, objevil Tony a ještě jeden vysoký muž ve středních letech, postavou připomínající Alekova otce. Kráčeli k němu a vtom pan Volence rozpoznal ve dveřích Aleka, pospíšil k němu a popadl ho za ruku. „Aleku,” zvolal srdečně, „dávno jsme se neviděli.” Pak si všiml, jak se k nim blíží Henry, a potřásl si rukou i s ním. „A s tebou taky, Henry.”

Tony následoval pana Volence dovnitř s malou dřevěnou bedničkou v rukou.

„To je dárek pro toho černýho,” řekl Alekovi a ani se na něj nepodíval. Položil bedničku na podlahu a nešťastně dodal: „Ani nevim, proč to dělám. On nemá rád Tonyho ani Napoleona a my bysme neměli mít rádi jeho.”

„To je od tebe hezké, Tony,” řekl Alek. Pak se otočil a viděl, že je pan Volence pozoruje.

Vysoký muž se zasmál, až se mu zatřásla mohutná brada. Položil kartonovou krabici na Tonyho bedničku. „A tohle je můj dárek pro Blackova syna,” prohlásil. „Doufám, že nevadí, že jsem se vecpal na vaši oslavu, Aleku, ale jsem tu zrovna na dovolené. A když jsem zavolal Henrymu, pověděl mi o narozeninách.”

„Však víte, že jste vítaný, pane Volenci.” Alek se zamyšleně obrátil na Henryho. Starý trenér mu řekl, že panu Volencovi nic o Satanovi nepověděl, ale kdo ví. Před pár minutami navrhoval, aby ho Volencovi prodal. Stejně na tom nezáleží, jestli Henry prozradil, že mají se Satanem potíže, nebo ne. Protože on hřebečka neprodá za nic na světě.

Když vzhlédl, zjistil, že si je pan Volence postupně se zájmem prohlíží. Jeho žoviální obličej zvážněl. „Nevypadáte zrovna nejveseleji na to, že oslavujete narozeniny hřebečka. Kde vlastně je?” Podíval se směrem k boxům a dodal: „Vybrals mu dobré jméno, Aleku. Satan… líbí se mi. Má v sobě oheň.”

Všichni se s Henrym v čele pomalu vydali přes stáj.

„Před měsícem jsem viděl tvou registraci v Dostihovém kalendáři,” řekl pan Volence Alekovi. „Uhodilo mě to hned do očí… Černý hřebec, rodiče Shetan - Johar; William Augustus Ramsay. Usoudil jsem,” pokračoval pan Volence, „že jde o tvého otce. A tak jsem zavolal Henrymu, protože jsem věděl, že ty budeš ve škole, a on mi moji domněnku potvrdil. Zaregistrovals ho na otcovo jméno, abys na něm mohl jezdit - chytré.”

Když míjeli Napoleonovu stáj, ozval se Tony: „Já tady zůstanu s Nappym, jestli vám to nebude vadit.”

Tonyho poznámce se usmál jen pan Volence. Poplácal Napoleonovu starou šedivou hlavu a řekl: „Vidím, že Tony dává pořád přednost Napoleonovi před všemi koňmi, které tu máte.”

Alek přikývl a pokračovali k Satanovu boxu.

Hřebeček byl úplně vzadu a pan Volence, který se nemohl dočkat, až uvidí Blackova syna, se přiblížil ke dveřím dřív, než ho mohli Alek nebo Henry zadržet.

Z boxu se ozvalo hlasité vzteklé zaržání a Satan se s obnaženými zuby vrhl na ruku na dveřích. Pan Volence od nich ustoupil mnohem rychleji, než když se k nim šel podívat. Zůstal tiše stát a pozoroval hřebečka. Nakonec řekl: „Jaký otec, takový syn. Má Blackovu hlavu, Aleku. Uši jsou však těžší. A taky krk má širší. Jaké je tělo? Odsud bych řekl, že mohutné.”

Alek tiše proklouzl kolem dveří boxu, a když pan Volence domluvil, rychle popošel, a ještě než ho kůň uviděl, hmátl po ohlávce. Satan divoce házel hlavou, ale po několika minutách se zklidnil. Alek otevřel box a prosmýkl se dovnitř ke koni, zatímco ostatní stáli v otevřených dveřích.

Henry sledoval Aleka, jak nebojácně Satana drží. Pan Volence přejížděl hřebečka očima. Po pár minutách řekl: „Satan se nezjemní tak jako Black. Bude těžší, větší… možná příliš těžký, než aby vyvinul Blackovu rychlost.”

Henry přestal sledovat Aleka a připomněl panu Volencovi: „Podívejte se mu na zadek a nohy. Bude rychlej.”

Vysoký muž dlouho mlčel, potom se obrátit na Henryho. „Chcete s ním příští rok běžet?”

Henry rozpačitě přešlápl z nohy na nohu, kývl směrem k Alekovi a tiše prohlásil: „Tohle je šéf.”

„Pojedeme s ním na Nadějných,” oznámil Alek s rukou na hřebečkově krku.

„Míříte vysoko, co?” zašklebil se pan Volence a pak s pohledem upřeným na Satanovo těžké tělo zamyšleně dodal: „Na ten závod bude muset být rychlý, šest a půl furlongů, to máme nějakých třináct set metrů,” připomněl, „a všichni nejrychlejší dvouletkové z celých Států tam budou.”

Zvenku k nim dolehly další hlasy, Alek ještě jednou poplácal svého koně po krku a rychle opustil box. Satan divoce potřásl hlavou a pak se se zafrkáním přesunul do zadní části boxu.

„Na to, jak je tu dlouho, je každopádně pěkně divoký,” poznamenal pan Volence. „Doufám, že s ním nebudete mít potíže.”

„Ne že nebudeme… ” pronesl Henry, ale když se podíval na Aleka, zmlkl a otočil se ke dveřím stáje.

Alek se také obrátil. Na oslavu byli už pozváni jen další tři hosté -Alekovi rodiče a Henryho žena, takže to museli být oni. Když Alek před několika hodinami odcházel z domova, řekli mu maminka s otcem, že přijdou. Podle výrazu však soudil, že se jim moc nechce. Pokud věděl, nenavštívil stáj ani jeden z nich od doby, kdy Satan přijel, a matka Satana dokonce ještě nikdy neviděla. Stále ještě o něm mluvila jako o poníkovi. Poník! Alek byl nervózní, jen na to pomyslel.

Stájové dveře se otevřely a dovnitř vešli Alekovi rodiče a Henryho vysoká robustní manželka. Všichni si odupali sníh z bot, pozdravili se s ostatními a odložili kabáty.

Henry si k nim pospíšil a spolu s ním i pan Volence a Tony. Alek zůstal chvilku stát na místě a pozoroval dort, který maminka držela v rukou. Měl čokoládovou polevu a uprostřed hořela jedna svíčka. Mamince zářily oči, šla Alekovi naproti, ale usmívala se jen maloučko.

„Mami, to jsi neměla dělat…, no ale upeklas ho a jsi skvělá,” řekl Alek a popošel k ní.

„Pro tvého poníka,” řekla maminka. „Myslela jsem, že by měl být čokoládový, protože jsi tolikrát říkal, že poník je celý černý - čokoládová poleva je nejtmavší.”

Chvíli se na sebe beze slova dívali a potom se paní Ramsayová dychtivě zeptala: „Kde je? Měl by ho vidět, jsou to koneckonců jeho narozeniny.”

„Je tamhle,” řekl Alek tiše a chvíli zaváhal, než se otočil a ukázal na Satanův box.

Matka se pustila ke koni a šla tak rychle, že ji Alek ani nestačil zarazit. Nezastavila se, dokud nedošla k boxu. „Je až vzadu, Aleku,” řekla zklamaně. „Doveď ho sem dopředu, aby se podíval na dort.”

Alek stál vedle ní a viděl, že hřebeček k nim má natočenou jen hlavu. „Už toho na něj bylo dneska hodně, mami,” pronesl tiše. „Možná bychom ho měli nechat být.”

„Jak myslíš, Aleku,” souhlasila maminka. „Chápu, jak mu asi je, když tu má najednou tolik lidí ve stáji.” Odmlčela se a na okamžik se přes svíčku zadívala do boxu. „Má malou hlavu jako poník, viď, Aleku? Ale tělo je veliké. Je skoro tak obrovský jako ten druhý kůň, Black, a je mu teprve rok! To mě vůbec nenapadlo, Aleku.”

„Má takovou stavbu těla,” zareagoval Alek rychle, vzal maminku za ruku a otočil ji směrem k ostatním. „Pojď, dáme si kousek Satanova dortu. Všichni se na něj určitě těší.”

Oslava se vydařila líp, než Alek doufal. Nikdo se už k Satanovu boxu nešel znovu podívat. Matka pro tuto chvíli ukojila svou zvědavost a soustředila se na pana Volence a paní Daileyovou, zatímco Henry stál tiše vedle nich a jen občas něco prohodil. Otec strávil většinu času s Tonym a v jednu chvíli přešel k Napoleonovu boxu a poplácal starého siváka po hlavě. Než se pak znovu vrátil, zadíval se krátce s obavami k Satanovu boxu. Alek ho pozoroval a viděl, že otec udělal pár kroků, ale pak zaváhal, otočil se a připojil se s Tonym k ostatním.

Všichni se shodli, že by měl Alek naříznout dort a potom, když už každý držel kousek v ruce, se obrátili k Satanovu boxu a zazpívali Happy birthday. Pan Volence sbor vedl. Během písničky klouzal Alekův pohled po všech přítomných. Žoviální široký obličej pana Volence, otec, který se cítil nesvůj, byl zakřiknutý a vypadal jako člověk, který by byl raději někde jinde, vystrašený úsměv maminky. Stále si ještě nebyla jistá, jestli poník Alekovi nemůže ublížit, a tvrdý obličej paní Daileyové, ženy, která byla nucena žít příliš dlouho u koní, i když je neměla ráda. Nakonec Alekův zrak letmo přejel po Henrym a Tonym. Věděl, že si oba dělají starost s tím, co přinesou následující měsíce. Stejně jako on.

Po písničce otevřeli Satanovy balíčky s dárky. Když je Alek místo Satana přijímal, byl celý dojatý. Od Tonyho dostal bednu jablek. Starý prodavač se stydlivě usmál a řekl: „Jsou ode mě a od Napoleona, ale raději mu je dávej sám.” Paní Daileyová se přestala tvářit tak přísně jako obvykle a pronesla: „Henry a já jsme se rozhodli, že nejlepší dárek pro Satana bude, když mu poskytneme domov. Dokud tu budeš chtít Satana mít, máš stáj zadarmo.” Pak předstoupil svým briskním obchodním způsobem otec, usmíval se jen očima a strčil Alekovi do dlaně šek. „Příspěvek na jeho obživu. Od maminky a ode mě.” Pan Volence Alekovi předal dlouhou kartónovou krabici. Když ji Alek otevřel, našel černý koňský přehoz s bílým kosočtvercem po obou stranách. „Henry mi řekl, že tvoje barva bude černá s malým bílým kosočtvercem,” vysvětlil pan Volence. „Říkal jsem si, že by se ti přehoz mohl hodit.”

Alek všem poděkoval a přinesl lehkou černou koženou ohlávku, kterou koupili Satanovi s Henrym.

Zanedlouho se všichni rozloučili a nechali Aleka s koněm o samotě.

Pomalu kráčel k Satanovi, naposledy, než zítra ráno zase odjede do školy, a v očích měl slzy. Zprudka si je otřel. Má dobré přátele, kteří Satana milují tak jako on. A Satan si jejich lásku zaslouží… Nemohl by… Přece by je nezklamal.

10/ Zabiják

Přišel červen a Alek se vrátil ze školy. Na pastvině se vlnila šťavnatá zelená tráva.

A ve stáji Alek našel takového koně, jakého mu Henry předpovídal. Během dlouhých zimních měsíců vyrostl a nabral na váze a byl nebezpečnější než kdy jindy. Henry se Alekovi svěřil, že musel dokonce několikrát použít dřevěnou násadu koštěte, aby si hřebce udržel od těla.

Starý trenér vybudoval ze Satanova prostorného boxu přímý východ na pastvinu, aby si mohl chodit sem a tam podle libosti. A plot kolem celého pole zvedl skoro o metr, aby měl jistotu, že ho Satan nepřeskočí.

Ze Satana byl už teď veliký kůň a ještě stále rostl. Měřil 172 cm a Henry odhadoval, že váží víc než pět metráků - víc než kterýkoli roček, jakého kdy viděl.

Uplynul červen a červenec se přehoupl do srpna. Nastala chvíle, kdy měl Alek podle dávno dohodnutého tréninkového rozvrhu poprvé na Satana sednout.

„Nikam nespěcháme,” řekl Henry, když se Alek znovu zmínil o jízdě. „Můžeme počkat do příštího jara,” dodal a otočil se na Aleka.

„Už zase couváš, Henry?”

Starý trenér neodpověděl a sklouzl očima na hřebečka, který se pásl venku.

Oba dva ho chvíli pozorovali. Satan se vzepjal, natáhl nohy a pak se rozběhl kolem pole jako o závod s hlavou vysoko zdviženou. „Hraje si, Henry, podívej!”

„Jo, je hrávej,” zabručel Henry, „ale má sílu jako ďábel. Pět metráků - to už je něco, když se má zvládnout.”

„Jsem na něj připravený, Henry,” řekl tiše Alek.

Starý trenér dlouho mlčel a potom se zeptal: „Pamatuješ na tu noc v lednu před oslavou Satanových narozenin? Slíbils, že budeš přemejšlet o všem, co jsem ti o něm řek, a že na něj nesedneš, když budu myslet, že bys neměl.” Otočil se na Aleka a pomalu dodal: „No a já teď vím, že bys neměl, Aleku. Je horší, než jsem si představoval v těch nejčernějších snech. Čeká jen na příležitost, aby některýho z nás přistih, že nedává pozor… a to bude konec. Je to divokej hřebec, Aleku… a bude se muset zlomit jako ty před ním, než bude vůbec bezpečný se kolem něj pohybovat. Na to můžeš vzít jed!”

„Slíbil jsem ti, Henry, že na něj nesednu, pokud si nebudu jistý, že ho zvládnu… Nic víc,” připomněl Alek Henrymu.

„A?”

„A myslím, že zvládnu, Henry. Chci to zkusit. Teď” řekl Alek a díval se Henrymu do očí.

Henry si uvědomoval odhodlaný tón v Alekově hlase, ale zároveň nespouštěl oči z chlapcova napjatého obličeje. A vůbec se mu nelíbilo, co tam viděl. V Alekových očí se zračila značná nejistota… Vůbec si nebyl tak jistý, jak by chtěl, aby si Henry o něm myslel. „Ty jsi blázen, Aleku,” vybuchl trenér zlostně. „Jsi mladý blázen. U Satana si nemůžeš myslet, že na něj máš, nemůžeš prostě zkusit ho zvládnout!” Henry trochu ztišil hlas a položil Alekovi ruku na rameno. „Copak nevidíš, chlapče, že s tímhle zvířetem máš nejspíš jen jedinou šanci a nic víc? Jestli se něco nepovede, stačí mu jediná příležitost.”

Alek se otočil na Satana a pozoroval, jak pomalu běží kolem pastviny, lehce pohupuje hlavou doprava a doleva, ztělesněná síla, ztělesněná krása. Satan je jeho kůň… Blackův syn a on na něm pojede. Dlouhé měsíce, ještě dřív než se narodil, už toužil, aby na něm mohl sedět a cítit pod nohama mohutné svaly. Měl snad na všechno zapomenout jen kvůli tomu, že je Satan divoký? Kvůli vlastnosti, která představovala všechno, co dělalo tohoto hřebečka tím, čím byl - pyšným a vznešeným synem svého otce? Ne ne, Alek nedokázal zapomenout. Rozhodl se, že na Satanovi pojede navzdory Henryho varování a navzdory pohybnostem, které sám cítil. I on začínal pochybovat, jestli je schopný Satana zvládnout.

„Musím na něm jet, Henry,” řekl Alek a obrátil se na přítele. „Co na tom záleží, jestli teď nebo příští jaro? Pár měsíců navíc to nijak neusnadní, a když se na něm udržím, budeme mít pěkný náskok.”

Henry neodpověděl, otočil se a šel zpátky ke stáji. Alek ho za pár minut dohnal. Trenér s ním promluvil tichým monotónním hlasem a v obličeji měl strnulý výraz. „Takže můžeme klidně začít teď, Aleku, když to tak chceš.” Pohlédl na hřebečka. „Zažeň ho do stáje a já připravím uzdu.” A potom odešel do sedlárny a nechal Aleka, aby Satana chytil.

Alek prošel kolem plotu, otevřel bránu a v tu chvíli uviděl na zemi ležet koště. Zaváhal, ale pak ho zvedl a nesl ho s sebou na pastvinu.

Satan ho zbystřil, zafrkal a odklusal k západnímu plotu. Alek ho nechal běžet a šel dál ke středu pole. Naplánoval si, že se dostane hřebečkovi do zad a nažene ho na cestu.

Šel lehce, uvolněně, s jasnou hlavou. Před pár minutami, dokud ještě mluvil s Henrym, se cítil jinak… Nebyl si sebou tak docela jistý. Teď však zápas začal a všechno bylo tak, jak chtěl.

Už byl za Satanem. Pustil se zpátky, šel rychleji, držel se po Satanově pravém boku a udržoval ho u západního plotu. V zahánění Satana do stáje už měl rutinu, protože to dělal od chvíle, kdy přijel na prázdniny. A Satan také věděl, že ho žene zase do stáje.

„Tentokrát to ale bude, Satane, jiné,” šeptal si Alek pro sebe a přesouval se za koně.

Když se Satan přiblížil k pěšině, obrátil se a postavil uši. Krátce zařehtal a vyrazil přes pastvinu. Alek však už také běžel, zarazil ho a kůň se vzepjal.

Už od něj byl jen kousek. Viděl, jak hřebeček přitiskl uši k hlavě. Stiskl pevněji násadu koštěte a zvedl ji o něco výš před sebe. Kdyby k něčemu došlo, je připraven, řekl si v duchu. Hřebeček však jen potřásl hlavou, až mu pramen hřívy spadl do čela a zakryl bílý kosočtverec. Alek se mu pevně díval do rozohněných očí a čekal, dokud se koník nakonec neotočil jako káča a nezamířil pomalu k plotu na západní straně.

Alek ho také pomalu následoval, připravený na jakýkoli pohyb, který by mohl hřebeček udělat. V severozápadním rohu pastviny se Satan zastavil. Pěšina vedla jen pár metrů vpravo od něj. Natočil k ní hlavu a pak zase zpátky k Alekovi. Zafrkal, postavil se na zadní a dupal do země.

Alek postoupil dopředu s připraveným koštětem.

Když byl od něj už jen necelých deset metrů, jasně viděl, s jakým hněvem ho Satan sleduje a jaká zuřivost mu zmítá celým černým tělem. V tu chvíli znovu pocítil, jak se v něm rozlévá nejistota. Všechno, před čím ho Henry varoval, teď na vlastní oči viděl… Útočnost, prohnanost, nenávist. Na okamžik, možná méně, Alek poprvé v životě pocítil, co to znamená bát se koně. Sám začal přemýšlet, jestli by neměl s ježděním počkat na příští jaro. Myšlenka však pominula stejně rychle jako závan větru, který se přehnal po pastvině, zvedl Satanovi hřívu a zamával s nijako s černým plamenem. V té chvíli stál před Alekem Black - arogantní a krutý…, ale přece jen jeho…, navzdory divoké povaze.

Strach byl tentam, Alek se přibližoval ke koni a mluvil na něj tichým monotónním hlasem.

Satan postavil uši a zase je přitiskl k hlavě. Zafrkal, zablýskl zuby. Pak se najednou prudce zatočil a pomalu odklusal po pěšině směrem do stáje. Alek šel za ním, a když kůň vešel dovnitř, zavřel dveře. Potom obešel stáj po pěšině k předním dveřím a uvažoval, co ho asi čeká.

Uvnitř stál připravený Henry. V rukou držel uzdu, kterou používali pro Blacka.

„Pojďme,” řekl Henry. „Dáme mu tohle. Nemělo by mu to moc vadit. Žádný velký rozdíl proti ohlávce, až na udidlo.” Starý trenér se na chvíli odmlčel a pak se na chlapce chápavě podíval - poprvé od chvíle, kdy mu Alek řekl, že chce jet na Satanovi. „Jseš si jistej, Aleku? Chceš se do toho pustit?”

„Ano, Henry.”

Trenér ztuhl. „Dobrá,” řekl tiše. „Vím, že to musíš udělat, musíš to zkusit. Jinak to asi bejt nemůže. Jen jsem doufal…”

Když vstoupili do stáje, Satan hned uhnul, ale Henry s Alekem ho chytili za ohlávku a přiměli ho zacouvat do kouta. Alek na něj mluvil a hladil ho po černém krku a Henry mu mezitím přetáhl uzdu přes hlavu.

„S každým jiným koněm by bylo tohle snadný,” zavrčel Henry. „Každej jinej kůň by po tolika měsících už věděl, že mu nechcem ublížit.”

Jakmile Henry přistoupil k Satanovi s udidlem, hřebeček na něj zaútočil. „Chyť ho líp za hlavu, Aleku,” řekl trenér a nespouštěl ze Satana oči.

„Tohle ti nijak neublíží, kamaráde, a musí se to udělat,” promluvil na něj tiše, posunul ruku níž k měkkým nozdrám a snažil se ho udržet v klidu.

Satan upíral planoucí pohled na Henryho, a když se k němu starý muž znovu přiblížil, obnažil zuby a pokusil se vytrhnout z Alekova sevření.

Henry popošel blíž, Alek koně pevně držel a trenér mu zastrčil udidlo do huby. Pak rychle přetáhl uzdu přes mohutné uši, bezpečně ji zapnul a ustoupil.

Jakmile Satan ucítil v hubě kus kovu, začal zuřivě třást hlavou. Henry znovu přiskočil a pomohl Alekovi. Satan se postavil na zadní a divoce vykopl nohama dopředu, ale Henry s Alekem ho stáhli na zem a přiměli ho couvnout do rohu. Hřebeček se po chvíli uklidnil a do ticha se ozývalo jen skřípání jeho zubů.

„Měli bysme mu dát pár dní, aby si na to zvyknul,” řekl nakonec Henry a podíval se na Aleka. „A se sedlem taky… pár dní, než si zvykne, možná víc. Chvíli necháme podbřišník volně a pak ho budem postupně přitahovat. Třmeny taky vynecháme… zatím. Jen by ho vyděsily a všechno by bylo ještě horší. Asi tak za týden se můžeš opřít do sedla, aby si zvykal na váhu na zádech. Uvidíme, co se stane.”

Alek mlčel. Další týden, řekl zrovna Henry. A on si myslel, že bude na Satanovi jezdit dneska! Proč jen stojí a nic neříká? A proč se v něm po Henryho slovech rozlila ta podivná úleva? Šlo o několikadenní zpoždění, možná několikatýdenní. Opravdu se Satana bojí? Je to tím? Protáhne se několik týdnů na měsíce? A poroste strach ze Satana natolik, že nakonec nebude mít odvahu na něj sednout nikdy? Najednou si uvědomil, že je rád, že se jízda oddálila, a rozbušilo se mu z toho srdce a krev se mu nahrnula do hlavy. Nenáviděl se. Obrátil se na Henryho a pomalu řekl: „Dneska, Henry.” Mluvil tak podivným hlasem, že ho ani sám nepoznával. „Musí to být dneska.”

Henry se na chlapce pátravě zadíval, a když se setkal s rozhodným pohledem, věděl, že jakékoli další domluvy jsou marné. Dost dlouho mlčel a pak řekl: „Ano, Aleku…, máš pravdu. Musí to být dneska.”

Henry odešel a za několik minut se vrátil se sedlem a filcem. „Pojď, dostaneme ho víc do rohu. Moh by se snažit zpod tohohle vyskočit, až to na něj dáme.”

Hřebeček stále ještě skřípal zuby o udidlo, neklidně přešlapoval a sledoval Henryho, který se k němu zase blížil.

Alek začal na koně znovu mluvit. Už se mu zase vrátil pevný hlas. Soustředil se na Satana a cítil, že když mu Henry přehodil přes hřbet lehký filc, koník se mu pod dlaněmi roztřásl.

„Drž pevně, Aleku,” řekl starý trenér. „Teď přijde sedlo.”

Satan se začal plašit, když ucítil váhu sedla, ale chlapec ho držel v koutě a hřebeček se po několika minutách se sedlem lehce položeným na zádech zklidnil.

„Bere to líp, než jsem si myslel,” podotkl Alek.

„Je stejně úskočnej jako zlomyslnej, Aleku. Nesmíš mu věřit ani na vteřinu.”

Henry sáhl pod černé tělo, nahmátl sedlový řemen a pomalu ho přitáhl. „Tohle se mu moc líbit nebude. Přitáhnu ho jen tak, aby se na něm sedlo udrželo, a pak uvidíme, co bude.”

Jak se začal řemen stahovat kolem podbřišníku, zatřásl hřebeček divoce hlavou a chtěl se Alekovi vytrhnout. Když neuspěl, vykopl zadníma a kopyta dopadla na stěnu stáje.

Konečně Henry ustoupil. „Je volnej, ale sedlo na něm zůstane,” prohlásil.

Chvíli stáli vedle koně a sledovali jeho upřený kamenný pohled.

„Rád bych věděl, co si tak asi myslí,” zabručel Henry.

„Je klidný, Henry, když se to tak vezme,” řekl Alek.

„Jo, jenže čeká…, čeká, aby zaútočil jako kobra,” varoval Henry. „Pořád říkám, že bysme ho měli prodat a vypakovat odsud, dokud jsme oba ještě zdraví.”

„Není cesta zpátky, Henry… Zašli jsme příliš daleko,” řekl Alek pomalu. Strach z hřebce pominul a on chtěl uskutečnit svůj plán bez ohledu na následky. Nemohl couvnout a žít dál sám se sebou, když věděl, že se bál.

Henry nakonec řekl: „Nech mě, abych ho držel za hlavu, Aleku, a ty zatěž trochu sedlo. Nejdřív se jen lehce opři a až pak celou vahou.”

Alek se přesunul na bok koně a udělal, co Henry řekl. Když položil ruce na tmavohnědé sedlo, Satan vyskočil, ale Henry ho držel v rohu a při zemi. Hřebec byl pevně dotlačený ke zdi a Alek se o něj postupně opíral čím dál větší vahou. Nakonec na něm ztěžka ležel.

Alek tak zůstal dlouho a Satan se nehýbal. Jen hluboko posazené oči se koulely ze strany na stranu. „Možná to půjde,” řekl Henry s nadějí v hlase. „Možná si to dá líbit.”

Pak otočil Satanovu hlavu a vedl ho ze stáje, zatímco Alek šel vedle koně a měl na sedle položenou ruku a částečně se o něj i opíral.

Jakmile se Satan octl mimo box, vyskočil a Henry s Alekem měli co dělat, aby ho zvládli. Cestou vzal Henry u Napoleonova prázdného boxu lonži a připnul ji k uzdě. „Budem ho mít uvázanýho. Aspoň mi neuteče, kdyby tě shodil,” řekl Henry a dodal: „A nezapomeň správně spadnout, kdyby se splašil. A nemáš třmeny, takže používej pořádně kolena. Vím, že se nebojíš, ale nesmíš zapomínat, co je to za koně. Musíš bejt připravenej na všecko.”

Alek mlčel, ale díval se tvrdě a všechny svaly v těle měl napjaté.

Venku hřebeček zneklidněl. Pohazoval hlavou, snažil se zbavit železa v hubě a neustálé uskakoval od Aleka, který postupně zatěžoval sedlo.

Prošli vraty a dostali se na pastvinu. Henry koně zastavil. „Tohle místo je stejně dobrý jako každý jiný,” řekl. „Zkus se do něj znovu opřít celou vahou. Uvidíš, jak se zachová.”

Alek přistoupil těsně ke koni, který se stále třásl, a ztěžka si na něj lehl. Hřebeček ustoupil a otočil se kolem Henryho, který ho stále pevně držel za hlavu. V jednu chvíli chtěl Satan odskočit od Aleka, ale ten se ho držel a pořád ho zatěžoval svou vahou.

„Každopádně se nevzpíná,” poznamenal Henry.

Dlouho zůstali na místě, Henry hřebečka držel a pozoroval současně Satana i Aleka. Alek se pohyboval tak jako kůň a jeho tělo se chystalo na zkoušku, která přijde. Věděl, že přijde. Tu a tam jím projel jemný záchvěv strachu, když na něj Satan stočil planoucí pohled a pozoroval ho, jako by také věděl, co přijde.

„Tak dobrá,” řekl konečně Henry. „Vem si jeho hlavu a já zatím trochu přitáhnu řemen.”

Alek přikývl, popošel dopředu a sledoval, jak Henry přitahuje řemen. V Satanových očích, které do této chvíle doutnaly nenávistí, najednou vzplál oheň, když ucítil, jak se mu kolem břicha stahuje podbřišník. Jakmile Henry řemen zajistil, hřebec vyskočil a Alek se mu musel pověsit na hlavu, aby ho udržel. Henry byl okamžitě vedle Aleka, pomohl mu a brzy Satana zase zklidnili.

„Řemen není tak utaženej, jak by měl bejt, ale sedlo se nesmekne.” Henry se z námahy zadýchal, takže chvíli trvalo, než zase promluvil. „Tak to by bylo, Aleku. Teď už je jen tvůj…, jen řekni, až budeš chtít.” Alek popošel k boku svého koně a Henry spíš jen pro sebe zabručel: „Hodně štěstí, chlapče.”

Alek položil ruku na sedlo. V obličeji byl popelavě šedý a ve spáncích mu tepala krev. Koutkem oka postřehl, že se Satan chystá změnit směr. Potom Henry popošel a zakryl Satanovi výhled na Aleka. Ten si byl však jistý, že kůň ví, k čemu se jeho pán chystá. Nemá třmeny, takže si nebude moct na koně vyskočit. Nalehne celým tělem na sedlo a pak se musí dostal rychle do sedu, protože možná nebude mít moc času.

