Josef Kovář

Čing, hrdý orel Tádžikistánu

HRDINA VÝCHODNÍCH POVĚSTÍ

Tádžická obloha je modrá, vysoká a nekonečná. I léto je parné, suché a nekonečné dlouhé. Slunce jako by stálo jen nad zemí Tádžiků. Nehřeje, ale praží. Zhnědne tráva, uschnou modré a růžové máky, ani bíle kopretiny nevydrží bez vláhy.

Modrá pásma hor ohraničují step. Ovečky k večeru poléhají a odpočívají. Zdá se ti, že vidíš slovky bílých polštářků. Jen koně se pasou. Hřebec občas zařehtá, oběhne stádo a hned mu odpovídají kobylky.

Kolem bílých stanů pobíhají psi. Štěkají a hrají si s dětmi, které sem občas zajedou s výpravou ze vzdálené vesnice. Říkají, že jedou ze zimní vsi do letní.

Stanová letní vesnice se stěhuje několikrát za léto. Ovce a koně vypasou trávu, a je třeba putoval do vyšších poloh.

Jak by vydržely tádžické děti ve vesnici, kde si hrají jen batolata opatrovaná stařenkami! Šestiletý chlapec jezdí již na koni. Jede tryskem bez sedla a nespadne. Rodiče se o něho nebojí.

Černooké tádžické děti milují step. Jsou zvyklé na dálky. Poznají horského orla, byt se vznášel sebevýše. Opatrují krocené orly, rády přihlížejí jejich cvičení. Vyrostly v sokolářské osadě. Sokolářem (lépe by bylo říci orlařem) je pastevec ovcí i koní. Všichni vybírají orly, chytají je do želez. Krotí a cvičí i malé sokolíky. Rádi je pak prodaji.

V drobných stanech za letní vesnicí přebývají orli. Nudí se tu a sní o dálkách a výškách hor. Někdy se jim také podaří uletět. Jak asi vypadá stanová vesnice z výše orlího letu? Zelená nebo přismažená step a v ní bílé tečky, to jsou stany. Kolem houfy oveček a stádo koní.

Z této výše se denně díval hrdina východních pověstí Čing. Byl to hrdý orel. Žil v pohoří Kara-Tau a shlížel pozorně na krásnou zemi Tádžiků, na zemi zalitou sluncem, a přece černou. Kara znamená černý. Poboří Kara-Tau je tedy Černé pohoří. Zdejším Tádžikům říkají také Karajci, to jest Černí.

Karajci jsou lidé černých očí a vlasů, středních postav, širokých ramen, jezdci, horolezci, výborní orláři, sokoláři a koňaři, lidé volné přírody krásného sovětského Tádžikistánu.

Ale náš příběh se vrací až do roku 1918. V té době tu ještě vládl bucharský emír. Za řekou Pjandžem, která tu dnes tvoří státní hranici mezi Sovětským svazem a Afghánistánem, žili v té době nepřátelé. Krajem pod pohořím Kara-Tau přešlo mnoho bojů, než byl obnoven mír a začal blahobyt země…

Pod jasně modrou oblohou se proletují orli, divocí a nezkrocení, ale také tu plují orli ochočení. Jedním z největších a nejsilnějších je cvičený orel Čing. Je milý a přítulný, ale poslechne jen svého krotitele. K cizím je zlý, urputný a rvavý. Mohli bychom už teď říci krutý, ale proč předbíhat.

Step hraje nyní hudbou jara. Z výšky je slyšet zpěv skřivanů. Zaniká však ve vrzání cvrčků a sarančí. Hmyz bzučí a stařík Abdusalim se jediný nedívá na orly. Je ovčákem, hlídačem, věrným pomocníkem osady a převozníkem mléka. Nakládá je ve džberech na svého mezka Bimbambula a pomalu při něm kráčí. Někdy se mezek zastaví a vypoví poslušnost. Nehne se, ať mu stařík domlouvá, ať ho kárá prutem. Je to umíněný mezek. Půjde, až si zamane.

Za poledne život na stepi ustane. Psi ulehnou za stany a mezek vedle nich. Stádo koní podrážděně zadupe a silný hřebec s rozevlátou hřívou a zlýma očima se rozletí po pastvině. Dusot kopyt zaniká v trávě. Kobylky běží za hřebcem. Země mluví zpěvem lindušek, vanem větru a hlasem lidí.

Nad vrcholky Kara-Tau poletují orli. Hnízdí tam rok co rok. Z velkých orlích vajec se líhnou mladí orli, ale skoro nikdy nedorostou na skálách. Sokoláři vyberou mladé a odnesou je do stanů.

I Čing se zrodil na skálách, ale vyrostl v Tádžikově stanu. Zvykl si tu, touží jen po vodě a mase. Oboje mu podává jeho pán, Tádžik, sokolář a cvičitel orlů.

Na jeho zavolání přiletí orel z výšky sta metrů, usedá mu na ruku a pán ho odnáší do stanu. Když se Tádžikovi zachce lovu, přijde k orlímu stanu a zavolá: „Milý Čingu, vezmi z mých rukou skrovný oběd. Je to jen malá posila na vzdušnou cestu.“

Čing bere z pánových rukou kousky ledvin a polyká je. Pak sletí k napajedlu a dlouho pije. Očisti své královské peří, omyje si zobák, a je připraven sloužit svému pánu.

„Čingu,“ osloví ho ramenatý náčelník jako svého druha, „chtěl jsem ti dnes něco říci.“

Orel vyletí na vysoké bidlo, rozevře křídla a zaklekotá.

„Vlk nám krade ovce.“

Zlobivý skřek se ozve z orlího zahnutého zobáku. Tělo se načepýří a ostrý zobec několikrát zaklape.

„Chytíme ho, viď?“

Čing souhlasí. Roztřepe si peří a znovu se zježí. Ví, že poletí, že ho očekává krásný lov. Peří je zježené a lovčí orel se podobá spíše kouli. Čeká, až mu pán navlékne na oči čepičku. Pán nechce, aby velký pták viděl. Je příliš bystrozraký a kdoví, co by ho zlákalo.

Tádžik zavolá svého koně Jakšíata a vyjedou do stepi. Pán se rozhlíží, kůň kluše. Orel se choulí, pevněji svírá pařáty a zabodává je do silné kožené rukavice.

Slepni tráva je nyní nejlepší. Šťavnaté zelené rostlinky jsou denně vyšší. Kdo vyroste výš, vičenec, vojtěška nebo luštinatý kozinec? Krvavé proso se mírně nakláni ve vanu větru k lipnicím a šelestí spolu s planým ovsem a ječmenem. Zde jsou traviny domovem, zde je vlast obilovin.

„Sokoláři Tádžiků, prodej nám Činga, dáme ti za něho pět koní,“ nabízejí kupci.

„Prodat Činga?“

„Dáme ti ledy deset koní.“ Což cizí kupci, přicházející sem z Afghánistánu, nejsou dost chytří? Kolik by vydělali na tomto hrdinovi, o němž se hovoří po celém kraji?

„Nikdy! Čing je příslušníkem našeho tábora. Není to otrok, je to volný lovec, je nám věrný. Má mě rád a já jeho. Ovce chováme pro užitek, koně pro jízdu, ale orly pro radost. “

Kupci se doptávají druhých orlařů. Onunsin krotí malého orlíka, Džoldaš už pouští svého orla, ale raději ho má na provaze, bojí se o něj. Co kdyby vyletěl náhle Čing? Co by se stalo s malými orlíky? Čing nemá rád soupeře, zatlačí je nebo pobije.

Džoldašův orel se před Čingem třese.

Jen jednou podstoupil s ním zápas. Prohrál. Peří poletovalo vzduchem. Sun uletěl.

Nad horami se mračí. Blesky bijí do skal. Déšť se lije na step, ale zase svítí slunce. Ještě trochu mží a skřivani už vyletují, pozdraví se s pomněnkami a vlčími máky.

Sokolářská osada má své nepřátele. Horský ďábel Sajtan z rodu divokých basmačů se v noci vplížil do letního tábora. Ukradl koně a odvedl je do svého kamenného hradu směrem k Parním.

Co tomu říká Čing? Syn modrých dálek rozepne ohromná křídla a hned se vzduch zavlní. Jeho pán je dnes rozrušený. Přivolá orla, přiváže ho řetízkem k bidlu a Čing zesmutní.

Pán odjíždí s celou družinou sokolářů a pastevců do hor. Čing to tuší, pán odjel a nevzal ho s sebou. Čas jen zvolna míjí. Orel se nudí, otvírá naprázdno zobák a syčí. Jaká je to divná řeč, ty orlí skřeky.

„Nikdo nechoďte k Čingovi,“ volají zděšeně děti. „Zlobí se, zabil by nás.“

Ženy přecházejí kvapně kolem orlího stanu. Bojí se nahlédnout dovnitř. Tuší, že orel hladoví. Kdo ho pokrmí? Kde je mladý Tádžikův synek?

Kdyby zde byl, snad by orla uklidnil, vždyť on jediný vchází s otcem do stanu a dívá se, jak otec krmí obra.

Slunce hoří nad horami. Vzduch je čistý a jemný vánek ovívá tváře pracujících žen, kolébá vysokými stébly travin.

Čing zuří, rozbijí stan. Letí hledat svého pána.

Všechno se naráz krčí k zemi. Ovce se přestanou pást, koně zdvihnou hlavy.

Nad horami krouží obrovský orel Čing, strážce tábora. Step umlká. Modrá pásma hor vystupují stále výš a výš, kam jen oko dohlédne. Tam docela vzadu, kde končí modrá obloha a ještě nad ní, tam letí Čing. Tam je Střecha světa… tam je Pamír.

ZTRATILA SE OVEČKA

Skřivani se vznášeli nad stepí a jásavě zpívali. Červené a modré tulipány setřásly z květu rosné perly a zvedly k slunci své velké korunky.

Tádžikovi se zdá, že už je ráno. Spí sice v zakrytém stanu, ale čtvercovým otvorem ve stropě proniká proud slunečních paprsků. Usedají Tádžikovi na nos, poskakují mu po opálené tváři a šimrají ho na očních víčkách.

Byl by ještě spal. Vrátil se včera z lovu v samý večer unaven. Tělo ho bolí. Protahuje se a malinko pootevře oči. Sluneční paprsky si počínají stále dotěrněji, jako by chtěly vzbudit spáče stůj co stůj. Prodírají se štěrbinou stanu a laškují s ospalcem.

Tádžik se ohání rukou. Proud paprsků se nedá odehnat, je dotěrnější než mouchy. Bude už asi ráno. Nikdo ho nebudí. Zvenku zaznívá bečení ovcí. Jsou slyšet i ženské hlasy.

„Ovečka se ztratila. Asi se zaběhla.“

„Však to není jedna ovečka, jak je počítáte?“

Stádo se tlačí, je celé poděšené.

„Kdo ji vzal?“ ptá se mužský hlas.

„Mne se ptejte,“ ječí ženský hlas.

„Kdo má pást ovce?“

„Kdo má hlídat stádo koní? A co vy, muži, děláte? Touláte se po horách. Bavíte se lovem a hospodářství hyne.“

Tádžik už nečeká na další výčitky. Něco se stalo. Ztratila se ovečka. Nebylo to poprvé. Ženské vyvádějí, zlobí se na muže, roztoulané po horách.

Tádžik je hlavou letního tábora, proto se jeho pastevní vísce říká Tádžikova osada. Musí vstát, ač by ještě spal. Je třeba vypátrat nenadálého škůdce.

Táhle zazíval, protáhl se a promnul si oči. Pak rychle vyskočil, vklouzl do vysokých bot a oblékl si krátký kožich, lemovaný ovčí kožišinou.

Slunce doráželo na stanovou střechu. Chtělo se vedrat do stinného stanu. Tádžik mu pomohl. Zatáhl za motouz u střechy stanu a záclonka se odhalila.

Proud světla zajásal ve stanu. Smál se a hřál. Teprve nyní si lovec uvědomil, že už není chladná noc, jako když se vracel domů, ale že začíná teplý den. Ještě než odhalil volnou plátěnou zástěnu, svlékl kožich a vyšel jen tak nalehko.

Slunce už stálo vysoko na obloze. Nikde ani mráčku. Modré pohoří Kara-Tau vypínalo své horské hřbety tak jasně, jako by je malíř namaloval na plátně.

Tádžik se rozhlédl. Dole pod kopcem vyvěral pramen. Napájely se tam ovce. Tráva tam byla zelená a jen hrsti modrých pomněnek ji zdobily.

Pořád se ještě valil další proud ovcí. Za nimi se klátil stařík Abdusalim a něco si pro sebe bručel.

Tádžik zamířil k stádu. Ženy tu dosud rokovaly a dohadovaly se o vetřelci, který chodí za noci krást ze stáda. Vyprávěly si zrovna o psech, že asi v noci spali, když ani jeden z nich nezaštěkal.

Tádžik si marně vzpomínal, kdo měl mít v noci hlídku. Dívá se ke stanům. Kazik a Amanba ještě asi vyspávají. Jejich psi leží stočeni na sluníčku před stany. Hlídač Tatarchan byl jistě u svého stáda koní.

Tádžik už běží k potůčku. Kráčí sytě zelenou trávou a zašlapuje do bahna bledě modré pomněnky. Ovce mu ubíhají před nohama a pletou se jako omámené. Běží za beranem.

Abdusalim sháněl stádo do houfu a marně se namáhal je spočítat. Stohlavé stádo se zavlnilo jako máky na vzrostlé stepi.

„Kolik jich chybí?“ ptá se Tádžik.

Abdusalim kroutí ukazováčkem a drmolí přitom podivné číslice, kterým ani sám nerozuměl.

Byl rád, že Tádžik přišel. Jistě si bude vědět rady. Je znalý písma a umí i počítal. Rozdělí si berany na tři strany a ovečky již vědí, kam která patří.

Tádžikova zahnědlá tvář se už zase usmívá. Řídký vous na bradě se ježí a černé oči prozrazují, že škoda není velká.

„Kolik jich chybí?“ ptá se znovu zvědavě stařík.

„Jedna.“

„Z kterého houfu?“

„Z tvého,“ zablýskne očima Tádžik a usmívá se pod vousy. Ví, jak stařík bude nešťasten.

„Z mého?“ zachvěje se zlostí dědeček, „proč zrovna vždycky jen z mého? Což z jiného nesmí nikdy chybět?“

„Vlci vědí, komu mají brát,“ procedí řadou bílých zubů Tádžik. „Pro koho bys šetřil? Nikoho nemáš..

„Mám a nemám. Možná že ho jednou uvidíš“

„Koho?“

„Koho,“ odmlčí se chvíli děd, „přece vnuka. Mám ho na druhé straně,“ ukáže na tu stranu, kde se za řekou Pjandž rozkládá Afghánistán.

„Ten sem nesmí, zabili by ho na hranicích.“

„Zabili,“ opakuje smutně stařík a zabíhá myslí do svého domova. „Zdálo se mi dnes v noci, že přišel.“

„Přišel,“ chechtá se Tádžik, „ale vlk.“

Stařík už nemluví. Mrzí ho, že je v letním táboru pro posměch. Jde za ovcemi a znovu je počítá. Jde mu to špatně. Nikdo ho neučil počítat. Do školy nechodil.

Od stanů přibíhá Džoldaš. Dostal taky svůj díl od starostlivých žen. Snad si přece obtížil jednou hlavu starostmi, on, toulavý orlař, vášnivý sokolář, který už dávno nežil prací a myšlenkami osady. Jde a dívá se na oblohu, kde co letí.

Když se doví, že z jeho stáda nechybí ani jediná, pohodí ledabyle hlavou a zadívá se k zeleným polesím. Snad tam nad nimi vidí dvě černé tečky. Jsou to vznášející se orli. Džoldaš je pozná, dívá se na nejen tak jedním okem. Nic jiného kolem sebe nevidí, jen za orly by vyhlížel celý den. Jednou vidí, že orli plachtí, nastavují křídla větrům, jindy, že se zabodli, ustrnuli téměř nehnutě na místě a pozorují. Jindy je zase nadšen, jak se střemhlav snášejí. Tu si Džoldaš zrovna zavýská. Ach, horští orli, to jsou letci. Kdyby měl ještě Džoldaš křídla, nikdo by ho asi ve stanu neuviděl.

Všichni Karajci jsou orlaři, ale jaký je to přece jenom rozdíl. Tádžik miluje svého orla, ale stará se o osadu. Ale Džoldaš, to je podivný pastýř. Vlci by mu mohli odnést celé stádo, jen když orli plachtí. Kdyby se tak dověděl, na kterou skálu zaletují, kde si stavějí hnízdo, kde budou mít mladé.

Už zase odchází. Pastevci se za ním dívají. Abdusalim kývá hlavou: „Nic jiného než orlař.“

Horští konipasi se žlutým peřím na dlouhém ocase poskakují podél zurčícího potůčku. Je v něm ještě trochu vody než ji slunce vypije. Až přijde léto, nebude ani voda ani květiny. Uletí i konipasi.

Džoldaš se dívá za orly, hvízdá si. Počítá, kde z kterých místech, nad kterou skálou se vznášejí.

Tohle jsou jejich zásnubní lety. Orlí samci vyhledávají samice, a jakmile se spárují, nedovolí už jinému orlu, aby jiní lovil v jejich revíru.

Džoldaš je zná, všechno o nich ví. Od mládí se dívá jen po orlech. Hvízdá si táhlý nápěv východní písně, jež nemá konce.

Stádo kobyl se dalo do běhu. Vpředu letí hřebec, hříva mu vlaje a za ním odfrkávají kobylky s několika hříbaty.

Za poledne, když slojí slunce téměř nad hlavou, je všude klid. I Abdusalim odpočívá, přemýšlí: „Kdo ji jen mohl ukrást?“ S touto otázkou se obrátí k Tádžikovi.

„Všechno se dovíme,“ řekne zcela jistě a tím staříka ještě udiví.

„A kdo ti to poví?“

„Tráva… rosa… keře… květiny,“

Abdusalim se dívá po stepi. Už tu žije dlouho, a ještě mu tráva neřekla ani slova. Nechápe, jak by mohla Tádžikovi něco říci.

„Podívám se po stopě,“ hovoří klidně Tádžik a zase to povídá s takovou jistotou, jako by všechno dovedl rozluštit.

„S Čingem?“ chtěl by se ještě zeptat stařec, ale ví, co by mu Tádžik odpověděl: „Čing není stopař, je to dravec.“

„Což dravec by nechytil zloděje?“ mudruje staříček. S touto pošetilou otázkou běží znovu za náčelníkem.

„Chytil,“ přisvědčí černovlasý velitel osady, „ale nejdřív mu ho musíš ukázat.“

„Inu, ukázat,“ chechtá se stařík a v hrdle mu přeskakuje. „Kdybych na něho mohl ukázat, tak bych ho taky chytil a nepotřeboval bych k tomu dravce.“

„Chytil?. Mňo… nevím, jak umíš utíkat,“ pohodí hlavou náčelník.

„Utíkat? Umíval jsem. Běh mi zachránil i život.“

Sokolář už mlčí, váží si starce, je perlivý a spolehlivý.

„To je už tuze dávno, vid staříku, dnes bys už šelmu nedohonil.“

„Šelmu,“ vyvalí oči holohlavý stařec.

„Ovšem že šelmu. Či myslíš, že ti ovci ukradla veverka?“

„Hm, veverka, ty máš řeči. Veverka ti ukradne oříšek a ne ovci. Myslím takhle nějaký zlý člověk, třeba Šajtan nebo jiní basmači. To jsou přece zloději, ne?“

„O tom nepochybuji, ale ti se nespokojí s ovcí. Kradou koně, stany, peníze.“

„Tak co bys myslel?“

Tádžik si pohrál vesele prsty a pak jimi ve vzduchu zaluskl, jako by tomu přišel na kloub.

„Vlk.“

Stařík vyvalil oči. „Vlk?… Vždyť jste ho nedávno ulovili.“

„Ovšem, ale snad nemyslíš, že tu žije jen jediný.“

„Tak tedy vlk,“ opakuje si se svěšenou hlavou stařec. „A nejlíp mu chutnají moje ovečky.“

„Hm, vlk ví, co je dobrého,“ zubí se hlava osady. „Vybere si třeba nejmladší jehňátko“

Tádžik odchází. Hvízdá si. Kolem hlavy mu poletují motýli, sem tam zabzučí čmelák a usedá na otevřené kalichy tulipánů. Slep je klidná, je slyšel bzukot hmyzu. Tádžikovo hvízdání není táhlé a vážné, zní, jako by koník cupkal, kopyta cvakala. Je to jezdecká píseň. Zrovna takovou si zpívají Karajci, když vsednou na koně. Všichni, co bydlí pod horou Kara, ji znají. Zpívají si ji za deštivého období, když vysedávají ve svých zimovištích a vzpomínají na léto, na hory, na hrdinské příběhy, černí Karajci jsou veselí.

Slunce stojí nad hlavou. Skřivani už zmlkli. Nikdo neruší polední klid. Ovečky tiše přežvykují. Ulehly do stínu vrb a břízek. Divoké stádo koní prchlo kamsi do strání, tam, kde je tvrdá tráva. Tam si pochrupávají a když se navolí, provalují se po trávě a kartáčují si srst. Tak to o nich říká Tatarchan, jejich opatrovník.

Abdusalim ještě postál, porozjímal, důkladně uvážil a pak zvolna vykročil ke svému stanu. Za ním leží jeho nosič, lenivý mezek Bimbambul. Hoví si také v poledním klidu. Vydržel by ležet celý den nebo dva. Nikdy se neukvapil.

„Vstávej, brachu, celý život proležíš. Jen bys zahálel, lenochu.“ Stařec ho kopá. Je to jejich smluvené znamení. Mezek ví, že má vstát a také jednou poslechnout svého pána.

Narovnává údy zvolna a neukvapeně. Ví přece, že stařík je trpělivý a uvážlivý. To už přináší s sebou věk. Mezkovi je už taky nejeden týden. Ještě se protáhne, obrátí se na druhý bok a vzdychne.

„Vstávej, starý, pojedeme do dědiny. Musíme odvézt mléko a sýry.“ Znovu ho kope, mává mu nad hlavou, tahá ho za dlouhé nevzhledné uši.

Mezek konečně uzná, že je lépe vstát než se dát popotahovat za uši. Popojde dva kroky a ždibce trávy mu nedají. Začne je olizovat jazykem, trhá a polyká.

„Neměl jsi na jídlo dost času? Podívej se, ztratila se mi ovce. Půjdeme ji hledat.“

Bimbambul pokývá svou hloupou hlavou a jde. Oba, mezek i jeho pán se řítí hlemýždí rychlostí. Nelze říci, kdo je rychlejší.

ABDUSALIM VYPRAVUJE

Do vsi přijedou až k večeru. Mezek nese putny ovčího mléka po obou stranách hřbetu. Stařík jde vpředu, mezek zvolna za ním. Slunce už zapadá za hory, hmyz ještě bzučí. Komáři dotírají, píchají do krku a rukou.

Abdusalim myslí na ovečku, na vlka, na Tádžika, který mu slíbil, že vypátrá zloděje. Každé návrší je dobré k tomu, aby se zastavil. Mezek odpočívá, jeho pán se rozhlíží. Dívá se až do dálek. Tam někde dole za řekou je jeho domov. Proč se jen starý člověk stále vrací do dob svého mládí?

Kraj za Pjandžem se halí do modrých mlh. Když stařec přivře oči, vidí město Fejzal, hrad s věžemi, sídlo vladaře - beka. A pod hradem stojí chaloupka, je uplácána z hlíny. V ní žila jeho rodina, syn i vnuk, oba Arifové.

Malý Arif byl desetiletý, když od nich stařík odcházel. Neodešel, utekl. Jak je nyní asi Arif velký, jak vypadá? Kdyby ho mohl vidět! Nedovede si ho ani představit. Když mu asi před rokem vyřizoval tajný posel z Fejzalu, že ho z domova pozdravují, začal tím více myslit na domov.

Rodiště mu znovu ožilo před očima. Měl je rád, miloval je, i když bylo chudé a ubohé. Ale nevrátí se, zle by to s ním dopadlo. Zlý bek by ho zavřel nebo popravil. Otčina žije stále pod nadvládou tyrana.

Scházejí s kopce. Mezek přidal do kroku. Už jim běží kupa dělí naproti. Příjezd z letních pastvin je vždy uvítán dětmi. Je jich tu jako kobylek a každé čeká, co mu otec nebo matka pošle. Stařec musí zastavit a podělit děti. Každému ovčí sýrec, tvarůžky a kus sladkého pečiva.

Děti si pochutnávají, hlučí a vyskakují. Každé by chtělo něco říci a starého brní uši. Co je tu vzkazů rodičům! Letní tábor… To je nejvábivější slovo pro karajské dítě. Jen až bude velké, pojede za rodiči do tábora. Jsou to zatím zbožná přání, nesplnitelná. Rodiče nemají čas opatrovat děli. Letní tábor vyžaduje mnoho pilné práce pastýřů, žen, které dojí ovce i koně, dělají sýr, tvarůžky a kumys, oblíbený nápoj z koňského mléka.

V letní vesnici vidí děti vycházející slunce. Nepálí tu tolik jako dole pod horami, kde je mdlo a žár. Je tu vůně květin, bečení jehňátek, plno jídla, ale také nebezpečí.

Jsou tu i bouře, smrště, lijavce, stálý ruch a stěhování. Sotva postavíš jurty na stráni, už aby ses stěhoval. Ovečky si vyhledávají jinou, lepší pastvinu a pastýři musí za nimi. Potulný život… a nebezpečí. Připlíží se vlk, zatoulá se i medvěd, za hustými keři číhá rys.

Abdusalim nestačí vytahovat z tenkých pláten zásilky rodičů. Děti jedí a znovu natahují ruce. Ti nejmenší mají největší chuť k jídlu.

Džbery s mlékem jsou už vylity, staří je nosí do sklepů. Abdusalim si odpočívá, hovoří s dětmi. Některé i přisednou, jiné lezou mezkovi po hřbetě.

„Jela bych hned s vámi,“ volá děvčátko sotva pětileté.

„Hlídal bych vám v noci ovce,“ nabízí se šestiletý junák.

„Pojedeme se staříkem na hory,“ provolávají houfně a samy se povzbuzuji.

„Tam nemůžete,“ mávne rukou staroch. „Tábor musí výš do hor, za trávou. Tam je teprve nebezpečí! V noci přijde pardál, jedovatý had se připlíží, zlý člověk přepadne tábor.“

„Lupiči.“ vykřiknou děti, „povídejte nám o nich!“

Stařík se podívá po dětech, co je tu budoucích odvážných pastýřů! Všechno snědly, výbornou ovčí brynzu, i syrovátku pijí. Kdyby tak měly ještě kousíček másla. Stařík si vzpomíná na svého Arifa, kdyby byl zde, co by mu všechno dal. Osmdesát Ovcí pro něho schraňuje.

„Dost už, děti, máslo vám nedám. Musí se prodat,“ odhání děti, ale sotva usedne, už je zase roj kolem něho. Znají přece staříka, je to dobrák, nakonec jim dá všechno.

Když bylo vše zabaleno, přinesly stařenky sůl, sirky, jehly a plátno s nitěmi i jiné drobnosti, které často chybějí na pastvinách.

„Povídejte o loupežnících, o basmačích,“ žadoní zase děti a tulí se k staříkovi.

„Nezbavím se jich,“ ohlédne se po černých hlavičkách dětí. „Mám málo času, musím jet, bude hon na vlky.“

„Povídejte o honě,“ volají chlapci.

„Vlk mi ukradl ovci.“

„Vlk?… Ovci?… Vlk krade?… Proč jste ho nechytili?“ Tisíc otázek sypou děti. Všechny to chtějí vědět a tlačí se k staříkovi, div ho neumačkají.

„Pojedete na lov? Chytíte vlka? Zabijete ho? Já bych ho zabil kamenem. Já bych ho zapíchl nožem. Ba ne, já bych ho chytil lasem.“

Hlouček chlapců hoří po dobrodružství, děvčata je okřikují. Je už chládek.

Mezek leží v kopřivách. První hvězdičky se zablýsknou na obloze.

Nikdo nemá tak rád pohádky jako karajské děti. Pohádka, to je jejich domov, je to mocný svět kalifů a beků, kteří dávají popravovat poddané. Ale nakonec zvítězí moudrý jinoch i nad králem.

„Povídejte nám tu z Tisíce a jedné noci,“ prosí děvčátko s úzkým černým obočím a černýma očima jako uhel. Vlasy jí padají do čela. Kdykoliv je odhrne, odežene roj protivně bzučících komárů.

„Nic vám nebudu vyprávět,“ zatvrzuje se stařík.

„Co vás trápí, řekněte nám. my vám pomůžeme.“

„Nemůžete mi pomoci. Když vidím vás, myslím na svého vnuka.“

„Proč sem nepřijde?“

„Nemůže, je tam,“ stařík mávne rukou, „tam vládne zlý pán.“

„V Buchaře je také zlý pán,“ vytasí se malý černooký synek. „Tatínek to říkal.“

„Všichni vladaři jsou zlí, ale tenhle je nejhorší. Utekl jsem odtamtud.“

„A proč jste utekl?“

„Musel jsem prchnout před místodržitelem, tam mu říkají bek. Byl by mě zabil.“

Ať chce nebo nechce, musí vyprávět, děti jsou zvědavé. Pamatují si každé slovo.

Poslouchají o hliněném domku, o zemi, kde se lidem špatně žije, o bekovi, který vyjížděl z bran města v zlatém chalátu a Abdusalim se mu nepoklonil. „Byl jsem bit důtkami, ale podařilo se mi vyrvat je drábovi z rukou. Sotva jsem se ohnal, už mě srazil druhý, udeřil mě mečem do hlavy. Omdlel jsem. Když jsem se probral z mrákot, ležel jsem i se svým synem ve vězení. Cílili jsme oba palčivé bolesti a nikdo nám nepodal ani kapku vody. Týdny nás věznili, pak nás vodili na práci. Kopali jsme bekova pole, dozorci nám dávali víc bití než jídla. Podařilo se mi uprchnout. “

Setmělo se. Vzduch je dusný, ale chlad již padá do trávy. Děti na sebe ani nevidí, ale poslouchají.

„Strhla se tehdy obrovská bouře. Vody se valily a my utíkali do lesů. Ztratil jsem syna, nevím, kam se dal. Už jsme se nesešli. Toulal jsem se po horách a jedl jsem jen lesní plodiny a trávu.“

Staré ženy už poklidily zásoby mléka a másla, přicházejí si pro děti. Usedají také na chvíli a poslouchají.

„Ještě jednou jsem se podíval do svého domku. Šel jsem v noci v převlečení, aby mě nepoznali. Domek byl prázdný. Nikdo tam. Rodinné štěstí se ztratilo. Kam se poděla snacha a vnuk, to jsem se nedověděl. Utekl jsem do hor, sloužil jsem u pastýřů. Jezdil jsem s mezky a osly. Bylo mi někdy bídně, sotva jsem byl živ. Myslil jsem víc na rodinu než na sebe.“

Přicházejí i stařečkové. Usedají do trávy, nohy křížem pod sebe a dívají se po hvězdách i netopýrech, kteří tu proletují kolem samých hlav.

„Pracoval jsem u pastýřů po celé léto, a snad bych býval byl i spokojen, kdybych se byl nedověděl novinu, která mnou otřásla. Kdosi přinesl zprávu, že po cestě pod horami pojede bek s průvodem. Byl už podzim a foukal chladnější vítr. Utíkal jsem také s pastevci k silnici, a tu se to ve mně probudilo. Cítil jsem palčivou nenávist k bekovi a jeho nohsledům. Pomstím se, říkal jsem si, pomstím celou rodinu, syna, vnuka, sebe, snachu a všechny tam dole. Zabiji beka za rány důtkami, za hlad, za bídu všech utečenců a přeběhlíků.“

Malí posluchači usnuli, nevydrželi, ale stařenky je chovají v náručí a neodcházejí, chtějí slyšet celý příběh.

„Než jsem si vše promyslil, už tu byl průvod. Vpředu hlásní s troubami, šlechtici s tasenými meči. Uprostřed ten, pro něhož tekla i má krev. Pastevci padali na kolena a hluboce se klaněli. Stál jsem pevně, beze zbraně, jedině kámen jsem držel v sevřené pěsti. Čekal jsem na beka. Tu mě přetáhl důtkami jeden ze strážných. Ulekl jsem se, ale hned jsem se vzchopil k obraně. Bil jsem kolem sebe pěstí. Srazili mě k zemi, strhali ze mne šaty a spoutali mi ruce. Vstrčili mě do věže a nikdo se o mne nestaral. Znovu jsem se trudil bolestí, chladem a hladem. Vypovídat si to nedá, ale zase jsem utekl.“

Tváře posluchačů se rozněcují hněvem. Všichni cítí se stařečkem, který tolik zkusil. V jejich očích už to není dobráček, ale odbojník proti bekovi, proti pánům.

„Měl jsem štěstí. Ve věži bylo mnoho vězňů. Vypukla mezi nimi hrozná nemoc… malomocenství. Bek se nemoci ulekl. Poručil vymrskat nás z bran města. Utíkal jsem polomrtev a zamířil jsem k pastevcům. Prošel jsem mnoho hor, přebrodil jsem se přes řeku a dostal jsem se až sem. Svou vlast už nechci vidět, i když se mi po ní stýská. Dokud tam bude vládnout bek a nad ním emír, nevrátím se, nemohu.“

Ještě té noci stařík odjel. Naložil prázdné džbery na mezka a zvolna vystupoval do hor.

ZLODĚJ VLK

Slunce se už rozehřálo naci horami, když přijel Abdusalim do letní osady. Té noci mnoho přemýšlel a mnohé životní příběhy znovu prožil. Mluvil sám se sebou, vyprávěl si nahlas a poslední přání setkat se s rodinou, s vnukem zůstalo nezodpověděno. Cestou se setkal s jezdci, ptali se ho na cestu. Přijížděli ze severních krajin a vyprávěli, jak je všude neklidilo. Lid nechce poslouchat bucharského cmírá. Bouří se. Revoluční vojska se blíží k panství emíra a v zemi je plno vzbouřenců.

Stařík vyslechl zprávy se zájmem, i když byly zmatené. Byl rád, něco ho hluboce hřálo. Snad se dočká. Ukázal jezdcům cestu a byl podarován dvěma papírovými penězi s ruským písmem.

Nikdy takové peníze neměl v ruce. Dlouho se na ně díval a pak si je opatrně sbalil a uschoval.

Letní osada byla již na nohou. Ženy dojily ovce a odnášely mléko do stanů. Zde připravovaly zase jiné hospodyně máslo, sýr a chutný kumys. U některých stanů bečela malá jehňátka, ženy je tu léčily.

Hospodář Tádžik měl také mnoho práce. Pokrmil Činga a přikázal synovi, aby dal orlovi vodu. Zavolal Jakšíata a dojel se podívat na koně.

Na zpáteční cestě si prohlédl stádo ovcí a pohovořil s Džoldašem. který se tu potuloval a zevloval po orlech.

Když se Tádžik vrátil do osady, ležel již mezek Bimbambul ve stínu za stanem a stařík podřimoval. Vyptal se, co je nového v zimní vesnici a jak se podělili o sýry a mléko.

Stařík toho mnoho neřekl. Život ve vsi byl jednotvárný.

Nic se nezměnilo.

Jen o jezdcích se stařík zmínil, o nepokojích v zemi na severu, o ruském vojsku, které jde na pomoc lidu.

Tádžik vyslechl noviny se zájmem, ale myslel víc na svá stáda než na vojsko. Války se lidé báli, i Tádžik měl strach o jmění osady, o klid a životy dětí.

A zase ho odnesl rychlý Jakšíat k Osunsinovi, Hovořil s ním o orlech, o lovu i o škůdcích stád.

Ztráta ovce je přesto mrzela. Hledali a pátrali a po všem přemýšlení zbýval jen orel.

Lovci orel létal vysoko a mnoho viděl. Nic živého na zemi mu neušlo. Viděl skřivánka, jak se krčil pod trsem trávy na hnízdě. Spatřil lasičku, jak hbitě přeběhla po louce, sysla, jak běží k díře ve stráni, zajíce, když pelášil po trávě a straku, když se před ním přikrčila do olšového křoví nebo vlezla ze strachu i pod vrby.