Alek bez hnutí balancoval na špičkách, všechny svaly připravené k vyhoupnutí, které ho vynese na Satana. Hřebec neklidně přešlapoval a trochu mu vyklouzl. Alek šel s ním, ruce stále na sedle. Potom udělal dva rychlé krůčky a vyskočil do vzduchu. Narazil hrudníkem na sedlo a nohy se mu na okamžik houpaly po Satanově boku. Ve chvíli, kdy už se kůň plašil, rychle zvedl pravou nohu a přehodil ji přes hřbet. Ani neměl příležitost stisknout hřebce koleny, protože se už vzpínal a chtěl ho shodil dopředu. Alek se ocitl daleko vpředu na Satanově krku a zoufale se držel hřívy, aby nespadl.

Získal rovnováhu a uviděl, že Henry svírá uzdu hodně vysoko. Satan s ním bojoval a na chvilku zapomněl, jakou zátěž nese na zádech. Než Henry koně zklidnil, seděl už Alek zase v sedle a koleny pevně tiskl Satanův kohoutek.

Hřebeček neklidně přešlapoval, ale znovu se nevzepjal.

Alek seděl, postupně se uvolnil a jeho tělo jásalo nad tím báječným pocitem - zase jednou sedět na koni jako byl Black…, být v sedle Blackova syna… svého koně!“

Po několika minutách řekl: „Vidíš, Henry, dá si říct. Nevzpíná se. Henry…, bude přesně takový, jakého jsme ho chtěli mít. A poběží, Henry, cítím to z něj. Je jako oheň!”

„Nech toho, Aleku!” křikl Henry ledovým hlasem. „Dělej, co máš dělat. Kolena drž u sebe. Vem si uzdu. Pusť tu hřívu.” Henry vydával krátké a rychlé příkazy a oči nespouštěl z hřebečka nikdy na víc než na zlomek vteřiny. „Lepší by bylo, kdyby se trochu vzpínal,” zachraptěl. „Aspoň bysme věděli, na co si dát pozor. Tohle není divokej mustang, Aleku. Je horší…, je to zabiják. Buď připravenej na všecko a nezapomeň na to ani chvilku.”

Henry už nic víc neřekl, ale stačilo to. Alek se ukáznil a už zase klidně seděl a soustředil svaly i mysl.

Trenér vedl Satana pomalu po kruhu a přiměl ho do kroku. Když prošli několikrát kolem dokola, byl by se Alek v sedle docela uvolnil nebýt toho, že ho Henry neustále varoval a přísně sledoval.

Alek seděl, pohyboval se spolu s koněm a pořád na něj mluvil. „Já moc nevážím, Satane,” říkal. „Pro koně jako ty jsem úplné nic. A tohle jsem myslel, když jsem ti říkal, že budeme spolu jezdit… jen já a ty. Však my jim ukážeme, Satane. Uvidí…”

Alek se zarazil, protože kůň prudce uhnul a vytrhl Henrymu uzdu z rukou. Trenér vykřikl, varoval Aleka a chytil lonži, která byla připojená k uzdě.

Satanovi šlehaly z očí plameny a zastavil asi dva metry od Henryho. Potom se trochu vzepjal a Alek mu zabořil kolena do černých boků. Když hřebec klesal, stočil se na Henryho a Alek viděl, že trenér je příliš blízko, než aby ho mohl chytit nakrátko. Satan k němu vyrazil, ale pak se zprudka zastavil, jako by si uvědomil, že má na zádech chlapce.

Kůň se znovu vzepjal a Alek se nahnul daleko dopředu až na černý krk. Tentokrát se hřebec vzepjal opravdu pořádně. Alek sklouzl rukama po krku a zoufale se ho držel.

Když se kůň vracel na zem, viděl chlapec, že se k němu Henry blíží, ale Satan vykopl předníma nohama dopředu a trenér se musel stáhnout dozadu.

Hřebec se znovu postavil na zadní a nezastavil se, dokud nestál téměř svisle. Alek se křečovitě držel, aby nespadl.

Jakmile se kopyta dotkla země, zakřičel Henry: „Seskoč, Aleku, a utíkej! Zabije tě!”

Než však Alek stačil seskočit, stál už Satan zase na zadních. Když dosáhl vrcholu, planul mu v očích rudý žár.

Alek cítil vzedmutí obrovských svalů. Vrhl se Satanovi kolem krku a doufal, že ho svou vahou přiměje vrátit se na zem. Hřebec však stoupal výš a výš a vzduchem projelo pronikavé zaržání. Alek slyšel, jak Henry hlasitě křičí: „Padá na tebe! Skoč, nebo tě rozmačká!”

Alek zbledl. Pak černá hlava a krk, kterého se držel, padly na něj a Satan se převrátil na záda. Alek cítil, jak padá a obrovské tělo se řítí na něj.

11/ Petr Boldt

Od nehody uběhl týden a Henry se vydal k Alekovu domu. Když stoupal na verandu, zabloudil pohledem do otevřeného okna předního pokoje, Alekovy ložnice. Byl rád, že vidí rolety zase vytažené, protože celý minulý týden ležel Alek v nemocnici a rolety zůstávaly dole. Pokaždé, když šel Henry kolem a zahlédl je, cítil se hrozně.

Tohle bylo něco jiného. Alek byl doma a z okna vlály v odpoledním vánku bělostné záclony.

Sebastián vyskočil ze závěsné sítě a pelášil k Henrymu, který přicházel po schodech. Štěně kňučelo, a jakmile doběhlo k Henrymu, začalo mu packami bušit do kolena. Starý muž se sehnul a přejel mu rukou po hnědé hlavě. „Ty seš taky rád, že ho máš zase zpátky, viď, Sebíku?”

Sebastián zakňučel a zaklonil hlavu, aby ho Henry podrbal pod krkem.

Mezi dveřmi se objevila paní Ramsayová a tiše řekla: „To je od vás hezké, Henry, že jste zašel. Alek se po vás ptal.”

Henry naposledy poplácal Sebastiána a prošel dveřmi, které mu paní Ramsayová přidržela. Vypadala unaveně a přetaženě, ale v očích se jí zračila úleva.

„Bude v pořádku,” řekla a pousmála se. „Doktoři se báli, že by mohl mít poraněnou páteř, ale na rentgenu se nic neukázalo. Řekli, aby zůstal pár dní v posteli, a pak může vstát, když bude chtít. A on určitě bude chtít,” dodala s úsměvem. „Nikdy nechtěl být dlouho v posteli.”

„To jsem rád, paní Ramsayová,” řekl Henry.

Sebastián proklouzl mezi Henryho nohama, krátce zaštěkl a vyběhl nahoru do patra.

Paní Ramsayová ho nechala. „Nepustili jsme ho k němu celý den,” řekla, „ale myslím, že teď už by mohl.”

V předsíni se setkali s panem Ramsaym. Když si potřásal s Henrym rukou, tvářil se ustaraně a měl zachmuřený pohled.

Paní Ramsayová už stoupala po schodech nahoru, ale manžel ji zarazil. „Rád bych si nejdřív s Henrym promluvil, Bello,” řekl vážným hlasem.

Bella se obrátila, dlouze se na manžela zadívala a pak přikývla. „Dobře, Williame.”

Když paní Ramsayová zmizela v kuchyni, pokynul pan Ramsay Henrymu a vrátili se spolu na verandu. „Nechci, aby Bella nebo Alek slyšeli, o čem chci mluvit,” vysvětlil.

Henry beze slova popošel k zábradlí a sedl si na ně. Měl pocit, že ho čeká něco nepříjemného a že bude možná lepší si na to sednout.

Trvalo několik minut, než pan Ramsay promluvil. Hovořil pomalu, jako by pečlivě vážil každé slovo, než ho vypustí z úst. „Moc jste nám o té nehodě neřekl, Henry, když jste Aleka přinesl. Jen že došlo k pádu a Alek se uhodil dozadu do hlavy.”

Henry odpověděl stejně zvolna. „No, tak to bylo,” vysvětloval. „Satan se postavil na zadní a Alek neměl třmeny a spadnul.” Podíval se panu Ramsaymu přímo do očí, protože se už dávno rozhodl, že nikomu jinému než Alekovi neřekne, co si o Satanovi myslí. Satan je Alekův kůň a chlapec by se měl sám rozhodnout, co chce o hřebečkovi rodičům říct…, dokonce i teď.

„Myslím, že je to jinak, Henry,” řekl pan Ramsay tiše. „Alek je moc dobrý jezdec, aby spadl, se třmeny nebo bez nich. Měli jste s koněm problémy.”

Henry neodpověděl, ale také neuhnul očima před upřeným pohledem pana Ramsayho.

Pan Ramsay popošel po několika minutách k zábradlí a posadil se vedle Henryho. „Pamatujete na ten den v přístavišti, když jsme pro Satana jeli? Řekl jste mi, že zkrotit hřebečka nebude vůbec žádný problém.” Pan Ramsay se odmlčel a za moment pokračoval. „Myslím, že jste to říkal přesně takhle, Henry. A kromě toho jste si byl jistý, že Satan bude Alekovi a vám plně důvěřovat, takže až přijde na to ho osedlat, nebude vůbec těžké ho zvládnout. Jestli se dobře pamatuji, byl jsem to já, kdo se zmínil o možnosti, že by Satan v sobě mohl mít Blackovu divokou povahu a že by to nemuselo být tak snadné. Vy jste se tehdy jen ušklíbl, Henry,” připomněl pan Ramsay.

Starý trenér si rozpačitě poposedl, ale stále mlčel.

„Nechcete o Satanovi mluvit, nemám pravdu?” zeptal se pan Ramsay.

Henry přikývl. K čemu by to bylo dobré? ptal se sám sebe. Mýlil se a věděl to od prvního pohledu do Satanových očí. Existovaly věci, o kterých neměl zájem mluvit s nikým… A kůň, který chtěl zabíjet, bylo zrovna takové téma. Alekovi to říct musel, protože šlo o jeho život. Ale byl přesvědčený, že záleželo jen na chlapci, jestli svému otci o povaze hřebečka řekne, nebo ne.

Seděli mlčky a Henry přemítal, co si asi o Satanovi Alek teď myslí. Pořád k němu ještě vzhlíží jako ke svému koni, anebo v něm vidí zabijáka, kterým ve skutečnosti je? Na ten ohavný výraz v Satanových očích, na tu maximální zuřivost, s níž schválně padal dozadu a doufal, že chlapce rozdrtí pod svým obrovským tělem, na to Henry nikdy nezapomene. V životě nic takového neviděl, u žádného jiného koně, a doufal, že už to nikdy neuvidí. Kdyby si Alek nezachoval chladnou hlavu a kdyby nebyl tak dobrý jezdec, neseskočil by ze Satana tak, jak to udělal - přesně včas. Chlapec dopadl vedle Satana, jen kousek nalevo od něj. Přistáli oba v tentýž okamžik, Alekova hlava ztěžka bouchla o zem a chlapec zůstal bez hnutí ležet. A zatímco Satan kopal všema čtyřma do vzduchu a drtil pod sebou sedlo, odnesl Henry Aleka pryč.

„K čemu by bylo dobré vylíčit panu Ramsaymu podrobnosti? Alek naštěstí žije a uzdravuje se. Možná to bude znamenat konec Alekovy lásky k Satanovi a pro oba dva konec jedné kapitoly.

Pan Ramsay se znovu upřeně zadíval na Henryho „Vím, co je Satan zač, Henry,” řekl a tentokrát mluvil chladným hlasem, takže ho Henry pozorně poslouchal. „Dneska ráno, když jsem Aleka přivezl z nemocnice, jsem se zašel podívat do stáje,” pokračoval pan Ramsay. „Už dlouho jsem cítil, že něco není v pořádku, a chtěl jsem si to ověřit na vlastní oči. A taky jsem si to ověřil, Henry. Vůbec jsem se k němu nemohl přiblížit. Je divoký, útočný…, horší, než kdy byl Black.” Pan Ramsay hovořil v krátkých úsečných větách. „Vy to víte, Henry. A Alek to ví taky. A přesně tohle jste mi nechtěl říct. Nedošlo k žádné nehodě. Ať se stalo cokoli, udělal to ten kůň a udělal to schválně. Všechno tomu nasvědčuje… To, co jsem sám viděl, i vaše mlčení.” Pan Ramsay ztišil hlas a zakončil svou řeč. „Alek na něm nikdy nepojede a ani nebude mít příležitost to zkusit. Kůň je legálně můj, Henry. Prodám ho, nebo ho někomu daruji…, a pokud se mi to nepodaří, nechám ho utratit.”

Henry se zavrtal pohledem do bledého a rozhněvaného obličeje pana Ramsayho. Dlouho se na něj díval a pak řekl: „Satan je pořád ještě Alekův kůň. Nejdřív si promluvím s ním.”

„To se chystám udělat já,” pronesl pan Ramsay ostře.

„Možná bude mít teď na Satana jiný názor,” řekl Henry zkusmo.

„Doufám, že ano,” přikývl pan Ramsay a mírnějším tónem dodal: „Vím, že je to jeho kůň, Henry, ale nemůže k němu přece cítit totéž… po tom, co udělal. Že ne?”

„Může, pane Ramsay,” odpověděl Henry. „Alek tak miloval Blacka a teď Satana, že to většina lidí vůbec nemůže chápat…, nikdy to nepochopí. Jestli ta láska teď po tý nehodě nezmizela, tak by ho zabilo, kdyby o svýho koně přišel.”

Dlouho mlčky seděli a potom pan Ramsay řekl: „Jděte nahoru, Henry, a podívejte se za ním. Čeká na vás…, nemám co dodat.”

Když za sebou Henry zavíral síťované dveře z verandy, podíval se ještě jednou na pana Ramsayho, který seděl na zábradlí a upíral nehybný pohled na podlahu před sebou. Henry si uvědomil, co asi musí prožívat.

Starý trenér ztěžka stoupal po schodech do patra. Když přišel k Alekovým dveřím, které byly pootevřené, na chvilku se zastavil. Než vstoupil, uvolnil napjatý výraz v obličeji.

Nejdřív uviděl Sebastiána - hnědou chlupatou kuličku na bíle povlečené posteli. A hned vedle něj ležel Alek, celý bledý jako polštář, na němž ležel. Když uviděl Henryho, usmál se a posadil.

„Můžeš si takhle sedat?” strachoval se Henry.

„Jasně, nic mi není,” usmál se Alek. „Už bych mohl vstát, ale nechtějí mi to dovolit. Stejně už budu ležet jen pár dní.”

„To je dobře,” řekl Henry a přitáhl si k němu židli. „Jen se radši chvíli šetři. Měls štěstí, to ti teda povím, a určitě to víš.”

„Ano, vím,” řekl Alek a tváře se mu trochu zbarvily do červena. „Shodil mě docela chladnokrevně, viď?” Alek se zadíval na pootevřené dveře. „Raději je zavři, Henry, rád bych si o tom popovídal.”

Henry cosi zamručel, ale přece jen došel ke dveřím a zavřel. Pomyslel si, že možná bude lepší, když se Alek vypovídá. A stejně se potřeboval dovědět, co si kluk o Satanovi myslí… kvůli sobě i kvůli panu Ramsaymu.

„Jak je mu, Henry?” zeptal se Alek rychle, když se Henry vrátil.

„Myslíš Satanovi?”

„Jasně.”

„Víš, jak mu je, stejně dobře jako já,” odpověděl trenér s vážným výrazem v obličeji. „Nikdy se nezmění, Aleku.”

„Dostal jsi ho pak bez problému do stáje?” zeptal se Alek a Henryho poznámky si vůbec nevšímal.

„Nahnal jsem ho tam vidlema,” zabručel Henry. „A uzdu i sedlo jsem na něm nechal ještě kolik dní.”

„Možná si na ně zatím zvykl,” zadoufal Alek.

Henry vstal, přešlápl a pak si zase sedl. Když Aleka slyšel, nemohl tomu uvěřit. Čekal něco jiného… nebo alespoň doufal, že uslyší něco jiného. Tak palčivý zájem o Satana - po tom, co mu udělal - to bylo trochu moc. „Aleku,” oslovil chlapce nakonec, „nebudeš na něm dál jezdit. Nemůžeš.”

„Nemůžu?” zeptal se Alek, odhrnul si zrzavé vlasy z čela a zamračil se. „Proč nemůžu?”

„No… no nemůžeš,” vyrazil ze sebe Henry, „protože ten kůň je zabiják a ty bys to měl už vědět. Líp než kdo jinej. Nešlo o žádnej omyl, že přepad dozadu, Aleku… Dobře věděl, co dělá.”

Alek se zatvářil velice vážně a skoro omluvně řekl: „Je mi to velice líto, Henry, ale myslím, že se mýlíš. Obávám se, že to byla moje vina, protože jsem ho stáhl. Držel jsem ho pořádně za krk, pamatuješ?”

„Nestáhls ho, ty blázne bláznivá,” vybuchl Henry, ale pak toho nechal, protože si jednou provždy uvědomil, že se mu nikdy nepodaří chlapce přesvědčit, že jeho kůň je špatný kůň, že je zabiják. „Jak myslíš,” řekl rezignovaně.

Alek se zašklebil. „Víš co, Henry?” spustil dychtivě. „Vážně si myslím, že mi ten pád docela prospěl, protože je to už dávno, co jsem takhle spadl. Nejspíš jsem zapomněl, že existují mnohem horší věci.” Ztišil hlas a dodal: „Někdy jsem se ho bál, Henry, musím se přiznat. Ale teď už se nebojím a k tomu mi pomohl právě ten pád.” Podíval se na kamaráda. „Za pár dní budu z postele venku a doktor řekl, abych se dva týdny šetřil. A potom už prý zase můžu jezdit. Ptal jsem se ho, Henry.”

Henry ztěžka potřásl hlavou. Co může člověk s takovým klukem dělat? pomyslel si. Nic! Jen doufat, že ho nějaká vyšší moc ochrání a že si udrží zdravý rozum, až bude zase se Satanem. A jestli tohle Alek přežije, uvažoval Henry, stane se jedním z nejlepších žokejů ve Státech. A to právě chtěl.

„Řekl jsi našim všechno?” zeptal se Alek s viditelnými obavami.

„Ne,” odpověděl Henry, „ale myslím, že tvůj otec je dost chytrej, aby si domyslel, co se vlastně stalo.”

Alek dlouho mlčel a pak řekl: „To je zlé. Doufám, že si nedělá moc starosti.”

Henry se podíval na Aleka, ale neřekl nic. Chlapci očividně nedošlo, že by si otec mohl dělat takové starosti, že by se chtěl koně zbavit. Ne, Alek otci naprosto důvěřoval, stejně jako důvěřoval Satanovi.

Zezdola se ozvalo zazvonění a potom hlasy - Alekova matka mluvila s nějakým mužem. Když se mužský hlas ozval podruhé, objevil se na Henryho obličeji překvapený výraz. Pár vteřin ještě poslouchal a pak se rychle zvedl. „Hned se vrátím, Aleku,” řekl a odešel z pokoje a zavřel za sebou dveře.

Přistoupil k mahagonovému zábradlí a naklonil se přes něj. Viděl, jak se Alekova maminka baví v předsíni s mužem, který byl k němu natočený úzkými zády. Potom se ten člověk obrátil, aby si odložil šedý klobouk na poličku, a Henry se s překvapením rychle nadechl. Rozeznal svého šéfa Petra Boldta!

Alekova maminka řekla, že svému manželovi poví, že pan Boldt přijel, a Boldtovy úzké rty se roztály do nechutného úsměvu. Když paní Ramsayová zmizela Henrymu z očí, pozoroval Boldta, jak jde k zrcadlu a projíždí dlouhými štíhlými prsty černé vlasy a prošedivělé spánky. Lehce si je urovnal špičkami prstů.

Henry se ušklíbl a zavrtěl hlavou.

Boldt se najednou otočil a usmál. Do haly vstoupil pan Ramsay.

„Pan Ramsay, jestli se nemýlím?” zaslechl Henry Boldta.

Alekův otec přikývl a Boldt upřesnil: „William Augustus Ramsay?”

„Ano. Přesně tak,” potvrdil pan Ramsay a Henry podle tónu jeho hlasu odhadl, že je podrážděný. Měl dneska dost jiných starostí než se nechat zpovídat Boldtem.

„Jmenuji se Petr Boldt.”

Pan Ramsay pouze přikývl a Henry se škodolibě ušklíbl. Boldtovo jméno pro Alekova otce nic neznamenalo. Bohatému majiteli stájí zmizel úsměv z tváře.

„Pročítal jsem si starší čísla Dostihového kalendáře” pronesl Boldt pomalu a drobnýma očkama se vpil do obličeje pana Ramsayho, „a všiml jsem si, že jste zaregistroval hřebečka… černého hřebečka, otec Shetan, matka Johar. Dovoz z Arábie, vyšlechtěný šejkem Abu Já Kub ben Ishakem, pokud vím.”

Henry si odfrkl. Podívejme! Pokud Boldt ví! Zná celé jméno Abu Ishaka a ví, že Shetan je ve skutečnosti Black! Nejspíš se snažil dostat na stopu Abu Ishaka všemi možnými způsoby, a přehlédl přitom hřebečkovu registraci v době, kdy ji Dostihový kalendář otiskl. Henry celý ten čas věděl, že se Boldt dříve nebo později o Satanovi dozví, ale že se to stalo právě teď považoval za nešťastnou shodu okolností. Horší chvíli si vybrat nemohl.

„Ach,” řekl pan Ramsay a zatvářil se velice překvapeně, když se Boldt zmínil o černém hřebečkovi. „Vy jste majitel dostihových koní.”

Boldt roztáhl rty do širokého úsměvu, když ho pan Ramsay poznal. Hned nato mu však úsměv ztuhl na tváři, protože Alekův otec se zeptal: „Pro vás pracoval Henry Dailey, ne?”

„Ano,” přikývl po delším váhání Boldt, „pracoval pro mě. Znáte ho?”

Henry neklidně přešlápl z nohy na nohu a naklonil se přes zábradlí. To bylo zlé, že se o něm pan Ramsay zmínil. Boldt si teď určitě dá dvě a dvě dohromady.

Když Alekův otec Boldtovi řekl, že Henry bydlí ve stejné ulici jako oni, ztratil majitel stájí nadlouho řeč. Potom však pokrčil rameny a řekl: „Na tom nezáleží. Přišel jsem za vámi, pane Ramsay, kvůli hřebci. Rád bych ho koupil a dám vám za něj dvacet pět tisíc dolarů.”

Henry viděl, jak pan Ramsay celý ztuhl, když uslyšel, jak velikou sumu mu Boldt nabízí. Dvacet pět tisíc dolarů! Víc peněz, než vydělá Alekův otec za rok.

Panu Ramsaymu chvíli trvalo, než se vzpamatoval a našel ztracenou řeč, a i pak mluvil zajíkavě a s námahou. „D-dvacet pět t-tisíc dolarů?” opakoval nevěřícně.

Boldt přikývl. Pan Ramsay se podíval směrem ke schodišti a Henry ucouvl, aby ho neviděl. Potom zaslechl, jak Alekův otec cosi říká, váhá a potom hlasitěji dodává: „To je spousta peněz, pane Boldte, ale…”

Pan Ramsay váhal a Henry věděl, že myslí na Aleka a že by ho neprodal, aniž by si s ním promluvil. Na to svého syna příliš miloval.

Boldt si však mlčení vyložil jako zvažování sumy, kterou za hřebce nabídl. „Uděláme to za třicet pět tisíc, pane Ramsay, ale ne víc,” řekl rychle. „Ještě jsem si koně koneckonců nevyzkoušel. Možná pro mě nebude mít vůbec žádnou cenu.”

Henry viděl, jak pan Ramsay údivem otevřel ústa nad výší nabídky. Třicet pět tisíc dolarů za Satana…, za koně, kterého se rozhodl prodat, darovat nebo nechat utratit… Henrymu se rozčilením zapotily dlaně, když pozoroval napjatou atmosféru dole v hale. Co pan Ramsay udělá? Kůň, který téměř zabil jeho syna, byl z právního hlediska jeho… Alek mu ho prodal za jeden dolar!

Pan Ramsay se znovu zadíval ke schodišti a Henry v rozrušení zapomněl ustoupil dozadu. Věděl, že pan Ramsay teď uvažuje, co si Alek asi o Satanovi myslí a jestli ho stále ještě po té nešťastné nehodě před několika dny miluje.

Henry odpověď znal, pan Ramsay ne.

Obrátil se zpět na Boldta a řekl mu svým obvyklým vyrovnaným hlasem: „Cena, kterou nabízíte, je víc než slušná.”

Boldt se sebejistě usmál.

Pak však Henry viděl, jak celý ztuhl, když pan Ramsay dodal: „Hřebec mi však bohužel nepatří, je mého syna Aleka a já si s ním musím nejdřív promluvit, než se rozhodnu.”

„Ale vy jste ho zaregistroval,” namítl Boldt pokořeně a na okamžik jako by ztratil svůj klid. „Musíte ho vlastnit.”

Henry byl rád, že pan Ramsay Boldtovi nevysvětluje, proč koně zaregistroval na své jméno, ani nepřipouští, že má jeho návštěvník vlastně pravdu, když tvrdí, že kůň musí být jeho. Pan Ramsay se omezil na pouhé konstatování: „Patří Alekovi.”

Boldt roztáhl rty do chápavého, ale neveselého úsměvu a s podlézavým výrazem v malým očích se zeptal: „A promluvíte si s ním tedy?”

„Leží nahoře…, je nemocný,” odpověděl pan Ramsay. „Když počkáte v obývacím pokoji, promluvím s ním hned teď.”

Henry rychle opustil své místo u zábradlí, pospíšil si do Alekova pokoje a zavřel za sebou dveře. Alek k němu vzhlédl a Sebastián zakňučel, když se Henry přiblížil k posteli.

„Musíš se rychle rozhodnout, Aleku,” řekl Henry. Mluvil stručně a úsečně. „Dole je Boldt…, přečet si ve starým čísle Dostihovýho kalendáře o tvým hřebci. Ví o něm a nabízí pětatřicet tisíc babek.”

„Třicet pět tisíc dolarů!” Alekovi se rozšířily oči údivem. „Páni! To je pro tátu hodně peněz! Určitě to na něj udělalo dojem.”

„O to teď nejde,” řekl Henry rychle. „Musíš se rozhodnout. Otec jde sem nahoru.”

„O čem se musím rozhodnout, Henry?” zamračil se Alek.

„Pětatřicet tisíc dolarů, Aleku! Pomysli, co s těma penězma můžeš udělat. Můžeš za ně dostudovat…, zařídit si podnik…, cokoli.”

Když Henry domluvil, díval se Alek na Sebastiána a mlčel. Henry netrpělivě naléhal: „Musíš rychle, Aleku. Tvůj otec tu bude každou chvíli!”

„Ale já jsem se už rozhodl, Henry, jestli myslíš tohle.” Podíval se Henrymu do očí. „Neprodal bych Satana za třicet pět tisíc, sto tisíc, ani za nevím kolik tisíc. Je to můj kůň, Henry, …to přece víš.”

„Jenže, Aleku,” přemlouval ho ještě Henry, „možná na něm nikdy nebudeš moct jezdit. Možná ti k ničemu nebude.”

„Budu na něm jezdit, Henry,” řekl Alek tiše, „…a vždycky pro mě bude mít větší cenu než všechny peníze na světě.”

Starý trenér se posadil a přejel si obličej rukama. „Dobrá, Aleku,” prohlásil nakonec, „moh jsem to vědět předem a ušetřit si ty řeči.” Odmlčel se a pak pomalu pokračoval. „Tvůj otec si ale možná myslí něco jiného. Kůň je vlastně jeho, že jo… a pětatřicet tisíc babek je fůra peněz.”

„To by táta neudělal,” řekl jen Alek, usmál se a zavrtěl hlavou. Za pár vteřin vešel Alekův otec. Henry vstal, nabídl mu svou židli a přešel k oknu.

Henry stál zády do místnosti a slyšel, jak otec říká: „Aleku, dole je nějaký pan Petr Boldt a nabízí…”

„Já vím, tati. Henry mi o něm řekl.”

Starý trenér cítil, že se na něj pan Ramsay dívá, ale zůstal stát čelem k oknu. Pak zaslechl Aleka. „Satan pro mě znamená víc než peníze, tati.” A po chviličce pokračoval a mluvil čím dál rychleji. „Bude z něj skvělý kůň, stejný jako Black… a na celém světě není jiný takový kůň.”

Následovalo dlouhé ticho, které přerušil pan Ramsay: „Pořád si o něm myslíš totéž, i po tom, co ti udělal? Vím, co se stalo. Byl jsem dneska ráno ve stáji a viděl jsem, že má…”

„Ano, tati, má v sobě oheň,” skočil Alek otci do řeči a v jeho hlase bylo cítit takovou lásku ke koni, že i Henry celý ztuhl. „Ale on takový má být! Není to obyčejný kůň a nikdy nebude. Je jako Black… krásný, divoký a vznešený. A brzy,” dodal Alek a teď už mluvil pomaleji, „brzy už nebude divoký, tati, protože si získám jeho důvěru.”

V místnosti se znovu rozhostilo ticho. A Henry věděl, jak pan Ramsay Boldtovi odpoví. Alek neprosil jako netrpělivý chlapec, který chce nějakou věc jako třeba baseballové rukavice nebo auto. Ani si nechtěl za každou cenu prosadit svou. Ne, Alek mluvil od srdce a jeho slova vyjadřovala sice podivnou, ale krásnou lásku k vlastnímu koni.

Když se starý trenér otočil, viděl, že pan Ramsay už vstal a dívá se na syna v posteli. Jeho obličej se pomalu uvolnil, zmizel z něj napjatý a uštvaný výraz, a dokonce se na něm objevil úsměv. „Je to tvůj kůň, Aleku,” řekl tiše, „a jestli za něj nechceš pětatřicet tisíc dolarů, nemusíš je brát.” Předklonil se, položil synovi ruku na rameno a pak odešel.

Když se za ním zavíraly dveře, měl Henry co dělat, aby nešel a nepodíval se, jak se bude Boldt tvářit, až mu pan Ramsay sdělí synovo rozhodnutí. Věděl, že Boldt vzteky zešedne. Pokrčil však rameny a rozhodl se, že si protentokrát nechá Boldta ujít. Bylo mu jasné, že se s ním ještě setkají.

12/ Souboj

Henry se rozloučil s Alekem a pomalu se vydal domů. Věděl, co musí udělat. Přesto mu trvalo celé další dva dny, než sám sebe přesvědčil, že zodpovědnost je na něm a že by měl Satana zkrotit sám. Bez ohledu na Alekovu lásku k hřebci.

Na krocení nebude moc pěkný pohled, protože Henry se chystá ze Satanova černého srdce jednou provždy dostat všechnu útočnost. A musí to provést dnes. Dřív než Alek vstane z postele a přijde.

Henry odešel z domu brzy ráno, když venku nad pastvinou teprve začínalo svítat a obloha byla ještě zatažená. Pomalu kráčel celý zamračený a ustaraný ke stáji. U dveří se zarazil, uvolnil sevřené pěsti a pohlédl do vlhkých dlaní. Bylo chladno, ale on se potil, což mu dělalo starosti. A taky cítil tlak na prsou, takže mohl dýchat jen povrchně a rychle. Tak tam stál celou minutu a přesvědčoval sám sebe, že i když už je dost starý a nemá nejlepší kondici, stále je ještě schopný dokázat věci, které je potřeba udělat. „Musím to udělat,” zabručel si pod fousy. „Kvůli Alekovi to musím udělat, nebo ho Satan dočista zabije.”

Henry zrovna položil ruku na vrata stáje, když zaslechl pravidelný dusot kopyt. Potom uviděl, jak Satan rychle běží po pěšině a pak tryskem vyráží dolů na pastvinu. Trenér se za ním zamračeně díval. Doufal, že ho chytne ve stáji. Vešel dovnitř a vydal se do sedlárny. Ani neodpověděl na Napoleonovo přátelské zařehtání. Vzal těžké zásobní sedlo, trochu zahekal pod jeho vahou, vynesl ho a přehodil přes žebřinu těsně vedle Satanova boxu. Nakonec se vrátil do sedlárny a klekl si k velkému dřevěnému kufru. Chvíli se v něm přehraboval a pak vytáhl kožený dostihový bičík s širokým a pevným koženým zakončením. Zasunul si ho pod paži a už se chystal kufr zavřít, když vtom zahlédl stočené laso. Zamyšleně ho zvedl, rozmotal a znovu stočil. Už dávno ho nemusel použít, ale zamlada s ním zacházel s jistotou a zručností. Možná se bude hodit, kdyby měl problémy a nedařilo se mu dostat Satana z výběhu dovnitř. Přehodil si stočené laso přes rameno, pak vytáhl druhé z kufru, rozmotal ho, stočil a taky si ho navlékl na rameno. Potom se vydal ze stáje pro Satana.

Než vešel na pastvinu, sevřel v ruce pevně konec jezdeckého bičíku. Dneska ho použije, když bude muset… Oba s Alekem zkoušeli laskavý přístup spolu s pevnou rukou, ale krutě se zmýlili. Teď musí Satanovi ukázat, kdo je tu pánem. Henry toho litoval, ale bylo to nutné. Starý trenér dobře věděl, jaké riziko podstupuje, i že by snadno mohl prohrát. Co se toho týče… byl rozhodnutý. Kdyby se Alek tímto způsobem něco naučil, stálo by to zato. Henry drtil bičík v ruce. Satan by si měl uvědomit, že musí bojovat. O to se Henry postará!

Přes pole zavál větřík a ofoukl Henrymu cestou od stáje tvář. Boty mu tiše čvachtaly ve vlhké trávě. Věděl, že ho Satan zbystřil, protože zmizel v údolíčku na druhém konci výběhu.

Jakmile žhavé slunce prorazilo mraky a osvítilo pastvinu, objevil se Satan znovu na okraji údolí. Černá silueta se rýsovala proti husté šedé mlze, jež začala právě stoupat z vlhké doliny za ním.

Henry se zastavil a ohromeně zíral na ten neskutečný obraz před sebou. Bylo to, jako kdyby se z kouřícího ohně vynořil sám vládce pekel. Tak tam Satan stál… neohrožený a hrdý… a pohrdající člověkem, který se mu chce pokusit vnutit svou vůli.

Henry se najednou cítil hrozně starý a unavený. Zdálo se mu nemožné, že by mohl nad Satanem zvítězit. Neměl právo tady být…, neměl právo poměřovat své stárnoucí tělo i mysl s tímhle divokým, nezkrotným koněm.

Satan stál na místě s hlavou vysoko zdviženou a s vlající hřívou. Byl jako obr, kterému se v slunci blyští černá srst.

Nádherný pohled, který nepocházel z tohoto světa… A Henry dostal strach.

Uběhla dlouhá chvíle, než se starý trenér znovu pohnul. Nohy mu ztěžkly a strach vystřídal stud. Styděl se, že se poprvé v životě bojí koně. A jak šel dál, vystřídal stud hněv. Zuřil v duchu a vztekal se na sebe i na koně, kvůli kterému dostal strach. Když už byl jen pár kroků od Satana, zastavil se, aby se uklidnil.

V tu chvíli kůň uskočil stranou a lehce odklusal k plotu na východní straně výběhu.

Henry ho následoval s bičíkem stále ještě pevně sevřeným v ruce. Když se k němu přiblížil, pohodil kůň hlavou a proletěl znovu kolem něj do doliny.

Tak to pokračovalo další půlhodinu, během níž Satan pohrdavě ignoroval Henryho snahu zahnat ho po pěšině do stáje.

Henry už ztěžka oddychoval a nakonec se rozhodl, že použije provazy. Sundal obě lasa z ramene a nervózně je několikrát roztočil a zase stočil, než se začal pomalu přibližovat ke koni.

Odhadoval, že mu bude nějakou chvíli trvat, než se mu podaří dostat Satana do pozice, v níž by na něj mohl provazy hodit. Brzy však zjistil, že se mýlil. Satan se snad už honičkou unavil a obrátil se přímo na něj.

Kopyta dusala do země a černé tělo se otřásalo. Henry viděl, jak z chladných upřených očích vyšlehl plamen, a bylo mu jasné, že teď začne boj a že už nebude mít příležitost hodit Satanovi na hřbet těžké zásobní sedlo a jet na něm, jak si představoval. Teď už nebyl on honec a Satan honěný… Kůň dával každým svým pohybem najevo, že to bude přesně naopak.

„Tak pojď, ty ďáble,” zamumlal Henry se stisknutými zuby. „Jsem připravenej.” Přehodil si kožený bičík do pravé ruky.

Dřív než Henryho slova v nehybném vzduchu dozněla, vyrazil Satan jeho směrem. Henry neměl čas použít provazy, protože Satan byl v mžiku nad ním, hubu otevřenou a plnou pěny, blýskavé zuby obnažené. Když se Henry rozpřáhl bičíkem, uviděl bělmo Satanových zdivočelých očí.

Udeřil ho přes hlavu s omračující silou; potom do něj kůň silně vrazil ramenem, až se otočil kolem své osy a padl na zem. Ležel v omráčení asi minutu, pak se mu v hlavě vyjasnilo a rychle se otočil po Satanovi.

Kůň kousek poodešel, ale hned se zase otočil proti němu. Očima metal blesky, ale Henry si všiml, že se v nich zračí i překvapení. A pak bylo najednou pryč a místo něho se znovu objevil divoký ohavný pohled.

Henry se pomalu hrabal na nohy a Satan už znovu vyrážel přímo na něj. Trenér si zase počkal, až byl od něj kůň jen pár metrů, a potom se rozpřáhl k další pořádné ráně a uhodil Satana přes chřípí. Když ho černé tělo podruhé srazilo k zemi, zaslechl ohlušující zaržání, které projelo vzduchem jako blesk oblohou. Henry se uhodil o zem do hlavy a cítil, jak se mu do ní hrne krev. Zoufale bojoval, aby neztratil vědomí. Věděl, že kdyby se mu to nepodařilo, už by nevstal nikdy.

Se sebezapřením se nejisté zvedal ze země a otočil hlavu za koněm. Ten se stáhl o kus dál a hněvivě frkal bolestí. Pak znovu zaútočil a Henry se vrávoravě postavil na obě nohy, zařval z plných plic a divoce mával koženým bičíkem kolem sebe. Satan těsně před ním prudce uhnul a se zběsilým výrazem se prohnal kolem něj. Zastavil, rychle se otočil a bez váhání znovu vyrazil kupředu.

Henry měl v ruce laso a Satan zvolnil, když zahlédl novou zbraň. Zaváhal, uhnul a Henry viděl, že má šanci. Rychle zatočil lasem jedenkrát nad hlavou. Musel se trefit…, druhou příležitost už nedostane. Laso s hvízdnutím proletělo vzduchem a Henry měl na zlomek vteřiny dojem, že přehodil. Pak si však smyčka sedla Satanovi kolem krku a padla přes zpocenou mokrou hřívu. Henry zařval, zprudka škubl za provaz a zatáhl ho koni kolem krku. Pak vší silou trhl dozadu a doufal, že koně srazí.

Měl štěstí. Satan se právě začal otáčet, když se mu provaz stáhl kolem krku. A když pak ještě Henry náhle trhl, ztratil kůň rovnováhu, uklouzl po mokré trávě, zařičel hrůzou a padl na zem.

Henry vyrazil, jako když střelí, a v ruce točil druhým lasem. Byl vzteky bez sebe. „Dostal jsem tě, ty ďáble,” ječel zběsile, až mu hlas přeskakoval. Všechny případy, kdy ho Satan málem zabil, se mu v mysli spojily dohromady do jediného zážitku. Vedla ho slepá vášeň překonat toho koně. V obličeji měl stejně ohavný výraz jako černý ďábel před ním. Už nebyl trenérem koní, ale jejich lovcem… a okamžik vítězství se blížil.

Vyhnul se kopajícím nohám a hodil druhé laso, zatímco první držel stále stažené kolem Satanova krku. Smyčka dosedla koni kolem hlavy, Henry zatáhl a rozevřené čelisti se zavřely. Potom se vrhl na Satanovu divokou hlavu a srazil ji kolenem k zemi. Hřebec zuřivě zařičel a Henry mu omotal laso i kolem uší a hlavy a pevně zatáhl. Potom zalovil v kapse saka a vztekle odtud vyndal dlouhý bílý hadr. Přehodil ho koni přes oči a uvázal, takže Satan nic neviděl.

Henry zůstal chvíli ležet bez hnutí, ztěžka oddychoval a tlačil přitom hřebcovu hlavu stále k zemi. „Řek sis o to, Satane,” zasípal udýchaně. „Řek sis o to a teď se naučíš, kdo je tady pánem.”

Nakonec mu hlavu pustil a rychle couval až ke koncům obou las. Boj teprve začínal.

Satan se pomalu postavil. Obrovské tělo se celé třáslo. Divoce pohazoval hlavou a snažil se zbavit hadru. Znovu zařičel a Henry zbledl, když si uvědomil, jaká zuřivost tohle zvíře posedla. Rozdivočelý a oslepený Satan byl schopný téměř všeho. Nakonec by se možná i sám zmrzačil nebo zabil. Henry na okamžik pomyslel na Aleka, ale pak už zas plně věnoval pozornost Satanovi, který se dal do pohybu.

Hřebec se obezřetně otočil, bál se toho, co nevidí. A se stejnou obezřetností se kolem něj pohyboval Henry a opatrně mu obešel nohy s provazy v ruce. Satan najednou zafrkal a naplno se vzepjal.

Henry čekal, až zase klesne, ale než stačil kůň dopadnou předníma nohama na zem a získat rovnováhu, trhl vší silou za laso, které měl Satan obtočené kolem zadních nohou.

Hřebci ujely nohy po trávě a ztěžka se zřítil na zem. Rychle se však zase zvedl na všechny čtyři, třásl se a hledal nepřítele. Vrhl se Henryho směrem, ale starý trenér neměl s oslepeným koněm žádné problémy. Lehce ho obešel dokola a ještě jednou obtočil lasa kolem Satanových nohou. A když se napjala, škubl. Kůň znovu tvrdě dopadl na zem.

„Neni to fér, ale musíš se naučit poslouchat,” řekl Henry nekompromisně. Věděl, že už to nemůže dlouho trvat; hřebečkův duch, nebo tělo se musí těmi drtivými pády zkrotit.

Satan ztěžka padl ještě několikrát a Henryho už bolelo celé tělo, protože musel na strhávání hřebečka vynaložit všechnu sílu. Pak Satan najednou změnil taktiku. Už se nerozběhl naslepo, dokud ho provazy nestáhly a Henry ho nesrazil na zem. Místo toho se snažil zjistit čichem, kde je jeho nepřítel. Potom se vrhl na starého muže, ale zarazil se, když mu šestý smysl řekl, že došel na délku provazů, kterými byl svázaný. Pak se otočil, bez hnutí stál, nozdry se mu chvěly, nohama vrostl do země a potom opět vyrazil směrem, kde cítil nenáviděný pach Henryho.

Mnohokrát se k Henrymu přiblížil, ale starý trenér v sobě našel novou sílu a obratně se pokaždé vyhnul létajícím kopytům. Jak minuty utíkaly a Henry rychle ztrácel energii, začal vážně pochybovat, že někdo vůbec někdy tohoto koně ovládne. Pády, kterými Satan prošel, posloužily jen k tomu, že vydráždily v obrovském těle zášť a touhu po odplatě. Teď už útočil, aby zabil…, a Henry věděl, že kdyby se mu hadr z očí uvolnil, neměl by šanci.

Znovu se prohnal těsně kolem něj a starý trenér si všiml, že se přiblížili k údolíčku. Očima vyhledal vysoký osamocený javor, který rostl na okraji meze. Při nejhorším může Satana uvázat ke stromu, aby se na něj nevrhl, až bude odcházet z výběhu. Henry byl unavený a vyčerpaný. Prohrál a uvědomoval si to. Satan měl v sobě víc svobodného ducha a víc zdivočelé útočnosti, než Henry považoval za možné.

Kůň se znovu postavil na zadní a vyrazil. I když neviděl, šla z něj hrůza. Když se řítil kolem Henryho, upoutal trenérovu pozornost hadr na Satanových očích. Sklouzával, nebo se mu to jen zdálo? Kůň se zastavil a natočil na bok a Henry se polekaně nadechl. Hadr se skutečně uvolňoval. Za pár minut Satan uvidí!

Hřebeček najednou změnil směr a teď to byl Henry, kdo ztratil rovnováhu, protože Satan vyrazil směrem pryč od něj. Provazy se napnuly a Henry upadl na zem. A už ho Satan táhl za sebou trávou a nabíral na rychlosti.

Henry se užuž chystal pustit lasa a utíkat z výběhu, když si uvědomil, že Satanovi každou chvílí spadne hadr z očí. Kůže ho na těle pálila, Satan zrychloval a Henry se už málem vzdal. Byl naprosto vyčerpaný. Vtom se Satan náhle zastavil na okraji údolí. Prudce házel hlavou ze strany na stranu a Henry zaskřípal zuby, protože věděl, že tentokrát už hřebeček hadr určitě shodí.

Starý trenér vrhl zoufalý pohled na strom, který rostl jen o pár metrů dál, a z posledních sil se zdvihl na kolena. Napůl se plazil, napůl klopýtal ke stromu a pak se u něj zhroutil. Pomalu, až moc pomalu obtáčel obě lasa kolem kmene. Když byl hotov, uviděl, že Satanovi spadl hadr z očí.

Henry se nesnažil utéct. Byl příliš unavený, než aby běžel, nebo se o cokoli staral. Byl hotový, naprosto zničený. Alek najde svého koně uvázaného u stromu a Henry jen doufal, že se z toho snad poučí.

Když se Satan zbavil hadru, zařehtal a vzepjal se. Potom se planoucím pohledem rozhlížel kolem dokola. I strom, za nímž ležel Henry, přejel očima. A potom se vydal rychlým klusem po okraji údolí, až dorazil k ostrému srázu, který o tři metry dál končil plotem. Očividně si vůbec neuvědomoval, že za sebou táhne provazy. Chvíli zůstal stát, jako by si vyměřoval skok, kterým plot přeskočí. Pak natočil uši dopředu, couvl a zastavil se až kousek od stromu.

Henry namáhavě pozvedl hlavu a zamženým zrakem se podíval, co se kůň chystá udělat. Věděl, že Satan dělá pravděpodobně největší chybu svého života, když předpokládá, že je volný, protože provazy za ním zplihle leží na zemi. Kdyby se provazy při skoku přetrhly, byl by volný, ale jestli vydrží a napnou se, až bude vprostřed skoku, oběsí se na nich.

Henry se snažil upoutat Satanovu pozornost. Sám se divil, proč to dělá. Měl však tak vyschlé a stažené hrdlo a opuchlé rty, že jenom šeptal.

Satan se rozběhl, hnal se proti plotu jako černý fantom. Pak se odrazil a mohutným skokem se vznesl do vzduchu.

Henry pozoroval škvírkami očí lasa, která uvázal ke stromu. Rychle se odvíjela, až se napnula. Vydržela a strom se ohnul. A potom se tichým ránem rozlehl praskot hustého podrostu, jak těžké tělo na druhé straně plotu dopadlo. Za několik vteřin nastal zase naprostý klid.

Henry zamumlal: „Oba jsme prohráli, Satane… Oba dva,” a upadl do bezvědomí.

13/ Skloněná hlava

Alek sebou ve spánku neklidně házel a přesunul se o něco dál k okraji postele. Sebastián, který ležel vedle něj, si povzdechl a přitiskl se k chlapci blíž. Najednou zvedl hlavu a natočil ji k oknu, odkud zaslechl vysoké hlasité zaržání. Pak se ráno znovu ponořilo do ticha a štěně položilo hlavu na tlapky.

Pořád ještě napůl spalo, když se přes ně Alek překulil. Zakňučelo, seskočilo z postele a rozběhlo se k oknu. Opřelo se packami o parapet a několik minut se dívalo ven.

Opět se ozvalo divoké zaržání.

Sebastián spustil tlapky na zem, ostře zaštěkl a běžel k posteli. Vrazil čumákem do Alekovy ruky, která visela přes pelest.

Alek za chviličku otevřel oči. Podrbal psa po hlavě a usmál se. Pak uviděl, že má deku napůl na podlaze, a zvážněl. V noci se mu zdála spousta snů, a nebyly nijak příjemné. Měl problémy se Satanem, kůň řehtal…

Pak se to ozvalo znovu a tentokrát už nesnil. Alek počkal, dokud Satanovo ostré zařehtání v chladném ranním vzduchu nedoznělo. Pak vyskočil z postele a naklonil se z okna. Na okamžik se mu zazdálo, že vidí svého koně na okraji srázu. Stromy v zahradě před domem mu však částečně zakrývaly výhled, takže si nebyl jistý. Rychle se dopotácel do šatny. Po tolika dnech v posteli měl nejistý krok. Honem na sebe hodil mikinu, manšestráky a tenisky a už utíkal ven se Sebastiánem v patách.

U schodiště zpomalil a potichu sešel do přízemí. Odemkl vchodové dveře, vyklouzl na verandu a hned zase zrychlil. Seběhl ze schodů a pospíchal zahradou.

Až když za sebou nechal branku a kus příjezdové cesty, zvolnil. Koneckonců se asi neděje nic mimořádného, řekl si v duchu, a jemu by moc neprospělo, kdyby se po víc než týdnu v posteli vyčerpával během. Dneska měl vstát, to je sice pravda, ale o sportování doktor nic neříkal. Jen ty sny a Satanovo zaržání ho trochu vyplašily.

Došel ke stáji, rozhlédl se po pastvině, ale Satana nikde neviděl. Znejistěl, vstoupil do stáje, ale Satanův box zel prázdnotou. Když vyšel ven, zadíval se k údolí, protože jedině tam mohl kůň být…, pokud nepřeskočil plot.

Alek se znovu rozběhl, přelezl tyčkový dřevěný plot a pospíchal napříč přes pastvinu. Po chvíli ucítil, že má promočené tenisky, a zpomalil. Sebastián prosvištěl kolem něj a Alek se zastavil. Na psa zapomněl. Když se bude motat okolo, moc mu nepomůže.

Zapískal na Sebastiána, který upaloval před ním, ale pes dál pelášil směrem k osamělému javoru na horním okraji údolí. Alek rozčileně znovu zapískal, ale hned přestal, když si všiml, že u paty stromu leží nějaký člověk.

Rozběhl se za psem, jak nejrychleji mohl. Když se blížil ke stromu, rozeznal Henryho a krev mu ztuhla v žilách. Co se stalo? Kde je Satan?

Dorazil k Henrymu, který ležel obličejem k zemi, a klekl si k němu. Ve spěchu ho přejel pohledem, všiml si roztrhaného oblečení a krvácejících dlaní; a potom ho pomalu otočil na bok. Bál se, co uvidí. Obličej starého muže byl bílý, mrtvolný, ale když se ho Alek dotkl, otevřel Henry oči.

„Henry! Co se děje? Co se stalo? Jsi zraněný?” Alek mluvil rychle a byl stejně bledý jako Henry.

„Musel jsem to udělat,” mumlal Henry. „Musel jsem.”

„Cos musel udělat, Henry?” zeptal se Alek. „Co jsi musel udělat? Kde tě co bolí?” Pomohl Henrymu, aby se posadil a opřel o strom.

Starý trenér se upřeně a naléhavě zadíval Alekovi do očí a mumlal: „Nejsem zraněný. Srazil mě…, ale já ho zabil. Aleku, zabil jsem Satana.”

Alek měl ruce položené na Henryho ramenou a najednou ho přemohl vztek. A pak uviděl napnuté provazy obtočené kolem stromu. Sledoval je pohledem až k místu, kde mizely za plotem. Zavřel oči a skousl si spodní ret. Když se znovu podíval na Henryho, byla zlost tatam a vystřídal ji strnulý pohled. „Je mrtvý?” zeptal se zajíkavým hlasem. „Mrtvý, Henry?”

Henry pod Alekovým pohledem sklopil oči. „Skočil,” vysoukal ze sebe pomalu, „…s provazem kolem krku. Myslel jsem, že dělám správnou věc, Aleku…, ale zmýlil jsem se…, nemohl jsem ho zmlátit…”

Alek beze slova vstal a pustil se směrem k provazům. Pár vteřin vedle nich stál, jako by se jich bál dotknout. Pak najednou Sebastián ostře zaštěkl a Alek uviděl, že je u plotu.

Do Aleka se vrátil život, vykřikl a rozběhl se dopředu. Co ho to napadlo, smířit se s Henryho názorem, že Satan je mrtvý? Jak mohl jen tak zbůhdarma stát, když Satan možná ještě žije?

U plotu zkrátil krok, skočil, dopadl pravou nohou nad Sebastiánovu hlavu a rukou dosáhl na horní okraj. Mokré tenisky mu na okamžik klouzaly po dřevě, pak se přece jen vzepřel a vytáhl se na plot. Posadil se a sledoval očima provazy vedoucí dolů do křoví. A pak uviděl svého koně a výkřik mu uvízl v krku.

Satan ležel na boku, napůl přikrytý hustým houštím. Hlavu Alek neviděl, ale nohy ani tělo se nehýbaly. Seskočil z plotu a všiml si polámaných výhonků a keříků, na které musel Satan dopadnout, když se přenesl přes plot. Svitla v něm malá jiskřička naděje. Satan tedy musel doskočit na zem, než se provazy napnuly. Letěl dopředu, dokud délka las stačila, a pak padal dolů.

Alek se rozběhl bez ohledu na křoví, které mu drásalo ruce i nohy. Trny se mu zabodávaly do kůže. Pak uviděl, že se provazy ovinuly kolem menšího keře a odtud vedou mírně prověšené k Satanově hlavě. Okamžitě se zastavil.

Jeho kůň tam ležel, trápil se, ale žil! Provazy omotané kolem hlavy a krku mu stahovaly hlavu dozadu v nepřirozeném úhlu. Laso, které měl na krku, bylo trochu povolené a dovolovalo mu dýchat - sice těžce, ale přece jen dýchal.

Alek vyrazil ke koni. Všiml si, že sípá a z huby mu vytéká pěna s krví, jak se namáhavě snaží lapat po dechu. Rázem mu bylo jasné, že přišel v poslední chvíli. Ještě pár minut a Satan by se uškrtil.

Alek horečně škubal za smyčku na Satanově krku. Kůň se na něj podíval skelným pohledem. Konečně se chlapci podařilo neohrabanými prsty oko uvolnit; potom zápolil s druhým lasem kolem hřebečkovy hlavy, až ho sundal.

Kůň chvíli bez hnutí ležel, rychle a krátce dýchal.

„Už je to za námi, Satane,” šeptal Alek a utěšoval ho. „Jen klid, chlapče, jen klid.” Pomalu mu sjížděl dlaní po dlouhém, černém krku a ještě pomaleji po vlhkém boku, který se ztěžka zvedal. Ohmatával ho prsty, zjišťoval, co se mu stalo… Pokud mohl říct, zlomeného nebylo nic.

Trvalo dost dlouho, než Satan zase začal normálně dýchat. Nakonec zafrkal, potřásl hlavou, ale vstát se nesnažil.

Alek mu sundal uvolněnou smyčku z krku a odhodil ji stranou; potom si podrobně prohlížel popáleniny, které koni provaz udělal na krku. Zoufale si přál, aby to byla jediná zranění, která Satan utržil, a aby měl páteř i nohy v pořádku.

Satan se na něj obrátil a na okamžik se mu v očích znovu divoce a vztekle zablesklo. Přesně to chtěl Alek vidět…, protože pak si mohl být jistý, že kůň není poražený a že si uchoval svého svobodného ducha.

Chlapec dlouho seděl vedle hřebečka, mluvil na něj a otíral mu zaschlý pot ze zpěněného těla. Kůň držel a zachvěl se, jen když se Alek rukou přiblížil k popáleninám na krku a na chřípí.

„Já ti chci pomoct, kamaráde,” šeptal Alek. „Nic víc, jen pomoct.”

Konečně se Satan pokusil vstát. Alek ho dychtivě sledoval. Jen kdyby tak jeho koníček vstal a šel!

Satanovo tělo sebou zprudka trhlo dopředu a pak zase dozadu. Bolest se mísila se strachem a z černých očí jasně svítily pochybnosti. Kůň opřel nejisté přední nohy o zem a zadníma zůstal ležet. Zarazil se.

„Dokážeš to, Satane,” přesvědčoval ho Alek vemlouvavým hlasem „Musíš to dokázat.”

Satan chvíli zůstal tak, jak byl, s hlavou hluboko skloněnou. Pak se jako by sebral, zvedl hlavu a popotáhl zadní část těla. S náhlým škubnutím se postavil.

Alek se mu vrhl kolem krku a zabořil obličej do hřívy.

Chlapec a jeho kůň tak dlouho bez hnutí stáli a tichým ránem se ozývalo jen švitoření ptáků. „Postarám se o tebe,” řekl nakonec Alek tiše a ustoupil od Satana, „…brzy budeš zase v pořádku. Úplně v pořádku.”

Satan se přestal pod Alekovou dlaní třást. Obrátil se na chlapce, v očích hněv, ale jak Alek mluvil a mluvil, hněv začal pomalu vyprchávat a nakonec kůň sklonil hlavu k zemi.

Alek ho v hustém podrostu otočil a neustále sledoval každý jeho pohyb. Koník nekulhal a Alek v duchu jásal. Satan je v pořádku! Cítí to! Nemůže být přece se vším konec! Rozhodně ne! A po několika minutách, když se s ním pomalu prošel, si pomyslel, že tohle by mohl být teprve začátek!

Šli podél plotu po pěšině, která vedla ke stáji. Alek se každou chvíli zastavil, jen aby se dotkl svého koně, a s dojetím ho znovu a znovu hladil a Satan nikdy neucouvl, tak jak to dosud vždycky udělal. Chlapec objevil v černé srsti zabodnuté trny. Když je vytahoval, kůň sebou cukal, ale díval se mírně a zvědavě.

„Dostaneme se z toho spolu, Satane…, ty a já,” řekl mu Alek. „A brzy se do toho pustíme nanovo.”

Než došli do stáje, vrátila se chlapci barva do tváří a kůň už neskláněl hlavu tak nízko.

Následující dva týdny uběhly jako voda a Alek si každý den ukládal do paměti jako vzácnou vzpomínku. Doktor Hancock, veterinář, prohlásil, že je Satan v pořádku a potřebuje ošetřit jen spáleniny od provazu. Pomalu, ale docela zřetelně Alek pozoroval změnu v Satanově chování k němu. Nejdřív, když se Satan zotavoval a Alek k němu vešel do boxu, přecházel neklidně sem a tam a oči mu nedůvěřivě planuly. Když ale chlapec opatrně natíral Satanovy popáleniny hojivým krémem a zmírňoval mu bolest, stál hřebec klidně a nechal se ošetřit.

Alek trávil u svého koně celé dny a zpočátku i mnoho hodin v noci, staral se o něj a fascinovaně pozoroval, jak z hluboko zasazených očí postupně ustupuje divoký výraz a nahrazuje ho důvěra a pohled, který říká, že se znají.

Henry je sledoval, ale nevměšoval se mezi ně. Byl pořád ještě přepadlý a slabý po vyčerpávajícím souboji se Satanem. Věděl, že se ho Satan bojí a že ho nenávidí. Kůň se ho každý den pokusil kousnout nebo kopnout, a kdykoli se přiblížil k jeho boxu, rozlehlo se celou stájí ostré ohlušující zaržání. Ti dva spolu budou vždycky na kordy.

Satan i Alek se spolu postupně uzdravovali a zdálo se, jako by je jejich zranění spojovala. Po dvou týdnech už Satan hvízdavě zařičel, když Aleka uviděl. Hluboko zasazené oči už před sebe neupíraly kamenný pohled. Ožily a získaly nový výraz. Objevila se v nich důvěra k chlapci.

Henry každý den nadšeně pozoroval změny v Satanově chování. Alek postupně získával nad obrovským koněm nadvládu, což starého trenéra fascinovalo víc, než co kdy v životě viděl. Alek se na něj zpočátku hodně zlobil za to, že se Satana pokusil zkrotit svým způsobem. Pod vlivem náklonnosti, kterou mu kůň začal projevovat, však na svůj hněv zapomněl.

„Tohle by se možná nikdy nestalo,” připomínal Henry Alekovi první týden, „kdyby k tomu souboji nedošlo.”