Tádžik nechal Džoldaše a Osunsina hovořit a vyjel do stepi hledat, stopovat a pozorovat. Jeho zrak byl právě tak cvičený jako orlí. Nic živého mu neušlo, i když to byl střízlíček nebo malá sýkorka modřinka.

Ani střízlíček, ani modřinka mu ovci neukradli. Hlavního viníka tu dnes neviděl. Mohl to být vlk či vlčice, která odnesla ovečku mladým. Ta se odváží takového kousku, i když se člověka bojí a prchá před ním na dálku. Kdo jiný se mohl proplížit smečkou psů? Kdo odnesl ovečku do stepi, kam ji odnesl, kde hodoval? Což nezůstalo po ovečce ani stopy? Tádžik chtěl všechno vědět.

Lehkonohý Jakšíat pěkně zvolna běžel. Jezdec seděl na červeném sedle z ovčí kůže a na dřevěném kruhu stál Čing. Na očích měl červenou čepičku.

Bylo to tak pokaždé při lovu, nesměl vidět, každá maličkost by ho upoutala.

Kůň klusal, jezdec se pohupoval a orel stál, pařáty zaťaty do kruhu, a ani sebou nepohnul. Jen chvílemi zaklekotal zobákem, jako by si jej brousil.

Vzduch byl teplý a orel si každou chvíli protřepal peří. Nic nedbal, že ometá pánovi kolem nosu, roztáhl křídla, nahnal si vzduch pod peří, jak říkali Karajci. Měl nerad mokré peří, špatně se mu pak ve vzduchu létalo.

Pánovi se čechrání peří nelíbilo. Vždycky když Čing zamával křídly, Tádžik se ozval. Křikl na něj a orel se utišil, ale dlouho to nevydržel. Proč tolik hodin klidu, když by už rád létal, vznášel se, ploval, trčel vysoko ve vzdušných proudech? Což to lovec nepochopí? Pták má jinou duši. I Čing měl ptačí touhy, třebaže mu říkali ptačí král. Kdyby jen té protivné čepičky nebylo!

Ještě nepřišla jeho chvíle. Však mu pán řekne, jakmile něco spatří. Jakšíat kluše, kopyta mírně dusají do stepi. Tu a tam prokmitne ještě modrý nebo rudý mák, ale i ty už zanikají. Step je suchá a trochu vláhy postačí jen žluté kručince, vzdorovitému jalovci, osamělému topolu nebo nízkému ořechu.

„Ší… ší… ší,“ mlaská pán na koníka. Jakšíat přidává do klusu, běží jako šipka, pohazuje hlavou. Pán je těžký a velký orel taky něco váží. Cesta je do kopce, mouchy dotírají.

Kulatá beranice se na Tádžikově hlavě ani nepohne. Slunce je parné, ale Tádžik nesundá čepici ani kožich. Zvyk je zvyk, tak jezdí všichni Karajci. Lovec konečně nikdy neví, jak dlouho se zdrží na lovu. Zvěř prchá někdy do lesů a tu trvá nadháňka příliš dlouho. Lovec se zdrží. Přijde noc a s ní chlad. Lovec se přikrčí do kožíšku a číhá.

Tádžikovy bystré oči bloudí hustým porostem, prohlížejí si kdejaký keř a nalézají i zbytky hostin. Tam roztrhaný pták, jinde jen poházená peříčka, tu kostra zajíce, roztrhaný stepní králík. Zbyla z něho jen kůže.

Jakšíat se plavně přenáší přes keře, dupe a běží. Bílá pěna se mu bělá na hřbetě i na krku, kolem chřípí.

„Tak dost, milý Jakšíate,“ zadrží ho uzdou pán, „teď se pas!“ Pán slézá, přehazuje otěže a podívá se na orla: „Ty ještě sed, hned se vrátím.“

Čing cosi zaklekotá, něco chraptivého ze sebe vychrlí. Snad je to souhlas, snad je to zlost. Orel ji má v sobě jako skrytou lávu. Běda, na kom si ji vylije.

Vysoko v modrém vzduchu zpívá skřivan, věčný pěvec stepi, skoro nikdy neumlkající. Tádžik po něm jenom mrkne, jinak ho nezajímá. Podívá se spíše po chocholouších, to jsou přece obhlížitelé stepí a obdivovatelé obilek a semen. Utíkají před člověkem do hustých trsů. Diví se osamělému jezdci, když tak znenadání porušil klid rozkvetlé stepi.

Tádžik obchází keře, rozhrnuje převislé větve a dívá se. Jakšíat se chutě pase a vůbec se nehněvá, že ho pán na chvíli opustil. Kolikrát čekal celé hodiny, a přece neutekl. Má svého pána rád a neodešel by bez něho.

I Čing čeká na povel, jenže trochu netrpělivě. Má nerad vězení. Je to král vzduchu a hor, chtěl by vévodil, střežit, vrhat se na kořist. Což se všichni jeho předkové nevznášeli nad Západním i Východním Pamírem, nad Pjandžem i Afghánistánem, nad Bucharou, nad dalekou Střední Asií?

Mezi keři vyrůstá doubí. Stráň utíká do kopce a její povrch se vlní vyšším porostem. Vysoká tráva je místy zválena. Která šelma tu přespávala?

Tádžik by to mohl říci. Ví, jak která zaléhá, kolikrát obejde místečko, než si uhladí trávu, kam se otočí hlavou, kdy tu posledně přespala.

Dnes mlčí, dívá se, uvažuje. Nikdo neví, jak je stepní zvěř chytrá, jak ráda obelstí lovce.

Tádžika neobelstí. Už je na stopě. Chce mít jen důkazy a brzo je najde. Však ho slyšíte, jak dlouze zahvízdl překvapením. Tady něco našel. Co je to? Zbytky hostiny. Pozůstatky Abdusalimovy ovečky. Bylo to jehně. To si mohl lovec myslit, že si vlčice vybere pro mladé jen nejjemnější masíčko. Otáčí se, hledá ještě stopy. Po zemi se válí několik orvaných kostí, chomáče vlny, ovčí nohy a část lebky.

Tádžik se dívá na trávu. Snad se chce od ní něco dovědět. Už mu prozrazuje, kudy šedý vlk táhl jehně. Je zplouhaná a místy potřísněná krví.

Tady se vlk sytil. Je to trochu podivné. Může být vlk v létě lak hladov, že sní celé jehně? Což nemá dost drobné zvěře? Proč by si šel zrovna pro jehně?

„Ne, vičku, tys to nenesl jenom pro sebe. Už vím, jsi dobrý otec. Tvoje vlčice tu má opodál doupě a v něm mladé. Tys jí pomáhal je živit.“

Vlčice nestačí nasytit tři vlčí tlamičky. Chce se jim jíst po celý den a pořád něco jiného. Jednou zatouží po skopovém mase, je protučnělé, vydatné, jindy stačí jen srnčí kýta.

„Tady jsi kořist roztrhal a odnášels ji po kusech do doupěte. Já vím žes chytrý a že se nerad prozradíš. Kdybys tohle řeznické řemeslo dělal před doupětem, přiletěly by sojky, vrány a hned by se chtěly dělit. Kdybys jim nedal, křičely by a rozklevetily by o tobě po lese, že se krmíš a jim nedáš. Podíváme se ještě po té ctihodné rodině. Ale dnes ne, neradi bychom tě plašili.“

Boj byl vypovězen. Lovec se dále nepouštěl. Proč by běhal sám po neschůdných stráních? Kdoví, kam až vede vlčí stopa. Možná do skalních rozsedlin nebo do roklin pohoří Kara-Tau. Možná že se ztrácí v kamenitých řečištích, za letních žárů zcela vyschlých.

Tádžik se ohlíží po svých milých. Jakšíat se pase a pochutnává si na trávě. Je tvrdá, ale výživná. Pán ho kromě hrsti ovsa a kusu chleba nikdy nekrmí. A Čing taky ještě dnes nedoslal. Dělí se s pánem o kořist. Dnes nic neulovili, nedostal tedy odměnu. Bude zuřit, je to dravec, touží po mase.

Sokolář běží ke koni. Zavolá na něj a koník i s orlem na hřbetě přibíhá. Pán se vyšvihuje do sedla, ještě nedosedl, už se dal Jakšíat do klusu. Běží se stráně, přenáší se přes keře, až se Čing podivuje, chvílemi nadzdvihuje křídla, aby nesletěl.

Cesta pod kopyty lehkého koníka rychle ubíhá. Malá letní vískaje klidná. Muži pospávají, ženy zpracovávají mléko. Tádžik se těší na doušek kumysu. Zdá se mu, že je opojný.

Kumys… Čím je jezdcům na stepi kumys? Řeknou vám, že je to nejmilejší jejich nápoj v létě chladí, v zimě zahřívá, léčí nemoci, starcům prodlužuje věk. Kumys je všechno, je to mléko i tuk, pochoutka i opojení. Po kumysu se dobře spí, zdají se krásné sny.

Tádžik má žízeň, touží po kumysu a orel po mase. Obého se jim dostane, jen co otevrou měkký plstěný stan. Uvítá je přičinlivá hospodyňka. Ruce Tádžikovy ženy jsou tvrdé od práce, ale měkce hladí. Nabídnou jemné polštáře k odpočinku, kus ovčích jater pro Činga, hrnec kumysu, někdy kousek másla s chlebem.

Když zaklokotá ve varu zelenavý čaj, procedí Tádžik doušek za douškem přes kousek cukru v ústech. Škoda, cukr je teď vzácností. Dříve jej dováželi z Ruska, ale teď je válka a cukr není, čaj se pije i bez cukru. Pak ještě zavoní domácí tabák, hospodář si ukroutí cigaretu. Otevře stanovou vyhlídku a možná že si únavou zdřímne.

ARIF NA ÚTĚKU

Na širokých polích afghánského statkáře pracuje mnoho lidí. Okopávají mladé rostlinky čajovníku. Všichni po celý den ohnuti, zpoceni pod úpalem prudkého slunce. Statkář jim nedopřeje odpočinku.

Mezi nádeníky, kteří motykou přihrnují zem k čajovníkovým keřům, je matka se synem. Od ranního rozbřesku až do soumraku jsou na poli, večer přespí v hliněné chatrči. Ohniště je otevřené, kouř vychází oknem. Podlaha je ušlapaná hlína, na špalku, který je tu i stolem, stojí několik hliněných hrnků. Jídla není mnoho. Večery jsou dusné a komáři štípou.

K ránu se matka probouzí dříve než syn. Připravuje trochu jídla, ale myslí na svého muže. Je živ? Není? Kam prchl?

Cestou do práce hovoří se synem. Arif je velký, ale vychrtlý. Není dost jídla a práce je mnoho. Jeho tvář je porostlá jemným vousem, oči jsou smutné.

Máloco řekne, a když umluví o útěku.

Prchne. Už dávno se k tomu odhodlal. Co ho zdržuje? Matka? Její uplakané oči? A přece, kde je otec, kde je děd? Pase kdesi v horách ovce. To vzkázal, i pozvání dostali. Ale matka? Ta neuteče, nepůjde, je příliš zde zvyklá. Zůstane, i když se jí tu daří zle.

Tak uplynulo léto. Když byly čajovníkové lístky sklizeny a obloha se potáhla mraky, prohlásil jednoho večera Arif, že tu nezůstane, že půjde k dědovi Abdusalimovi.

Matka se dala do pláče. Jak mu může bránit, když jde za lepším. Tam kdesi za Pjandžem jsou hory, tam se daří lidem lépe. Pracují pro sebe. Platí daně, snad je vydírá jiný emír, ale mohou žít. Zde se žít nedá. Už mu nebude bránit. Ať jde, je mladý.

Jednoho rána našla Arifovo lůžko prázdné. Píchlo ji u srdce. Tak přece. Tušila to. Dala se do pláče.

Dosud měla syna, bylo jí přece veselo. Nyní je sama, všechny ztratila. A co Arif, jak projde přes hranice? Nechytí ho? Nezabijí? Dni i noci proplakala, promyslela, ale čas se vlekl, nic se nedověděla.

Arif se vydal na dalekou pouť. Šel bos. Ovoce, které si natrhal, chléb, který vyžebral, mu stačil, aby uhájil život. Podzim byl dárcem plodů. Vinné hrozny, fíky, jablka, oříšky. Hlad zahnal, ale vzpomínky na matku ho trápily.

Týden přespával v křovinách. Procházel opuštěnými pěšinami, aby ho panští drábi nestihli. Dělníci, prokopávající kanály k růžovým zahradám kteréhosi boháče, mu řekli, aby šel stále k velké řece, slunce že bude zapadat po levé a vycházet po pravé ruce. Nezamlčeli mu, že tam za řekou se něco děje. Snad je tam válka, snad je tam vzbouření. To dobře nevěděli, ale přece věřili zprávám, které se odtud šířily. Dělníci se vzbouřili, svrhli v Rusku cara a sami vládnou.

Jiskřičky v Arifových očích zasvítily. Šel, cesta ho vábila, daleká ruská země byla pro něho pohádkou. Nedovedl si dobře představit, jak to je, zdali chudí jezdí na koních, odívají se do bohatě vyšívaných chalátů a bohatí pracují na polích. Neměl tolik zkušeností. Až do svých dvaceti let byl bez škol, neznal písma.

Jaká by to musela být síla, aby zničila pány a osvobodila chudáky? Arif se o tom mnoho napřemýšlel, ale nemohl dojít k žádnému výsledku. S ním nemohly uvěřit milióny lidí v Afghánistánu. Vždycky byli páni a otroci. Páni měli důlky a žaláře, chudáci ohnuté hřbety.

Arif však přece věřil. Za touto nadějí, za dědem, který kdesi pase ovce, šel den za dnem a věřil, že je této zemi blíž a že se tam přece jenom dostane.

Šel pořád k velké řece. Nikdy u ní nebyl, ale slyšel, že je před ním velká voda Amudarja, která se zpočátku jmenuje Pjandž. Teprve když se setká s řekou Vachš, říkají jí Amudarja. Za ní je země bucharského chána a ten byl poddán ruskému carovi. Tam žije děd Abdusalim.

Zemdlen a hladov doslal se k řece. Prohlížel si ji a líbilo se mu, jak se valí vlna za vlnou a odnáší studenou vodu z horských ledovců Pamíru.

Koryto řeky bylo skalnaté, jen místy se zalilo náplavami písku a křemene. Před touto řekou stál dlouho. Čekal na setmění. Den byl parný. Ulehl do křovin jívy a ohryzával klasy plané pšenice.

K večeru se přihnala bouře. Předcházel jí vítr. Byl to divoký ajfghánec. Oblaka nejdříve zrůžověla, pak zrezivěla, a jako by je hřebenem rozčesal, sypal se z nich prach.

Smršť se přihnala, přinesla písek a prach, metala jím o zem. Kouřilo se, jako by země hořela. Ještě chvíli se díval na točící se sloupce vzdušných proudů, pak si náhle zakryl rukou oči. Hlavu sklonil, prach ho pálil do očí.

Divoký afghánec se přehnal a hned za ním přilétla sivá mračna. Pršelo, lilo, příval vody mu padal na hlavu.

Doplazil se do křovin a ukryl se pod stromky. Držel se větviček, aby ho voda neodnesla. Lila se po stráních, zaplavila srázy spadající k řece a příšerně hučela korytem. Voda sloupala. Brzo nadzdvihla chabé tělo a odnášela je.

Proud byl stále silnější. Hřmění a blesky, řvoucí příval narážející na kamení a skály. Kam zanese divoká voda bezvládné tělo mladého muže?

Chlad pronikal tělem, zmítavé nárazy na balvany, stojící v cestě, zraňovaly, bolely, pálily. Pak už o sobě nevěděl. Byl omámen vřavou živlů, bolestmi, ale přece se zachytil. Prsty se zaťaly do ostrého kamene. Proud zde nebyl již tak prudký, snad ho vyplavil na okraj.

Další vlna jím ještě smýkla, ale znovu se ruce zachytily povaleného kmene. Trčel v zemi, ohnut, větve zedrány, jen kmen zůstal, byl pružný, vydržel.

Arif se nepustil. Držel se dlouhou chvíli a odpočinul si. Bouře ustala, pršelo už jen drobně. Voda opadávala.

Arif se doplazil do křovin. Tady bylo již málo vody. Proud mu hučel za zády. Přebrodil ještě jednu prohlubeň a byl zachráněn. Bouře zněla jen z dálky. Obloha byla zamračená a tma a tma. Snad popošel ještě několik kroků. Slabostí klesl a omdlel.

ČING JEDE NA LOV

„Zdráv buď, králi všech ptáků!“ zdraví ho Tádžik, vcházeje do nízkého stanu. Pták, který dřímal na bidle, náhle se pohnul. Zatřepal dlouhými křídly a zaskřehotal. Poznal pánův hlas a rychle otevřel přimhouřené oči.

„Promiň mi, milý Čingu, že jsem nechal tvou královskou výsost tak dlouho čekat. Měli jsme poradu o lovu na vlka.“

Čing opět odpověděl, zaklapal zahnutým zobcem a ořechově žluté oko, zapadlé v nízké hlavě, upřelo se na pána. Peří se naježilo, křídla poodstávala.

Zkušený sokolář šel směle k nebezpečnému dravci. Pohladil jeho peří a podal mu kousek masa. Orlí zobák ukrajoval masitá sousta a hltal je.

Tádžik se usmívá. Orel to je jeho potěšení, jeho miláček. Na cizí se vrhá, ale z pánovy ruky bere sousta tak jemně, že ho ani neklovne. Tak se denně vykupuje staré přátelství mezi orlem a člověkem. Tohle pouto trvá už dlouhý čas.

Maso zmizelo v orlím zobáku a pán už nenabízí. Má-li orel lovit, musí být hladový. Hlad je vždycky pohnutkou k úspěšnému lovu. Tádžik dbá, aby orel neztratil svou základní útočnou vlastnost: živit se lovem. K tomu je třeba touhy po pohybu, chuti k pronásledování a k dravosti.

„Čingu, pojedeme na lov. Těšíš se?“

Ořechově žlutá duhovka se zaleskne. Orel lidské řeči nerozumí, ale tolik ví, že půjdou ven, že opustí stan. Zavrčení dravci řeči je radostí i pohnutím.