„Ale stalo, Henry,” stál si Alek na svém. „Třeba jsi to urychlil…, ale Satan by zkrotl tak jako tak. Určitě.”

Po třech týdnech Alek na Satanovi poprvé jel.

Henry přišel jednoho dne brzy ráno do stáje, a když míjel Satanův box, kůň zafrkal a stáhl hlavu. Henry přistoupil ke dveřím, Satan přešel dozadu a upíral na trenéra planoucí pohled. Henry zvážněl. Tohle nechtěl, ale muselo to tak být a věděl, že Satan ho bude vždycky nenávidět, i když se ho bude i bát.

Henry tam pár minut postál, hovořil ke koni, ale ten ho stále probodával očima a nebyl to pěkný pohled. Pak si všiml lesklé černé srsti a došlo mu, že Alek tu už byl před ním, koně vyhřebelcoval, vykartáčoval a otřel. Sláma byla taky vyměněná a Satan měl i čerstvou vodu. Henrymu to bylo divné, protože takhle brzy nechodíval do stáje dokonce ani Alek.

Na štěrkové cestě se ozvaly kroky a za chvilku už Alek vstoupil do stáje. Henrymu stačil jediný pohled na Alekův dychtivý obličej a věděl, že nadešel den D. Alek dnes vyjede na Satanovi.

Kůň uviděl chlapce, zafrkal a postavil uši. Popošel ke dveřím boxu, zastavil se a otočil hlavu směrem k Henrymu.

„Beru ho ven, Henry,” řekl Alek.

„Jo, docela jsem si myslel, že se na to chystáš.” Henry pokývl směrem ke koni. „Vidím, žes ho připravil.”

Alek popošel ke dveřím, kůň se k němu přiblížil a chlapec ho pohladil po hlavě.

Henry jen tiše stál a pozoroval je. Teď byl Satan úplně jiný kůň a Henry sledoval, jak se pod Alekovou rukou z hřebečka vytratila všechna divokost. Tohle bude vždycky obdivovat. V Satanových očích neplála láska, ale naprostá důvěra a víc Alek nepotřeboval, když na něm chtěl jet.

„Je ti dobře?” zeptal se Henry nakonec.

„Úplně dobře, Henry. Už mi nic není.”

„Vaši o tom vědí?” zeptal se Henry.

„Ne,” zavrtěl Alek hlavou. „Neřekl jsem jim to, ale nikdy mi nezakázali na něm jezdit.”

„Nejspíš stejně věděli, že to tak jako tak uděláš,” řekl Henry a pokrčil rameny.

„Teď to nebude jako posledně. Víš to stejně dobře jako já, Henry. Teď už mě na sobě nechá jet. Už jsem na něm několikrát seděl ve stáji.”

„Nebudeš mít žádný potíže, Aleku, je mi to jasný,” přikývl Henry.

Položit lehké sedlo na Satana bylo úplně snadné. Henry zatáhl řemen jen tolik, aby sedlo z koně nesklouzlo. Satan neklidně tancoval po svém boxu, Henry ho znervózňoval, a Alek měl co dělat, aby ho uklidnil.

Když mu chtěl Henry nasadit uzdu, vyrazil proti němu.

„Raději mu ji dám já, Henry,” řekl Alek a přidržel Satanovi hlavu. „Asi si vzpomněl na provaz, kterým jsi ho svázal.”

Alek vzal uzdu, tiše ke koni promlouval a nasadil mu ji. Hřebec hryzal do udidla, ale zůstal pod Alekovýma rukama klidný.

O několik minut později už byli venku a Henry kráčel kousek za nimi. Alekovi dychtivě zářily oči, když zastavil na kraji výběhu a obrátil se na přítele. „Vysaď mě,” požádal ho rychle.

Mluvil na koně a zároveň uchopil uzdu a přešel k Satanově boku. Potom se rychle opřel kolenem o Henryho spojené dlaně. A už byl v sedle a pevně svíral nohama Satanovy boky.

Satan vyrazil, ale chlapec byl připravený. Sklonil se nízko nad černý krk, hovořil ke koni a přitahoval ho. Když Satan uběhl asi pětadvacet metrů, zastavil se, zůstal stát a potřásal hlavou, zatímco ho Alek hladil.

Chlapec cítil, že se kůň zvolna uklidňuje. Obrovské tělo se pod ním jemně chvělo, Alek však věděl, že dneska se Satanem nebude mít žádné problémy.

Henry opustil výběh a zůstal stát u plotu. Díval se, jak Alek jezdí se Satanem po velké osmičce a učí ho poslouchal pokyny za pomoci uzdy. Starý trenér se spokojeně usmál. Předpokládal, že Alek bude tak nedočkavý, aby už objížděl na svém koni celou pastvinu, že zapomene na základní pravidla při návyku na uzdu. Chlapec však dělal všechno tak, jak měl.

Henry sledoval, jak Alek dlouho vodí Satana po osmičce. Kůň nervózně přešlapoval do strany, tahal za udidlo, toužil se rozběhnout. Jeho dychtivost ovládal Alek tím, jak podivuhodně ho měl ve své moci. Henry se při pohledu na něj dmul pýchou. Byla to víc než dostačující odměna za všechnu tu beznaděj, zoufalství a fyzické utrpení, které mu tenhle kůň, o němž si myslel, že je nezkrotitelný zabiják, způsobil.

Najednou Satan přešel z kroku do pomalého klusu a Henry si uvědomil, že mu dal Alek volno.

Jezdec se pohyboval podle klidného a přirozeného kroku svého koně. Tohle byl začátek dlouhého a přísného tréninku dostihového koně! Alek přitáhl lehce uzdu a přiměl Satana k pomalému klusu. Kůň si chtěl prosadit svou, ale chlapec na něj trpělivě promlouval. „Jen pomalu, kamaráde,” říkal mu. „Všechno přijde, později. Teď půjdeme hezky pomalu. Hezky pomalu.”

Proběhli až na konec pole, Satan rytmicky dusal kopyty do země a Alek byl nadšený z toho, jaká mohutná síla se mu pohybovala mezi koleny. Dříve už také takové svaly cítil, ale jen u Blacka. Uvažoval, jestli dokáže tenhle statný Blackův syn vyvinout stejně úžasnou rychlost jako jeho štíhlý otec.

Satan, jako by mu chtěl odpovědět, přešel z pomalého klusu do cvalu a řítil se jako bouře. Alek ho pár vteřin nechal cválat, až mu hříva ve větru šlehala do obličeje. Z bílého plotu se stala jen šmouha; potom se přiblížili k dolině a Alek chtěl mít Satanovu rychlost zase pod kontrolou. Kůň nejdřív na ostré škubnutí uzdou nezareagoval, ale když na něj Alek zavolal, zpomalil postupně do pomalého klusu. Jezdec si otřel slzy z očí a obrátil koně nazpět. Byl to krátký běh, ale Satan v sobě měl rychlosti nazbyt. O tom se nedalo pochybovat.

Henry je zamyšleně pozoroval, jak se vracejí zpátky. Satan se pohyboval ladně, takže byl na něj pěkný pohled a navzdory mohutné postavě dokázal vyvinout značnou rychlost. A taky na Alekův pokyn zpomalil, což bylo u tak divokého běžce výjimečně důležité. „Ale ještě je moc brzo na nějaký předpovědi,” varoval Henry. „Máme toho spoustu před sebou.”

„To máte pravdu, Henry.”

Starý trenér se rychle otočil a zjistil, že vedle něj stojí pan Ramsay a tváří se ustaraně.

„Á, dobrej, pane Ramsay. Neslyšel jsem vás přijít. Co jste to říkal?”

„Jen jsem s vámi souhlasil, Henry,” odpověděl pan Ramsay tiše. „Ještě toho máme spoustu před sebou.”

„No jo,” zamumlal Henry.

„A myslel jsem tím přesně to, co jsem řekl… my toho máme hodně před sebou.” Pan Ramsay sledoval očima Aleka a Satana. „Je to můj kůň a můj syn,” pokračoval. „Jsem v tom zainteresovaný… Jinak to teď nejde.”

„Jo, myslím, že jo,” řekl Henry pomalu a taky se zadíval na pastvinu.

Oba tam beze slova stáli, dokud Alek nezpomalil do kroku a nezamířil k bráně.

„Asi sem jede,” řekl Henry. „Raději se uhneme a necháme ho, aby si s ním poradil sám.”

„To on určitě zvládne, Henry.”

Henry se otočil, když zaslechl v hlase pana Ramsayho stopu hrdosti. A když se na něj podíval, zjistil, že se už nemračí. Naopak, měl jasný a pronikavý pohled. Henry se usmál a dodal: „A teď máte pravdu zas vy, pane Ramsay.”

14/ Trénink začíná

Trénink Satana byla vážná záležitost a Henry ji sledoval během následujících týdnů s velkým zájmem. Naštěstí neměl žádná předem stanovená pravidla tréninku závodních koní, protože už dávno zjistil, že koně reagují na tréninkové metody různě. Stejně jako třeba atleti. Henry věděl, že teď, když Alek na Satanovi jezdí, je na něm, aby odhadl tréninkové možnosti a určil, co černý obr potřebuje, aby s ním dosáhli na dostizích vrcholu.

Takže nejdřív si starý trenér trochu promluvil s Alekem. Než vyjel na každodenní dávku výuky, dostal stručné a jasné pokyny. Alek dělal, co mu Henry řekl. Dobře věděl, že tento úvodní trénink je velice důležitý, jestli chtějí se Satanem na dostihy.

Den po dni jezdil Alek na Satanovi kolem pastviny, držel ho, aby pomalu klusal, i když byl koník netrpělivý a chtělo se mu volně se rozběhnout. Alek věděl, že z nich Henry nespouští oči, sleduje každý jejich pohyb a dává pozor na něj i na koně. A když najezdili dlouhé míle pomalým klusem, zajel Alek na Henryho znamení ke stáji a trenér podrobně zkoumal, jestli není hřebeček přehřátý nebo jestli se příliš nezadýchává. Potom posílal Aleka znovu na louku a Alek se musel opakovaně pomalu s koněm projít k plotu a pak od něj stejně pomalu couval zpátky.

„Tohle nám hodně pomůže, až se dostaneme na start,” vysvětlil Alekovi, když ho posílal poprvé k plotu. „Bude dobře, když ho tyhle věci naučíme teď,” dodal.

Ano, pro Aleka nebyly úvodní lekce snadné. Satan mu občas vzdoroval; chlapec měl ruce dokrvava sedřené, jak ho musel držet zpátky, a taky ochraptěl, protože neustále na koně mluvil. Dobře věděl, že může Satana ovládat hlasem i uzdou.

Týdny ubíhaly jeden za druhým a Henry trval na tom, aby se Satan učil stále dokola základní lekce výcviku dostihového koně. Alek byl čím dál netrpělivější a už ho unavovalo držet Satana v monotónním klusu.

Henry z hřebečka nespouštěl oči a pokaždé, když s ním Alek zajel zpátky do stáje, přejížděl mu rukama po nohách, jestli nejsou přehřáté nebo oteklé. Nakonec řekl Alekovi, že je Satan podle jeho názoru připravený na pomalý běh kolem pastviny.

Přes týden musel Alek držet Satana na půlmílovém běhu a teprve potom mu postupně dovolil dělat dvě míle, což znamenalo přibližně osmkrát kolem pastviny. Starý trenér však nenechal Aleka běžet celé dvě míle, i když věděl, jak moc by chlapec chtěl nechat koně běžet.

„Musíme vytrénovat svaly i plíce, Aleku…, to musíš mít pořád na paměti,” řekl mu Henry jednoho dne, když nechal Satana běžet déle, než trenér povolil. „Možná si myslíš, že má na delší běh, ale nemá…, ještě ne. Pořád je to teprve roček, Aleku, nezapomínej. A my máme čas. Postupně, chlapče…, přidávej mu postupně. Musíš bejt trpělivej…, i když on není.”

Alek přikývl. Věděl, že má Henry pravdu. Být trpělivý s koněm jako Satan pod sebou, bylo těžké. A udržet ho v pomalém cvalu bylo ještě těžší. Občas se Satan totiž téměř nedal zvládnout a Alek měl co dělat, aby udržel rychlost pod kontrolou.

Během několika dalších týdnů trénoval Alek se Satanem dvoumílovou trať po úsecích. Henry mu řekl, aby pomalu běželi přes míli, pak čtvrt míle šli, čtvrt klusali a cválali další půl míle, než zase zpomalí na poslední čtvrt míle do kroku. A když se vrátili, zjistil Henry, že Satan není uhřátý a dýchá dobře. „Brzy bude zralý na trať, Aleku,” oznámil chlapci.

Alek se nemohl dočkat, až ten den přijde. Teď se celý jeho svět točil kolem Satana víc než kdy dřív. Přešel na newyorskou školu a zařídil si výuku tak, aby mohl být každý den brzy odpoledne doma a trénovat Satana. S rodiči trávil jen málo času, protože v noci se musel učit. A během volného času, který mu zbýval o víkendech, dělal pro lidi v okolí různé příležitostné práce a vydělával si tak. Potřeboval každý pětník. Krmit Satana stálo dost peněz a mnohem víc bude potřeba na závod Nadějných, kde byly vysoké poplatky. Přihláška, která byla splatná posledního prosince, tedy už za dva měsíce, stála padesát dolarů. Potom se muselo v březnu zaplatit dalších padesát dolarů, aby měl Satan nárok na zařazení na dostih, a sto dolarů v červnu. A jestli se všechno podaří a Satan bude schopný dostih běžet, bude stát startovně pět set dolarů. Alek si naštěstí šetřil peníze už dávno před tím, než Satan dorazil z Arábie, protože věděl, že jestli bude chtít jednoho dne se svým koněm jezdit dostihy, bude peníze potřebovat. Teď měl našetřeno zrovna dost na to, aby mohl s koněm běžet dostih o dvacet pět tisíc dolarů. Byl ochotný za Satana riskovat všechny peníze do posledního centu, protože po mnoha týdnech tréninku věděl, že až dojde na věc a on svého koně pobídne, poběží s větrem o závod.

Matka s otcem ho po celou dobu sledovali ustaranýma očima, ale neříkali nic.

A potom přišel den, kdy Henry řekl, že Satan je připravený na dostihovou trať. „Na našem poli už nic moc víc dělat nemůžem,” řekl Alekovi, „a musíme mu dát dobrejch pár hodin pořádnýho tréninku, než začne zima.”

Seděli před stájí na nízké lavici a sledovali Satana, jak se pase na poli.

„Kde to bude, Henry?” zeptal se Alek dychtivě. „V Belmontu?”

„Jo. Je to nejblíž a mám tam pár kamarádů, co chystaj zimní stáje. Mohli by nám pomoct.” Na moment se odmlčel a pak zamyšleně pokračoval: „Hrozně nerad s ním budu zase jezdit po nocích jako s Blackem, ale nic jinýho nám nezbejvá. Ještě není na ostatní koně zralej. Co myslíš ty?”

Alek pokrčil rameny. „Vážně nevím, Henry,” odpověděl. „Možná zralý je a možná ne. Pořád s ním mám ještě občas potíže,” přiznal upřímně.

„Nojo, to vím. Mám strach, že s ním budeš mít vždycky problémy, Aleku. Ten nikdy nebude docela zkrocenej…, s tou svojí divokou krví po předcích určitě ne.”

„Myslím, že bychom ho ještě nějaký čas neměli pouštět mezi ostatní koně,” řekl Alek. „Jednou si na ně ale bude muset zvyknout,” dodal zamyšleně.

„Jo, já vím. K ničemu by nám nebyl, kdybysme se báli ho pustit na dráhu, aby nenapad jiný koně. Rychle by ho ze závodiště hnali pryč.”

„Možná to půjde, Henry,” zadoufal Alek. „S Napoleonem se teď docela snese.”

„No, moc dobrý to není,” zavrčel Henry. Chvíli seděl a mlčel, než se znovu ozval. „Když trénuješ koně, nejde jen o svaly, dech a rychlost. Musíš ho taky naučit, jak závodit…, jak vyrazit na startu…, běžet při hrazení a občas se od něj taky vzdálit. Takovejch věcí je spousta a je lepší učit je koně spolu s ostatníma, protože s nima můžeš hejbat z místa na místo. Nejlepší, když máš tak čtyři pět koní, ale když na to přijde, musíš mít aspoň dva.”

Alek dlouho mlčel, přemýšlel a nakonec řekl: „Mohli bychom ho vzít do Belmontu někdy přes den, Henry. Možná bude všechno v pořádku.”

„Myslím, že ne, Aleku,” zavrtěl Henry hlavou. „Každopádně ne teď. A kromě toho neznám žádnýho trenéra z Belmontu tak dobře, abych ho moh požádat, jestli by náš kůň nemoh trénovat v jejich skupině. Včera jsem se tam zajel podívat a porozhlídnul jsem se.”

„Ale nepotřebuješ druhého koně v každém případě, že ne, Henry?” zeptal se Alek s obavami.

„Pomohlo by to, Aleku…, hodně by to pomohlo, kdybych moh mít s sebou druhýho koně a chodil s ním a klusal zrovna tak, jak to musím naučit Satana. Jakoukoli starou herku, která by se aspoň trochu snesla se Satanem…”

Oba se zároveň podívali na železná vrata, která se se skřípotem otevřela. Objevil se Tony a přiváděl po cestě Napoleona.

„Říkals jakoukoli starou herku…, jakoukoli starou herku, která by se se Satanem trochu snesla…” Alek se podíval na Henryho.

„Myslíš…,” zadíval se Henry na Aleka, „ale toho ne… Já myslel jakejkoli starej dostihovej kůň.”

„Ale Napoleon by taky trochu pomohl, ne?”

„Nevím, Aleku. Možná. A možná taky ne.” Odmlčel se a po chvíli se zadíval znovu na starého pouličního prodavače, který se k nim blížil. „A kromě toho by s tím Tony nechtěl mít nic společnýho.”

„Co tím myslíš, že bych nechtěl mít nic společnýho?” zeptal se Tony a zarazil Napoleona. „S čím nemám mít nic společnýho?”

„Vezmeme Satana na dostihovou trať,” vysvětloval Alek. „Budeme s ním trénovat a potřebujeme dalšího koně, aby nám pomohl. Přemysleli jsme o Napoleonovi…, tedy jestli bys nám dovolil vzít ho s sebou.” Když Alek mluvil, všiml si, jak se Henry ušklíbl a zavrtěl hlavou.

„Ty myslíš jako dostihovou trať?” zeptal se Tony s černýma očima zabodnutýma do Aleka. Když chlapec přikývl, spráskl Tony ruce a vykřikl: „Dio mio! Ne!”

Henry si s úlevou oddechl, ale Alek vážným hlasem řekl: „Velká škoda, že Napoleon nemůže běhat.”

Tonymu zajiskřilo v očích a přejel rukou po Napoleonově krku. „Řikáš nemůže běhat, Alek? Muj Napoleon bejval zamlada pěkně rychlej chlapík,” drmolil prodavač ostošest. „A eště dneska se umí po ulici rozběhnout, že bys koukal. Jako raketa, jak se říká.” Tony podrbal Napoleona po hlavě a cosi mu italsky povídal a uklidňoval ho. Nakonec se obrátil na Aleka s rozhodným výrazem v obličeji a rozzářenýma očima. „Jdu do toho, Aleku. Nechám Nappyho běžet s tím velikým černým obrem, ale pojedu taky a dám si na něj pozor. Kdy vyrazíme?”

Alek se usmál a otočil se k Henrymu. „Teď je to na tobě, Henry. Máš druhého koně. Takže kdy vyrazíme?”

Henry se rozpačitě zavrtěl na lavici, podíval se z Aleka na Tonyho a nakonec na starého siváka. „Možná bude stačit na to, co mám na mysli. Dneska v noci, Aleku. Pojedeme dneska kolem půlnoci, aby nás nikdo neobtěžoval. Já zařídím náklaďák… Je malej, ale dva se do něj snad vejdou.” Pohlédl na Aleka. „Ty budeš muset udržet Satana v distanci od Napoleona. Budeš mít plný ruce práce.”

Alek přikývl. Zrovna v tu chvíli sledoval Napoleona, který zvedl hlavu a pozoroval Satana ve výběhu; potom zařehtal, jako by vyzýval černého hřebečka na souboj.

Kolem půlnoci přišel Alek ke stáji. Uvnitř se nesvítilo, takže bylo jasné, že Tony ještě nedorazil. Henry odešel pro náklaďák a Alek věděl, že se během několika minut vrátí.

Otevřel dveře, rozsvítil a starý Napoleon ho hned přivítal tichým zařehtáním. Natáhl šedivou hlavu přes dveře boxu a zadíval se na Aleka mladým dychtivým pohledem. Alek se usmál a popošel k němu. Podrbal Napoleona na hlavě a tiše řekl: „Nemůžeš se dočkat, viď, starouši. A Satana se nebojíš… Nikdy ses ho nebál, i když na tebe býval občas dost zlý. Ale tys mu rozuměl, Nappy, možná líp než kdokoli z nás.”

Od Satanova boxu se ozvalo hlasité zafrkání, a když Alek otočil hlavu, uviděl, že ho hřebeček pozoruje planoucím pohledem. Alek ještě jednou poplácal Napoleona po hlavě a pospíšil si za Satanem. Hřebeček mu zabořil hlavu do mikiny a Alek mu prohrábl prsty hřívu. „Ty jsi u mě na prvním místě, Satane, vždyť víš,” zašeptal Alek. „Nemusíš žárlit na Napoleona.”

Alek strávil se svým koněm pár minut a potom odešel do sedlárny. Shodil z nohou tenisky a natáhl jezdecké holínky. Potom si přes ně přetáhl manšestráky. Došel k věšákům se sedly a sundal lehké závodní sedlo. Skoro se mazlil s hladkou naleštěnou kůží. Přehodil si sedlo do jedné ruky, druhou vzal Satanovu uzdu a vyšel ze sedlárny.

Zvenku zaslechl přijíždět náklaďák, takže se vydal ke dveřím stáje.

Auto pomalu zastavilo a Henry s Tonym vylezli z kabiny.

„Všechno připraveno?” zeptal se Henry. Pak si všiml sedla a uzdy a řekl: „Dej to dopředu. Budeme sebou muset pohnout, protože auto musí bejt za pár hodin zpátky v garáži.”

Tony s vážným výrazem v obličeji následoval Henryho do stáje a cosi si pro sebe italsky mumlal.

„O Nappyho se neboj,” uklidňoval ho Alek.

„Já a bát se? Já - žádnej strach.” Starosti si však Tony určitě dělal. Alek to poznal po hlase.

Nejdřív naložili Napoleona, pak si Henry s Tonym vylezli do kabiny a teprve potom vyvedl Alek Satana ze stáje.

Vyšli do chladného podzimního vzduchu a Satan dychtivě tancoval vedle Aleka, který na něj tiše mluvil a uklidňoval ho. „Jen klid, Satane. Jen kousek popojedeme a jsme tam.”

Když dorazili k rampě, která vedla na auto, chtěl se Satan Alekovi vytrhnout. Potom uviděl Napoleona a noční ticho prořízlo ostré zaržání.

„Utiš ho, Aleku,” napomenul ho Henry. „Jinak máme za chvíli na krku moji ženu i vaše.”

Satan se nakonec Alekovým domlouváním uklidnil a nechal se vést po rampě. Když už byli téměř uvnitř, otočil Napoleon hlavu a zařehtal. Satan se zastavil, zafrkal a obnažil zuby.

„To je Napoleon. Nechce se rvát,” řekl Alek a hladil svého koně.

Po několika minutách se mu podařilo znovu se Satanem pohnout a vešli do auta. Alek stál mezi oběma koňmi a udržoval hřebečka co nejdál při jedné straně.

„Dobrý, Henry,” zavolal Alek. „Můžeme jet!”

Motor naskočil a Tony se vyplašeně otočil dozadu na Aleka, kterého viděl malým okénkem. „Drž ho co nejdál od Nappyho, Alek,” volal.

Rozjeli se po cestě a zabočili na silnici. Satan neklidně přešlapoval vedle Aleka, oči mu už zase plály hněvem, když sledoval starého Napoleona.

Po půlhodině zajel Henry do Belmontského parku. Projeli kolem dlouhé řady stájí, které se matně rýsovaly v bezměsíčné noci. Skoro všechny byly prázdné s výjimkou několika, kde bylo ustájeno na zimu pár koní. O kousek dál projeli zezadu podél dlouhé hlavní tribuny a potom Henry zahnul směrem k dostihové dráze a zastavil u mezery v hrazení.

Alek byl celý napjatý…, stejně jako černý hřebeček vedle něj. I Napoleon sebou neklidně šil, jako kdyby věděl, co ho čeká.

„Tohle je opravdový začátek,” zašeptal Alek svému koni do ucha. „A ty si postupně zvykneš na další koně a na cizí lidi. Jsem si tím jistý, Satane.”

Henry otevřel dveře a spustil rampu. „Vyvedu Napoleona prvního,” řekl a vešel do vozu.

Satan se strachem sledoval, jak jde k starému sivákovi, a Alek cítil, že se po celém těle třese.

Když Henry Napoleona vyváděl, Satan najednou zafrkal a vytrhl Alekovi ohlávku z ruky. Trhl sebou zprudka do strany a ztěžka narazil do postranice. Pak se Alekovi podařilo znovu ho chytit.

Chlapec se snažil koně uklidnit a vtom si všiml, že má Henry pod paží zasunutý kožený jezdecký bičík. „Tvůj bič, Henry!” křikl úsečně. „Dej ho pryč!”

„Nojo,” zabručel Henry a odhodil bičík ven z auta, „on si to pamatuje a já zapomněl.” A potom dodal tak tiše, že ho Alek málem neslyšel: „Vzal jsem si ho pro štěstí… Kdysi mi nosíval štěstí.”

Satan se uklidnil, Alek ho vyvedl z vozu ven a došli k mezeře v hrazení. Hřebeček postavil uši, přestal se dívat na Napoleona a zahleděl se na závodní dráhu, která se před ním prostírala. Tancoval kolem Aleka, zatímco Henry mu přehodil sedlo a utáhl řemen kolem podbřišníku. Kůň znovu položil uši a zatřásl hlavou, ale chlapec na něj nepřestával mluvit. A potom už byly sedlo i uzda na místě a hřebec klidně stál, postavil uši a očima přejížděl z Aleka na trať a zpátky.

Alek slyšel, že na něj Henry mluví, ale oči nespouštěl ze Satana.

„Všechno připraveno, Aleku, a teď: co bych chtěl, abys udělal…”

Alek pozorně poslouchal, co mu starý trenér říká, potom vzal uzdu a přešel k hřebečkově boku. Henry mu nastavil dlaně a Alek naskočil do sedla, nohu položil do třmenů a koleny stiskl koně vysoko u kohoutku. Uchopil uzdu a chvíli klidně seděl. Dokonce i kůň se poprvé za celou dobu uklidnil a nehnutě stál.

Tony byl o kousek dál, držel Napoleona za ohlávku a pozoroval je. Henry zůstal vedle Satana, a když vzal za uzdu, aby je odvedl na dráhu, šlehl po něm hřebec hněvivým pohledem. Přesto ho následoval a Henry s nimi prošel mezerou v hrazení.

„Dobrá,” řekl trenér a díval se nahoru na Aleka. „Dělej, co jsem ti řek, jak nejlíp umíš. Drž ho celou dobu zpátky…, i když poletíte jako vítr.”

Pak Henry odešel a Alek zůstal se svým koněm sám. Přejel mu dlaní po krku, jemně ho poplácával a neustále na něj hovořil. Potom se zadíval na prázdné tribuny a na trať, která se před nimi táhla. Na tohle čekal… tohle, další etapa v Satanově životě a v jeho vlastním také… Další krok na cestě ke dni, kdy je mosazný zvuk trubky oba dva zavolá do startovacího boxu, projdou kolem přeplněných tribun, ošetřovatelů, žokejů, cizích koní a budou čekat na pronikavé zazvonění zvonu, při němž vyrazí ze startovacího boxu s větrem o závod. Tahle udusaná hlína pod Satanovými kopyty pro něj znamenala zkušební půdu. Na ní musel dokázat, že je syn hodný svého velikého otce, jehož krev má v žilách.

Alek trochu povolil uzdu a Satan popošel kousek do strany. Chlapec věděl, že kůň by se nejraději rozběhl, a proto ho pevně držel. Henry chtěl, aby dneska Satan běhal zvolna s výjimkou krátkého trysku na jednu osminu míle… Na osminu míle nechá Satana běžet! Ale i při tom ho měl držet zpátky. „Neuběhni to rychleji než za patnáct vteřin, Aleku, nezapomeň,” udílel Henry pokyny. „Uvidíme, jak bude tyhle kratší úseky brát, a pak teprve může běhat rychlejc nebo dál. Nebude lehký ho udržet, vím, jak rád by se rozběh…, ale udělej to. Udělej to, jak nejlíp to půjde, a vyplatí se ti to. Máme čas, Aleku…, máme čas. Pamatuj na to.”

Alek vyjel pomalým klusem na dráhu. Satan přitom neustále potřásal hlavou a tahal za udidlo. Když dorazili znovu k mezeře v hrazení, měl Alek paže celé znavené z toho, jak musel po celou dobu pevně svírat uzdu a přitahovat koně.

„Vyjeď s ním a osminu míle leťte jako o závod. Skončíte tady,” volal Henry. „A nezapomeň, Aleku, drž ho. Jeďte patnáct vteřin nebo trochu víc, ale ne rychlejc.” Henry zamával stopkami.

Alek Satana obrátil a projel zpátky kolem tribun. Satan se celý rozehříval a potil a Alek věděl, že se to Henrymu nebude líbit. Hladil koně a snažil se ho uklidnit.

Konečně se dostali k mezníku, který označoval osminu míle, a Alek vedl Satana k hrazení. „Veď ho pořád rovně a při ohradě,” řekl Henry.

Alek zajel se Satanem kousek za mezník a obrátil ho. Povolil trochu uzdu a hned ucítil, jak se černé tělo chvěje dychtivostí. Nechal ho pomalu běžet až na úroveň mezníku a tam popustil uzdu víc.

Satan se soustředil, vyrazil kupředu a postupně začal nabírat rychlost. Alek ho držel zpátky, ale přesto si v těch několika málo vteřinách uvědomil, že Satan nikdy nebude mít tak rychlý start jako Black. Tenhle statný koník potřebuje kus urazit, než se dostane do skutečného běhu.

Satan bojoval o uzdu a Alek se naklonil daleko dopředu nad černý krk a seděl jako přirostlý. Bílý plot se kolem nich míhal čím dál větší rychlostí, jak hřebeček prodlužoval krok. Vítr Alekovi ošlehával obličej doruda a na oči skoro neviděl. Tvrdě zatahal za uzdu a několikrát vyzval Satana, aby zpomalil. Tohle nebude patnáctivteřinová osmina míle. Věděl to! Satan pevně svíral udidlo mezi zuby a letěl s větrem o závod.

Alek zoufale bojoval se svým koněm, ale proti rozběhnutému hřebečkovi neměl šanci. Kolem mezery v plotě prosvištěli takovou rychlostí, že ji ani nedokázali rozeznat. Bílá šmouha vypadala v té rychlosti nepřerušená.

Poprvé Satan zareagoval na Alekovo naléhání a tahání za uzdu, až když zahnuli za první zatáčku. Černý hřebeček postupně zpomalil, ale stále ještě tahal. Alek uzdu přitahoval, mluvil na koně a po další čtvrtce míle ho konečně zastavil.

„Nemohl jsem ho udržet, Henry. Snažil jsem se…,” řekl Alek, když se vrátili.

„Já vím, žes nemoh,” zabručel starý trenér a přejížděl Satanovi dlaní po nohou. Nakonec se narovnal a minutku pozoroval, jak Satan dýchá. „Možná to tak bylo nejlepší. Asi to ze sebe musí na chvíli dostat. Trenér si občas musí uvědomit, že nastal čas, kdy je třeba odhodit všechny pravidla stranou…, a já si myslím, že to je zrovna teď.”

Tony vyvedl Napoleona na závodní dráhu a šedivý koník zařehtal. Satan se na něj otočil a zafrkal.

„Co dál?” zeptal se Alek.

„Chci, abys klusal se Satanem po dráze a Napoleon poběží na vnější straně. Drž se u hrazení. Pak vyměníme pozice, dáme ven Satana. Chceme ho naučit, aby uměl běhat blízko u plotu a taky dál od něj, když to bude zapotřebí.”

Alek seděl na Satanovi a čekal, až Henry pomůže Tonymu nasednout na starého Napoleona. Tony neměl sedlo ani uzdu. Když se usadil na nízký prohnutý hřbet, musel se Alek usmát. Takovýhle pár určitě ještě nikdy v Belmontu nejel. Za to by dal krk!

Tony svíral v ruce provaz od ohlávky a tvářil se velice vážně. Starý sivák běžel ztěžka a potom přešel do delšího houpavého klusu a nasadil své vlastní tempo. S vysoko zdviženou hlavou míjel prázdné tribuny.

Alek se se Satanem otočil a čekal na něj. Když se přiblížil, černý hřebeček zafrkal a hrabal kopytem do země. Napoleon však zůstal překvapivě klidný a nespustil oči z hlavní tribuny.

Tony se pracně s Napoleonem otočil a zajel s ním blíž k Satanovi, který stál u hrazení.

Alek cítil, jak se jeho kůň třese, a věděl, že se chce rvát. „Ty jsi ale hloupý, kamaráde,” řekl mu tiše. „Nemůžeš si dovolovat na takového starého koníka.”

Henry stál na dráze a dával pokyn, aby vyjeli.

„Tak jedeme, Tony,” řekl Alek.

Tony beze slova přikývl a pobídl Napoleona do klusu. Satan vyrazil kousek za ním. Běželi po dráze a Alek si dělal starosti, aby jeho kůň nenapadl Napoleona. Ani se moc nesoustředil na to, aby držel Satana těsně u hrazení. Šedivý koník si vůbec nebyl vědomý jakéhokoli nebezpečí. Ztěžka klusal dlouhými skoky a hlavu držel tak vysoko jako nikdy.

Projeli kolem Henryho a klusali dál po dráze, jen si každou osminu míle vyměnili místo, jak starý trenér chtěl. Tony se během klusu uvolnil, rozjasnil obličej a občas se na Aleka usmál a zavolal cosi italsky.

Když se znovu dostali na cílovou rovinku, Alek zvážněl, protože čím dál hůř Satana zvládal. Kůň se chtěl dostat na šedáka, který ztěžka dusal vedle něj. Chlapec dělal co mohl, promlouval ke svému koni, poplácával ho. Hřebeček si musí zvyknout na ostatní koně kolem sebe, jinak jim nebude jeho rychlost nic platná.

Užuž se blížili k Henrymu a vtom Satan divoce zaržál a otočil se na Napoleona. Alek byl na výpad připravený a ve chvíli, kdy Satan šel po Napoleonovi, udeřil ho přes hlavu. Tony si také všiml, že se k nim hřebeček natáhl, a s výkřikem strhl Napoleonovu hlavu stranou.

Během chvilky bylo po všem. Satan po Alekově ráně vyrazil jako když střelí a prudce zabočil k hrazení; Henry byl v mžiku u něj a chytil ho za uzdu. Satan se ze strachu z Henryho hned zastavil, ale divokýma očima metal blesky. Tony slezl z Napoleona a opatrně přejížděl starému šedákovi dlaněmi po krku.

„Pojďme, vypadneme,” řekl Henry.

Alek seskočil a vzal si od Henryho uzdu. „Odvedu ho do auta a ty raději uklidni Tonyho… Je hrozně rozčilený.”

Henry odešel a Alek vedl Satana pomalu po dráze a mluvil na něj. Než došli k autu, plameny v hřebečkových očích pohasly. O pár minut později přivedl Henry Napoleona.

„Nekousl ho, že ne?” zeptal se Alek vyplašeně.

„Ne.”

„Jak se tváří Tony?”

„Líp než jsem myslel,” odpověděl Henry. „Bručel něco, jako že byl hřebeček rozrušenej. Docela jsem se divil.”

„Hm… to je teda zvláštní,” souhlasil Alek.

„Budeme mít s hřebečkem práci, než ho vychováme. Je ti to jasný, Aleku?”

„Je.”

„Pořád ho ještě chceš přihlásit do Nadějných? Přihlášky se musejí podat do měsíce.” „Bude připravený, Henry,” ujistil ho Alek.

„To doufám, protože jde o tvý peníze, Aleku, a já bych nerad viděl, abys o ně přišel,” řekl Henry a vyšel z auta ven.

Alek se otočil a zjistil, že Satan si Napoleona zvědavě prohlíží. „Budeš se muset naučit s ním vycházet, Satane…, s ním, a s ostatními koňmi taky,” řekl a poplácal koně po krku. „Jestli máš běhat dostihy, tak zkrátka musíš.”

Motor naskočil, Satan zafrkal a vůz se pomalu rozjel nocí.

15/ Švihající bičíky

Podzim přešel v zimu a po zimě nastoupilo jaro. Satanův trénink se nezastavil. Teď z něj byl dvouletý kůň - větší a statnější zvíře, než jaké kdy Henry během své kariéry viděl. „I když je mohutnej, má rychlost,” řekl Alekovi.

Ano, Alek po mnohaměsíčním výcviku věděl, že jeho kůň umí běhat. Ani on, ani Henry však nevěděli, jak nejrychleji Satan ve skutečnosti může běžet, protože trenér trval na tom, aby ho Alek přitahoval, jak nejvíc to půjde, a nedovolil mu běžet naplno. A Satanovi se chtělo běžet. Pokaždé, když ho vzali na dostihovou dráhu, musel s ním Alek bojovat. Z jakéhosi důvodu, který si Alek nedokázal vysvětlit, však hřebeček nikdy úplně nepodlehl touze, která zmítala obrovským tělem. Když ho Alek vyzval, aby zpomalil, poslechl.

„V životě jsem takovýho koně neviděl,” řekl mu Henry. „Satan je nejtvrdohlavější a nejvzteklejší kůň, co jsem kdy měl v ruce, a přece tě častějc poslechne, než neposlechne.”

Pokračovali s nočními tréninky, protože si byli dobře vědomi toho, že Satanovi zatím nemohou důvěřovat. S jinými koňmi by se nesnesl. K jejich velkému překvapení se však začal k Napoleonovi chovat lhostejněji a už se ho nikdy nepokusil napadnout, když běhali vedle sebe. I Tonyho přístup Aleka a Henryho překvapil. Nejdřív sice vehementně protestoval, aby si Napoleona znovu půjčili, ale nakonec povolil. Když se potom jeden trénink za druhým odbýval bez problému a Satan si Napoleona nevšímal, starý prodavač se uklidnil. Zdálo se, že si noční vyjížďky užívá se stejným potěšením jako jeho šedivý koník.

S přicházejícím jarem se Satanovy tréninky zintenzívnily, takže běhal půl míle rychlým klusem a druhou půlku tryskem. Týdny výcviku ubíhaly jeden za druhým a Henry sledoval černého hřebečka s horlivým zájmem, aby se ujistil, že ho nepřetěžuje. Potěšilo ho, co viděl. Dvouletek se dobře vybarvoval a na konci srpna, kdy se běží dostih Nadějných, bude na vrcholu. Ano, fyzicky bude dobře připravený. Ale jestli ho Alek zvládne, až se postaví do řady s cizími koňmi, to je otázka.

Na začátku června Henry prohlásil, že Satanovy noční tréninky končí. „Je připravený, Aleku,” oznámil jednoho dne starý trenér před stájí, když pozoroval hřebečka, jak se pase ve výběhu. „Nemá smysl trénovat dál v noci. Teď si musí zvyknout na další koně kolem sebe. Nemá cenu to dál odkládat… Do Nadějnejch zbejvají už jen dva měsíce.”

„Já vím, Henry,” řekl Alek tiše a dodal: „Zdá se mi teď míň nervózní a docela poslouchá, když na něm něco chci. Možná se s koňmi snese.”

„To musí,” zabručel Henry, „…jinak nemá smysl dávat těžce ušetřený peníze, aby ho nechali na seznamu. Už takhle tě stál sto babek.”

„Další stovku musíme zaplatit patnáctého června,” připomněl Alek.

„A máš ji?” řekl Henry, a když Alek přikývl, zeptal se ještě: „A těch pět stovek startovnýho… Taky máš?”

„Jen taktak, Henry…, ale kdybys ty neplatil za krmení, tak je nemám.”

„To nic není,” zavrčel Henry a po chvíli ještě řekl: „Měl bys mi dovolit, abych ti s tím startovným pomoh… To není fér, abys všechno oddřel ty.”

„Ne, Henry, chci to tak udělat,” řekl Alek rozhodně. „Když táta posílal Satanovu přihlášku na Nadějné, chtěl startovně zaplatit, ale já mu to nedovolil… Necítil bych se dobře. Už dávno jsem s tím počítal.”

Henry chvíli mlčel a pak řekl: „Další důvod, proč musíme brzy zjistit, jak se bude Satan chovat k jinejm koním. Jestli s nima nepoběží, stáhneme přihlášku dřív, než vysolíš další prachy.”

„Poběží,” řekl Alek stručně.

Oba se na lavici opřeli a chvíli se každý zaobíral svými vlastními myšlenkami. Za pár minut zalovil Alek v kapse a vytáhl složený novinový výstřižek. Zrovna si ho četl, když se ozval Henry. „Tuhle jsem mluvil s pár známýma klukama z Belmontu. Viděli, jak Boldtův Hrom v zimě vyhrál dostihy dvouletých na Floridě. Hned napoprvý zlomil dráhovej rekord. Kamarádi říkaj, že je nabitej a rychlejší než kterejkoli kůň, co v životě viděli. A to si nevymejšlej. Povídali, že Boldt má nejlepšího koně, co kdy měl.”

„Tady píšou totéž,” řekl Alek a zadíval se na výstřižek. „Nosím ho s sebou už pár měsíců, aby mě zchladil vždycky, když si budu myslet, že Satan na Nadějných vyhraje. Je to článek Jima Nevilla, a ten koňům rozumí, Henry.”

„Jo, ten jo. Měl by trénovat koně, místo aby o nich psal.”

„Tady říká, že když Hrom zlomil rekord, tak se ještě coural.” Alek pomalu předčítal: „Hrom, nádherný šedý hřebeček Petra Boldta, matka anglická klisna Lady, otec slavný Boldtův šampión Meteor, měl dnes odpoledne dlouho očekávaný debut na dostihu dvouletých v Hialeh parku, zvítězil a přitom překonal dráhový rekord. Běžel uvolněně a předběhl soupeře o šest délek. Místní pozorovatelé okamžitě označili létajícího syna Meteora a Lady za možného vítěze prestižního dostihu Nadějných v srpnu…” Alek přestal číst a vzhlédl k Henrymu.

„A pak vyhrál stejně snadno další dva dostihy na Floridě,” připomněl Henry. „Ale od té doby neběžel, viď, Henry?”

„Ne,” zavrtěl hlavou starý trenér. „Teď Boldt ví, co v něm je, takže si může klidně sednout a čekat na Nadějný.”

„A co Volence?” zeptal se Alek. „Slyšels něco o jeho dvouletých?”

„Jo. Mluvilo se o jednom jeho hřebečkovi. Hnědák Pouštní vichr, má ho přivézt. Volence si dává na čas, neběhá s nima tak brzo jako Boldt. Slyšel jsem od jednoho chlapíka, že Volence přihlásil Pouštní vichr na Nadějný taky… A ještě mi řek, že s ním Volence poběží v jednom dřívějším dostihu. Myslím, že to má být dostih Union Hotel… Běží se asi tejden před Nadějnejma.”

„Budeme mít dobrou příležitost zjistit, co má za koně,” řekl Alek.

„Nojo,” souhlasil Henry. Na hodnou chvíli se odmlčel a pak řekl: „Víme, že Hrom je rychlej…, že je to sprintér, Aleku. Nezapomínej, že Nadějný měří jen šest a půl osmin míle, třináct set metrů…”

„Něco přes tři čtvrtě míle,” zamumlal Alek.

„Jo… a Satan nemá zrovna nejrychlejší start na světě.”

„Ale rychle nabírá, Henry. Jak jednou běží, rychle přidá,” připomněl Alek.

„Jasně, to vím… a měl by bejt schopnej dohnat každýho koně. I na šesti osminách,” uzavřel diskusi Henry.

Znovu se pohodlně usadili a chvíli mlčky přemýšleli. Jako první se znovu ozval Henry. „No, ale to není momentálně náš hlavní problém. My teď musíme zjistit, jestli Satan poběží, anebo se bude rvát.”

„Kdy pojedeme, Henry?”

Starý trenér vstal, a než odpověděl, rozhlédl se přes výběh. „Jeden můj starej kamarád dorazil před pár dny do Belmontu s koněm, kterýho chystá na Nadějný. Říkal, že bysme mohli Satana trénovat s jeho koněm. Tak jsem navrhnul, že možná zítra ráno. Myslím, že se do toho mužem rovnou pustit, Aleku…, nemá smysl to dál odkládat.”

„Ano, Henry,” přisvědčil Alek potichu. „To nemá smysl.”

Nazítří se Alek sešel s Henrym ve stáji ještě za tmy. Starý trenér přivezl nákladní auto a už na něj čekal.

„Rychle, rychle, Aleku,” pobízel ho. „Za půl hodiny je světlo a v Belmontu začnou.”

Alek vběhl do stáje a honem k Satanovu boxu. Když ho obrovský černý hřebec uviděl, zařehtal a zatřásl rozcuchanou hřívou. Za pár minut ho už Alek vyváděl z boxu ke dveřím stáje. Starý Napoleon se za nimi díval a Satan se po něm otočil.

„Dneska ne, Nappy,” omlouval se Alek. „Satan dneska jede sám.”

Když dorazili na dostihovou dráhu, bylo už slunce na obloze a zahřívalo chladné šedivé ráno. Alek zjistil, že místo, kam jezdili tolik měsíců po nocích trénovat, se liší od toho, kam přijeli teď, jako nebe a dudy. Vzduch se otřásal pokřikem mužů, všude se něco dělo a z dráhy se už ozýval rytmický dusot běžících koní.

Projeli kolem řad nízkých dostihových stájí, kde byl cítit dřevěný kouř z železných kamínek.

„Musíme dojet až na konec,” zabručel Henry a zabočil s náklaďákem na štěrkovou cestu za stájemi.

Jeli pomalu a Alek sledoval štíhlé plnokrevníky, které jejich ošetřovatelé vedli kolem nich. Někteří už měli za sebou ranní trénink a vychládali pod barevnými dekami, zatímco jiní nervózně tancovali při sedlání a chystali se vyrazit. Mladí chlapci, kteří na nich jezdili, postávali tiše kolem a čekali, až jim ošetřovatelé pomohou do sedel. Vzduchem se vznášel silný pach tekuté masti.

Alek se podíval zadním okénkem na Satana. Hřebeček měl postavené uši a udivené oči doširoka otevřené, když se k němu donesly podivné zvuky a řehtání koní. „Začíná být rozčilený,” řekl Alek Henrymu.

Henry jen přikývl a u poslední řady stájí zpomalil. Zahnul a projel kolem boxů, které byly většinou prázdné. Na konci uličky zastavil pár metrů od dvou ošetřovatelů, kteří sedlali pěkného hnědého hřebečka.

„To je Mikeův kůň,” řekl Henry. „Mike by tu někde měl bejt.” Vypnul motor a podíval se směrem k boxům.

Alek poslouchal, jak si ošetřovatelé při sedlání povídají s lekavým dvouletkem. Hnědák měl dobrou stavbu těla a vypadal, že bude mít i rychlost. Za rohem se vynořil podsaditý malý chlapík s vyschlým obličejem. „Je to Mike?” zeptal se Alek.

„Ne,” zavrtěl trenér hlavou. „To je Mikeův žokej Lenny Sansone. Léta pro Mikea jezdí. Každej den brzy ráno se motal kolem dráhy, až si ho Mike všim a vzal ho k sobě. Do tý doby dělal v chemický továrně v Brooklynu. Je to skvělej kluk, bude se ti líbit.” Henry si odkašlal a pokračoval. „Žokejů, který umějí s koněm trénovat i jezdit dostihy, není moc, a Lenny je jeden z nich. Dělá přesně to, co mu Mike řekne, do poslední maličkosti, a říká mu, jak kůň na pokyny reaguje. Spousta jinejch žokejů, který jsou dobrý odpoledne na dráze, nejsou dobrý na ranní tréninky, protože chtějí pořád vyhrávat. A to není většinou dobrý ani pro koně, ani pro trenérovy nervy.”

Alek sledoval, jak jde Lenny k hnědákovi a s láskou ho hladí po krku. „Jak se ten hřebeček jmenuje?” zeptal se Henryho.

„Šéf,” odpověděl Henry. „Má dobrej původ, ale myslím, že na Satanovu rychlost nemá a že se nedá srovnávat ani s Boldtovým Hromem.”

Na rohu uličky se objevil vysoký mohutný chlapík v brýlích s kostěnými obroučkami a pomačkaném klobouku. Zamířil k nim. „Tohle je Mike,” prohlásil Henry a otevřel zadní dveře náklaďáku.

Henry představil Mikeovi Aleka a pak se šli všichni tři podívat na hnědého hřebečka. „Šéf se dostává do formy rychle,” řekl Mike Henrymu. „Dneska ho chci na pořádnou čtvrtku míle pustit. Bude to pro tvýho koně dobrý?”

Henry mrkl směrem k Alekovi a pak přikývl.

Mike se obrátil na Lennyho Sansonea, který stál vedle něj. „Jestli ti bude na dráze blbnout, mávni bičíkem a on poběží, jak má.”

Lenny přikývl a pak se zadíval na Aleka.

„Ach, nojo, Lenny…,” zabručel Henry. „Představím ti Aleka…, tohle je Alek Ramsay. Aleku, tohle je Len.”

Alekovi se líbil žokejův pohled i pevný stisk, s jakým mu potřásl rukou. Odhadnout Lennyho věk bylo těžké. Alek tipoval, že mu je kolem třiceti.

„Viděl jsem tě v Chicagu na Blackovi,” řekl Lenny. „Jels na něm dobře, Aleku.”

„Tak pojďme,” vyzval je Mike. „Dneska se brzo udělá horko. Přiveď tvýho koně, Henry.”

Alek vyváděl Satana z auta a cítil přitom, že se na ně ostatní dívají. Sám však nespustil oči z černého hřebečka. Satan se vztekal, byl celý vzrušený a Alek na něj mluvil a uklidňoval ho. Potom uslyšel, jak Mike říká: „To je ale obr, Henry! Kdes k němu přišel? Jakej má původ?”

„Patří Alekovi…, tedy spíš jeho otci,” zaslechl Alek Henryho odpověď.

„Otec Black,” řekl Lenny Sansone. „To poznám, ani mi nemusíte nic říkat… Statnější, ale je to on.”

„Je stejně rychlej jako Black, Henry?” ptal se Mike zvědavě.

Alek nezaslechl Henryho odpověď, protože Satan upřel oči na hnědáka a pronikavě zařehtal, jako by ho vyzýval na souboj.

Hnědý hřebeček okamžitě zareagoval, postavil uši a začal pod Lennyho rukama neklidně tancovat.

Satan se pokusil skočit, Alek mu v tom zabránil a hřebeček zůstal stát, jen očima přejížděl z hnědáka na Aleka a naopak. „On se nechce rvát, Satane. Jen klid,” chlácholil ho chlapec.

Když k Satanovi přišel Henry a sedlal ho, kůň se při jeho dotecích třásl.

„Není to tak strašný, jak jsem si myslel,” řekl Henry a přehodil Satanovi uzdu přes hlavu, „…prozatím.”

„Bude v pořádku, Henry,” prohlásil Alek s jistotou. „Cítím to. Je vzrušený, ale na to má právo… Všechno je tu pro něj nové a zvláštní. Ale já ho zvládnu, pokud se Šéf nebude chtít rvát.”

„Nebude,” zamumlal Henry. „Je to dobrák.”

„A co na dráze?” zeptal se Alek a bylo viděl, že si dělá starosti.

„Myslíš s ostatníma koňma? Nejspíš si budeš muset počkat a uvidíš sám, jak se chová,” odpověděl Henry.

Lenny Sansone už seděl na Šéfovi, když Alek také nasedl. Henry vzal černého hřebečka za uzdu a ten ustoupil do strany a díval se teď na něj místo na hnědáka. Alek ho uklidňoval a cítil, jak se mu Satan pod nohama postupně uvolňuje.

Mike vedl svého hnědáka k dráze a Henry ho se Satanem následoval.

Černý hřebeček nedával najevo žádné napětí, ale jeho žokej pevně stiskl ruce v pěst a zaryl nehty do dlaní, aby se mu netřásly. Věděl, jak důležitý tenhle trénink je. Jestli zvládne Satana na dráze plné jiných koní, budou jednou nohou na cestě do Nadějných. Jestli však hřebeček zjančí, poddá se své divoké přirozené touze a začne se s ostatními mladými hřebci rvát, nepoběží dostihy třeba nikdy.

Dva hřebci prolétli kolem nich. Naplno běželi podél hrazení a bušili kopyty do země. Satan postavil uši a krátce zařehtal. Alek začínal cítit napětí, a proto zašeptal: „Jen klid, kamaráde, jen klid.”

„Připravenej, Aleku?” zeptal se Henry, který stále ještě držel v ruce uzdu.

Chlapec přikývl.

„Klusej s ním pomalu jednou kolem dokola spolu s Šéfem,” vyzval Henry Aleka. Drž se dál od hrazení, aby mohli proběhnout koně, co běží rychle. A pak, jestli bude všechno v pořádku, nasaď půl míle rychlejší klus a poslední čtvrtku tryskem vedle Šéfa.” „Myslíš, abych ho nechal volně běžet?”

Henry přikývl a neznatelně se usmál. „Čekals dost dlouho, Aleku, a teď ta chvíle přišla,” dodal potichu.

Satan neklidně přešlapoval, hlavu zvedal vysoko a pozoroval koně na dráze. Těžké uši měl postavené nahoru a černá hříva mu přepadla přes bílý kosočtverec.

Alek ho poplácával po hřívě a stále opakoval: „Jen klid, chlapče.”

Henry kývl směrem k mužům, kteří postávali před velkou prázdnou tribunou. „Všimli si Satana,” řekl. „Podívej, jak zírají. V životě neviděli tak obrovskýho hřebečka. Budou ho sledovat, Aleku, aby viděli, jestli takový tělo vyvine dostatečnou rychlost.”

„Však uvidí, Henry,” slíbil Alek. „Však uvidí.”

Henry ustoupil. Satan od něj odklusal a Alek se postavil ve třmenech a držel ho zpátky. Hřebeček zatřásl hlavou, chtěl popustit uzdu, ale chlapec ho držel pevně a neustále k němu mluvil. Vyrazili a Satan prodloužil krok. Alekovi bylo jasné, že chce dostihnout Šéfa, který klusal kousek před nimi.

„Klid, Satane, klid,” šeptal Alek. „Ještě je brzy.”

Tři koně se přehnali kolem nich a Satanovi se zavlnily svaly a vyběhl jejich směrem. Alek pořád ještě stál ve třmenech a pevně držel uzdu nakrátko. „Klid, kamaráde, jen klid. Na tohle ještě máme čas. Klid, Satane,” šeptal.

Hřebeček sklopil jedno ucho, jak poslouchal; potom znovu zpomalil do volného klusu.

„Jsi připravený, kamaráde,” šeptal Alek a hladil koně po krku. „Já věděl, že budeš. Nebudeš se rvát. Poběžíš… a poběžíš s těmi nejlepšími. Jsi šampión, Satane, ale dneska poběžíš klidně. Na čtvrt míle tě nechám, ale to je všechno. Poběžíš klidně, kamaráde, ale brzy tě pustím na celou dráhu.”

Alek trochu povolil uzdu a hřebeček zvolna plavně běžel, zatímco ostatní koně se řítili kolem nich. Nakonec se v polovině trati na začátku rovinky přiblížili k Šéfovi.

Lenny Sansone taky stál ve třmenech a držel Šéfa zpátky. Otočil se v sedle, když se k němu Alek dostal. „Je to nádherný kůň, Aleku… Jinýho takovýho jsem neviděl od chvíle, co jsi běžel v Chicagu s Blackem,” řekl obdivně. „Jak se na něm jede?”

„Jako na Blackovi,” usmál se Alek.

„To myslíš vážně?” zeptal se Lenny. „Myslíš, že poběží tak rychle jako on? Je dost velkej… Vypadá, že má výdrž, ale na pořádnou rychlost je velikej.”

„Umí sebou hodit,” řekl Alek.

Satan zafrkal a zahnul k Šéfovi; na chvilku i obnažil zuby.

„Může být i zlý,” řekl Lenny, když Alek strhl Satana zpět.

U Mikea a Henryho zastavili, dokončili první okruh klusem. Když starý trenér přišel k Alekovi, chlapec mu pyšně oznámil: „Dokázal to, Henry!”

„Jo,” řekl Henry, „nebylo to špatný. Teď klusej do tří čtvrtin. Poslední kus půlku tryskem a zbytek ho pusť, jak jsem ti řek. Mike řekne Lennymu to samý. Skončíte tady před náma.”

Alek otáčel Satana a přitom zaslechl, jak Mike říká Lennymu: „Na poslední čtvrtku ho pusť, Lene. A nezapomeň, jestli se začne loudat, zamávej mu bičíkem kolem hlavy. To ho popožene.”

Slunce už stálo vysoko na obloze a všichni ostatní koně opustili dráhu. Přesto si Alek všiml, že jejich trenéři, žokejové i ošetřovatelé stojí opřeni jeden vedle druhého o hrazení před hlavní tribunou. Chtěli vidět, jak velký černý hřebeček poběží.

Na první zatáčce Lenny zajel k Alekovi a křikl: „Teď uvidíme, co v nich je. Šéf je rychlej, ale když běží vpředu, začne si někdy jen hrát. Pak mu musím ukázat tohle.” Lenny namířil ukazovák na bičík zastrčený v holínce.

Když se blížili ke třem čtvrtím, povolili koňům uzdu a ti začali nabírat rychlost.

Satan se dostal do pohybu a táhl za uzdu, aby mohl běžet úplně volně. Dlouhá černá hříva za ním jen vlála.

Šéf se hrnul kupředu a Lenny ho držel při hrazení. Alek se nijak nesnažil ho dohnat. Stále ještě napůl stál ve třmenech a držel Satana zpátky. Henry řekl, že první půlku má jet ještě pomaleji. Alek hodlal instrukce dodržel a povolit uzdu úplně až na poslední čtvrtku.

Satan se vztekal, že ho Alek drží, a Šéf zvyšoval náskok. „Jen klid, Satane. Jen klid,” řekl Alek. „Tohle je jen pro chuť.”

Hřebeček přitáhl uši k hlavě a pak je zase postavil, natáhl krk a pral se s udidlem.

Řítili se jako blesk po rovince a už se blížili k poslední zatáčce. Bílé hrazení se míhalo kolem nich a Šéf měl náskok dobré čtyři délky.

„Klid, Satane, klid,” nabádal Alek svého koně. „Už jen kousek.”

Satanovi se chtělo běžet a hnědák ho vpředu rozčiloval. Alek měl pocit, že má ruce z olova, jak musel pořád hřebečka držet zpátky. Plot se míhal čím dál rychleji a Alekovi bylo jasné, že už Satana moc dlouho neudrží. Pak uviděl, jak se kolem něj mihlo označení poslední čtvrtky. Šéf před nimi vyrazil kupředu, jak mu Lenny povolil uzdu.

Alek vykřikl úlevou, povolil uzdu a naklonil se nad Satanův krk.

Oslepující rychlost mu na okamžik utrhla dech od úst a pár vteřin se zoufale držel černé hřívy. Vítr mu šlehal do tváří, až zrudly, a slyšel sám sebe, jak hystericky křičí: „Teď, Satane, teď!”