Tádžikova žena vešla do stanu. Sama by sem sotva vstoupila. Hovoří o novinkách, o tom, co přinesl Abdusalim, jak mu jeho mezek vypověděl zase poslušnost. Co se s ním starý natrápil, když přišla zrovna bouře, pršelo a sůl ve džberech rozmokla. Jak se starý durdil a hrozil Bimbambulovi, ale ten jen kýval hlavou.

Tádžik poslouchal všechny ty ženské řeči jen tak jedním uchem. Krčil černé obočí a usmíval se. Život v táboře mu byl jen všedním příběhem, kdežto lov, vzrušení, prudká jízda za vlkem a zastřelení zvěře, to byla změna, dobrodružství.

Žena byla ráda, že si může s mužem pohovořit. Znovu vyprávěla o rozmoklé soli, jak byl mezek nasolen. Sůl mu tekla po hřbetě, jak se tomu všichni smáli.

„A jak ho donutí k chůzi?“ optá se manžel.

„Jak? Nijak. Musel ho nechat. Mezek vzdoroval, stál jako zaryty a čekal. Starý také čekal. Mokli a chvěli se chladem. Starý mu chvíli kroutil ocasem, ale nebylo to nic platné. Mezek se najednou sebral a pelášil k domovu.“

Orel se už durdí. Ženský hlas je mu protivný, všechno to trvá dlouho. Zaklekotá a žena se ulekne. Couvne ze stanu, ale když vidí, že orel dostává na oči čepičku, zeptá se manžela:

Kdy se vrátíš?

„Až budeme s lovem hotovi,“ pokrčí rameny manžel.

„To jsem se toho dověděla,“ řekne zklamaně žena. „Škoda se ptát. Inu, lovci, to jsou tuláci.“

Tádžik ta slova už neslyšel. Natáhl si na pravou ruku dlouhou rukavici ze silné hovězí kůže. Volá na orla a ten naskakuje na jeho paži. Vycházejí ze stanu. Jakšíat přibíhá na zamlasknutí. Jezdec usedá do sedla.

Tádžikova žena se dívá na lesklou srst koně, na manžela v pěkném kožichu, na červené sedlo a orla s přikrytýma očima.

Čing cílí teplý vzduch, dálku podoblačných výšin. Rozevře křídla a provětrá si každé peříčko. Tuhá křídelní brka se zase přitisknou k tělu, hlava se přikrčí jako k útoku.

Osunsin a Džoldaš už také sedí na koních a čekají na náčelníka letního tábora, až se rozloučí.

Člověk nikdy neví, vrátí-li se z lovu. Lov je sice jen zábava, ale někdy přináší i smrt. Lovec se zvrátí s koně a spadne do propasti. Může být napaden dravou šelmou, může být postřelen nerozvážným sousedem.

Před stany stojí již několik žen. Tulí se k sobě, povídají si a ukazují na koně. Líbí se jim, jak se vzpínají, jak pohazují hlavou. Některá utrhne květinu a přehodí ji přes jezdce. Pověra dává důvěru v úspěch lovu.

Koně lovecké družiny jsou již nedočkaví. Hrabou kopyty, řehtají. Dva hnědáci se vzpínají, ale Osunsin sedí v sedle pevně, svírá koně koleny a potřepává ho po krku.

Čing pootevírá zobák a je netrpělivý. Roztřepe peří a znovu se naježí. Něco se mu nelíbí. Čepička na hlavě mu těsně přiléhá a na jejím vrcholku se chvěje z příze upletený talisman.

ARIF SE SETKÁ S DĚDEM

Slunce už vychází. Je klidné a milé, jako kdyby se včera nic nedělo, jako kdyby nebyla bouře s průtrží mračen a nepředcházel jí prašivý afghánec.

Arif se nemohl probrat ze spánku. Nebyl to spánek, byla to mdloba, horečka lomcovala tělem. Chtěl vstál, a nemohl. Tělo nemělo sil. Převalil se na bok. Horké slunce mu sušilo promočené šaty. Zase chvíli ležel a díval se. Pěnice a sýkorky ševelily v křoví. Vzduch byl jasně modrý, kdesi ve výšce se vznášel dravec. Měl rozepjatá křídla a plachtil. Horský orel si prohlížel kraj.

Jaká to byla noc? Zdálo se mu to, nebo to byla skutečnost? Prsty na rukou ještě krvácely, na hlavě pálila rána, jak narazil na balvany na okraji řeky.

Přeplaval, zachránil se. Je tedy na území Tádžiků. Mezi nimi žije jeho děd. Je mu tedy již blízko.

Zdvihl se a sedl. Bosé nohy byly samá rána. Záda ho bolela a píchalo ho v nich. Hlava byla zemdlená, těžká a klonila se dozadu, chtělo se spát.

Oči se zavírají únavou, ale znovu je přemáhá vůle. Hoch leží na břehu Pjandže a zde jistě chodí pohraniční stráž. Zde by ho mohla nejspíš najít, zavřít a vymrskat ho ze země. Nechtěl by se už vrátit do země poroby a utiskování.

Znovu se pokusí vstát. Nohy se pod ním chvěly, klesal. Opět se zvedá, usedá. V křoví cosi zachrastilo. Ohlédl se. Nic neviděl, jen šedé žíhané tělo šelmy malinko zahlédl.

Snad šakal?

Nemůže tu zůstat. Vstal. Tělo bolelo. Pohmožděniny mu připomínaly, kde všude byl zraněn. Zaťal zuby i pěsti a šel. Udělal krok, druhý, třetí již nemohl. Znovu se svalil.

Ach, jaký je to ubohý člověk, a přece půjde, musí. Slunce pálilo, ale tělo se třáslo zimnicí. Znovu se rozklepaly zuby. Usedl. Hlava bolela, klesala, v zádech zoufale píchalo, ani vydechnout nemohl.

Bylo ticho. Jen řeka dole ještě hučela a šuměla, odnášela kalné proudy chudé zeminy, již sebrala na polích, na říčních terasách.

Arif zaslechl kroky. Zbystřil sluch a podíval se. Lidské kroky. Někdo jde. Strachem se zachvěl. Je to stráž? Utéci by nemohl. Kroky jsou drobné, dětské.

Objevil se před ním chlapec. Polekal se. Jen chvíli ustrnul, a hned se otočil. Bál se.

Arif na něho zavolal, prosil o trochu jídla.

Chlapec se zastavil, otočil se. Nedůvěřoval. Díval se na rozedraného člověka, který měl v obličeji vepsánu všechnu prožitou bolest a utrpení.

„Chléb,“ zaprosil znovu Arif.

Chlapec se zvolna přiblížil. Vyndal z kapsy placku chleba a podával ji Arifovi.

Arif po ní sáhl. Zakousl se, ale nechutnalo mu. Nemohl jíst. Bolest se ozvala v zádech ještě citelněji. Záda se ohnula a tělo se bolestí zkroutilo.

„Vodu… vodu mi přines. Mám žízeň.“

Chlapec odběhl. Po malé chvilce přinesl růžově žluté meruňky. Podával je Arifovi.

První, druhá meruňka zmizela v ústech hladového. Třetí již jen sál. Šťáva byla sladká a tišila žízeň.

Znovu se v těle ozval život. Arif se posilnil. Vstal a zase si sedl. Díval se do černých očí chlapce, který stál již vedle něho. Snad mu zachránil život, snad ho zavede do chýše, kde by si odpočinul, vyspal.

S jeho pomocí se vlekl kus cesty. Vyšli z porostů. Chlapec ukázal rukou na cestu a povídal: „Bydlím tamhle v té vsi,“ ukazuje na hliněné domky, kupící se k sobě jako ovečky na pastvě. „Město je na hodinu cesty odtud. Nechce se mi domů. Je tu všude vojska. Emír svolává branný lid do svaté války proti bolševikům.“

Arif zapomněl na bolesti, na únavu. Slyšel zase to nadějné slovo a tiše se zaradoval.

„Kde jsou ti bolševici?“

Chlapec se otočil, podíval se Arifovi do očí a nedůvěřivě řekl: „Nevím, snad ještě daleko. Lidé říkají, že bude válka. Emír potáhne proti bolševikům. Lidé v městě se jich bojí, že prý seberou lidem všechen majetek.“

„A ve vsi se jich nebojí?“

„U nás je to lidem jedno. Chodí do práce na panská pole a o těch novinách si tak při práci vypravují.“

„Páni v městech se bojí o majetek,“ říká si pro sebe Arif, „a chudí se nemají čeho bát. Nikdo jim nic nevezme.“

Tak přece je to pravda. Tam za řekou to byl jen slabý vánek útěchy, ale tady to již zaznívá silněji. Jako by rosa padala na lístky květiny. Kdyby už přišli, kdyby je mohl viděl. Slyšel kdysi od matky takovou pověst, asi zbožné přání lidu. Z hory vyjde spása všemu lidu. Bojovníci vyjedou na koních a zaženou zlé chány a nepřátele.

To byla jen pohádka, ale tohle, co slyší, to je už skutečnost. Vyptal se ještě na hory, na pastevce, kterým směrem by k nim asi došel a rozloučil se s dobrým chlapcem.

Potuloval se kolem vesnic. Našel pohozenou motyku a nesl ji na rameni, jako by šel z pole. Městu se vyhnul. Zamířil k horám. Cestou se již dověděl, že to vysoké modré pohoří v dálce se jmenuje Kara-Tau a kolem že bydlí dobromyslní Karajci, lidé, kteří ještě chovají krocené orly a s pomocí jich loví divokou zvěř a ptáky.

Toho dne vyžebral si ještě kusy chleba, trochu ovoce si natrhal. Pil vodu z pramenů a noc přespal tvrdým spánkem. K ránu se probudil zpocen a hlava mu téměř třeštila, ale přece se vydal na cestu.

Druhý den k večeru byl již blízko Černého pohoří. Slyšel karajské nářečí a dověděl se od lidí, že Tádžikové potáhnou také s emírem do války.

Teprve třetí den se dobelhal k osadě, kde bydleli pastevci. Zelený pažil byl plný dětí, všechny se batolily kolem stařenek a hrály si. Černé kulaté hlavičky se k Arifovi upřely, když se zeptal na letní tábor, na jméno svého děda Abdusalima.

Poslední slovo mu již nikdo nerozumněl. Oči zanícené horečkou, rozpraskané a okoralé rty, pootevřená ústa, lapající po vzduchu…

Omdlel. Staré ženy přiběhly první. S pochopením pro pomoc ubohému člověku přinášely vodu, mléko, jídlo. Leč cizinec, který došel až do Tádžikovy vesnice, o ničem již nevěděl, nic nechtěl, nic nepotřeboval. Jeho síly byly u konce. Těžká nemoc jím lomcovala.

Zimnice s horečkou, blouznivé sny a výkřiky, trhavé pohyby, to byly následky průtrže mračen a plování přes řeku, hladu a únavy.

Soucitné vesnické žerty ho přikryly houněmi a nechaly ho spát. Sotva se rozbřesklo, přišly k němu opět. Přinesly mu v hrnečku odvar proti horečce. Arif se stěží probral z těžkých mrákot. Napil se a zase usnul.

Uložili ho do stínu stromů. Probral se až k večeru a napil se mléka. Chutnalo mu. Pil dlouze a ještě, jako by se nemohl dosytit. Prospal ještě noc a k ránu uslyšel na návsi pokřik.

Rozdupanou a zaprášenou cestou přijížděl posel z pastvin.

Kývavý mezek nesl džbery s mlékem a vedle něho kráčel staroch.

Hlavu měl holou a slzy potu mu stékaly po zbrázděném obličeji.

Lidé rychle vybíhali na náves a shlukovali se kolem dobrého posla. Odnášeli si putny s mlékem a vtom již přiběhly děti. Menší a větší, více dívek než chlapců, všechny černé a štěbetavé. Běžely k starochovi, ale spatřivše neznámého cizince, který již seděl, zamířily k němu.

„Podívejte se, jakého tu máme hosta,“ volaly na staříka. Abdusalim se jen ledabyle ohlédl. Snímal ještě mléko a dělil je do puten. Teprve když, byl hotov, podělil děti tvarůžky a dal se s nimi do řeči.

Mezek se pásl a stařík usedl do stínu.

Dlouho se díval na vzrostlého cizince, který nevydržel seděl. Ulehl a usnul. Děti štěbetaly a vyprávěly o tom, jak sem přišel, jak stůně a že mu vůbec nerozumějí, jakou divnou řečí mluví.

„Divnou řečí,“ pokýval stařík hlavou a zdvihl se. Popošel k mladíkovi a podíval se mu do tváře. Znovu nad ním pokýval soucitně hlavou a povídá: „Hochu, s tebou je to špatné. Máš horkou nemoc. Nikdo ti nepomůže. Nechají tě tu ležet a ty bys potřeboval pomoc.“

„Hlava bolí?“ zeptal se a ohlíží se, kam by mladíka odnesl. „Odkud jsi?“ optá se ještě.

Mladík chvíli mlčí. Nechce se mu mluvit nebo se bojí prozradit jméno své otčiny.

„Od Pjandže,“ řekne jen tak na půl úst.

„Cos to povídal?“ nastaví ucho stařík. „Pjandž? Tam takhle nemluví. Znám ten kraj, prošel jsem už s mezkem nejednu cestu v této zemi,“ vrtí znovu hlavou stařík a cítí, že hoch nemluví pravdu. „Nejsi z Afghánistánu? “

Arif mlčí, nerad se přiznává. Nemínil se s tím nikomu svěřovat. Nebylo to v té pohnuté době také radno.

„Poznám to, nemusíš zapírat. Nejsi od Fejzalu?“

Arif se podíval starci do očí a pak důvěřivě přisvědčil.

„Hned jsem si to myslel,“ okřál stařík a jeho vrásčitá tvář se začala usmívat. Usedl k chlapci. Znovu se na něho zadíval. Tvář měl červenou, oči dokrvava zapálené. „Není ti dobře, ne, něco uděláme.“ Už chce vstát, ale znovu mu to nedá. Nakloní se k mladíkovi. Dívá se na tvář zarostlou jemným chmýřím, na nos, oči… Ta podoba… Nedořekl. Jako by se nemohl odtrhnout. „Ta tvá podoba mi připomíná mého syna. Inu, jsou si lidé podobní. Jsem taky z toho kraje. Odešel jsem odtamtud už před lety. Utekl jsem před bekem. Žiji tady na horách a jsem tu spokojen.“

Nyní byl zase Arif překvapen. Není to snad jeho děd? Nepoznává ho. Slyšel o něm, že je u pastevců ovcí. Snad je to přece on.

„Měl jsem tam syna a vnuka. Nevím, jsou-li živi. Chlapec bude už velký, tomu bude jistě už přes dvacet. Jmenoval se Arif “

Ještě chvíli čeká Arif, ale už se neovládne: „Dědečku. Můj drahý dobrý dědečku. Já jsem Arif.“ a vztahuje ruce k starci.

„Drahé dítě!“ křičí a pláče stařec. Oba si padají do náruče.

„Tys mé našel.“ pláče stařeček, „tys mě hledal a zkusil jsi. Hlava tě teď holí. Moje dobré dítě, co jsem se na tebe na vzpomínal.“

Lidé sloji a mlčí. I děti ustrnuly. Bylo to i pro ně podivné divadlo. Tušily, že se setkali dva blízcí, že se poznali a nyní radostí pláčí.

„Ta náhoda,“ říkají lide, ale Arif by jim odpověděl, že to nebyla náhoda, že to byl úmysl, sejít se s dědem.

Děd hladí Arifa po tvářích, vlasech, líbá ho a nevidí, že kolem stojí lidé.

„Jak jsem rád, že jsem vás našel,“ šeptá vnuk.

Starý ještě slzí, dýchá zhluboka a hledí do vnukových očí. Jsou to oči Abdusalimova rodu. Jsou černé a hledí z nich odvaha.

Toho dne se mezek Bimbánibula celý den pásl a ležel. Měl odpočinek. Jeho pán k němu nepřišel ani večer, ba ani ráno. Byl v

domečku u lože svého vnuka. Přikládal mu studené náčinky, vařil mu čaj a podával mu suchary.

Měsíc už druhou noc prosvítil nad zapadlou Tádžikovou dědinou a Abdusalimové si povídali. Otec, matka, rozvodněná řeka, zlý bek, válka proti bohatým… Byli u sebe, našli se, a to je blažilo.

ČING BOJU JE S VLKEM

Mraky a hory. Je to podivná dvojice. Kdykoliv se podíváš na pohoří Kara-Tau, vždycky si myslíš, že hory a mraky patři k sobě. Kde jsou hory bez mraků a mraky bez strmých výšek? A přece jsou dni, kdy je vidět vrcholky hor a kolem nich kroužící orly. Pár orlů se proletuje a plachtí nad pohořím Kara-Tau. Chvílemi se dravci dvojice ztrácí v bílých obláčcích jako dvě tečky. Mráčky jsou zcela nevinné. Laškují s vrcholky hor. Honí se kolem nich a trhají se o jejich špičaté rysy.

Mraky se honí, rozplývají, padají do údolí jako bílá pára a zase je vítr zvedne, zatočí jimi, slunce se do nich opře. Mraky šednou, tmavnou, černají. A když se dost zaškaredí, zamračí, všechno Zvážní a čeká. Mraky se seřadí jako vojáci do zástupů, oblehnou horské vrcholy a polijí je proudy vod. Hory si otřou tvář, osvěží se ozónem blesku a hned je vítr osuší. Hory pošlou vodu do strží, odtud se řítí do údolí. Step se napije, je stále žíznivá a touží po vláze.

Zimní období déšťů už zvolna ustává. Slunce už pálí a obloha je za poledne tak vysoká, že ani orly nevidíš. Tak se vznášejí. Kam míří stále ti velcí pláci?

Nic se tak rychle nemění jako hory. Hned jsou veselé, růžové ve slunci, modré v dálkách a hned se zamračí. Chládek se rozprostře i pod horami. Pole rozptýlených máků ztratí svou hýřivou barvu. Tádžik už ví, kdo polévá máky ohněm, rudou i růžovou barvou.