Obrovský hřebeček nepotřeboval povzbuzovat. Měl volnost a běžel jako blesk, rychleji než vítr. Řítil se po cílové rovince obřími skoky, polykal yardy mezi sebou a letícím hnědákem. Když zbývalo už jen asi tři sta yardů, viděl Alek, že nepůjde o žádný závod. Satan proletí kolem Šéfa jako střela. Černý obr v sobě objevil netušenou rychlost a už se hnal za hnědákem. Alek zatáhl za uzdu, aby přejel na vnější dráhu. Už byli blízko… Další skok a jsou první.

Najednou Lenny sáhl po bičíku a zamával s ním podél Šéfa, aby ho popohnal. Alek ho koutkem oka zahlédl.

Satan také. Prudce zvedl hlavu, postavil se na zadní, vyrazil napříč dráhou a ztěžka narazil do vnějšího hrazení.

16/ Sanford

Alek s Henrym stáli uprostřed pastviny. Chlapec v ruce pevně svíral lonži uvázanou k Satanově ohlávce, trenér stál těsně vedle něj.

„Myslíš, že se ta noha nezhorší, když s ním zase poběžíme na dráze?” zeptal se Alek s očima upřenýma na koně. Podle hlasu bylo znát, že si dělá velké starosti. „Jsi si tím jistý?”

„Říkám ti znovu, Aleku, že ne,” odpověděl Henry. „Od tý doby, co prolít plotem, a to už je pár tejdnů, se mě na to ptáš a já ti pořád opakuju, že za nějakej ten den bude noha jako nová. Stačí, když mu nedovolíme, aby si moc zahrával…, tak jako dřív. Musíme bejt ještě chvíli trpěliví. Svaly musejí zesílit postupně… Pěkně opatrně…, jako bysme měli v rukách porcelán.”

Satan se přestal pást, zatřásl hlavou a silně zatahal za lonži.

„Chce běžet, Henry.”

„Jo, já vím. Čuchnul si k dráze a je celej žhavěj, aby na ní už zase byl.” Henry se odmlčel a po chvilce pokračoval. „Ale radši nebudem riskovat, Aleku. Budem ho ještě pár dní držet na lonži, pak ho pustíme samotnýho tady ve výběhu a potom ho teprve vezmem na dráhu.”

„Myslíš, že bude schopný běžet v Nadějných, Henry?” zeptal se Alek nedočkavě. „Už nezbývají ani dva měsíce.”

„Spousta času,” zabručel Henry a potom s vážným výrazem v obličeji dodal: „S nohou problémy mít nebude… Ale ten jeho strach z biče mi dělá starosti, jak jsem už kolikrát říkal.”

„Já vím, Henry,” připustil Alek zamyšleně. „Musíme to z něj nějak dostat.”

„Nikdy nezapomene, že jsem na něj vzal bič, Aleku.” Henry si vzpomněl na ono ráno před mnoha měsíci, kdy se pokusil Satana zkrotit. Zachmuřil se a svraštil obočí. „Musím se pokusit najít nějakej způsob, jak ten strach překonat, nebo závod nikdy nedoběhne.”

„Možná bychom mohli použít klapky, jak jsi říkal, Henry,” navrhl Alek. „Uvidí jen dopředu.”

„Možná,” opakoval Henry po Alekovi. „Možná…, jestli budeš schopnej dostat ho do vedení dřív, než ostatní žokejové vytáhnou bičíky.”

„Běží jako vítr, Henry. Bude vepředu.”

„Hrom taky není žádná padavka, Aleku,” varoval ho Henry. „A taky tam bude Volencův Pouštní vichr… Nejrychlejší dvouletý z celejch Států tam budou. Kdepak, tímhle dostihem si nemůžeš bejt stoprocentně jistej, Aleku. Jedinej chybnej krok, a může se se závodem proti těmhle koním rozloučit.”

Oba dlouho mlčeli, zatímco Satan chodil kolem nich v kruhu s hlavou vysoko vztyčenou a ušima postavenýma.

„Jestli poběžíš vpředu cílovou rovinkou, bude všechno v pořádku, Aleku,” prohlásil nakonec Henry. „Ale největší starosti mi dělá start… Víš stejně dobře jako já, že tam taky všichni vytáhnou bičíky.”

„Přemýšlel jsem o tom, Henry,” přikývl Alek zamyšleně.

„Těžko ho udržíš na dráze, když se bude chovat tak jako s Šéfem,” zabručel Henry. „Na Nadějnejch s tolika rychlýma koňma nemáš moc prostoru, Aleku. Je to krátkej dostih. A nezapomeň, že letos se běží na závodišti Widener Course a celá dráha bude rovná.”

„Já vím, Henry,” řekl Alek tiše. „Rovná dráha je pro Satana možná nejlepší. Jestli si vytáhnu venkovní pozici, můžu s ním běžet rovnou dopředu a udržovat od ostatních koní odstup.”

„Možná,” přikývl Henry zamyšleně. „V tom případě budou klapky dobrý. Ale nestačí to, Aleku. Musíme se do Nadějnejch pokusit napravit tu škodu, co jsem napáchal.” Henry se zase na chvilku odmlčel. „Pořídím pár bičíků a rozvěsíme je v Satanově boxu, aby si zvyk mít je kolem sebe. A pak budu chtít, abys začal s sebou bičík nosit tady ve výběhu i pak na dráze… Musíme to tak udělat.”

O pár minut později zavedl Alek Satana do stáje. Stál vedle něj a mluvil na něj. „Viď, že nás nezklameš, kamaráde?” Satan mu zabořil hlavu do trička a Alek ho podrbal mezi očima.

„Je úplně v pořádku,” prohlásil Henry.

„A je připravený běhat,” dodal Alek. „Nebo bude během pár týdnů.”

Venku před stájí přitáhl Henry Aleka znovu na lavici, aby se posadil. „Něco bych ti chtěl říct, Aleku,” zabručel a sedl si.

„Nemáme toho už dost?” zeptal se Alek napůl žertem, když si sedal ke starému příteli. Pak si však všiml vážného výrazu v Henryho očích a taky zvážněl. „Oč jde?”

„Chtěl bych, abys pro mě udělal laskavost,” řekl Henry s očima upřenýma do země.

„Samozřejmě.”

„Asi dva týdny před Nadějnýma se v Belmontu běží dostih Sanford o sedm a půl tisíce dolarů,” řekl Henry pomalu. „Rád bych v něm Satana viděl… a chci zaplatit startovný.”

Alek chtěl zaprotestovat, ale Henry ho přerušil. „Mám prachy, Aleku. Startovný dělá jen sto dvacet babek a přihlásit ho mužem do příštího tejdne.”

Alek se na něj dlouho zkoumavě díval, než odpověděl. „Myslíš tím, že chceš vidět, jak běží… Je to tak Henry, ne?”

„Dá se to tak říct. Je to dobrá příprava na velikej dostih. Běží se na rovný dráze jako na Widener Course.”

„A jestli nepoběží dobře…, jestli uhne z dráhy a prohraje…”

Henry sklopil oči. „Jestli k tomu dojde, poradím ti, abys ušetřil pět set babek za startovný v Nadějnejch a nechal všechno plavat. Pak s ním mužem trénovat dál a třeba závodit příští rok.”

Alek mlčel.

„Už jsi vyklopil dvě stovky, abys ho během minulýho roku udržel na startovní listině Nadějnejch,” pokračoval Henry. „Budou ztracený, ale ušetříš pět set.”

Alek se na něj zadíval rozzářenýma očima a řekl: „Henry, Satan vyhraje Sanford… a Nadějný taky!”

„Takže ho můžu přihlásit?” zeptal se Henry a v očích mu taky zajiskřilo.

„Můžeš si to dovolit? Víš to jistě?”

„Mám na to,” řekl Henry. „Chci to tak udělat, protože kdybych na Satana nevzal bič, neměli bysme takový problémy, Aleku. A možná nám Sanford pomůže,” dodal zamyšleně. „Aspoň budeme vědět, na čem jsme.”

„A co Boldtův Hrom a Pouštní vichr? Myslíš, že budou v Sanfordu taky?” zeptal se Alek.

„Ne,” odpověděl Henry. „Boldt čeká na Nadějný a Volence nechá Vichr běžet dostihy Union Hotel, co se běží pár dní po Sanfordu, takže tam taky nebude. Pro Satana to bude procházka růžovým sadem, tedy jestli nezačne jančit.”

„Vycvičíme si ho, Henry.”

„A já přivezu klapky a bičíky. Dneska odpoledne jedu do New Yorku.”

Cestou po chodníku potkali pana Ramsayho, který jim nesl velkou kartónovou krabici.

Alek se udiveně s otcem pozdravil. Nestávalo se často, aby přijel domů na oběd.

„Chtěl jsem ti tohle dát dřív, než půjdu domů,” vysvětlil pan Ramsay a podal Alekovi krabici. „Dej si ji do stáje,” řekl rychle a podíval se směrem k hnědému domu na druhé straně ulice.

Alek se pátravě zahleděl na krabici, pak na otce a zase znovu na krabici. „Chceš, abych ti ji tam uložil?” zeptal se udiveně. Podíval se na Henryho a viděl, že starý trenér je otcovým chováním stejně překvapený jako on.

„Ne…, to je tvoje, Aleku,” odpověděl pan Ramsay. „Uvnitř je tvoje jezdecké oblečení…, tvůj dres, celý černý až na malý bílý kosočtverec na rukávech. Takový jsi chtěl, ne?”

Alek se podíval otci do očí. „Tati, ty jsi vážně… tys mi ho sám nechal ušít…?”

„To je maličkost, Aleku, úplná maličkost,” mávl rychle rukou pan Ramsay. „Řekl jsem si, že když už jsem ty barvy zaregistroval v Žokejském klubu, bude pořízení dresu to nejmenší, co mohu udělat.” Pan Ramsay se náhle otočil na Henryho. „Co se týče Alekovy žokejské licence, co říkají předpisy? Musí ji mít?”

Henry se usmál. Ani pedantické založení pana Ramsayho nedokázalo potlačit dychtivý zájem o dostih, který byl za dveřmi. Henry zavrtěl hlavou. „Ne, pane Ramsay,” odpověděl. „Alek nepotřebuje licenci… Vlastně ji ani nemůže získat, dokud nejel aspoň dva dostihy. My si jen den před dostihem obstaráme povolení od pořadatelů. S tím nebudou žádný potíže… Formalita, kterou musí projít každej novej jezdec.”

„Jste si tím jistý, Henry?” zeptal se pan Ramsay s obavami. „Nestálo by zato dostat se před Nadějnými do nějakého maléru.”

„Naprosto jistej,” odpověděl Henry a dodal: „Jo a rozhodli jsme se, že Satan poběží dostih v Belmontu. Dva tejdny před Nadějnejma.”

„Dobře. Velmi dobře,” řekl pan Ramsay. „Bude mít jedno vítězství za sebou, než poběží Nadějné.”

Henry neřekl ani slovo, jen Alek se ozval: „Ano…, máš pravdu, tati.”

„Tak dneska večer pošleme přihlášku na ten první dostih, Henry,” řekl pan Ramsay. Potom se obrátil na Aleka a řekl: „Nezmiňuj se před maminkou o tom, že jsem koupil žokejský dres.” Zaváhal a spiklenecky dodal: „Nepochopila by to.”

Alek přikývl, usmál se a řekl: „Ano, tati, já vím…, nepochopila by to.”

Satan byl přihlášený do Sanfordu a Alek s Henrym strávili celý červen vzrušující a neúnavnou prací. Chvíli vodili černého obra na lonži; potom, když se oba dva přesvědčili, že se mu noha úplně zhojila, ho nechali volně běhat. Pásl se, odpočíval a často se rozběhl tryskem jako blesk a rozčísl vzduch hlasitým zaržáním.

Oba dva koníka dnem i nocí dychtivě sledovali a v očích jim plálo stejné nadšení jako jemu.

„Běhá úplně stejně jako dřív,” řekl Henry.

„Je připravený na dostih… a chce vyrazit,” řekl Alek. „Přišel jeho čas, Henry…, do Sanfordu už zbývají jen asi tři týdny.”

Během následujících dní dostal Alek od Henryho pokyn, aby jezdil se Satanem po pastvině s bičíkem v ruce a lehce s ním švihal podél hřebečka.” Satan zpočátku prudce uskakoval, ale jak dny míjely, zdálo se Alekovi, že se hřebeček bojí bičíku čím dál méně. Když kolem něj Alek švihal, stále častěji si ho ani nevšiml a běžel dál.

„Už si na něj zvyká,” hlásil chlapec trenérovi. „Vím to určitě!”

„Nebyl bych si tak jistej,” namítl Henry. „Až uvidí při dostihu, že ti chlápci okolo koně opravdu bijou, může bejt všechno jinak. Ale rozhodně si na něj zvyká,” dodal. „O tom není pochyb. Už si zvyk, že visí v boxu i že ho nosíš s sebou a nepoužíváš ho. Možná, Aleku, možná…”

„Při dostihu by měly pomoct i stínidla na oči,” připomenul Alek optimisticky a popleskal Satana mezi očima.

Dva týdny před dostihem Sanford trénovali Alek a Henry se Satanem zase v Belmontu. Alek nechal Satana volně cválat s novými černými stínidly přetaženými přes malou černou hlavu. Dokonce i Henry si pomalu přestával dělat starosti, protože Satan neuhýbal, když mu Alek švihl bičíkem podél těla.

„Jak ho dostaneš dopředu, máme vyhráno,” řekl Alekovi.

„Bojím se spíš startu,” namítl Alek. „Spousta žokejů tam bude bičík používat. Těžko říct, co se stane.”

„Jo,” zabručel Henry. „Na to si budem muset počkat.”

Den, kdy se běžel Sanford, začal chladně a šedivě. Srpnové slunce se schovalo za těžké mraky. Když přišel Alek toho rána krátce po rozbřesku do stáje, zjistil, že Henry tam už je. Měl stejně sevřené rty jako on sám.

„Doufám, že se nerozprší,” obával se Alek.

„Pršet nebude,” ujistil ho Henry. „Dneska bude suchá rychlá dráha.” Pokrčil rameny a dodal: „Stejně na tom nezáleží. Tenhle kůň se prodere bahnem jako nic.”

Když míjeli Napoleonův box, sedák zařehtal na pozdrav, ale oni měli dnes ráno oči jen pro černého hřebečka.

Ten stál po kotníky v podestýlce ze slámy a pozoroval je, jak přicházejí. Když Alek vešel do boxu, hřebeček se otřásl a strčil mu hlavu do náruče.

„Dneska je tvůj den,” zašeptal mu Alek a podrbal ho po těžkých uších.

Henry vešel do stáje s vědrem ovsa. Sypal do žlabu, zatímco Satan neklidně přešlapoval.

Alek mu stáhl hlavu a řekl: „Dneska jen oves, Satane…, žádné seno… Dneska se běží dostih.”

Satan potřásl hlavou, jako by vycítil, co má před sebou. Zvedl hlavu a v očích se mu zablesklo. Alek ho dovedl ke žrádlu a pak s Henrym odešli z boxu.

Hřebeček chroupal oves a Henry přitom bedlivě pozoroval, jak se mu pod černou srstí vlní obrovské svaly. „Je v pořádku, Aleku,” zamumlal. „Připravenej na dostih jako nikdy.”

Alek neřekl ani slovo.

„Jen co dožere,” ozval se za pár minut Henry znovu, „vezmeme ho na závodiště… Trochu ho proženeme, aby si protah nohy, a pak si pěkně počkáme na dostih.”

„Máme tam box?” zeptal se Alek.

„Všechno je zařízeno,” odpověděl Henry pomalu. „Teď už záleží jen na něm.”

Alek seděl celý napjatý ve svém novém oblečení na Satanově hřbetě a ani se nehnul. Zvolna následoval zástup plnokrevníků na dráhu dostihu Sanford. Hřebeček neklidně přešlapoval a Alek mu trochu povolil uzdu.

„Už je to tady, kamaráde,” zašeptal. „Jen klid… Jsem s tebou.”

Byli sami. Vzadu za nimi stál v padoku Henry. Když pomáhal Alekovi do sedla, nic moc neřekl. Ani nemusel. Alek věděl, co se od něj čeká. „Hodně štěstí, Aleku,” zabručel jen.

Rozlehlá hlavní tribuna byla nabitá hemžícím se davem, který čekal na sanfordský dostih; kolem hrazení se také tísnily davy. Koně se objevili na dráze a pokřik diváků zesílil.

Satanovi se zaleskly oči a postavil se na zadní. Alek ho stáhl dolů a rázem nevnímal nic než svého koně. „Jen klid, Satane,” řekl. „Jen klid. Pěkně pomalu, kamaráde… Ten největší závod tě teprve čeká za dva týdny. Tohle je jen příprava, kamaráde… Tady nemáš soupeře…, vůbec žádnýho soupeře.”

Alek sledoval ostatní koně, jak klušou kolem hlavní tribuny. Uklidňoval Satana, ale očima přejížděl po plnokrevnících, kteří poběží dostih. Všichni byli pěkní dvouletci, jak říkal Henry, ale nedosahovali úrovně Boldtova Hroma. Ten většinu z nich lehce porazil během zimních dostihů na Floridě.

Když se blížili ke konci tribuny, potřásl Satan hlavou s černými stínidly a vyrazil ze sebe pronikavé zaržání. Ostatní plnokrevníci začali neklidně přešlapovat, ale žádný se nechtěl rvát. Dav na okamžik ztichl a Alek věděl, že v tu chvíli se na jeho koně upírají tisíce očí. Několikeré oči v davu budou Satana sledovat bedlivěji než kdokoli jiný… Alek věděl, že tam sedí jeho otec, a Henry už bude touhle dobou také u hrazení. Vsadil by deset ku jedné, že tam někde sedí i Boldt, a Volence nejspíš taky. Jen oni znali původ černého hřebečka. Jen oni věděli, že je synem báječného Blacka!

Alek si naštěstí vylosoval vnější pozici, kterou si přál. Satan zvolna běžel po dráze směrem ke startovacím boxům nedaleko cílové rovinky. Alek ho držel u vzdálenějšího hrazení.

Když dorazili k cíli, všiml si Alek, že ostatní koně už stojí v boxech. Startér byl připravený a čekal jen na ně. Alek neustále na Satana mluvil, uklidňoval ho a jel na start.

Stáli v čele dostihové dráhy. Daleko vpředu ležel naproti nabitým tribunám cíl. Šest osmin… tři čtvrtě míle, pomyslel si Alek. Byl to krátký dostih. Dokonce ještě kratší než Nadějní. Satan si nemohl dovolit moc ztratit na startu, jak řekl Henry. Musí vystartovat rychle. Alek se podíval na ostatní žokeje. Měli v rukou bičíky a očividně se chystali je hned na začátku použít. Nelíbilo se mu to.

Alek dohlédl na to, aby se Satan díval ve startovacím boxu přímo před sebe. Byl celý napjatý; dostih začne každým okamžikem. Napravo měli jen jednoho koně. Tak to Alek chtěl. Dostane se se Satanem přímo dopředu a co nejdál od ostatních koní.

Kůň vycouval ze svého boxu. Startér počkal, až se vrátí. Satan se rozpaloval a snažil se otočil hlavu se stínidly na druhé koně. Kolem uzdy už měl na krku bílou pěnu. Alek byl stejně napjatý jako jeho kůň. Čekání… čekání.

Startovací boxy se otevřely a z tribun dolehl ohlušující pokřik: „Vyběhli!” A potom už volání diváků zaniklo v dunění kopyt, která se hnala jako vichřice.

Vyrazili rychle a valili se od startu jako mohutná vlna, která se řítí na břeh se stále se zvětšující silou.

„Běž, Satane, běž!” křičel Alek, když jeho hřebeček vyrazil spolu s ostatními.

Několik vteřin se jenom míhala dusající kopyta a lesklé dresy žokejů. Potom ze změti vyrazilo několik koní dopředu. Jejich žokejové je bili bičíky.

Alek cítil, jak Satan zaváhal, když uviděl po levém boku švihající bičík. Prudce uhnul doprava. Alek ho nechal a přesvědčoval ho, aby běžel. Satan zpomalil a kůň na vnější dráze ho rychle předběhl. Alek uviděl, že jeho žokej užívá bičík, a zbledl. Jakmile se přiblížil další kůň zprava, Satan znovu zpomalil a prudce uhnul k vnějšímu hrazení, ale uviděl další bijící bičíky.

Alek na Satana zakřičel a stáhl ho na dráhu po vnější straně koně, který se kolem nich mihl zprava. Teď měli před sebou konečně volno a Alek si sedl.

Satan se řítil obrovskými skoky za ostatními koňmi, kteří se dunivě hnali po rovné dráze kupředu. Alek nechal hřebečka volně běžet, neustále ho povzbuzoval a Satan natáhl cval, že se málem ani země nedotýkal.

Běželi po vnější dráze, daleko od ostatních, a postupně předběhli zaostávající koně a zařadili se do vedoucí skupinky. Alekovi slzely oči od větru, ale rozmazaně před sebou viděl stoupat a klesat zadky vedoucích koní.

Satan je rychle dotahoval, ale Alek si nebyl jistý, jestli je bude schopen předběhnout před cílem… Hodně ztratil na začátku.

Satan dusal zem v mohutných skocích. Alek viděl, že před sebou mají jen tři koně. Vedoucí hřebečci tvrdě zabírali, avšak Alek věděl, že si jejich žokejové schovávají síly na závěrečný úsek, který zabere jen pár vteřin dostihu. Pak znovu sáhnou po bičících.

Chlapec položil svému koni dlaň na zpocený krk a pobídl ho. Satan zareagoval a zrovna v tu chvíli jeden z žokejů popohnal koně kousek doprava. Alek vedl Satana přímo vpřed, protože věděl, že si nemůže znovu dovolit ztratit pozici tím, že by ho odváděl od nejrychlejších koní, kteří běželi vpředu. Musel riskovat. Musel se Satanem přímo do cíle.

Chlapec cítil, jak se Satan po jeho pobídce valí s oslepující rychlostí kupředu. Obrovský černý hřebeček předběhl koně na třetí pozici dřív, než jeho žokej sáhl po bičíku. Země letěla pod Satanovými kopyty v ubíhajících vlnách, a rychle se dostal po bok druhého koně, který zůstával za prvním o půl délky. Bílé hrazení se míhalo kolem nich; lidská masa na tribunách se zdvihla ze sedadel a bouřila; a přímo před koňmi se objevil cíl.

Alek si všiml, že přední jezdec sahá po bičíku. Ucítil, jak Satan zaváhal a znovu lehce uhnul ven. Položil mu dlaň na krk a zakřičel na něj, právě když sousední hřebeček vyrazil s ještě větší rychlostí vpřed. Satan zareagoval, přitiskl uši k hlavě a srovnal se.

Obrovský hřebec se řítil k cíli jako blesk. Teď už ho nic nemohlo zastavit. Ještě nikdy neběžel tak rychle. Alekovi brala Satanova rychlost dech. Černý hřebeček proletěl s ochromující silou kolem prvního koně a zvítězil o dvě délky!

Policii trvalo víc než hodinu zvládnout nápor zvědavých diváků, kteří se nahrnuli k Satanovu boxu. Potom zůstal Alek konečně sám se svými nejbližšími… S otcem, Henrym a panem Volencem. Byl unavený, vyčerpaný, a tak jen poslouchal, co mu říkají.

„Myslím jen, Aleku,” řekl otec opatrně, „žes ho neměl držet zpátky tak dlouho. Dals jim takový náskok, až jsem měl strach.”

„Nedalo se nic jinýho dělat, pane Ramsay,” odpověděl mu Henry a Alek se jen znaveně usmál.

„Dobře jsi jel,” prohlásil tiše pan Volence, který stál v pozadí.

„Henry mi řekl, s čím bojujete. Budete na tom muset ještě pracovat.”

„Ano, to musíme, jestli se chceme někam dostat při Nadějnejch,” kývl Henry.

„Za dva týdny to zvládneme,” řekl Alek sebejistě. „Na startu jsem měl problémy, ale pak to přešlo.”

„Jo,” souhlasil Henry, „běžel dobře. A za sedum a půl tisíce dolarů, co vyhrál, se dá pořídit pěkná kupa sena.”

„Běží neskutečně rychle, Aleku,” řekl pan Volence. „Nedělá hanbu svému otci.” Zamyslel se a po chvilce ještě dodal: „Ale nezapomeň, že Nadějní mají jen šest a půl osmin míle. Satan rozhodně nemůže dát Boldtovu Hromu nebo mému Vichru moc velký náskok a pak ještě vyhrát. To ti říkám jako přítel, nějako majitel koně, který poběží, aby porazil tvého Satana.”

Po několika minutách je pan Volence opustil v doprovodu Alekova otce. Když byli pryč, obrátil se Henry na chlapce a řekl: „Má pravdu, kamaráde.”

„Ano,” přikývl Alek. „Já vím.”

Alek byl zrovna na odchodu, když se ve stáji objevil Petr Boldt. Henry vyšel ze Satanova boxu a zavřel za sebou dveře. „Co chcete?” zeptal se Boldta.

Boldt roztáhl tenké rty do úsměvu, Henrymu nevěnoval jediný pohled a obrátil se na Aleka. „Prodáš ho teď za padesát tisíc dolarů?”

Alek beze slova zavrtěl hlavou.

Boldt se vydal směrem k boxu, ale Henry mu zastoupil cestu.

„Žádám vás po dobrém, abyste odsud odešel,” řekl Henry. „Po dobrém…, naposledy.”

„Vy si nějak vyskakujete, Dailey, co?” prohodil Boldt sarkasticky.

Alek si všiml, jak Henry zaťal pěsti. „Raději běžte,” řekl nezvanému hostu. „Satana neprodám za žádnou cenu.”

„Rychlý krátký dostih s ním vyhrát nemůžeš,” otočil se Boldt znovu na Aleka. „Viděl jsem, co se dneska stalo.”

„Neprodám,” zopakoval chlapec pevným hlasem.

Henry vykročil směrem k Boldtovi, který zčervenal a pomalu s kyselým výrazem v obličeji ustupoval ke dveřím. „Ty si s ním už ani jednou dostih nezajedeš,” zachraptěl. „O to se postarám. Tvůj kůň se může s Nadějnými rozloučit.” Pak se otočil a bez ohlédnutí rychle odešel.

„Rád bych věděl, co tím posledním kecem asi myslel,” poznamenal Alek s obavami. „Tvůj kůň se může s Nadějnými rozloučit,” opakoval po Boldtovi.

„Nic dobrýho. Na to můžeš vsadit poslední penny,” zavrčel Henry.

„Další starost navrch,” povzdechl si Alek po chvíli.

„Jo.”

Alek popošel k Satanovi a podrbal ho na hlavě. „Ale dneska jsi to dokázal, kamaráde… Doběhl jsi tak, jak jsem si myslel, že doběhneš,” zašeptal. „A Nadějné poběžíš… a taky je vyhraješ.”

17/ Obviněn!

Po sanfordském dostihu se už existence Blackova syna nedala dál držet v tajnosti. Na původ Satana, vítěze ze Sanfordu, se podíval Jim Neville. Slavný sportovní komentátor si promluvil s Boldtem, Volencem, Henrym a Alekem a potom sedl a napsal sloupek. Novinka se rychle rozšířila. Nevillův článek se dostal do médií a obletěl celý svět.

„Tak je to venku,” zavrčel Henry následující den nad čerstvými novinami. Alek stál těsně za ním.

„Možná je to tak nejlepší,” poznamenal chlapec tiše. „Stejně jsme si informace o něm nemohli dál nechávat jen pro sebe.” Naklonil se Henrymu přes rameno a četl spolu s ním:

Henry Dailey, starýmontanský kouzelník mezi trenéry, vytáhl včera ze svého klobouku další překvapení. Představil veřejnosti obrovského syna hřebce Blacka jménem Satan, který s neuvěřitelnou energií zvítězil v sanfordském dostihu na šest osmin.

Připomeňme, ze Black je kůň, který se před třemi lety naráz proslavil, když ohromil celý dostihový svět a postavil si pomník v historii turfu. Zvítězil tehdy nad dvěma nejlepšími koňmi roku Cyklonem a Sun Raiderem v nezapomenutelném dostihu v Chicagu. Krátce po závodě byl Black odvezen zpět do Arábie svému majiteli šejku Abu Já Kub ben Ishakovi.

Satan je statnější než jeho slavný otec, ale ve včerejším dostihu prokázal, že jakmile se rozběhne, dosáhne nečekané rychlosti. Dá se předpokládat, že obrovský černý hřebeček vlastněný Williamem Augustem Ramsaym bude schopným soupeřem dosud neporaženého a vysoce ceněného Hroma Petra Boldta. Za dva týdny se oba koně setkají na Nadějných.

Satan vyrazil svižně, v sedle s jezdcem Alekem Ramsaym, synem majitele. Tento žokej jel v chicagském dostihu na Blackovi. Po zdařilém startu však náhle zaostal, zatímco Cue, Skytracer a Whang vyrazili dopředu a vnesli na dráhu svěží vítr. Během několika osmin dovedl Ramsay obrovského hřebečka na vnější dráhu. Satan se řítil k cíli úžasnou rychlostí. Potom zpomalil, když žokejové Hine a Lauritzen na hřebečcích Cue a Skytracer vytáhli na své koně bičíky. Nakonec však Satan vyhrál o dvě délky.

Když Henry dočetl, obrátil se na Aleka. „Jak říkal Volence: na Nadějnejch si žádný zpomalování nemůžem dovolit.”

Alek přikývl a vstoupil do stáje. Rychle přešel k Satanovu boxu a vklouzl za ním dovnitř. Satan se k němu přitulil hlavou a chlapec ho podrbal mezi očima. Nakonec řekl: „Už žádné zpomalování, kamaráde. Nemáš se čeho bát… Nikdo tě bičíkem neuhodí.” Sáhl na stěnu boxu a sundal jeden z bičíků, které tam Henry pověsil. „Podívej, kamaráde,” řekl a podržel bičík Satanovi před očima, „tohohle se bát nemusíš.”

Satan se při pohledu na bičík v Alekových rukách stáhl, ale chlapec ho přidržel a tak dlouho na něj mluvil, až z hřebečkových očí zmizel všechen strach. Alek táhl bičík podél Satanovy hlavy a jemně s ním třel měkkou kůži. „Už tě s ním nikdy nikdo neuhodí, Satane…, slibuju ti to. V příštích dvou týdnech bičík často uvidíš, kamaráde…, víc než kdy dřív…, a zvykneš si na něj… Takže až poběžíš na Nadějných, nebudeš už vůbec zpomalovat, Satane…, nebudeš zpomalovat…”

Alek to myslel vážně. Následující dny byly pro chlapce náročnější než kterékoli jiné dny dřív. Strávil se Satanem dlouhé hodiny a nikdy neodkládal bičík. Držel ho, když jezdil, měl ho v ruce pokaždé, když vstoupil do Satanova boxu, často s ním hřebečka jemně třel po celém těle. „Jen klid, kamaráde. Jen klid,” říkával pokaždé, „není se čeho bát.”

A zatímco Alekovi nastala tvrdá práce, pro Henryho znamenalo toto období nervy drásající etapu. Soustředěným, ale střízlivým pohledem sledoval Alekův pokus o napravení chyby, za niž byl zodpovědný on - Henry. „Já ho to naučil,” bručel neustále. „Je to moje chyba, Aleku. Bude to trvat měsíce… Nemůžeš to stihnout…”

Henryho pesimistické předpovědi však Aleka jen vybičovaly k ještě horlivější práci. Trávil ve stáji víc času než doma. Byl uzavřenější než kdy jindy a tvářil se tak zachmuřeně, že si jeho matka začala dělat starosti. Otec mu řekl: „Je to jen dostih, Aleku. Nesmíš se tomu tak poddávat.”

Neměl však pravdu, protože pro Aleka to znamenalo víc než jen dostih.

Teď už netrénoval na pastvině nikým neviděn jako dřív. Za vysokou železnou bránou se tísnili zvědavci a s hlavami přitisknutými ke kovovým tyčím doufali, že zahlédnou koně, o němž se po sanfordském dostihu tolik psalo.

Alek si jich nevšímal a dál trénoval se svým koněm a mával mu kolem těla bičíkem. Bedlivě zaznamenával každé Satanovo vybočení z dráhy. Uběhl už víc než týden tréninku, a jak se termín Nadějných blížil, Alek říkal Henrymu: „Dokáže to… Už vůbec neuhýbá ani netáhne za udidlo. Je připravený, Henry.”

„Doufám, že máš pravdu,” pronesl Henry pomalu. „Doufám, že máš pravdu, Aleku,” zopakoval ještě jednou. Zpytavým pohledem přejel po Satanovi a dodal: „Ty ho znáš líp než kdokoli jinej…, ale to, že se chová dobře teď, ještě neznamená, že při dostihu nezklame.”

„Já vím, Henry…, ale on to pro mě udělá. Jsem si jistý, že ano.”

„Už zbývají jen tři dny,” řekl Henry, když vycházel z boxu.

„Ano…, tři dny,” opakoval Alek tiše.

Posadili se venku na lavici a odpočívali v poledním sluníčku. Henry nakonec vytáhl z kapsy noviny a řekl: „Víš, že Volencův Vichr včera vyhrál dostihy Grand Union Hotel?”

„Ano, slyšel jsem to.”

„Porazil schopný koně…, chyběl jen Boldtův Hrom. A ještě navíc překonal dráhovej rekord,” pokračoval Henry zamyšleně. Potom zvedl noviny a dodal: „Tady o tom píše Jim Neville. Včera byl zlomen rekord na šestiosminové dráze v Belmontském parku, o nějž se pokoušela po dvanáct let pěkná řádka mladých kont Překonal ho Pouštní vichr Charlese T. Volence ve svém debutu, při němž vyhrál dostih Grand Union Hotel časem 1:10.”

Henry četl dál a Alek poslouchal a pozoroval zem pod svýma nohama. Když se starý trenér blížil ke konci sloupku, zvedl oči a podíval se na něj. „Poslechni si tohle, Aleku,” řekl Henry. „Tato úžasná podívaná, kterou divákům poskytl Volencův malý hnědák, ho definitivně určila jako soupeře číslo jedna pro koně Hroma Petra Boldta v sobotním dostihu Nadějní. Můžeme-li včerejší závod považovat za ukázku, jak Volencův Vichr poběží v sobotu pro palmu vítězství, bude muset být Hrom ve vrcholné formě, pokud chce Pouštní vichr porazit. Boldtův šedý favorit běhal minulou zimu na Floridě jako namydlený blesk. Vyhrál čtyři dostihy a zlomil dva rekordy. Hrom od té doby nezávodil, ale podle dostupných zpráv ho Boldt udržuje ve vrcholné formě, aby vyhrál Nadějné. Za soupeře Hroma a Pouštního vichru je také považován Satan Williama Ramsayho, který před dvěma týdny vyhrál Sanford.”

Henry dočetl, složil noviny a zastrčil si je do kapsy. Alek po celou dobu mlčel. Potom vstal a prohlásil: „Vypadá to na dobrý dostih.”

„No jo, skvělej dostih,” přikývl starý trenér a taky vstal.

Vydali se po štěrkové cestě k bráně a v tu chvíli si Alek všiml, že po silnici přijíždí otcovo auto. Zastavilo před vraty a pan Ramsay vystoupil.

„Něco se děje,” řekl Alek. „Zase je doma v poledne.”

„Dneska to nebude novej žokejskej dres, že ne?” usmál se Henry.

Pan Ramsay na ně od auta zavolal, a když se k němu přiblížili, všiml si Alek, že se tváří vážně.

„Byl jsem předvolán, abych se dostavil před řídící výbor Belmontu,” řekl Alekovi. „A máš přijet se mnou.”

„To jako že vás vyzvali?” zeptal se Henry a zamračil se. „Co chtějí?”

„Zavolali mi do kanceláře. Člověk v telefonu mi prostě jen řekl, že je důležité, abych se s Alekem dostavil na schůzi ve dvě hodiny,” vysvětlil pan Ramsay. „Nevím víc než vy.”

„Pojedeme hned?” zeptal se Alek ustaraně.

„Ano, nastup si do auta, Aleku.”

„Já radši pojedu taky,” zavrčel Henry. „Jestli budou nějaký potíže, chci bejt přitom.”

„Říkáš potíže, Henry?” optal se Alek, když nasedali. „Jaké potíže by mohly nastat?”

„Nevím,” odpověděl starý trenér a auto se rozjelo. „Ale o něco jít musí, jinak by vás nevolali před výbor Belmontu.”

Henry měl pravdu. Alekovi to bylo jasné hned, jakmile vstoupili do kanceláře ředitele závodiště. Za obdélníkovým stolem seděli tři muži a očekávali je. A vedle nich seděl v hlubokém křesle potaženém červenou kůží Petr Boldt. Úzké rty měl roztažené do nechutného úsměvu.

V tu chvíli se Alekovi vynořila v paměti osudová Boldtova slova, která pronesl před několika týdny. „Tvůj kůň se může s Nadějnými rozloučit,” řekl tenkrát Boldt. „Ty si s ním už ani jednou dostih nezajedeš.”

Henry zbledl vzteky, když uviděl Boldta. Zastavil se pár metrů před Alekem. Pan Ramsay váhavě popošel ke stolu, za nímž seděli členové řídícího výboru závodiště. Alek viděl, že otec těžko hledá slova. Nepatřil sem; bylo to znát z každého pohybu.

Jeden z mužů povstal a zeptal se: „Pan William Ramsay?”

Petr Boldt se sladce usmál, když si uvědomil, jak se tu Alekův otec cítí nesvůj. Panu Ramsaymu se zjevně vůbec nelíbilo, že ho někdo volá na kobereček. Pak si Boldt všiml svého bývalého zaměstnance Henryho, který vykročil směrem k němu. Úsměv mu zmizel ze rtů a posunul si křeslo blíž ke stolu.

Alek pozorně poslouchal, co říká jeho otci šedovlasý muž, který seděl za stolem. „Pane Ramsay,” začal zvolna, „musím vám bohužel oznámit, že proti vám bylo vzneseno panem Boldtem obvinění.”

Alek viděl, že se otec rychle podíval na Boldta a pak zpátky na šedovlasého muže. Také si všiml, že je otec už zase klidný. Nadechl se a ostrým tónem se zeptal: „Jak zní obvinění?”

„Pan Boldt vás viní z falešné registrace černého hřebce Satana. Tvrdí, že ho vlastní váš syn Alek a vy že jste ho falešně registroval na své jméno, aby na něm mohl váš syn jet.” Člen výboru se odmlčel a prolistoval jakési papíry, které měl před sebou. „Máme vaši původní žádost o registraci černého hřebce, otec Shetan, matka Johar, vyšlechtěný Abu Já Kub ben Ishakem z Arábie. Rovněž máme k dispozici hřebcův rodokmen, jak je zapsaný v Plemenné knize Arábie. Pan Boldt nicméně tvrdí, že Satan byl Abu Já Kub ben Ishakem prodán vašemu synu Aleku Ramsaymu.” Šedovlasý muž pohlédl na Petra Boldta a pokračoval: „Jako registrovaný majitel koně pro tento dostih má pan Boldt podle pravidel právo vznést námitku vůči kterémukoli koni přihlášenému na dostih. A my jsme oprávněni vyžadovat důkaz, že kůň není jednak sám v jakémkoli ohledu diskvalifikován, jednak přihlášen na dostih či vlastněn osobou, zcela či částečně, která je diskvalifikována. Pokud nebude poskytnut uspokojivý důkaz, můžeme prohlásit koně za diskvalifikovaného.”

Když člen výboru skončil, zadíval se Alek na Petra Boldta. Není se čeho bát, pomyslel si. Mají přece důkaz, že Satana prodal otci, takže hřebeček v Nadějných poběží! Podíval se na Henryho a ten souhlasně přikývl.

„Pan Boldt,” pokračoval zase šedovlasý muž, „nám poskytl ověřené kopie převodu vlastnictví černého hřebce z Abu Já Kub ben Ishaka na Aleka Ramsayho a my bychom rádi viděli důkaz, že černý hřebec Satan patřil k datu registrace na dostih vám a nikoli vašemu synu Aleku Ramsaymu, jak tvrdí pan Boldt.”

Alek sledoval, jak otcův pevný pohled sjíždí z výboru na Petra Boldta. Pak pomalu řekl: „Důkaz je doma. Mám doklad o prodeji, který právoplatně dokazuje, že jsem majitelem hřebce a že jsem nezfalšoval registraci.” Pan Ramsay se znovu zadíval na předsedu výboru. „Kdy chcete důkaz předložit?”

„Zítra v jedenáct hodin dopoledne,” řekl šedovlasý muž. „Předložíte-li do té doby důkaz, bude obvinění staženo. Pokud ne, budeme muset vašeho koně z dostihu vyloučit.”

„Důkaz předložím zítra v jedenáct hodin,” slíbil pan Ramsay.

Když vyšli z místnosti, Henry řekl: „Rád bych tu počkal na Boldta.”

„Raději pojeď s námi zpátky,” namítl Alek. „K čemu by bylo dobré vyřídit ho?”

„Já bych si na něm smlsnul,” zavrčel Henry. „Pochytil celý ten nesmysl o tom, že nevlastníte Satana, pane Ramsay, když přišel k vám domů a chtěl ho koupit a vy jste mu řek, že ho neprodáte, dokud si nepromluvíte s Alekem, protože je to jeho kůň.”

„Nech Satana, ať porazí jeho koně v Nadějných…, to bude pro něj ta nejhorší odplata, jakou můžeš zařídit, Henry,” řekl Alek.

Stáli nahoře na schodišti a Henry stále ještě trval na tom, že si na Boldta počká, když pan Ramsay střízlivým tónem řekl: „Byl bych radši, Henry, kdybys jel s námi a pomohl mi najít doklad o prodeji Satana.

Henry i Alek se na něj naráz vyplašeně obrátili.

„Tati,” řekl Alek rychle. „Chceš říct, že nevíš, kde přesně je?”

„Měl jsem ho doma v sejfu,” řekl pan Ramsay, ale do očí se jim nepodíval. „Jenže před pár týdny, když Satan vyhrál Sanford, jsem ho vzal do kanceláře ukázat kolegům. Nevěřili, že je skutečně můj, víte?“ dodal s předstíraným veselím. „Vzpomínám si, že jsem ho zastrčil do kapsy a jel domů, takže musí být někde v domě. Jen si nevzpomínám, kde přesně… Včera večer jsem se po něm díval.“

„A nenašel jste ho…,“ ozval se Henry.

„Tati,“ hlesl Alek prosebně, „zeptal ses maminky… ? Ta vždycky ví, kde co je.“

„Ne,“ zavrtěl pan Ramsay hlavou. „To jsem nestihl.“ Zamyslel se. „Ano, máš pravdu, Aleku…, maminka bude vědět, kde je.“

„Radši ať to někdo fakt ví,“ prohlásil Henry a vydal se jako první dolů ze schodů. „Do zejtřka do jedenácti si někdo musí vzpomenout.“

Domů dorazili po třetí hodině odpoledne. Alek s Henrym byli z auta venku dřív, než ho pan Ramsay docela zastavil. Na verandě se Alek zastavil a zavolal na otce: „Jaký oblek jsi měl na sobě?“

„Ten modrý,“ zavolal na něj pan Ramsay, jak vystupoval z vozu. „Modrý seržový…, ale ten papír tam není, Aleku. Díval jsem se do něj. Musí být někde jinde.“

„Někde jinde,“ zabručel Henry, když vybíhal schůdky za Alekem. „Dům se šesti ložnicema a půdou a prej je to někde jinde”

Alek s Henrym prohledal modrý seržový oblek a zrovna se probírali dalšími obleky pana Ramsayho, když do ložnice vstoupila Alekova maminka.

„Aleku! Co to proboha děláš?“ zeptala se celá znervóznělá.

„Takový papír, mami. Taťka ho ztratil.“ Když uviděl, jak zmateně se maminka tváří, vysvětlil jí: „Doklad o prodeji, co jsem dal tátovi, když jsem mu prodal Satana.“

„Ach tak, já vím, kde je,“ řekla s úsměvem.

Alek s Henrym se otočili a rozzářili se.

„Má ho uložený v sejfu, Aleku,“ řekla maminka. „Říkal, že je to cenný papír a že ho nechce ztratit. Víš, jak umí všechno založit a ztratit.“

Alekův i Henryho obličej znovu pohasl. „Já vím, mami,“ povzdychl Alek, „To je ten problém… On ho ztratil. Vyndal ho ze sejfu.“

Z chodby se ozvalo zaštěknutí a cupitání tlapek. Sebastián vběhl do pokoje a vrhl se k Alekovi. Chlapec ho podrbal na hlavě, ale díval se pořád na matku.

„Paní Ramsayová,” oslovil Alekovu maminku Henry, „když váš manžel přijde domů a něco někam položí…, kam myslíte, že to dá?”

„Henry,“ zavrtěla hlavou paní Ramsayová, „kdybyste s ním někdy žil, nemohl byste se takhle zeptat. Je schopný položil to kamkoli v domě.”

„Kamkoli v domě,” opakoval Henry a zašklebil se. „No tak do toho, protože najít to musíme.”

Henry se vrátil k prohledávání šatny a Alek vysvětlil mamince, oč jde. „Musíme to najít, mami, jinak Satan nebude moct běžet v Nadějných.”

„Chceš říct,” řekla maminka pomalu, „že když ten papír nenajdeš, nebudeš závodit?” Alek přikývl a šel pomoct Henrymu.

Celé odpoledne pečlivě prohledávali místnost po místnosti. Po dokladu ani stopy. Dokonce zavolali i Tonyho, který šel kolem jejich domu po chodníku, a drobný prodavač se k nim horlivě přidal.

„Potřebujeme každý další oči,” řekl Tonymu Henry. „Dobrý nebo špatný.”

„Já sem na voči dobrej,” odvětil Tony s vážným výrazem v obličeji.

„Tak si vezmi půdu,” přidělil Henry Tonymu prostor k hledání. „Tam jsme ještě nebyli.”

„Na půdu nikdy nechodím,” přerušil je pan Ramsay střízlivě.

„Stejně se tam radši podívej,” řekl Henry Tonymu. „Pojď, Aleku, projdeme znovu psací stoly. Už je šest pryč.”

„Já znovu zvednu polštáře ze židlí,” prohlásil pan Ramsay a otřel si pot z čela. „Možná mi vypadl z kapsy.”

„Nechcete se navečeřet?” volala za Alekem a Henrym do schodů paní Ramsayová. „Musíte mít hlad.”

„Nemůžu jíst, mami,” odpověděl Alek.

„Mohla byste pro mě něco udělat, paní Ramsayová?” požádal Henry. „Zavolala byste mojí ženě a řekla jí, že dneska přijdu pozdě?”

„Ráda, Henry,” odpověděla paní Ramsayová. „Kdy mám říct, že přijdete?”

„Jestli ten papír nenajdeme, tak ne dřív než zejtra ráno v jedenáct,” zavolal Henry a stoupal za Alekem do schodů.

Hodiny v hale ukazovaly dvanáct a hledání ještě pokračovalo. Ve dvě hodiny trval pan Ramsay na tom, že si jeho manželka musí jít lehnout; o hodinu později sám usnul v obývacím pokoji na gauči a Tony vedle něj.

Ve čtyři, když se už obloha pomalu rozjasňovala šedým úsvitem, vyšli Alek s Henrym na verandu a ztěžka dosedli na schůdky.

„Jen pár minut odpočinku… a pak se do toho pustíme znovu,” řekl Henry.

„Myslíš, že to má cenu?” zeptal se Alek. „Už jsme celý dům prohledali nejmíň padesátkrát.”

„Co jinýho mužem dělat?”

„Možná ho ani domů nepřinesl. Mohl ho ztratit cestou.”

„Můžeme zkusit noviny - inzerát,” navrhl Henry.

„Ne,” odpověděl Alek. „Na ranní vydání je už pozdě.” Podíval se na hodinky. „Už nám zbývá jen šest hodin, Henry.”

Henry pár minut mlčel. Potom se ozval. „Můžeme se ho zeptat na kolegy z kanceláře…, kterým ho ukazoval. Třeba ho některej z nich má a neví, jak je důležitej.”

„Říkal, že ví jistě, že ho měl, když z kanceláře odcházel,” namítl Alek.

„Kéž by si byl jistej, co s ním udělal,” zabručel Henry sklesle.

Alek si opřel hlavu o sloupek verandy. Na okamžik zavřel oči a pak je s námahou zase otevřel. Pomalu se obrátil na Henryho. Kamarád měl hlavu na kolenou. Alek znovu zavřel oči. Potřeboval alespoň pár minut spánku… jen pár minut… Pak se budou muset znovu pustit do hledání… Museli papír najít do jedenácti… Takový papír… takový hloupý kousek papíru přece nemůže Satanovi zabránit běžet v Nadějných… Papír, za nějž jeho otec zaplatil pouhý dolar… jeden jediný dolar… A oni teď měli před sebou… už jen za dva dny dostih o dvacet pět tisíc dolarů… Peníze však tady nehrály roli…, měli před sebou Boldtova Hroma… Satan ho musel předběhnout, musel šedáka porazit.

Alekovi klesla hlava a usnul.

18/ Paní Ramsayová

Paní Ramsayová dlouho ležela v posteli, ale usnout nemohla. Ležela tiše a bez hnutí, oči otevřené. Neviděla nic, ale naslouchala sebetišším zvukům. Slyšela, jak nahoře na půdě muži přecházejí sem a tam, slyšela jejich hlasy, když znovu a znovu hledali po celém domě od půdy po sklep. Hodiny ubíhaly… dvě, tři, čtyři… a oni pořád hledali. Pak se kroky zpomalily…, bylo jich stále méně a méně.

Přejela dlaní po manželově prázdném polštáři. Chudák Bill, pomyslela si. Proč se jen musel do toho všeho zaplést? Vůbec v tom přece nebyl zainteresovaný. A teď za všechno mohl. Byla to jeho chyba; jen on byl zodpovědný za dokument, který je prý tak důležitý. Nelitovala, že se ztratil, to musela přiznat. A co víc… Byla ráda…, ne, to nebylo to pravé slovo. Spíš se jí ulevilo. Ulevilo se jí, když se dověděla, že Alek nepojede pozítří v dostihu na Satanovi. Už se nebude muset bát, že se mu při závodě něco stane…, protože bez toho důležitého dokumentu Satan nemůže běžet. Přesně tak si to přála.

Dívala se do tmy a myslela na Aleka. Pro ni to byl stále ještě chlapec, ne muž, za něhož se považoval. Připouštěla, že o něm takto smýšlí zřejmě proto, že je její jediné dítě. Upřímně se snažila nedávat své obavy, starosti i lásku najevo. Chtěla, aby z něj vyrostl muž, jakého si vždycky představovala. A přece bylo tak těžké zapomenout, kolik let uplynulo, a uvědomit si, že už její pomocnou ruku nepotřebuje. Zoufale se držela něčeho, co jí vyklouzávalo z dlaní. Ta chvíle musela přijít. Věděla to. Byly okamžiky, kdy měla dojem, že je s touto skutečností smířená.

Dnes v noci však znovu držela Aleka za ruku…, a jak tak ležela v posteli, byla si toho velice intenzivně vědoma. Když pomáhala hledat onen dokument, nehledala naplno. Nechtěla ho najít. Nechtěla strávit sobotní odpoledne doma, čekat a myslet na to, jak její syn jede na Satanovi na dostihu. Bude to nebezpečný závod a ona se o Aleka bála.

Kroky utichly a dům se ponořil do ticha. Obrátila hlavu k oknu a viděla, že obloha bledne. Brzy bude ráno a oni strávili noc marným hledáním.

Ležela ještě několik minut; potom vstala, ani nevěděla proč, a vyšla z ložnice. Dole v hale se stále ještě svítilo. Pomalu sešla ze schodů. Když vstoupila do obývacího pokoje, uviděla, že její manžel a Tony sedí na gauči a spí. Zůstala rozpačitě stát a pozorovala je. Tony spal s pusou dokořán a chrápal. Měl za sebou namáhavý den a za pár hodin už bude zase v práci…, i když strávil skoro celou noc hledáním jakéhosi papíru. A její manžel… podpíral si vyzáblý obličej plnou vahou o ruku a vypadal tak vyčerpaně, jak ho ještě nikdy neviděla. Velice těžce nesl ztrátu dokumentu. Znovu ji napadlo, že neměl právo zaplést se do celé té záležitosti s koněm. Ale mohl tomu zabránit? Nestala se teď součástí toho podniku i ona? Nebyla jí od chvíle, kdy hřebečka přivezli?

Pomalu prošla pokojem a vyklouzla ven. Nejdřív uviděla Henryho, kterému hlava klesla na prsa. Divila se, že vůbec mohl v tak nepohodlné pozici spát. Potom uviděla svého syna, jak sedí opřený o sloupek. Pohled na jeho obličej ji nejprve velice překvapil. V té tváři nebylo nic chlapeckého, když se tak opírala o dřevěný trámek. Byl to obličej pracujícího muže… silný, ostře řezaný, a zachmuřený momentálními obavami a zklamáním.

Byla tak naivní? Opravdu si myslela, že když nepoběží sobotní dostih na Satanovi, bude se závoděním na koních konec navždycky? Teď jí došlo, že sobotou nic nekončí. Alek věděl, co chce. Závodit se svým koněm. Kolikrát jí to už řekl? A ona si vždycky pomyslela, že jistě zanedlouho změní názor. Když se však teď na svého syna dívala, všechno pochopila.

Tiše se otočila a vešla zpátky domů. Zastavila se v hale u zábradlí a chvilku přemýšlela. Když začaly hodiny odbíjet pět, podívala se na ně. Bylo jí jasné, co musí udělat. Ještě měla čas… šest hodin.

Tiše se pohybovala z místnosti do místnosti a nepřehlédla jediné místo, kde by mohl dokument ležet. Když došla ke dveřím na půdu, zastavila se. Manžel na půdu nikdy nechodil, byla by ztráta času tam jít. Podle něj měl papír u sebe v den po dostihu. To bylo v úterý, takže ona prala. Když přišel William z práce, byla právě ve sklepě. Najednou se jí v očích objevilo jasné světýlko. Sklep. Prádlo. Slyšela, jak vešel do domu. Volala na něj, aby jí pomohl s těžkým košem prádla. William za ní sešel do sklepa a vynesl koš nahoru. Vzpomněla si, že na schodech zakopl a málem upadl. Papír mu mohl vyklouznout z kapsy a zapadnout pod schody do sklepa!

Rychle sešla do přízemí a pak do sklepa. Sklonila se pod schody a dlouho prostor prohledávala. Pak se zklamaně vynořila a začala prohlížet sklep. Betonová podlaha byla čistě zametená a jinam papír spadnout nemohl.

Právě se chystala zpátky nahoru, když zahlédla v koutě velký proutěný koš na prádlo. Udělala další krok, pak se zastavila a znovu se zadívala na koš. Tam být nemůže, řekla si v duchu. Už dvakrát ho použila na prádlo od té doby, co jí manžel pomáhal, a žádný papír v něm nenašla. A jestli tam byl, musel ho odfouknout vítr, když na dvoře prádlo věšela.

Přesto se vrátila po schodech dolů a došla ke koši. Ani nevěděla, proč to dělá. Jak předpokládala, koš byl prázdný, nikde žádný papír. Stáhla ho dolů z lavice a postavila ho pod světlo, aby se přesvědčila, že nic neuvízlo mezi pruty výpletu. Dlouho si koš prohlížela, jako by sejí nechtělo přestat s hledáním, když už začala.

Hodiny v hale odbily šestou. Od chvíle, kdy se pustila do práce, už uběhla hodina a čas se krátil. Váhavě postavila košík zpátky na lavici. Když přejížděla rukou po okraji, ucítila pod prsty něco měkčího než dřevo. Rychle převrátila koš na bok a tam uviděla cípek papíru. Byl zaklíněný hluboko pod proutím na vnitřní straně držadla.

Přinutila se chviličku počkat, aby v rychlosti papír neroztrhla. V duchu se modlila, aby to bylo to, co hledala. Pomalu, pomaličku pohnula papírem roztřesenými prsty ze strany na stranu a opatrně ho uvolňovala. Mohl by to být on, říkala si. Mohl manželovi vypadnout z kapsy, spadnout do košíku a později se s prádlem zmačkal a uvízl pod držadlem.

Teď už šel ven snáz; a nakonec držela v rukou celý přeložený papír. Srdce jí divoce tlouklo, protože věděla, že to musí být Alekův dokument. Když ho rozložila, udeřil ji do očí Alekův rukopis… Já, Alexander William Ramsay, prodávám k tomuto datu svého černého hřebečka Satana Williamu Augustu Ramsaymu, svému otci, za jeden dolar…

Dál už nečetla. Rychle se otočila a vyběhla schody od sklepa tak lehce jako zamlada.

19/ Dostihový den

Tři čtvrtě hodiny před startem Nadějných vešel Alek do žokejské šatny. Halasila tu spousta tvrdých šlachovitých chlapíků; ve vzduchu se vznášel těžký pach mazání a mísil se s potem z mokrých dresů žokejů, kteří dnes už běželi. Všechny hlasy přehlušovalo šumění sprch.

Když Alek procházel místností k prázdné skříňce, zvědavě se na něj obrátily ošlehané vrásčité obličeje. Žokejové, kteří měli běžet Nadějné, si oblékali čisté dresy a poblíž každého z nich postával připravený pomocník, aby byl při ruce, až dojde na holínky a výstroj. Alek se v rychlosti rozhlédl po místnosti. Řadu žokejů poznal podle fotografií, které viděl v novinách, ale žádného z nich osobně neznal. Doufal, že potká Lennyho Sansonea, který měl jet na Šéfovi, ale černovlasý žokej tu nikde nebyl. Alek se posadil na lavici a začal se svlékat.

Poslední z žokejů, kteří už dneska skončili, vyšel ze sprch a šumění naráz ustalo. Šatnou se rozléhalo klapání dřeváku, jak žokejové přecházeli od sprch ke skříňkám. Někteří měli zavalité dětské obličeje. Řada z nich se cestou zastavila u kolegů, kteří pojedou velký závod, a dychtivě si s nimi povídala.

Alek si natáhl svůj černý dres. Teď už nemá času nazbyt, pomyslel si. Měl napnutý každý sval v těle a v krku mu vyschlo. Byl nervózní a věděl o tom. Uklidni se, nabádal sám sebe. Takhle neprospěješ sobě ani Satanovi. Když byl napjatý, kůň to vycítil. Dneska potřebovali být oba klidní. Bylo to tady! Dnes se poběží veliký závod! Dneska musí všechno vyjít. Henry od nich od obou očekává ten nejlepší výkon. Teď byl právě se Satanem a dával pozor na něj i na všechno ostatní. Henry se bál, že by se Boldt mohl ještě pokusit o nějaký podvod. Včera z něj udělali na schůzi členů výboru blázna, když přišli s notářsky ověřeným potvrzením, které dokazovalo, že Alek prodal svého koně otci. Po schůzi nechali Henryho na závodišti, protože si chtěl na Boldta počkat. Později se s ním odpoledne znovu sešli a viděli, že má ovázané kotníky na rukou. Na nic se neptali.

Když si Alek natahoval holínky, vešel do šatny Lenny Sansone a pospíchal ke skříňkám. Uviděl Aleka a vzal si skříňku vedl něj.

Lennyho pomocník přišel za ním a přinesl výstroj. Podsaditý žokej s širokými rameny si stáhl košili a tázavě se na Aleka podíval. „Cítíš se dobře?” zeptal se ho.

„Jasně. Jen trochu nervózní,” přiznal Alek.

„Nojo, to znám. Celej první rok jsem se tak cítil. Ale teď to na mě nepřijde dřív než na dráze.”

Alek mlčel.

„Každej z nás během závodu někdy znervózní, ať běhá jak chce dlouho,” pokračoval Lenny. „Dokonce i tamhleti chlapíci,” kývl směrem k ostatním žokejům.

„Na pohled se to ale nepozná,” řekl Alek tiše.

Lenny si natáhl kaštanově hnědé kalhoty a posadil se. Pomocník mu natahoval holínky.