„Jakšíat… at… at,“ volá do stepi. Stádo koni. v dálce se pasoucí, zařehtá. Hřebci pozdvihnou hlavy, Jakšíat první, poslušný, oddaný a věrný svému pánu. Přiběhne, hrabe přední nohou a ohání se proti mouchám, čeká, až pán vloží na něj sedlo z červené kůže, utáhne je řemenem pod břichem a pak se vyšvihne. Ó, jeho pán má v sobě krev starých mongolských jezdců. Běh, klus, trysk, cvaly po trávě. Pán jen lehce nadskakuje, pohupuje se v sedle. Vítr kolem fičí, nepředhoní je.

Proletí se a velkým okruhem se vrátí. I stádo koní se rozklusalo. Což to není pro ně dost přitažlivé a přirozené. klusat, utíkat, dusat bosými kopyty bez podkov? Noha je lehká, nic ji netíží. Měkká tráva kopytu neublíží.

Orel už čeká. Ví, že pán přijede, slyší řehtání koní. To ho vždycky vzrušuje, patři k lovu i pokřiky jezdců. Och jé, tádžičtí jezdci křičí, volají, hlučí a lov je pořád pro ně něčím posvátným.

Čing bije křídly do stěn, plachta se prohýbá. Pán už vbíhá, volá, uklidňuje.

Proč lidská řeč uklidňuje divokého ptačího lovce, když jí nerozumí? Nerozumí? Čing všemu rozumí, žije už dlouho v sokolářské osadě, zná všechny zvyky a přípravy lovců.

„Proč by ses zlobil, milý. Už jsem tu. Jsi umytý, vykoupaný, ale nacákal j si tady a pachu je tu..

Tádžik otevře stan. Hned se sem vlije proud slunce, orel mhouří oči, ale není třeba, už má čepičku na hlavě.

Pán odepne řetízek a pták se usadí na ruce. Mohutné drápy zatne do kožené rukavice, jen několik klusavých kroků a už sedí na koni.

Lovecká družina je připravena, čeká jen na náčelníka a jeho orla. Vyrazí prudkým klusem, jen se koňské ohony nadzdvihují, hlavy se natahují, hřívy vlají. Některá kobylka ještě zařehtá a uzda udává směr: k horám.

Stádo koní se splaší. Rozkluše se také. První utíkají hřebci, za nimi kobylky a vedle klušou hříbata. Pasáček za nimi pádí na koni, ale nezastaví je. Kdo ví, kam až poletí.

Družina pádí jako vítr. Po stepi se to kluše, je tu rovina, ale dále pak je to už do kopce. Koně odfrkávají, zadýchali se pod těžkým břemenem jezdců.

„Na vlka. ahou. ahou. ahou,“ volá ohnivý Osunin. Tatarchan, Kazik i Amanba mu odpovídají.

„Na vlka. hahou. hahoit. hahou. hum!“

Pokřik černých jezdců se rozléhá krajem.

Skřivani ztichnou pod oblaky, chocholouši utíkají do křoví, straka zalétne do vrb.

Lovci jedou na vlka, je jich dlouhý řetěz. Na zádech se každému houpá puška, po boku dlouhý tesák. Lovci mají plné srdce odvahy, chtějí se bít, střílet, zabíjet. Tak jezdili jejich předkové před staletími, tak jedou plni hrdosti a nadšeni i tito synové slepí.

Vlci jsou také synové stepí a taky umějí loupit a rvát. Před tímto nebezpečím zalezou do houští, ukryji se, prchnou do lesů. Dovedou se vrátit třeba mílovým obloukem ke svému brlohu, jen když odvedli nepřítele dost daleko.

Tádžik to všechno ví a Kazik taky. Letí první a náčelník už mává na jezdce, ukazuje jim, jak se mají seřadit. Hon má svá pravidla. Osunsin předjíždí na levé křídlo. Je to výtečný jezdec a náruživý lovec.

Džoldaš je na pravém křídle. Sedí v sedle jako přibitý. Je tu stejné jistý, jako když leze po skálách.

Amanba zastoupí střed. Jeho tvář je voskově žlutá, nikdy nezčervená, ani se neopálí. V černých očích se projevuje odvaha divokého lovce z pohoří Kara-Tau. Odtud sem přišel. Nebyl pastevcem, ale život v družině se mu líbí. Poskytuje mu mnohem víc požitků než horalské živoření. Jeho válečný pokřik je ostatním jezdcům nesrozumitelný. Čerti vědí, jaké lovecké formule jsou v něm ukryty.

„Amanbo, Tatarchane, dobře se dívejte, ať vám vlk neproklouzne,“ křičí Tádžik. Lovci přisvědčují. Což neznají vlky? V nebezpečí se dovedou plazit po břiše. Přikrčí se do vysoké trávy a zmrtví, ani se nehnou. Budou zalézat do děr, skalních skulin, skočí se stráně, přikrčí se do houští a hledej je.

„O vlci, vy potměšilé šelmy,“ volá Amanba, „střežte se před mou puškou.“

Koně jsou už zpoceni, uvolňuji v klusu, vršků přibývá. Cesta je nerovná, plná prohlubni, kamení, travin a keřů.

„Pozor, lovci, sokoláři. Hon začíná. Dobře se dívejte. Prohlížejte každý zákrut. Vlk je šelma potměšilá, nevyzpytatelná. Kousne, vrhne se i proti člověku, ale raději uteče, je zbabělý, prchne.“

Rázem trhnou jezdci uzdou. Koně se zastaví. Roj se seskupí. Terén je nepřehledný, lze postupovat jen zvolna.

Nastává chvíle napětí. Orel sedí na dřevěném kruhu, otvírá zobák a syčí. Zlobí se, chtěl by již letět, lovit, plachtit v teplých vzdušných vlnách. Otřese se, načepýří křídla. Peří se naježí, ptačí lovec je připraven k letu. Zaklekotá. Je to odvážné, bojové znamení ptačího dravce, největšího a nejnebezpečnějšího v přírodě.

Pán pořád nesnímá čepičku s hlavy. Proč to vězení, když orel cítí, že jsou ji/ vysoko na stráních? Roztáhne křídla, zamává jimi.

Udeří Tádžika do hlavy. Ocelová pera zasviští podivným ostrým zvukem. Ocasní pera se roztahují jako mohutný vějíř. Nádherná bílá kresba se objevuje na jejich spodu i pod křídly. Byla schována, pokud byl pták v klidu. Nyní ať každý tvor vidí, že tu letí orel. Bílá kresba svítí na křídlech a pán se ani dost málo nezlobí, že ho orel seká křídlem. Kdo zadrží orlí zlost, kdo zkrotí orlí hrdost?

Lovci se dívají na orli bílou dekoraci s černým vroubením, jen Čing má královské znaky dospělých orlů. Jen Tádžik může být hrdý, že zkrotil nejsilnějšího orla v zemi sokolářů.

Tádžik se usmívá, oči jsou jako šikmé čárky, tvář zežloutne, lícní kosti vysednou v tváři a řídký vous na bradě se zježí. Pohled lišky nebo dravce čemu se podobá člověk ve stepi?

Dlouhý hvizdot rozřízne vzduch a je povelem k postupu. Vpřed, jen zvolna vpřed a dobře střežil. Jsem blízko, docela blizoučko u místa, kde vlk hodoval. Cítíš to na těle? Chvěje se ti kůže? To je pocit očekávání. Tak se třásl předvěký lovec, když se plížil za kořistí. Ještě po tisíci letech se člověk třese rozechvěním, čeká ho velká chvíle, bude vítězil nad přírodou.

Kruh se znovu otevírá, pušky jsou nabity a připraveny. Tádžik by jich nerad použil. Proč pušky, když mohou lovit tak, jako lovili jejich předkové!

Orel bude střežit, všechno uvidí, ať se třeba vlk převrací na břicho.

Čingovy oči prohlédly. Čepička z nich sletěla. Už vidí, malý pohup, rozkmih křídel a orel se vznáší. Počíná si vskutku královsky. Jen se podívejte na jeho let! To není prudké mávání poštolky, švihání křídel káněte, dlouhé mávání jestřába. Orel mává tak mírně, že se zdá, že ho vítr sám unáší.

Lovci projíždějí houštinami, rozevírají kruh a obklopují místo, v němž by mohl být ukryt vlk. Všichni se dívají vzhůru. Svaly v obličeji se jim stahují, mhouří oči. Už to nejsou dobromyslní pastevci, jsou z nich upjatí lovci, přísní krotitelé orlů.

Čing mává křídly, pluje, vznáší se, letí a zase ustává, dává se unášet větrnými vlnami. Pták z pohádky. Orel skalní? Ne, to je málo, sokoláři řikají orel královský.

Jakšíat běží s hlavou do oblouku přitaženou, uzda jej zdržuje, ještě přehupuje keře, jezdec ho mírní. Teď už není spěch, spíše ostražitost, bdělost. Nic nesmí ujít zrakům sokolářů.

Amanba kdesi haleká, snad volá na Kazika. Tádžik se tam dívá. Vidí ohnivého Osunsina, letí s koněm přes vývraty. Vítr mu vlaje do vlasů, rozevírá mu šálou přepásaný šat.

Tádžik cosi křičí na Džoldaše, ukazuje mu směr. Je rozčilený, něco se mu nelíbí. Snad už něco vidí. Zahlédl už vlka?

Čing je klidný, mává křídly a hraje si s vlnkami větru. Což není vzdušná říše jeho královstvím? Dívá se dolů, jistě pozoruje lovce, snáší se o něco níže.

Čing je moudrý lovec. Ví, kde má hledat vlčí skrýši. Snáší se v dlouhých kruzích a poletuje už skoro nad hlavami jezdců. Všichni k němu upírají v této chvíli oči.

Co jim řekne dvoumetrový větroň?

Nic… Dává se ještě unášet jako plachetní loď. Vylétá výš a prohledává všechno na zemi. Větry mu dují do křídel. Široce rozevřená křídla se teď podobají dvěma velkým padákům, ocasní vějíř hraje jako šachovnice. Bílá kresba se třpytí v slunci.

Jezdci znovu trhají uzdou, chvíle napětí, dávají se v prudký cval. Co se děje? Pohnul se některý keř? Krčí se vlk před zraky orla? Tádžik stojí v třmenech, zlehka se nadhupuje, aby koni nadlehčil. Obočí má zcela stažené, tvář je přísná, oči se upírají do dálky.

Jízdní křídla už postupují kupředu, uzavírají kruh. Pravé křídlo se prodírá hustým ostružiním, levé se boří do mechů. Slepni koníci běží bez odpočinku.

Tádžik se znovu postavil do třmenů, aby viděl do rokle pod strání. Její břehy se mu zdají podezřelé. Jsou příliš dobrou ochranou pro vlčí doupě.

Amanba už zarazil koně. Lov je tu obtížný, přehled nesnadný. Vlk by mohl proklouznout. Unikl by. Co by jim řekl Abdusalim, až by přijeli s nepořízenou? Vlk by znovu chodil na jeho ovečky.

Stařík? Ani si lovci nevzpomněli, že k ránu nepřijel. Nebylo ho vidět v osadě. Kdo by myslil na staříka, snad se nevrátil, mezek mu někde vzdoruje pod vršky.

Není čas na rozjímání, každá vteřina rozhoduje. Kdo bude rychlejší: vlci nebo lidé… Tádžik jede, nárazy jsou prudké, jen tak, že nevyletěl ze sedla. Kůň klopýtl, sjel po balvanu. Slunce pálí a lovci se potí v kožiších. Pot jim stéká i zpod husté teplé beranice.

Čing ještě pluje vzduchem, hlavu nataženou, zobák pootevřený. Jeho zrak všechno proniká, ale šelma je ukryta. Nebude však daleko.

Lovci na levém křídle křečí. Hlasitě volají, upozorňují, ale není jim rozumět. Vítr sráží výkřiky, odnáší je.

Jindy by byl pán vypustil orla až těsně před štvaním zvěře. Ještě by mu ukázal rukou. Dnes musí orel pomáhat lidem v pátrání. Terén je nepřehledný, Čing neuletí, je dbalý svých povinností. Přivykl si za léta pánovým povelům.

Hory jsou jasné, obloha nad nimi je modrá jako voda v jezeře. Vítr je tu osvěžující.

Pozor, Jakšíate, orlí křídla stojí na jednom místě. Co znamená ten klid, úporné pozorování? Malá orlí hlava s ohnutým zobákem se dívá k zemi. Co vidí?

Už se pohnula, chystá se k útoku. Už cosi vidí, pozoruje.

„Čing si prohlíží kořist.“ volá vzrušeně Tádžik. „Lovci pozor!“ a sám sleduje okolí přimhouřeným obočím, koně tiskne koleny.

Jakšíat přidává do klusu. Letí už zase cvalem, pán mu povoluje uzdu, kope ho do slabin. Levé křídlo bláznivě křičí. Co vidí ti splašenci zanícení lovem?

Co říká orlí zrak? Tádžik mrkne do výšky, kroutí hlavou a bedlivě sleduje každý pohyb svého orla. Trne už také napětím. Každým okamžikem nastane rozhodný zápas. Co udělá tenhle vlk, jakou úhybnou taktiku si zvolí? Teď už jen malé znamení, pak svěšení křídel. Co to bude? Nelze to slovy vyjádřit. To už není let. Velké tělo svěsilo křídla a prodírá se vzdušnými proudy k zemi, opisujíc šroubovici.

To je Čingův způsob padání k zemi. Vzdušné proudy by jinak nepropustily lak objemný letící balvan.

Pozor… Bude to vlk. Jezdci, přidejte, pobídněte koně! Vidíte, kam padá orel.

Co se stane, až Čing napadne vlka? Nebude jeho pán příliš daleko? Neponechá orla samotného v zápase? Byla by to chyba.

Tádžik trne úzkosti. Čing napadne vlka, to je jisté. Zatne do něho smrtící pařáty, ale nezdolá ho. Vlk je silný, kouše, porve ho. Stačí, aby mu překousl nohu. Čing bude zneškodněn, zničen. Bude třeba být včas na místě, pomoci mu nebo ho povzbudit.

Koník běží klusem, snad už nemůže, je unaven, vydychuje sloupce páry. Pán nevidí, jak se koník potí, kope ho do slabin, třese se loveckou horečkou, nedočkavostí. Hnědák vyhazuje zadními kopyty a pomáhá si hlavou. Už je mu ten rychlý běh do kopce nepříjemný.

Právě když se Tádžik postavil do třmenů, zasvištěla orlí pera až u země.

„Vlk,“ vykřikli lovci.

„Zastupte mu cestu,“ volá Tádžik a žíly na čele se mu nalévají krví.

Honci poslouchají na slovo. Nadjíždějí velkým obloukem, ale vlk uhání, chce se vymanit z uzavřeného kruhu. Půda se chvěje pod kopyty koní. Lovci zmatené křičí, koně se plaší.

Čing spadl k zemi jako uvolněný balvan. Nad zemí se nadnesl a Zaútočil na vlčí hřbet. Ostrý drápy se zaryly do vlčího hřbetu. Zachytily jen zadek.

Vlk se brání, cvaká zuby. Lovci jsou ještě daleko. Vlčí zuby chňapají nebezpečně po orlím spáru. Orel je bez pomoci.

Tádžik trne úzkostí, pobízí koně, bije ho nohama do slabin a štvaný Jakšíat se napíná z posledních sil.

Čing zná vlky. Ví, co dovedou, umějí se rychle otočit. Tuší, co by vlk rád zasáhl. Ne, to se mu nepodaří. Orlí spáry jsou také orlí zbraní. Povyletí a už je mimo dosah vlčích zubů.

Vik se otáčí a zdržuje se o několik vteřin. Jezdci cválají a sjíždějí se všichni k jednomu místu, jedou na pomoc svému lovčímu orlu.

Čing útočí. Odráží se, obletuje kořist, hraje si s ní. Znovu zatíná drápy a klove. Rány jsou mocné. Čing je rozzuřen. Peří má načechrané, celý je rozčepýřený. Brka v křídlech jsou však ztuhlá a zachytí každý náraz vzduchu. Jsou spolehlivá v boji nablízko, včas se uhnou, odrazí. Kde by byl už vlk, kdyby ho Čing tak nezdržoval, kdyby tak útočně nedotíral!

Tádžik se už blíží. Vidí, jak se vlk otočil, povyskočil a chňapl po orlovi. Zachytil jen peří. Poletovalo ve vzduchu.

Orel protivné zaškobrtal, skoro zavřeštěl. Byl to drsný zvuk, naznačující pocit nelibosti, Čing nepoleví, v boji je statečný. Právě v okamžiku, kdy se vlk uvolnil a dal se do klusu, předletěl. Padl na vlčí tělo a vyrval mu chlupy z kožichu. Sekal zobákem i pařáty.

Jak je ta malá hlava pohyblivá. Mrštná jako had, čilá jako úhoř. Vlk se otočí a Čing opět pouští vlčí hřbet. Silný nepřítel. Jen mžik a už zase prší rány do vlčího těla. Srst se zbarvuje krví. Vlk zuří, cení zuby, chňapá, kouše.

Orel se nedá odbýt, nic ho nezastraší, ani vyceněné vlčí tesáky. Dotírá, sráží vlka v běhu. Vlk vyskočí a chňapá po velkém útočníkovi. Jeho trháky však cvakají naprázdno.

Orli křídla se svírají, drápy se zatínají do vlčího hřbetu. Pak se opět rychle otvírají a uskakují.

Dobře, že má Čing nohy obalené řemínky. Tádžik ví, proč mu je dnes navlékl. Chrání orlí nohy před vlčími zuby.

Uřícení koně již dobíhají. Osunsin ještě zahaleká, ale už se chystá k boji. Tádžik mává rukama. Kruh se svírá.

Vlk je zápasem vysílen. Už ani na útěk nepomýšlí. Ať se obrátí sem nebo tam, všude je mu hrozný pták v cestě. Zdržuje ho. Noví nepřátelé se blíží. Honci křičí, tesáky mají připraveny.

Vlk se staví do obrany. Bojuje vší silon proti orlovi. Boj vrcholí. Ať třímá v rukou Kazik pušku, co je mu platná. V boji zblízka ji nemůže použít, střelil by Činga. Přehazuje pušku na ramena a znovu vytahuje zahnutý tesák.

Tvrdá bota ještě jezdí po slabině klusáka. Hnědák už pádí k místu zápasu. Kamení odletuje od jeho kopyt. Tádžik má pušku, ale střelí, jen kdyby hrozilo orlovi smrtelné nebezpečí.

Jaký je to divný zápas. Orel i vlk se točí dokolečka. Chvílemi jsou v jediném chumlu a zase od sebe odskakují. Čing doráží, rve zobákem i drápy. Vlk už jen sedí a brání se.

Jak dlouho nechá pán bojovat orla? Čingův úkol je vlastně skončen. Vypátral vlka, vrhl se na něho, zastavil ho v běhu a zranil na mnoha místech.

Krev prolíná vlčí kožešinou. I kůže je potrhána, na mnohých místech visí, třepe se na hřbetě, tak ho orel potrhal.

Čing jako by neznal únavy. Zatíná pařáty a rve. Pán už jede, orel ho vidí. Z hrdla se mu vydere škohrtavý zvuk. Je to orlí vítězné zatroubení. Nemůže však jasně zavolat, zobák má plný chlupů.

Vlk cení zuby a vyje bolestí, Čing si ani na okamžik neodpočine. Zkouší uchopit vlka tak, jak to činíval s liškami.

Vlk uskakuje. Jeho tělo je příliš těžké pro orlí pařáty. Pozdvihnout je nemohou, je příliš objemné.

Vlčí úzkost je už vyštvána v zuřivost. Chňapne po orlovi a už se zaťaly jeho zuby do orlí nohy. Sjely však zase po hladkém řemínku.

Čing mu oplácí útok. Zatíná drápy do vlčí hlavy. Opět polevuje. Vlk se ještě nedá, ale už se točí dokolečka jako pominutý.

Čing znovu zaryje pravou do vlčího kožichu a levou do hlavy. Napíná vlčí tělo.

Jeho síly nestačí. Vlčí kostra je příliš dobře stavěna.

Proč se vlk točí jako pominutý? Jezdci křičí, blíží se ke kořisti a čekají, co udělá Tádžik.

Puška se mu už houpá na zádech. Seskakuje letmo s koně a běží k vlkovi. Vidí, co se stalo. Vlk oslepl najedno oko. Zaťal se mu do něho orlí dráp.

„Dost, Čingu, už jsem tu,“ volá na rozdrážděného orla. Čing neposlouchá, rve se, ale pán nepovolí. Zavolá hlasitěji a orel rázem ustává, polevuje v boji, dává jen pozor, kdyby se chtěla šelma pokusit o útěk.

Tádžik ubíjí vlka holí. Vlk padá a jeho běhy se svíjejí v poslední křeči.

„Chlapík… Čing!“ chválí lovci orla. Lichocení má Čing rád. Každý hrdina chce být oslavován, Čing usedá na zem, pohopkuje a dívá se pánovi zrovna na ruce, co dělá se šelmou.

„Čekáš na odměnu? Dostaneš ji!“

Lovci věsí dlouhé vlčí tělo na kmen a vyvrhují je. Pán se probírá ve vnitřnostech a vybírá měkká sousta jater a srdce. Hází je orlovi.

Ořechově hnědé orlí oko podivně zaplane. Z hrdla se line vítězný skřehot. Poslední zbytky chlupů vyráží orel ze zobáku. Zahnutý zobák hltá kusy teplých vnitřností.

Lovci již stáhli kožišinu. Počínají si v tom obratně, ostré nože rychle přejíždějí mezi mázdrami. Je vidět, že tu práci nekonají prvně. Náčelník krmí ještě hladového orla. Dělá to vždycky po lovu. Orel musí být v domnění, že pán loví jen kvůli němu a ponechává mu celou kořist.

Čing se sytí. Jezdci si otírají pot. Obhlížejí kraj, pátrají po vlčím doupěti, ale vracejí se s nepořízenou.

Je po lovu. Koně jdou klidným krokem, hlavy mají svěšeny. Jsou unaveni, jezdci jim setřeli bílou pěnu se hřbetu a čistí je víchy trávy.

Hory se už zase mračí, Čing by se rád nad ně vznesl, zaklokotal a usedl na nejvyšší balvan vysoké skály. Pán mu navléká čepičku na oči. Z královského zápasníka je zase lichý vězeň.

Lovci hovoří tiše. Amanba naložil rozřezané vlčí maso do pytle. Osunsin si přehazuje vlčí kožišinu před sedlo.

„Co řekne Abdusalim?“ směje se Amanba, „už mu nebude chodit vlk na ovce.“

„Co řekne?“ otře si zpocené čelo Džoldaš, „proč jsme mu nepřivezli raději jehně.“

„Pravda,“ chechtají se jezdci, „z vlka nic nemá.“

ARIF OSVOBODÍ OTROKYNI

Zima je v Tádžikistánu krátká. Sníh nenapadne, subtropický pás jej zná jen z hor. Trochu déšťů, trochu mlhavého počasí a pak už je zase jaro. Dni jsou dlouhé, noci jen jako krátký stín. Ani se neochladíš, horké slunce rozpálí zemi a skály. Všechno žhne jako pec. I stěny hliněné chatrče pálí. Arif by nejraději ulekl z toho žhavého pekla.

Stařík Abdusalim se nevrátil, ani když lovci přijeli z úspěšného lovu. Měl teď jiné starosti než ztracenou ovečku. Zůstal s vnukem dole v aulu, v tádžické vesnici.

Vnitřní slabost a horkost spalovaly tělo mladého vyzáblého muže. Pod žebry ho píchalo, sotva mohl vydechnout. Spát nemohl; i když krátce zdříml, už se probouzel, mluvil ze sna, blouznil, vykřikoval. Jednou ho honila stráž, podruhé se zachycoval křovin na břehu Pjandže.

U jeho lože sedí dnem i nocí Abdusalim a vytrvale přikládá náčinky, vaří čaje. Stařík si někdy i zapláče. Jaký je to osud, sotva se sejde s vnukem, rodinné štěstí se zakalí.

Ženy vozí mléko s koněm. Mezek stále odpočívá za chatou. Zajdou i k staříkovi a vypravuji, jak vzkázali pro Amanbu a Osunsina, aby šli na vojnu. Chystá se válka. Emír potáhne proti bolševikům, kteří jdou od severu. Pastevci že na vojnu nepůjdou, že raději utekou do hor. Ať je emír honí.

Ženy jen chvíli posedí, pohovoří, byliny přinesou, léky poradí. Pak zase pospíchají. Na nich závisí všechna práce v letním táboře. Slíbí, že se zase podívají, až přijedou, že přivezou máslo i tvaroh pro nemocného, aby se posílil, aby se vystonal.

Nemoc jen zvolna odcházela. Týdny ještě proležel, ale po měsíci seděl již na sluníčku. Tehdy už děd zase jezdil, nevydržel to. Byl zvyklý na svou práci a to, že se mohl často stýkat s A rifem, ho oblažovalo. Těšil se na vnuka. Ani ženy z tábora na něho nezapomínaly. Posílaly mu vždycky něco na přilepšenou. Starý zabil ovci, přivezl pečené maso a Arif jevil znovu chuť k životu.

Bylo pravda, co říkaly ženy z aulu. Mladý člověk se ze všeho vylíže jako kočka. Arif se rychle zotavoval a zanedlouho přijel i do letního aulu. Za večerů, když měsíček svítil zvysoka a ženy měly po práci, slyšel vyprávění o lécích z bylin, jimiž uzdravily i Džoldaše, když jednou při vybírání orlů zůstal trčet na stromě ve skálách. Nastydl a dostal také zápal.

Jak se brzo sžil s tímto novým prostředím! Naučil se i jejich nářečí a poznal v nich upřímné přátele. Vážil si jich.

Osedlal si koně a objížděl stádo ovcí, v nichž byly i ovce jeho děda. Osmdesát mu jich nahospodařil. S hrdostí mu je ukazoval, měl je zvlášť označeny.

Arif rád pracoval, ale na stádo ovcí nepomyslel. Narodil se jako chudák a netoužil po jmění. Vážil si dobrého zacházení, byl rád, že se tu cítil volným člověkem a ne otrokem jako ve své domovině.

I do tichého života na stepi zaznívala bouře nového světa. Chudí v severních uzbeckých zemích už povstávali proti pánům. Zařizovali si společný život po svém.

Těm velkým změnám pastevci ovcí a koní ještě nerozuměli. Znali jen války velmožů proti jiným vládcům. Nikdo je nepoučil, ale Arif přece tu a tam zavedl řeč o povstání, jak bude s beky, kteří tolik utlačovali pracující lid.

Letní aul měl svá přesně zachovávaná pravidla. Vstávalo se brzo, již se slunce východem. Polední doba byla odpočinkem, pracovním klidem. Muži podřimovali v chládku otevřených stanů. Teprve k večeru se rozproudil život v práci. Ovce i klisny byly podojeny a vypuštěny na noční pastvu. Vysychající prameny jim poskytly jen málo vody. Horská pastva byla ještě zelená, zatímco step dole pod vrchy byla již suchá, žloutla. Málokdy ji zkropil deštík nebo příval bouřek.

Step měla své zábavy. Nejmilejší byla jízda na koni, chytání koní lasem. Ale byli tu náruživí ptáčníci. Nebyli to jen orlaři, ale také sokoláři.

Jejich sport nevyžadoval takových nákladů. Koupili nebo častěji ochočili si mladého sokola a cvičili ho v lovu na myši, na kousek vlčí nebo liščí kožišiny. Sokolíci byli hbití a velmi vděční pláci, čile poletovali, chytali myši, sysly, křečky, menší ptáky a přinášeli je svým krotitelům.

Arif by byl málem přivykl tomuto životu. I jemu se líbili čilí a krotcí sokolíci. Ale jeho údělem bylo něco jiného. Křivda, kterou zažil z mládí, se mu vryla hluboko do duše. Nezapomněl na ponížení lidu tam dole za řekou. Ačkoliv byl mlád, byl přece vážnější než mnozí jeho vrstevníci na stepi. Chodíval sám, zahloubán do myšlenek na svou starou vlast, na matku, na otce o němž nevěděl.

A když tak jednou kráčel dost daleko od letního tábora, potkal dívku se zahalenou tváří. Pospíchala a ani se nenadála, že zde v opuštěných místech někoho potká. Zprvu se ulekla, ale když viděla vlídnou tvář mladíka, přestala se bát.

Tvář však neodhalila. Bála se asi porušil staré mohamedánské zvyky. Běžela, pospíchala a teď se náhle zastavila. Byla by se ráda optala na cestu, zřejmě bloudila. Sama se však mladého muže neosmělila oslovit.

Arif se zeptal, kam jde, proč tak pospíchá. Nabídl se jí, že ji doprovodí, že tento kraj již zná.

Z očí, z kterých zíral strach, se staly oči důvěřivé, i když tvář byla stále ještě zahalena.

„Prchám již třetí den,“ řekla spěšně a ještě se přitom otočila, aby měla záruku, že ji nikdo neslyší. „Zachraň mě, můžeš-li.“

Dohovořili se, kdo ji pronásleduje, proč prchá. Arif zavedl dívku do opuštěného domku v aulu. Byl večer, nikdo je neviděl. Cestou vyprávělo děvče, jak ji bek prodal velmoži, jak mu utekla a bojí se, aby ji nechytili. Velmož by ji uvěznil nebo zabil.

Jen Arif věděl, jak těžký úděl měly mohamedánské ženy, jak se s nimi krutě zacházelo. Slýchal již z mládí učení koránu:

„Bij ženu, je tvým majetkem!“

Cestou jí závoj spadl s obličeje. Šla chvatně, byla rozrušena. Nyní našla útočiště. Už kdyby byla ukryta. Velmož ji dá jistě hledal, pronásledovat. Mladý muž k ní byl ohleduplný. Tolik vytušila, že jen ten, kdo sám prožil krušný život, může mít soucit s druhým. Vyptala se i jeho a Arif jí vše pověděl.

Poznal z její řeči, že to není tichá trpitelka, že je to odvážné děvče, jakých v tomto kraji nebylo mnoho. Porušila všechny zvyklosti, nedala se, opřela se i proti mocným, vzdorovala.

Když v chatě odhodila svrchní vetchý šat a zůstala v krásném hedvábí, poznal Arif, jaké je toto děvče půvabné, ale i nebojácné. Její statečnost se mu líbila. Nesetkal se ještě s děvčetem, které by mělo tyto vlastnosti.

Strach jí však dosud nedovolil, aby se zcela uklidnila. Když venku zavál noční vítr, který byl předzvěstí bouře, ztišila se, zaposlouchala, neblíží-li se k domečku cizí kroky.

Arif ji ujistil, že je v bezpečí, aby se nebála, že by ji i ubránil. Pohostil ji jen skrovně. Přinesl ze svého domku trochu tvarohu a chléb.

Venku se setmělo. Mraky se přimáčkly skoro až k zemi. Vítr zaburácel. Do noci se několikrát rozhořel klikatý blesk a ihned zarachotily rány. Domečky se otřásaly v základech. Dívka se pokaždé lekla.

„Tím lépe,“ vyhlédl Arif ze dveří, „už prší, bude velká bouřka. I kdyby tě pronásledovali, jistě ztratí stopu, vrátí se.“

Dívka se uklidnila. Chvíli tiše seděla, oči se jí zavíraly únavou. Při dalším zaburácení hromu se zase probrala. Chytila se za špalek uprostřed světnice a podívala se na Arifa.

„Jmenuji se Rózija. Pocházím z vesnice od Fejzalu. Otce mi zabili páni. Bylo nás osm dětí. Matka nás nemohla uživit. Prodala nás.“

Její řeč byla strohá, drsná, jako by jezdil po hrubé žule. Ale každá věta zvěstovala Arifovi tvrdou pravdu. Znal tyto hrozné pravdy z domova a byl rád, že se mu děvče svěřilo, že mu důvěřovalo.

Znovu se směle zasvítily děvčeti oči. Vzdor se v ní ozval. Nedá se! Slyšela, že vojsko, které táhne od severu, přináší novou, spravedlivou vládu do všech krajin. Je třeba jen vyčkat, bránit se proti násilí, a třeba i bojovat.

Déšť se lil a otevřeným výklenkem místo okna sem pršelo.

Chatrč byla ubohá, nečistá. Dívka se několikrát rozhlédla. Bylo na ní znát, že je zvyklá na krásné komnaty pánů, ale přece byla spokojena.

„Jsem v bezpečí. Nevím, jaká dobrá víla mě přivedla pod tvou ochranu. Do smrti ti budu vděčna. Mnoho strasti jsem v životě zkusila, ale nejsem loutka. Nikdo si s mým životem nebude zahrávat. Nedám se, umím bojovat, třeba i se zbraní.“

Při těchto slovech vyňala ostrou, lesklou zbraň: tesák. Otřela jej a znovu ho uschovala.

„Sloužila jsem u městských rodin. Chtěla jsem utéci otroctví, ale do horšího jsem upadla. Sloužila jsem ve Faizabádu. Poznala jsem hned, že mluvíš stejně jako tam dole, žes odtud. Je mi to tím milejší. Důvěřuji ti. Vím, že mě nezklameš.“ Popošla k němu a podala mu ruku. Její černé oči se na něho dlouho zahleděly.

Hřmění už doznívalo v dálce. Venku ještě hustě pršelo. Vál vítr a křoví kolem domku silně harašilo, šelest větviček zazníval do Léto ubohé komůrky, v niž hořel knůtek v oleji.

„Když přijde jednou na návštěvu bek Ibrahim, prodala mě městská pani tomuto tyranovi. S ním jsem musela i do války. Táhne na pomoc emírovi. V nestřežené chvilce jsem prchla. Vidíš, jak vypadám. Prodírala jsem se houštinami, div mě vlci neroztrhali. Ale jsem tu, jsem v dobrých rukou.“

„Máme stejný osud,“ bere ji za ruku Arif. „I já jsem od Fejzalu, syn otroka. Také jsem utekl, ale našel jsem svého děda. Jsem v bezpečí a mám z čeho žít. I ty budeš u mne v ochraně. Slibuji ti, že o tobě nikomu neřeknu, že tě ukryji. Přinesu ti jídlo i šat zdejších žen. Odvedu tě do letního tábora a tam tě nikdo nebude hledat.“

MEZI NEBEM A ZEMI

Střecha světa se prohýbá pod tíží věků. Rozpadá se na mohutné ledovce, prorývá je obrovskými roklemi. Jejich hřbety se zdvihají nad oblohu, převyšují ji a nikdy jejich vrcholků nedohlédneš.

Místy se jen prohnou do horských sedel, kudy člověk již neprojde. Po jejich stráních se šplhají kozorozi. Horský masív se rozpadá na menší pohoří Darvázské, Karatenginské, Hissárské.

Jejich mladšími a nižšími sestrami jsou teprve hory Džitym-Tau, Terekli-Tau a nejnižší Kara-Tau. Její poslední horské břehy, již zcela nízké, přerývá Pjandž.

Kara je posvátnou horou Karajců. Denně se dívají na její vrchol. Buď se směje, jasní, a to bude hezky, nebo se mračí, halí se do mlh a bude deštivo, bouřlivo.

Karajec se nedívá na hodinky, nemá je, čas mu měří Kara, počasí mu určuje rovněž Kara. Kara předpovídá deště i úrodu, sucha i hlad. Kara je naděje i zmar, krása i hrůza.

Na její vrchol se už dlouho dívá Džoldaš. Den je jasný, Kara se usmívá, laškuje se sluníčkem.

Na mléčně bílém nebi se vznáší černý bod. Poletuje tu král všeho ptactva orel. Není sám. Z dálky přilétá ještě jeden a brázdí obrovskými křídly horský vzduch.

Džoldaš poznává pár skalních orlů. Vznášejí se tam stále kolem skalní rozsedliny. Na jedné z těchto žulových holých stěn mají hnízdo, právě tam, kde je skalní výstupek směle vztyčen vstříc slunečním paprskům.

Měsíc květů je dobou ptačího mládí. Dívají se orli na svá mláďata? Džoldaš nevydrží pod stanem. Chlebník se mu houpá na zádech. Otočí se ještě na stádo ovcí, kde pomáhá i jeho manželka. Zamává, nikdo ho nevidí, nemají čas. Ošetřují mladé ovečky. Obrátí se k horám a jde.