„Všichni mají svoje problémy, stejně jako já. Víme to a cítíme to. I když to nedáváme najevo.” Lenny se odmlčel a ukázal hlavou na chlapíka s malou bradou, který vypadal docela staře. Stál nedaleko nich. „Vem si třeba tamhle Warda. Jede na Boldtově Hromu,” vysvětloval Lenny. „Ví, že má pod sebou favorita, a jestli nevyhraje, stáhne z něj starej Boldt kůži. Já bych pro Petra Boldta nechtěl pracovat…, kdepak, já ne. Platí dobře, dokud vyhráváš, ale jak ne, je tvrdej. Ward to ví. Jezdí pro něj léta. Je to fikanej chlapík…, zná každej trik. Dávej si na něj pozor, Aleku. Nikdy jsem ho sice neviděl udělat nějakou vyloženou levárnu, ale neměl k tomu daleko. A všechno v rámci pravidel. Je tak trochu jako samotnej Boldt, víš,” řekl Lenny a jako by tím vyjádřil všechno.

Alek zrovna pozoroval Wardův vrásčitý obličej, když se na něj Boldtův žokej obrátil. Chvíli se na sebe dívali a Alekovi se vůbec nelíbilo, co uviděl. Wardovy oči byly zlomyslné, zrádné.

„Ale má dobrej žaludek,” pokračoval Lenny. „O tom není pochyb. Nikdy jsem neviděl, že by se něčeho bál. Na dostihový dráze nezná strach. Zvlášť v boji na cílový rovince ne.”

„Má široká ramena a dlouhé ruce,” říkal si Alek polohlasem.

„Jo. S Boldtovým šedákem je potřebuje,” řekl Lenny. „Hrom je tupej, jak jsem slyšel. Pořád by jen divoce běhal.” Lenny vstal a sklepl si bičíkem kus bláta z holínky. „Kéž by měl Šéf v sobě trochu tý jeho divokosti. Můj kůň je dost podivnej, Aleku,” svěřil se žokej. „Není to žádný tajemství, každý, kdo to tu zná, o tom ví. Šéf nechá všechny ostatní koně doběhnout až k sobě, než se opravdu rozběhne. Cítí se osaměle, když běží sám, a proto kolem něj musím pořád mávat bičíkem. Přesto vůbec nemůžu říct, jak rychle by běžel, kdyby chtěl. Možná se dneska ukáže,” prohlásil nadějně.

Alek si vzpomněl na Lennyho hnědáka, s kterým trénovali. Satan se k němu hrozivě blížil a černovlasý žokej vytáhl bičík. Když ho Satan uviděl, prudce uhnul do hrazení. Dneska bude určitě všechno jinak.

Žokejové postupně opouštěli šatnu. „Kdo jede na Volencově Pouštním vichru?” zeptal se Alek Lennyho.

Sansone ukázal na křehkého kostnatého chlapce s vychrtlým obličejem, který právě odcházel. „To je Eldridge, ten na něm jede,” vysvětloval Lenny. „Jezdí pro Volence teprve krátce. Ale má spoustu zkušeností. Vrcholnej jezdec. Udělal s Vichrem zázraky, jak s ním minulej tejden vyhrál dostihy Grand Union Hotel.”

„Ano, slyšel jsem,” řekl Alek.

„Bude toho svýho ohnivýho hnědáka držet jako minulej tejden, a pak se na cílový rovince rozběhne,” svěřoval Lenny Alekovi. „Na to můžeš vsadit poslední penny.”

Žokejové se vydali i s výstrojí k váze. Alekovi se rozbušilo srdce. Už zbývá necelá půlhodina. Teď se zváží a pak půjdou ke svým koním do padoku.

Minuty ubíhaly a dostih Nadějných se blížil.

Cestou dolů ze schodů Alek zaslechl, jak si Lenny pro sebe říká: „Možná že se dneska Šéfovi bude chtít běžet. Možná je dneska jeho den.”

Belmontský park se černal davy lidí. A další stále ještě přijížděli autobusy, auty i vlaky. Proudili ve vlnách k branám a všichni doufali, že se do parku dostanou dřív, než začne sedmý dostih - Nadějní! Silnice byly pořád ještě ucpané auty, která nepřetržitě houkala a vytvářela chraplavé pozadí halasu diváků valících se branami. Všichni pospíchali k už tak přeplněným tribunám a hrazení.

A tam se vzrušeným očekáváním vyhlíželi koně, kteří poběží veliký dostih.

Dva muži se prodírali davem, aby získali výhodné postavení u hrazení.

„Stihli jsme to akorát, Harrity,” řekl jeden z nich. „Ještě neodstartovali.”

„Jasně, Morgane, stihli jsme to,” přitakal vyšší z obou diváků a otřel si čelo. „Kdyby stará Královna dorazila do přístavu o hodinu později, zmeškali bysme to.”

Pročítali si program a Harrity najednou vykřikl: „Podívej, Morgane, kdo pojede na koni jménem Satan!”

Morgan si přečetl: „Ramsay.” Otočil se na přítele. „Kdo to má být?”

„Pamatuješ na Addis, ten přístav v Arábii? Před pár lety, pamatuješ?”

„Přestaň s těma hádankama, Harrity,” řekl Morgan znechuceně. „Jasně že znám Addis. Copak tam Královna nepřistává každou plavbu? Ale jak mám asi vědět, co se tam stalo před dvěma lety? Myslíš, že umím číst myšlenky, nebo co…?” Morgan zmlkl a najednou se mu v nechápavých očích objevila jiskřička pochopení. „Ramsay,” řekl pomalu. „Alek Ramsay…, nojo, už mi to dochází, Harrity.”

„Černej hřebeček. Tenkrát jsme ho tam nalodili. Vezli jsme ho chlapíkovi, kterej se jmenoval Alek Ramsay.”

„Možná to není stejnej chlapík,” řekl Morgan rychle.

„Hřebečkovi by touhle dobou byly dva roky. Podívej do programu, Morgane. Tenhle Satan je taky černý. Černý hřebeček, otec Shetan, matka Johar. To zní arabsky, ne?”

Morgan dlouho program studoval a pak pomalu prohlásil: „Asi máš pravdu.” Za chvilku už nadšeně s kamarádem souhlasil. „Vsadím se, že máš pravdu, Harrity. Jen si to představ! Ten černej hřebeček, co jsme ho přivezli na naší Královně! Poběží slavnej dostih! Páni, Harrity, jestli tohle není zázrak, tak zázraky neexistujou. Pojď!”

Oba muži se rychle drali davem k okénku sázkové kanceláře, aby si vsadili na toho ohnivého hřebečka s pavoukovitýma nohama, kterého poprvé zahlédli v arabském Addisu.

A vysoko na hlavní tribuně jiní dva lidé tiše seděli a čekali, až se černý hřebeček objeví. „Teď, Bello,” řekl pan Ramsay nervózně, „musíš zachovat klid. Zbývá už jen několik minut. Sama jsi sem chtěla přijít, že?”

„Ty ale sám vypadáš dost neklidně, Williame,” namítla paní Ramsayová a oči přitom nespouštěla z mezery v hrazení, kudy měli koně přijít.

„Neříkej, že nejsem klidný. Já jsem klidný,” řekl pan Ramsay a překládal si brýle z jedné ruky do druhé. „Možná jsi měla raději zůstat doma.”

„Musela jsem jít,” řekla paní Ramsayová nejistým hlasem. „Nemohla jsem zůstat sedět doma a čekat…”

Dlouho mlčeli, přejížděli očima z mezery v plotě, který teď lemovaly davy nadšených diváků, na pestrobarevné obecenstvo kolem sebe. Hluboko pod sebou uviděli vysokého hranatého muže s bílou bradkou, jak jde do své lóže. Pan Ramsay si sundal brýle, aby si ho mohl lépe prohlédnout. „Ten člověk je mi nějak povědomý,” prohlásil s vážným výrazem.

Paní Ramsayová si nasadila brýle a chvíli se skrz ně dívala. Potom je sundala a s nadšením se otočila na svého manžela. „Vždyť to je Abu Já Kub ben Ishak!” vykřikla. „Byl u nás doma jen jednou, když si přijel pro Blacka,” připomněla manželovi, „ale jsem si naprosto jistá, že je to on…, nikdy na tu tvář nezapomenu.”

Pan Ramsay si rychle nasadil brýle a podíval se ještě jednou. „Ano, máš pravdu, Bello,” řekl nakonec. „Je to on…, už si vzpomínám.” A po chvilce dodal: „Co tu asi dělá?”

„Co tady dělají všichni ostatní?” zeptala se s úsměvem paní Ramsayová.

„Chci říct,” obrátil se pan Ramsay na manželku podrážděně, „že Abu má být v Arábii. To je trochu daleko, aby si sem jen tak přijel podívat se na dostih.”

„Ale tohle jsou Nadějní,” připomněla mu paní Ramsayová. „A jeho Satan poběží.”

„Myslíš náš Satan, Bello, ne?“opravil ji pan Ramsay. „Ale nakonec to není tak divné, že tu je.”

Znovu se soustředili na mezeru v hrazení. Koně by se tam měli se svými jezdci objevit každou chvíli.

Satan klidně čekal v padoku, až za ním přijde Alek. Bystře postavil těžké uši a vrazil hlavou do chlapce. Alek ho jemně hladil.

„Dostaň ho do vedení hned na startu, jeď vpředu a zůstaň tam,” řekl Henry a pak se chabě usmál se dodal: „Mluvím asi jen proto, abych slyšel vlastní hlas. Ty sám dobře víš, co dělat.”

Alek přikývl, ale neřekl nic. Srdce mu bušilo jako o závod a bál se, že Satan jeho nervozitu vycítí. Hřebeček byl pozoruhodně klidný a Alek věděl, že s ním nepracoval uplynulých několik týdnů nadarmo. Zvedl bičík a jemně jím hřebečkovi třel krk. „Jen abys nezapomněl, kamaráde,” řekl tiše. „Neboj se… Nikdo tě s ním neuhodí. Jen klid, kamaráde. Dneska žádné uhýbání.”

Henry je pozoroval. Oba byli na dostih dobře připravení, o tom nebylo nejmenších pochyb. Bude to veliký závod. Henry stáhl rty a sevřel pěsti.

Davy lidí se v oblasti padoku vlnily a tlačily dopředu, ale policisté udržovali dychtivé diváky co nejdál od koní, kteří byli právě sedláni.

Henry zkusil podbřišník a uhladil pokrývku pod sedlem a číslem tři. „Tentokrát jsme si nevytáhli venkovní pozici,” zamumlal. „Drž se dál od hrazení. Můžou tam být hrboly.”

Alek přikývl s rukou na Satanově hlavě. Kůň už měl na sobě černá stínidla. „Ward má pozici číslo čtyři,” řekl, aniž se podíval na Henryho.

„Dávej si na něj pozor. A dávej pozor na šedáka,” řekl Henry. „Boldt může pořád ještě něco chystat.”

Když byl Satan připravený, začal trochu neklidně popocházet. Čas se krátil, nervozita rostla. Davy hlučely čím dál hlasitěji.

Alek mluvil ke svému koni a uklidňoval ho. Černá stínidla zakryla bílý kosočtverec, takže teď připomínal Blacka víc než kdy dřív. Pohodil hlavou a začal se plašit.

Henry se sklonil a sáhl mu na nohy. „Dobrý,” řekl, když se zase narovnal. „Jen jsem se chtěl přesvědčit. Posledních pár tejdnů nepršelo, dráha je tvrdá jako beton.”

„A rychlá,” dodal Alek.

„Tvrdá dráha je pro koňský nohy obtížná,” řekl Henry. „Nerad bych, aby si zase zranil nohu.”

Rozhodčí prošel kolem koní a u každého se zastavil. Nakonec dorazil k Satanovi. „Připraven?” zeptal se Henryho.

Henry se podíval na Aleka a pak přikývl.

„Tak pojďme,” řekl rozhodčí.

Nejdřív vyvedli ze sedliště do padoku Šéfa. Diváci se nahrnuli ještě blíž k hrazení a těsně obklopili cestu, po níž koně povedou, dokud hlas trubky nezavolá na start.

Za Šéfem následoval statný grošák, a potom vyšli na cestu Henry s Alekem a Satanem.

Alek se na okamžik přestal dívat na Satana a pohlédl na zadní část hlavní tribuny. Za pár minut tam budeme, pomyslel si. Už jen pár minut. Satan ustupoval do strany, protože ho znervózňovaly výkřiky diváků po obou stranách cesty.

A během několika vteřin se octli v padoku, kde si je diváci měli možnost prohlédnout. Koně šli, skákali, vzpínali se. Alek s Henrym zůstali u Satana, ale většina ostatních majitelů koní, trenérů a žokejů se shlukla uprostřed kruhu padoku. Udělování posledních pokynů.

Alek viděl, jak Boldt mluví s Wardem. Majitel Hroma měl na orlím nose velký obvaz.

„Tak přece se ti to povedlo…, koukám na Boldtův nos,” poznamenal Alek a zašklebil se. Napětí z něj trochu spadlo.

Henry trochu zrozpačitěl a jen cosi zabručel.

Zazvonil zvon a starý trenér poznamenal: „Deset minut do startu.”

Koně ještě několikrát obešli padok, Satan neustále těkal očima z jednoho koně na druhého. Neklidně přešlapoval a vysílal kolem sebe ohnivé pohledy. Alek se soustředil jen na svého hřebečka a neustále na něj mluvil.

Satan pronikavě zařehtal, vyzval ostatní koně na souboj. Dlouhonohý grošák se vpředu začal plašit, ale jeho ošetřovatel ho přidržel. Hrom sklopil uši a obnažil zuby. Tenhle Boldtův šedák byl stavěný na dostihy. Nádherně, pyšně se nesl a dával najevo, že je připravený se porvat. Naproti přes padok zvedl hlavu Pouštní vichr, podíval se Satanovým směrem, ale zdálo se, že ho výzva černého hřebečka nijak nevzrušila.

Alek pozoroval Volencova hranatého hnědáčka, který také pocházel po otci z arabského plemene Abu Ishaka. Pouštní vítr měl krátký úsečný krok, jako by dělal všechno pro to, aby se udržel na nohou. A přesto právě tenhle koník vytvořil dráhový rekord, když před pár týdny vyhrál dostih Grand Union Hotel. Toto byl kůň, který podle odborníků prověří rychlost Hroma.

Pak najednou zazněly tóny startovací trubky, proletěly nad davy lidí, až se nakonec zastavily nad koňmi v kruhu.

„Jděte ke koním. Jezdci do sedel!” nařídil rozhodčí.

Při nasedání zasvítilo na pestrobarevné dresy žokejů jasné slunce.

„Zlom vaz, Aleku,” řekl Henry s rukou na chlapcově koleni. „Já už teď mizím.”

Alek beze slova přikývl. Věděl, že ho Henry chápe.

Satan ucítil Alekovu váhu na hřbetě a zahrabal kopytem do země. Pak se koně seřadili do zástupu a zamířili na dostihovou dráhu a vstříc bouřlivým ovacím.

20/ Nadějní

Satan sebou trhl, když se ocitl na dráze, a Alek ucítil, jak jeho obrovským tělem projela vlna neklidu.

„Jen klid, Satane,” opakoval stále. „Jen klid, kamaráde.”

Černý hřebeček se najednou zastavil a stočil oči k bílému hrazení, které se teď černalo řadami lidí. Pohodil hlavou a znovu sebou trhl. Alek ho nechal trošku odbočit ze zástupu koní a potom se s ním zařadil zpátky za statného hnědáka, který byl za Šéfem. V čele koní šel černobíle strakatý poník s jezdcem v červeném dresu, který je vedl kolem tribun a po dráze až ke startu.

Cestou podél tribun se na ně upíralo víc než padesát tisíc párů očí. Když lidé uviděli Boldtova štíhlého šedivého Hroma, propukli v nadšený jásot. Satan se vzepjal. Alek ho stáhl dolů a neustále na něj mluvil. Věděl, že všechny oči se teď dívají na Satana a že diváci přemýšlejí o mohutném černém hřebečkovi. Byl statnější než kterýkoli jiný kůň na dráze. „Veliký kůň,” říkali nejspíš, „ale jistě není tak rychlý jako Hrom nebo Pouštní vichr. Zvítězil v Sanfordu, ale měl pomalejší čas než ti druzí dva.”

„Však my jim to ukážeme,” zašeptal Alek Satanovi a přejel mu dlaní po krku. „Teď jedem hezky pomalu…, ale za chvilku jim ukážeme.”

Byl rád, když měli tribuny za sebou a zamířili po cílové rovince ke startovacím boxům. Teď měli povoleno opustit zástup a Alek nechal Satana pomalu klusat. Pořád na něj promlouval, postavil se ve třmenech, uzdu pevně svíral v ruce a držel hřebečka zpátky.

Když se blížili ke startovacím boxům, zajel Ward na Hromu k Satanovi. Alek se zrovna chystal svého koně od šedáka odtáhnout, když se Ward ozval: „Kde máš bičík, chlapče? Dneska ho budeš potřebovat.”

Alek se otočil v sedle a beze slova se podíval do Wardova vyschlého obličeje.

„Jo, já zapomněl,” řekl Ward sarkasticky. „Ten tvůj velikán se bičíku bojí, že jo? To je smůla, kamaráde.” Ward švihl bičíkem podél Hroma. „Obrovská smůla.”

Satan sklopil uši, když se kolem něj mihl Wardův bičík, ale neuhnul ani se neodtáhl, a Alek ho jemně hladil s očima upřenýma na Warda.

„Škoda že je my ostatní musíme všichni použít,” pokračoval Ward a roztáhl úzké rty do neveselého úsměvu. „Kdybychom je nepoužívali, bylo by to pro tebe mnohem jednodušší, co?” Potom s Hromem poodjel a zamířil ke startovacím boxům.

Alek zajel na Satanovi na vzdálenější část dráhy. Hrom jeho hřebečka hrozně rozčilil a Alek se ho teď zoufale snažil uklidnit. Jak tak stáli a čekali, až na ně přijde řada u startovacích boxů, přemýšlel o Wardových poznámkách. Teď bylo jasné, že Boldt svému žokeji uložil, aby dělal Alekovi co největší potíže. A Alek věděl, že Ward použije bičík ke svému prospěchu.

Lidé od startu na něj zavolali a Alek se rozjel. Nyní už do startu zbývalo jen pár vteřin. Alek zapomněl na všechno, měl před sebou jen dostih.

Když vstupovali do boxu, potřásl Satan divokou hlavou. Hrom stál po jejich pravém boku a hned bojovně obnažil zuby. Ward cosi řekl, jenže Alek ho neposlouchal. Měl oči jen pro rovinku před sebou. „Vyraz rychle, kamaráde…, dneska žádné uhýbání…, žádné zaostávání,” šeptal. Satan položil uši a hned je zase postavil; zakoulel ohnivýma očima směrem k šedákovi, pak se zadíval znovu na dráhu.

Vlevo viděl Alek koutkem oka žokeje na statném hnědákovi. Na kraji stál Lenny Sansone s Šéfem. Žokejovi se v obličeji nehnul ani sval, v ruce svíral bičík. Všichni žokejové měli bičíky připravené. Alek doufal, že Satanův strach z bičíků během posledních několika týdnů pominul. V duchu se za to modlil. Zároveň však věděl, že se to ukáže až při startu. Start… teď přijde každým okamžikem.

Hrom najednou vyrazil ze svého boxu a strhl i dva další koně na vnějších pozicích. Uběhli kus po závodní dráze, než je jejich žokejové zvládli a zastavili. Pak se otočili a pomalu se vrátili zpátky na start.

Napětí na chvíli pominulo a koně se pod vedením startéra znovu blížili ke startu. Otočili se a ještě jednou vešli do startovacích boxů.

Alek čekal a neustále na svého koně mluvil. Lenny na něj cosi zavolal, ale on nic neslyšel. Pozoroval půdu u hrazení. Byly tam výmoly, jak říkal Henry…, bude lepší se jim vyhnout. Povede Satana přímo rovně dopředu…, přímo do cíle.

Ward už zase zajel s Hromem do startovacího boxu. Ostatní dva koně byli také zpátky. Startér přehlédl řadu koní… Chtěl je mít odstartované rychle. Už to bude. Alek to cítil, naklonil se dopředu, byl připravený. Všechny měsíce a roky, kdy čekal na tento dostih, vyvrcholí v následující minutě. Vpředu, o šest a půl osmin míle dál ležela odpověď. Cítil, jak se Satanovi napjaly svaly… Hřebeček si všechno uvědomoval stejně jako on.

Boxy se otevřely. Řev z přeplněných tribun se valil přes závodiště jako dunění hromu, až zanikl pod bušícími kopyty koní.

Lenny Sansone byl se svým Šéfem venku první o jeden krok. Potom následoval Satan a Hrom, oba úplně nastejno. Alek cítil, jak díky Satanovým svalům vyrazili vpřed jako uvolněná pružina. V uších mu zvonily výkřiky ostatních žokejů, na štíhlá běžící těla ztěžka dopadaly bičíky. Satanova hlava i oči směřovaly navzdory švihajícím bičům neochvějně dopředu. „Běž, Satane! Běž!” křičel Alek na svého koně.

Po několik vteřin si Alek neuvědomoval nic než úžasné vzdouvání mohutných těl a bušení kopyt. Potom se Hrom přiblížil ze strany k Satanovi a Alek ucítil na noze Wardovo koleno. Zachytil koutkem oka švihající bičík, který Ward držel v levé ruce a bil s ním šedáka po hýždích. Bičík prolétl velice blízko Satana. Potom se objevil znovu a Alek ucítil, jak se Satan otřásl, protože Wardův bič sjel po jeho rameni.

Wardova rána mohla rozhodčím připadat při takhle těsném běhu jako náhoda. Alek však zuřil. A po vzteku přišlo zoufalství, protože Satan zpomalil a uhnul k hrazení těsně za Šéfa. Černý hřebeček na hrbolatém terénu zakopl, pak se vzpamatoval a Alek ho pobízel kupředu. Stále se ještě třásl po Wardově ráně a několik metrů běžel zkrácenými kroky.

Alek znovu a znovu svého koně pobízel. Postupně, ale přesto strašlivě pomalu prodloužil krok a zrychlil, až zase vlál jako černý plamen ve větru.

„Satane!” křičel Alek jako divoch. „Už je to tady… dostih… závod! Předběhni je!”

Zběsilost se jako by přelila z chlapcova těla do planoucího zvířete pod ním. Hřebec vyrovnal krok, spídoval a pronikavě zařehtal.

Šéfova stehna se před nimi pravidelně zdvihala a klesala; hnědák běžel tak, jak Lenny doufal, že dnes poběží. Po jeho boku běžel stejnou rychlostí Hrom. Zbytek koní se rozptýlil vpravo a dozadu za vedoucí dvojicí.

Když prolétli kolem mezníku označujícího půl míle, dostal se Satanův nos na úroveň Šéfova zadku. Mezi Šéfem a Hromem byla mezera, kterou se dalo proběhnout, a Alek pobídl černého hřebečka patami. Satan zrychlil ještě víc. Alek věděl, že se jeho kůň blíží svému vrcholu. Kdyby se mohl protáhnout mezerou mezi oběma předními koňmi, dosáhl by své nejvyšší rychlosti s volnou dráhou před sebou.

Už jim zbývá méně než čtvrt míle! Sansone sáhl po bičíku, švihal s ním podél svého koně a Šéf se řítil vpřed. Ward začal také švihat a vedl koně souběžně s Šéfem.

Alek pobízel Satana dopředu, pak zaváhal, když uviděl bičíky. Mezi hřebečky bylo zrovna tak místo pro Satana, ale troufne si běžet těsně vedle švihajících bičů? Kdyby teď uhnul, tak blízko cíle, byli by ztraceni.

Když Satan doběhl oba přední koně, zauvažoval Alek, jestli je nemá oběhnout zvenku. V tu chvíli uviděl Pouštní vichr. Letící hnědák běžel po vnější dráze hned vedle Hroma s omračující rychlostí.

Alekovi bylo teď jasné, že už nemá jinou možnost než vjet do mezery. Pouštní vichr! To byl kůň, kterého chtěl porazit! Alek musel vést Satana mezi Šéfem a Hromem. Jinak by Volencuv hnědák předběhl všechny!

Chlapec stiskl paty a Satan natáhl krok. Všechna jeho divokost, všechen vztek se vlil do úžasných skoků. Aleka pálily a bolely oči, uši měl zalehlé okolními zvuky, necítil však nic než mohutné dmutí Satanových svalů.

Každým krokem se Satan dostával mezi hnědáka a šedáka. Švihající bičíky mu kmitaly po obou stranách hlavy, ale obrovský hřebeček teď běžel úplně volně a nic ho nedokázalo zastavit. Když se Satan dostal před Šéfa a Hroma, viděl Alek, že Pouštní vichr se divoce žene po vnější dráze a je o délku napřed. Do cíle zbývá sto yardů!

Satan nepotřeboval další pobízení. Předběhl Pouštní vichr se vší divokostí černého tornáda. Když prolétal kolem vedoucího hnědáka, vztyčil těžké uši, a ještě rychlejším tryskem se vřítil do cíle!

Davy se valily z tribun dolů, protrhly policejní řetěz a hrnuly se k cíli, kde stál Satan.

Alek seděl tiše na Satanovi, v obličeji celý zčervenalý, a mluvil na hřebečka, kterému položili kolem krku věnec růží. „Dokázals to, Satane,” šeptal mu. „Dokázals to.”

Řvoucí davy lidí se tlačily kolem cíle a policie utvořila kolem Satana pevný kruh. Henry se protlačil mezi fanoušky, promluvil si s policistou a ten ho pustil do kruhu. Přistoupil k Alekovi, energicky pokyvoval hlavou a vzal Satana za uzdu. Hřebeček ucukl, když mu položil ruku na hlavu.

Alek ho přidržel, a jak se kůň postupně uklidňoval, zahlédl v Henryho očích ukřivděný pohled. Satan potřásl hlavou, vztyčil uši a začal okusovat květiny, které měl kolem krku.

„Jeho táta by byl na něj dneska pyšnej,” řekl Henry.

„To ano, Henry,” přikývl Alek a nechal se vyfotografoval se Satanem do novin.

Černý hřebeček přestal spásat růže, strčil hlavou do Henryho a otřel si hlavu o jeho košili. Henryho pohled se rozjasnil. Zvedl drsnou ruku a podrbal Satana na čele. Po chvíli vzhlédl k Alekovi. „Tak teď jsme kamarádi,” řekl dojatě. „Já a Satan jsme kamarádi,” opakoval a znovu se podíval na černého hřebečka.

Trenér koníka podržel za uzdu a Alek sesedl. Potom i s výstrojí došel k váze, stoupl na ni a zvážil se. Úředník přikývl a Alek mohl jít. Dostih oficiálně skončil.

Cestou od váhy Alek prošel kolem Eldridge, který dorazil s Pouštním vichrem jako druhý. „Dobrá jízda,” řekl žokej. „Ty máš ale koně!”

Za Eldridgem šel se svou výstrojí Lenny Sansone. „Šéf mi dneska udělal radost,” řekl Alekovi, „ale na tvýho koně neměl.” Odmlčel se a usmál. „Doběhnul před Boldtovým Hromem, Aleku… Dali jsme mu pěkně na zadek.”

Když se Alek vrátil zpátky k Satanovi, zahlédl maminku a otce, jak stojí vedle Henryho. Vtom k nim přicházel vysoký štíhlý muž a Alek otevřel pusu údivem, když ho poznal. Rozběhl se a popadl Abu Já Kub ben Ishaka za rameno.

Šejk se na něj podíval. „Aleku,” řekl jemným vyrovnaným hlasem, „to byl vynikající dostih… Je to nový Black se vším všudy.”

Došli k Alekovým rodičům a Henrymu, kde na ně už čekali novináři.

„Co říkáte Satanovi, Abu?” zeptal se za chvíli Henry.

„Jak to myslíte, Henry?” obrátil se Abu na trenéra s úsměvem.

„Jaký je ve srovnání s Blackem?” zeptal se Henry.

„Jste stejný odborník na dostihové koně jako já,” odpověděl Abu a nepřestával se usmívat.

„Příští rok se ukáže,” zabručel Henry. „Příští rok se běží Derby. Jen si to představ, Aleku. Satan v kentuckém Derby.”

„Já si to představuju, Henry,” usmál se Alek.

Paní Ramsayová popošla a sáhla Satanovi na krk. „Je celý horký, Aleku,” řekla ustaraně. „Měli bychom ho odsud odvést. Je tu moc lidí.”

„Ano, jeďme s ním domů, Aleku,” řekl otec, „…kam patří,” dodal spěšně.

Mezi lidmi najednou došlo k velkému pozdvižení a pak se objevil malý človíček doprovázený dvěma policisty. Alek poznal Tonyho. Udýchaný pouliční prodavač pospíchal přímo k nim.

„Ty platfusáci mě k němu nechtěli pustit,” řekl Tony a přikradl se ze strany k Satanovi. Položil na něj dlaň, podíval se na něj a dojatě řekl: „Dyť je to taky můj kůň, víš, Aleku?”

K Abu Ishakovi přistoupil nějaký novinář, v němž Alek rozeznal Jima Nevilla. „Pane Ishaku,” oslovil ho, „slyšel jsem, že vás Asociace dostihů plnokrevníků požádala, abyste příští rok přivezl do Spojených států Blacka. Je to pravda?”

Alek se otočil na Henryho a pak se podíval na Abu Ishaka, který ho pozoroval. Nespustil z něj oči, ani když odpovídal Jimu Nevillovi. „Ano,” řekl, „byli by rádi, kdyby tu Black napřesrok závodil.”

„Přivezete ho?” zeptal se Neville.

„Ano,” odpověděl Abu s očima stále upřenýma na Aleka, „poběží tu. Příští jaro ho přivezu do Spojených států.”

Alek cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Podíval se na Henryho a pak na svého černého hřebečka, který stál vedle něj. Podrbal ho po dlouhém krku a pak si stáhl Satanovu hlavu k sobě. Abu řekl, že Black bude příští jaro ve Státech! A příští jaro budou Satanovi tři roky a bude schopný běžet i v těch největších dostizích! Může se stát, že Satan poběží s Blackem!

Černý hřebec strčil hlavu do Alekovy náruče a ten ho podrbal mezi očima. „Tvůj táta přijede,” zašeptal. „A bude na tebe pyšný, kamaráde. Tím jsem si jistý.”

A potom jim policie uvolnila cestu davem a Alek odvedl Satana domů. Kolem krku se mu stále ještě pohupoval věnec růží.