Cesta je kamenitá, ale pro Džoldaše je ta nejmilejší. Kolikrát ji procházel, skákal přes balvany, šplhal, prodíral se a zase zlézal.

Každý krok je vykoupen potem. Na horu Kara nevede cesta, a přece se tam Džoldaš dostane. Obchází úskalí s trpělivostí rysa, šplhá se obratně jako horský kozoroh a v prstech má sílu, že vydrží viset na skále a prsty nepovolí. Vyhýbá se průrvám a vystihne nejmenší důleček, za nějž se zachytí, vyzkouší jej, neodlomí-li se a zase o krůček výše. Devětkrát se pokloní vrcholu, než se tam dostane.

Orli se vznášejí ve vzduchu. Je to jejich denní hra, plovou nad modrými stráněmi jako větroně. Podletují se, obracejí, krouží, plachti a zase se zastavují.

Staří Karajové cení svou sílu podle toho, na jak vysokou horu vystoupí. Džoldaš je ještě silný, jeho srdce pracuje jako zvon. Dnes se však k orlímu hnízdu nedostane. Přespí na mechu a časně zrána, než slunce vystoupí nad horu došplhá.

Bůh hor ho bode opatrovat, aby jeho noha neuklouzla, aby se nesmekl a nesjel do hlubiny. Navrátí se s kořistí?

Kdo ví? Je čas růstu mladých orlů. Růže na stráních už kvetou. Džoldaš se blíží k svému cíli. Překrásný pohled!

I kdyby tu orli nežili, putoval by sem Džoldaš každého jara. Ze skály tryska pramen studené vody. Lovec k němu pokleká. Není to zázrak, když se hora otevře a vydá ze sebe hlt vody? Člověk toho k životu mnoho nepotřebuje: čistý vzduch, čerstvou vodu a pak třeba okoralou placku nebo misku pohankové kaše.

Dole usíná dědinka se stany. Vyhlížejí odtud titěrně, jako by tam někdo nasil drobečků. Tam kdesi na svahuje hrst bílého kamení. To mění kamení, to jsou ovce.

Mlhavá noc se plouží po horách. Lovec se skulí do klubíčka, ruka mu nahradí polštář, mech je mu postelí.

Noc na horách je tajemná a hluboká. K měsíčku jsi tak blízko, zdá se ti, že bys na něj dosáhl. Svítí ti na hlavu. Sotva zavřeš oči, už tě jeho světlo šimrá na bradě, jezdí ti kolem očí. Zavřeš je, jsi unaven. Spíš tvrdě, ale vůni, kterou vdechuješ, nikdy jsi nepocítil pod horami. Rostliny zde pronikavě voní. Rozlévají svůj dech kolem sebe. Voní kořen kapradiny, zvonce koniklece, horská mateřídouška, nízká kleč i měsíčnice, rozkvétají o půlnoci na vysokých horách.

Horský vzduch je silný. Lovec se brzo vyspal. V dálce zahoří obloha modrozeleným přítmím. Záhy se plamének rozzáří a ze zlatého ohně se rodí nový den. Džoldaš si protírá oči. Nezdá se mu ani, že spal. Byla to chvilka, a přece je silný a svěží.

Orlí pár se vznese při východu slunce. Je to první ranní prolétnutí, vznešené, radostné, plné zákrutů a vývrtek. Není to ještě lov, je to radost ze slunce, z hor a nekonečných dálek.

Na skálu vyskočí kozorožec. Obhlédne kraj, zavětří a podívá se po stádu koz. Pasou se. Sehne hlavu k horské protěži, snad k ní čichá, nepase se. S hlavou sehnutou klaní se slunci i horám.

Džoldaš se dává znovu na pochod. On jediný se nekloní kráse a nádheře bohaté přírody, nedívá se do modra a zlata slunce. Jde oloupit, zničit orlí rodinu.

Orli ho zhlédli. Obletují ho, zavádějí dál od svého hnízda, nebo se aspoň o to snaží. Orli se spouštějí do hlubin. Nelíbí se jim, že nahodilý poutník ruší podoblačný klid.

Džoldaš ví všechno o orlí lsti. Nestoupá na hory prvně, aby byl udiven. Jde pevně a orli brzo poznají, že horolezce neošidí. Vznesou se o několik stovek metrů. Tam usednou na skálu a nepustí vetřelce z očí.

Poutník se skrývá mezi keři kosodřeviny. Zakrslá borovice se tu plazí po zemi, voní prudkým pachem pryskyřice.

Nebezpečí zmizelo, ptáci se ještě poohlédnou krajem, pak letí za kořistí. Kde ji dnes najdou? Jejich loviště je rozsáhlé, není mu konce. Nebo je ohraničeno? Snad sahá až tam, kde začíná loviště dalšího orlího páru. Pytlačit orli nesmějí, to orlí zákon nedovoluje. Hned by přiletěl orlí samec a porval by se. Peří by létalo vzduchem a konec? Vetřelec vždycky opustí cizí revír.

Orli se snášejí šroubovicí na neznámou kořist. Je to malý smeček nebo kozoroží nedochůdče?

Už opět vzlétají. Větší z nich nese v pařátech velkou kořist. Vyletuje s ní na skálu a skřehotá. Je to jásot nad zdarem lovu. Džoldaš mu rozumí, chová už dávno orly.

Už opět vzlétají. Cosi je vyrušilo. Snad se pohnul ukrytý lovec pod větvemi kleče nebo tu zakroužil jestřáb?

Klid, nic se nepohne. Je čas k rannímu jídlu. Orel rve maso a hladověje hltá. Samice by se chtěla přiživit. Měla přece také podíl na lovu, když tak dobře nadháněla.

Orel je sobec. Odhání samici a ježí křídla. Orlí samice se taky ježí. Protivně zasyčí. Pak přihopká a kolébavým krokem se přižene ke kořisti. Zabodne do ní ostře zahnutý zobec. Oba se nyní rvou o srstnaté mládě, smýkají jím po skále. Škubou hlavou, jsou rozčepýřeni, třesou se a třepou křídly.

Podivná je láska orlího páru. Nejdřív se nasytím já, hlava rodiny, na ostatní, až co zbude. Z kořisti zůstaly jen pohozené zbytky. Náhle uchopí samice kus masa a odletí s ním vzhůru. Orel učiní totéž a následuje ji. Kam letí orli?

Poutník sedí a dívá se.

PÍSEŇ O REVOLUCI

Domeček na okraji tádžické vesnice stál opuštěn. Léta už v něm nikdo nepřebýval. Poslední jeho obyvatelé zemřeli na malárii a nikdo se tam nenastěhoval. Říkali, že tam sídlí smrt.

Až nyní se otevřely jeho dveře. Hliněná chatrč poskytla útulek štvané Róziji. Arif ji tu ponechal, okna jí zabednil, jídlo jí donášel za noci. Nikdo se nesmí dovědět, že tu obývá. Ukázal jí i vchod do tajného sklípku, kdyby bylo zle.

U domku byla zahrádka, zarostlá křovinami. Hlohy, šípky, popínavý chmel učinily z ní nepropustnou hradbu. Sem si Rózija sedla, našla si malé místečko na sluníčku. Tady si tiše prozpěvovala za lichého odpoledne.

Arif doma neměl stání. Stařík odjel za letním táborem. Arif byl sám. Prošel vesnici, všude klid. Lidé pracovali na políčkách, ženy tkaly koberečky do stanů. Ze zahrádky zazněl hlas mladé zpěvačky.

„My žili jsme jak chudáci, bek, emír bil nás při práci, my vzepřeli se emírovi a zahnali jsme upíra, prach setřeli jsme z líce, nový den se nám otvírá…“

Arif se zastavil. Poslouchal. Podivná píseň, ještě nikdy ji neslyšel. Je to výkřik proti pánům, velmožům, anebo je to stesk utištěných chudáků? Arif znal písně, které zpívala jeho matka. Byly to žalostné zpěvy. Nebyla v nich radost, ale stesk, utrpení. I jejich melodie žalostně úpěla. Ale tato píseň je jásavá, zvedá se do výšek a její výkřiky, to je odboj, vzdor, protest.

Arif nevydržel, vešel. Rózija se ulekla, ale hned se usmála, když spatřila mladého muže.

„Jen tiše, prosím, nezapomeň, žes v zajetí.“

„Jsem v zajetí, ale ne beka Ibráhíma, v tvém zajetí a to je milé, krásné,“ a zase natahuje obě ruce, jako by děkovala svému vysvoboditeli.

„Kdo tě naučil této písni?“

„Slyšela jsem ji od vězně, který byl zavřen na hradě. Říkali o něm, že je to zajatec-bolševik. Bekovi sluhové ho chytili kdesi na hlídce. Pronikl prý do jeho území a šířil odbojné myšlenky. Vyzýval k svržení emíra.“

Arif pozorně poslouchal. To, co zde slyšel, byla jistota. Rózija měla velké zkušenosti, přišla do styku s mnoha lidmi. Arif měl zlost proti pánům jen v podvědomí. Jakými prostředky je svrhnout, to nevěděl. Vyprávění dívky mu mnohé napovědělo.

I on se naučil písni neznámého revolucionáře, který byl asi bekem popraven. Zpíval ji, hvízdal si ji, když z dálky obcházel domeček, aby jej střežil před nebezpečím.

Do pastevní vísky nikdo nepřišel. Ani duch cizí myšlenky sem nezavál. Rózija byla přece jenom zvědava, co se děje, jak je s válkou proti emírovi.

Arif zašel i do vzdálených vesnic, vyptal se, pohovořil s lidmi. Pastevní vísky žily starým životem. Nebylo tu jiskřičky, která by podnítila. Až jednou potkal nádeníky, kteří pracovali na zákopových pracích. Utekli odtud, protože měli hlad.

Od nich se dověděl zprávy, které ho vzrušily. Dělníci hovořili o válce chána Alíma. O tom, jak chán shromáždil už mnoho tisíc v vojáků. Jejich veliteli že jsou uprchlí ruští důstojníci z bývalé carské armády, říkali jim bělogvardějci.

Dělníci vyprávěli o tom i o onom, každý něco věděl, všechny zprávy svědčily, že se děje něco velikého, něco, čeho se bekové a chánové obávají.

Arif nimi šel velký kus cesty. Mířili k Parcharu. K večeru, když odpočívali, dověděl se o tom, jak dělnické řady vzbouřivších se proletářů postupují do Turkestánu. Vyprávěl mu to mladý dělník, který si všeho všímal. Věděl i to, že v Turkestánu byla zřízena republika. Tam už chán nevládne.

Podaroval mladého dělníka chlebem a tvarůžky. Nesl je vlastně dívce, ale když viděl, že mladý hladoví, rád mu poskytl to, co měl. Noviny o komunistické republice mu nešly z hlavy. Vrátil se až pozdě v noci a zamířil rovnou k Róziji.

Pověděl jí všecko. Oba se radovali. Tušili, že vojsko dělníků a rolníků nezůstane jen v Turkestánu, ale že půjde dál, že přijde sem. Jak tohle všechno proběhne? Bez boje jistě ne. A co oni, jak přežijí tuto smršť?

Tentokrát pobyl Arif dlouho v hliněném domku. Vracel se až k půlnoci. Šel opatrně, naslouchal za každým krokem, jako by chtěl slyšet dunění revoluce. Byl klid, noc byla vysoká, nebe jasné. Přidal do kroku, protože si vzpomněl na děda. Jak dlouho jej už neviděl. Jistě přijel, hledal ho a nenašel. Bude mít strach, co se s ním děje.

Rázný krok vyvolal na jeho rty slova písně. Zazpíval si ji. Hvězdy se třpytily, měsíček přirůstal z malého srpečku. Jen nad Károu byly mraky, ale hned vedle svítily hvězdy. Hory stály černé a život ve vesnici ustrnul. Z dálky zaslechl dusot koní.

Podíval se do stepi. Snad ženou koně z pastvy, stává se to. Utekou pastevcům, když usnou.

Ne, nebylo to stádo koní, byli to jezdci a blížili se rychlými skoky. Přidal do kroku a už chtěl i utíkat, leč bylo pozdě. Jezdci ho obklopili.

„Stůj… Kam jdeš? Kam prcháš? Jsi bolševik?“

Začalo vyptávání. Otázky pršely a hned zahvízdal nad hlavou bičík. Dojeli i zadní jezdci a uprostřed nich byl vůdce. Všichni mu ustupovali. Stráž mu hlásila, že našli toho mladíka a že se jim zdá podezřelý.

„Jak se jmenuješ? Co děláš pozdě v noci venku? Umíš odpovídat? Víš, kdo jsem? Tvůj pán, Ibráhím bek. Pamatuj si to jméno, mohlo by ti být zlým osudem.“

Pán slezl s koně. Postavil se až k Arifovi a zahleděl se mu do očí. „Víš, že je svatá válka. Půjdeš s námi na bolševiky.“

Mladý muž neodpovídá. Bek Ibráhím zdvihá pěst. Nebudu čekat na tvou odpověď. Zdá se, že se ti nějak nechce, příliš dlouho se rozmýšlíš. Mohl bych tě dát svázat do kozelce nebo přivázat tě za ocas svého koně. Snad jsi věřící muslim, povíš mi pravdu, když se tě na něco zeptám.

Nyní sebou Arif trhl, ulekl se. Věděl, nač se ho bude bek vyptávat.

„Neviděl jsi tu dívku se závojem přes obličej? Měla na sobě světlý hedvábný šat.“

„Neviděl,“ řekl již zcela klidně a nedal na sobě znát ani toho nejmenšího.

„Třeba jsi ji neviděl, ale slyšel jsi o ní. Ukrývá se tu. Víme to zcela jistě, vedou sem také stopy. Nic nezapírej, mám tu své zvědy.

Vyptávali se lidí a sledovali ji až sem. Tady musí být. Tys mladý chlapec, na děvče se jistě podíváš, víš o ní. Jmenuje se Rózija,“

Ani za cenu vlastního života, myslí si Arif, i kdyby mě mučili. „Neviděl jsem ji, ani jsem od lidí neslyšel.“

„Lžeš, bídný pse,“ šlehl ho bek bičíkem přes tvář.

Arif zachytil rukou další ránu, přikryl si rukama obličej a sklonil hlavu. Bičík hvízdal a na čele i tvářích nabíhaly podlitiny. Drábové se smáli, s radostí přihlíželi, jak umí pán šlehat, bít…

„Přivažte ho ke koni!“

Ibráhím nasedl na svého bílého koně a průvod se rozklusal ke vsi. Vzadu vedle koně utíkal se svázanýma rukama Arif Abdusalim.

BASMAČI - HORŠTÍ LUPIČI

Je temná noc. Horské stráně se mračí a step je modrošedá. Rosní kapky pokropily kalichy hořců a modré zvonky se sklánějí k zemi. Chvíle hlubokého klidu přeruší ovčáčtí psi. Jsou dnes nepokojní. Snad nevěří noci nebo cítí zradu?

Stádo ovcí ulehlo k odpočinku. Chundelatí psi ještě obíhají, očichávají okrajní kameny a stromy, střehou ovce před šelmami.

Ze stanů je slyšet dlouhé oddechování. Na stepi je ticho. Jen jehně zaječí, pak se přitulí k mámě a saje. V dálce zadupal kůň. Přední nohy má krátce svázány, nemůže se rozběhnout. Tatarchan může klidně dřímat.

Psi jsou stále nepokojní. Zvedají hlavy a nabírají čenichem vítr. Vzduch není asi docela čistý, je cítit cizí pach, a ten nedá psům spát. Největší vybafne a hned se smečka rozštěká. Běží za starým psem a ponouká ho k udatnosti.

Velký pes už útočí. Zuřivě doráží a štěká. Na koho útočí?

Šedou tmou se kradou stíny. Vpředu se šourá zloděj. Pes se staví proti němu. Zloději koní vpadli na pastviny. Divocí basmači kradou koně.

Kolikrát již za ta léta přepadli letní tábor a vždycky odvedli několik koní. Karajci dobře znají basmače z hor, bojí se jich. Jejich vůdce Šajtan, to znamená ďábel, je vodí po krádežích a loupežích.

Psi zuřivě dotírají, rvou se s někým, vyjí a štěkají a nyní starý pes zavyl. Někdo ho kopl.

Stařík Abdusalim má už vetché spaní. Do půlnoci dřímal a ke slunci východu už si jenom povídá. Uslyší zvenku hluk.

Snad by mu někdo nechtěl ukradnout jeho Bimbambula? S kým by se zlobil, komu by sliboval, že mu zakroutí krk a rozčtvrtí ho jako jehně?

Starý si navlékne kožich a vyšourá se ze stanu. Noc je chladná, ze stepi fouká vítr. Ovčí kožíšek hřeje. Starý se podívá na hvězdičky, rozhlédne se po modrošedém nebi. Pak se podívá po stádu ovcí. Nic se tu neděje. Ovce leží, přežvykují. Všude je klid.

Kde to řvou ti psi? Starý už špatně vidí. Psi štěkají v dálce. Je tam tma. Bude to u koní, tam se něco děje. Možná že se honí s hřebcem.

Je to divoch. Někdy ho napadne honička. Žene se za psy s hlavou u země a psi se nedají. Půjde se tam podívat.

Kdepak je Tatarchan? Má dnes hlídku? Tihle koňaři jsou větroplaši. Jsou všude, jen ne u koní. Kdyby si je hlídal, neřvali by psi jako zděšení. Buď odešel nebo usnul. Mladí lidé mají spánek tvrdý, odnést by je mohl.

Dva hřebci zařehtají a dají se do klusu. Svázané nohy jim brání v rozběhu. Starý už ví, co pastevci udělali. Chtěli mít v noci klid. Svázali hřebcům přední nohy. Hřebci jsou voditeli stáda. Když ti neutekou, je stádo klidné.

Kůň se svázanýma předníma nohama nemůže utíkat a stane se obětí zlodějů. Však už stařík vidí, že se tam mezi koňmi někdo míhá, svazuje koně k sobě.

Starý se lekne. Nemůže udělat krok, nohy se pod ním roztřásly.

„Tatarchane… Tatarchane, slyšíš?… Jsou tu zloději. Kradou ti koně… Tatarchane, vstávej!“

Chraplavý hlas budí osadu. Psi se ještě rvou s nepřítelem. Přítomnost člověka z osady je posiluje. - Chyť ho. štve starý smečku a psi se znovu vrhají do boje.

Od stanů přibíhá Tatarchan. Ospalé ženy vystrkují hlavy a bázlivě ječí. Budí muže. Všichni se rychle oblékají, kožich si natahují už v běhu. Každý něco drží, někdo hůl, jiný tesák, pušku. Všichni klušou ke stádu a ženy povykují, volají, pronikavě ječí.

Karajci se vytrhli ze spánku. Všichni jsou připraveni bránit svůj společný majetek. Zlost jimi lomcovala. Basmači byli jejich nepřáteli, kradli jim stáda, dávno se neozvali, až nyní, kdy začíná válka.

Tatarchan se dívá do tmy. V ruce drží tesák, ale nikoho nevidí. Proběhne kolem staříka, který něco volá a ukazuje, kam prchli zloději.

Proběhne kolem poplašeného stáda. Nepřítel zmizel. Ujel na rychlých koních, vedle nichž klusaly hnědky, ukradené z jeho stáda.

Jak ho to mrzelo. Byl tím vinen. Měl hlídat, bránit své svěřené stádo. Zavolá na koně. Hřebci se ozvou. Jsou poplašení, hlavy mají rozevláté, dlouhá hříva poletuje až k očím, nozdry rozšířené. Nedají

se uklidnit. Tatarchan volá na hnedky. Marně. Běhají jako pominuté, ocas zdvižený, hlavy natažené.

„Vzali nám koně,“ volá Tatarchan na Tádžika, který je tu se svým Jakšíatem jako blesk.

„Mohli brát, když hlídači spí,“ řekne rozdurděně. Tatarchana to mrzí, neodmlouvá, ví, že je vinen. Svěřil své stádo mládkům, kteří také usnuli.

Tatarchan rychle rozvazuje hřebcům pouta. Jsou to nejrychlejší běhouni, výborní klusáci. Všichni bez sedel, nepřipraveni, jen tak narychlo.

„Horští běsi,“ je slyšet Osunsinovo láni. „Za nimi, musíme je ještě dostihnout.“

„Rozboříme jejich hnízdo,“ křičí Amanba.

„Sotva,“ zapochybuje náčelník. Znal přece dobře ferghánské basmače, pověstné zloděje koní. Přijeli, ukradli a zmizeli, jako by se země pod nimi propadla. Jeď v noci do hor. Neznáš cestu, spadneš do strže, zřítíš se z úzkého stezníčku. Zastřelí tě ze zálohy.

„Šajtane,“ zaznívá vpředu výhrůžný hlas Tatarchanův, „slibuji ti odplatu!“

„Ať zhynou basmači,“ odplivují si jezdci. Nepřátelství na život a na smrt je vypovězeno. Tváře jezdců hoří zápalem boje, pěsti se svírají, oči probodávají tmu.

Koně běží s hlavami dopředu nataženými. Jedou do prázdna, bez cíle. Po zlodějích koní není ani památky. Na kterou stranu se dali?

Jezdci zdržují koně. Dívají se k horám. Někde nad Pamírem posadil se pozdní srpek měsíce. Kdyby mohl, vysmál by se bláhovým pronásledovatelům.

Kdo chytí Šajtana za tmy v lesích?

HNÍZDO MLADÝCH DRAVCŮ

Stáři sokoláři říkají, že jsou dvě věci na světě nemožně: aby člověk létal jako orel a aby se po rovné cestě dostal k orlímu hnízdu.

Džoldaš létal neuměl a k orlímu hnízdu také cesta nevedla. A přece se tam dostal. Kdybychom řekli, že to byla cesta kamenitá, neodpovídalo by to skutečnosti. I po kamenité cestě by se dalo jít.

Cesta, kterou šel Džoldaš, byla cesta mezi životem a smrtí. Houpal se po skalních výstupcích, šplhat se po příkrých skalách, to byl výkon, před kterým by každý jiný smrtelník s hrůzou ustoupil.

Zarazil se sokolář? Ani trochu. Vyhledal si nepatrné výčnělky, zachycoval se prsty. Zlehka nahmatával malé dolíčky ve skále a do těch se špičkami prstů zabodával.

Strmé skály tu vyrůstají z hluboké průrvy a jsou téměř nedostupné. Jejich okraj je jako by je okrouhal. Déšť a sníh je za léta ohladily. Není výstupků, ostrých hran, ba ani důlečků. Ruce horolezce dlouho hledají důleček, kde by se jen dost málo mohly zachytit. Nohy tápají po kolmé stěně a jejich hledání je ještě horší než u rukou. Pomáhá jim jen hmat.

Sotva si vyhledají jamčičku, kde by se mohly opřít, udrolí se kousek skály a noha uklouzne. Hned srdce prudčeji zabuší, tepny na skráních se napínají, celým tělem proniká pocit nejistoty, strach před smrtí.

Horolezec nemá vyhnutí, buď se vyšplhá vzhůru a šťastně zdolá kolmou stěnu, nebo zahyne. Cesta dolů je nemožná.

Jen klid, pevné nervy, soustředit se, hledal východisko. Pro horolezce platí v prvé řadě zásada pevných nervů.

Džoldaš lezl po skalách od mládí. Jeho svaly jsou jako houžve, jeho prsty nepovolí. Kolikrát zdolával nebezpečí větší než dnes a neprožíval chvíle úzkosti. Dnes hledá dlouho nepatrný tvrdý výstupek kamene. Ohmatává jej a hledá pro druhou ruku.

Špičky horolezeckých nohou jsou pružné, pomáhají rukám nést těžkou váhu těla. Ruce si zatím odpočinuly, srdce se uklidnilo. Pak zase výstup o několik centimetrů. Svaly na rukou a zádech jsou vytažené a tuhnou. Tělo se potí únavou.

Jak by se rád Džoldaš protáhl, otřel si pot, který stéká po čele, pálí v očích. Skála je nebezpečná. Ještě nikdy mu výstup netrval tak dlouho jako dnes. Snad se mu to zdá, ale není mu dobře, zdá se, že je vysílen.

Pevná vůle ho uklidňuje, jen opatrně se rozhlíží, chce být klidný, jistý. Proč si vybral tuto nemožnou partii? Přece ví, že mu let přibylo a že není mlád, i svaly nejsou již tak pružné a vytrvalé.

Orlí dvojice několikrát oblétla hory, ale Džoldaš ji neviděl. Byl přilepený na skálách, nos těsně na rozehřátém kameni.

Nohy stály zase již pevně, ruce si ještě chvíli odpočívaly. Bylo třeba postoupit a nepovolit. Pravice nahmatala ostrý kámen. Dvakrát jej zkusila, pak zase hledala pravá noha důlek. Našla jej a pravá polovina těla se posunula. Levice se rychle přizpůsobila. Oči jí řekly, který kámen by byl pro ni nejspolehlivější. Za ten se uchytila. Dlaň se smáčkla, objala ostré hrany kamene a prsty se křečovitě sevřely. Levá noha hledala jamku. Chvíli jezdila slepě po skále, narazila na kámen a opřela se o něj.

Kámen byl šikmo zarostlý do skály. Levice pozdě zjistila tuto nevýhodnou polohu.

Nic jiného nezbývalo, než se zachytit, když se poblíž nenahmatal vhodnější výstupek.

Levice se tedy opřela. Bylo třeba vytrvat jen minutku, než si pravá ruka vyhledá vyšší výčnělek a pevně se zachytí. Podařilo se.

A byl nejvyšší čas. Levá noha klouzla po šikmé ploše kamene. Tíha těla se přesunula na pravou nohu. Ani ta nevydržela. Uklouzla a tělo zůstalo viset na strmé skále.

Ubohé prsty. Musely být tak silné, aby vydržely váhu těla. Kdyby byl některý z nich povolil, zřítilo by se tělo do propasti.

Srdce prudce zabušilo. Smrt byla v tom okamžiku tak blízká.

Noha nenahmatala včas důlek. Konečky prstů povolovaly a těžké tělo viselo na posledních článcích prstů…

Klid, jen klid, poroučel mozek nervům. Pravá noha horlivě hmatá, hledá a už se zachytila. Vystoupila na bezpečný výstupek. Levá ruka se popošinula a už se znovu zachytila. Nyní nahmatala i levá noha hlubší důlek a tělo se opět postavilo na obě nohy. Srdce si oddechlo. S čela se lil horký pot.

Oči se na chvíli pozdvihly k modré obloze: - Hory, dopřejte mi, abych se vyšplhal nahoru. Slibuji vám, že už nikdy nebudu pokoušet své slabé síly…

Slunce se usmálo na znaveného horolezce. Vplulo za mráček a přestalo pálit. Popolezl ještě kousek a cítil, že je zcela vysílen.

Skály se zdvihaly stále výš a výš nad jeho hlavou. Nebylo vyhnutí, buď poleze nahoru a může se zachránit, anebo.

Ve velké tísni se objevila naděje. Skály se opodál rozestupovaly a úzká průlina mezi nimi kynula k šťastnějšímu výstupu.

Vyhráno. Jen ještě dvojí zachycení prsty, dvojí šťastné zakotvení nohou a úžlabina schovala k smrti znaveného sokoláře.

Tělo se zády opřelo o skálu. Horký pot byl setřen s čela, krku, tváří.

Nad skálou zakroužily dva stíny. Orli se vraceli z lovu. Oblétli skálu a dosedli na skalní hranu. Orlí samice nesla v zobáku kořist. Zatímco se orel postavil na stráž, roztrhala samice na kousky maso a podávala je mláďatům.

Džoldaš slyšel kvílivé zvuky orlat. Tahala se asi o kusy potravy. Srdce mu bušilo radostí. Nelezl sem marně.

Seděl přikrčen, ani se nepohnul. Každý šelest by mohl upozornit starého zkušeného orla a sotva si kdo dovede představit, jak by velký dravec bránil svou rodinu.

Bude nutno vyčkal, až orlí pár odletí. Mláďata jsou nakrmena, usednou v hnízdě a budou spát. Staří orli zaletí k potoku. Tam se napijí a dlouho se budou koupat, oštipovat, cákat křídly do vody.

Co by Džoldaš o orlech nevěděl! Nestačí jim krev z kořisti, ustavičně žízní. Jen jednou denně však vyhledávají napajedlo, kde se dosyta napijí, očisti si potřísněná brka, omyjí si pečlivě zobák. Když je slunný den, trvá jim koupel déle. Zlobí je hmyz, potřebují se zbavit červených čmelíků. Mávání a tlučení křídly do vody jim pomůže.

Slunce už zase hořelo, den byl jasný a daleká viditelnost svědčila, že bude trvale suché počasí.

Horolezec se dočkal. Hnízdo bylo beze stráže. Provlékl se skalní rozsedlinou a dospěl k jejímu konci, vylezl na skalní plošinu.

Jaký pocit, vidět orlí hnízdo a v něm spící orlíčky! Džoldaš zůstal stát překvapením. Díval se a díval, jako kdyby nikdy orly neviděl.

Stáli přituleni k sobě a hřáli se na slunci, které sem ustavičné pražilo. Šedobílá vina z prvního opeření již ustupovala hnědému peří. Podobali se starým, jen jejich hlavy vyhlížely ještě nevzhledně. Tu i na krku převládalo dosud chmýří.

Džoldaš si mnul ruce radostí. Přišel právě včas. Orlíci nebyli tak mladí, aby je staří museli krmit stravitelnými látkami z vlastního volete. To by jistě od nich neodlétli, aspoň ne na delší dobu.

Po předcházející hostině zůstalo tu trochu roztrhaného peří a kostí. Mláďata se už živí menšími kusy masa. Je tedy nejvhodnější doba, kdy mohou přivyknout člověku.

Podíval se ještě po okolí. Viděl před sebou nedozírné vrstvy modrého vzduchu. Dole se rozkládaly lučiny, pahrbky a ty opět ukončovaly pohoří Kara-Tau.

Skála, po níž se sem vyšplhal, byla příkrá a rozhodně by po ní nelezl nazpět. Ohlédl se ještě na druhou stranu. Nikde neviděl přilétající orly. Všude klid, mláďata dřímala. Chvílemi se pohnula, vyměnila polohu těla, ale oční víčka byla stále přivřena.

Džoldaš přikročil k činu. Podíval se na nižší skálu nad hnízdem. Tudy bylo možno vyšplhat se k hřebenu hory a odtud se již některou přístupnější cestičkou dostane do údolí.

Ať přijde třeba na jinou stranu rozsáhlé hory, ať si třeba zajde kolik mil cesty, jen když si ponese mladé orly. Překvapí osadu, bude se o něm mluvit jako o sokoláři-hrdinovi. Z orlíků budou jednou lovci orli, za něž mu budou nabízet kolik koní.

Podíval se ještě jednou na mláďata, přejel očima po nedbalém orlím hnízdě. Suché větve byly jen ledabyle navrstvené. Zespodu vyčuhovaly silnější, svrchu slabší klacky, větvičky, snítky a kopečky zeleného mechu vystýlaly vnitřek hnízda.

Všecko bylo neupravené, rozházené, pokálené bílým trusem. Chuchvalce vyvržených chlupů a kůstek se válely opodál. Vybílené kosti ptáků a menších živočichů, kusy ptačích běháků, smolky srsti, zbytky běhů zaječích a králičích, poházené peří… Orlí hnízdo páchlo rozkládajícím se masem, odpornou hnilobou.

Orlí samice asi hledala pomoc. Snad ani jí se nelíbila nečistota, zaviněná dravčím životem. Snad ji trápili cizopasníci nebo roje mušek. Odnášela tedy vrchní pokálené větve, odhazovala je a nahrazovala je čerstvými, často zelenými jehličnatými větvičkami.

Spoléhala snad, že sytá vůně pryskyřice zapudí hmyz. Červení drobouncí čmelíci lezli stále po snítkách, cpali se do měkkého peří mláďat. Orlíci se i ze spaní ošívali, kroutili. Krvežízniví cizopasníci je asi příliš trápili.

Ještě než přistoupil Džoldaš k hnízdu, sebral několik kachních a králičích hlav. Lebky byly Haklovány, mozek vybrán. Mohly tu ležet už týdny. Roztrhané peří, povalující se srst svědčily, že orlímu zobáku podlehlo mnoho menších živočichů od myší až po koloucha. Nechyběl ani liščí ohon, běh kozoroha, křídlo divoké husy, beránči rouno.

Nebylo času k otálení. Lovec tiše našlapuje a přistupuje k spícím orlíkům. Uchopí je za hlavy a vteřinu čeká, co budou dělat. Ulekli se a zasyčeli. Skřehotavý, dušený vzlyk se jim vydral z hrdla. Jako by se chtěli převalit na záda, uvolňovali si pařáty a sekali jimi po držící ruce.

Lovec se nezalekl ani orlího sykotu, ani třískání křídel a sekání pařátů. Strčil si jedno mládě mezi kolena a stiskl je. Zatím svázal druhému nohy. Tělo i hlavu ovinul síťkou. Totéž učinil s dalším a ještě jim podvázal křídla.

Od té chvíle se orlíci stali Džoldašovými vězni. Ještě jeden krátký pohled na rozlehlý kraj pod horou.

Všude klid, orli se nevracejí. Jak budou asi překvapeni, až se vrátí, budou pátrat po mladých, hledat je… Kam se až rozletí?

Čas utíká. Lovec využívá chvíle a s orlíky v ranci na zádech se šplhá po nevysoké skále k hřebenu hory. Tamtudy již seběhne po malé rovince a ještě sjede do skalní rozsedliny a opět se prodírá níž a níž. Svah je šikmý, ale ne strmý.

Hora Kara mu klade do cesty překážky. Jednou mu nastaví tolik trnitého, hustého porostu, že je rozedraný a popíchaný. Jinde se dere ostružinovým lesem. Je to opravdu les, protože je vyšší než lidská postava. Pak přijde horská suť. Nohy ujíždějí, písek se drolí a orlař se veze po boku stěny. Je to povlovnější cesta, kudy teče voda s hory a kudy někdy putovaly ledovce.

Pak se již zbavil skal. Běží řídkým lesním porostem a vyhýbá se si ujím a kopcům. Rovné, nezarostlé polesí je nejnebezpečnější. Odkrývá přímý pohled orlímu zraku.

Džoldaš slyší orlí naříkání. Mladí se ozývají. Staří v dálce volají. Sokolář se krčí za keře. K místu se blíží dvojice rozzuřených orlů. Plují již nad jeho hlavou. Hledají, pátrají a jsou s to postoupit pro svá mláďata nejtužší boj…

KDE JE TATARCHAN

Koně se ženou, pohazují hlavami, dupou po ztvrdlých cestách. Jezdci hledí do tmy. Tady někde před nimi prchá Sajtan, hledá úkryt v horách.

Tádžik tuší, kudy se ubírá skupina horského chána, že je to staré vyschlé řečiště, jediná cesta k vrcholu hory Kara.

Voda přes léto vyschla a obnažila kamenité dno. Místy jsou navaleny i balvany, ale Šejtan jistě zná cestu a nenarazí na neschůdné překážky. Spíše by se to mohlo stát někomu z Tádžikovy družiny, zvláště za temné noci.

Tádžik se žene první, z černých očí mu srší zlost, ani nemluví. Vedle něho kluše Tatarchan, pastevec koní a výtečný jezdec. Za nimi cvakají kopyta koní Kazika, Amanby, Osunsina.

Cesta stoupá prudce do kopce. Unavení klusáci odfrkávají, jejich klus zvolna umdlévá. Tatarchan na chvíli předjíždí družinu, straží, poslouchá. Nepřátelští jezdci nejsou daleko. I jejich koně umdlévají, jdou zvolna.

V lese je tma hustší, není vidět na krok a kamení jen zvoní pod kopyty koní. Vysoké stromy svírají řečiště v těsný úval, místy dost klikatý a nerovný. Jarní horské vody tu vymlely hluboké tůně. Koně do nich zapadají, jezdci div nevyletí ze sedla.

Tatarchan proniká dál řečištěm. Zdá se mu, že basmači nemohou být daleko před ním. Jiné cesty zde není a řečiště jistě neopustili. Rychlá jízda je zde již nemožná, řečiště se úží.

Na chvíli se zastaví. Ohlíží se po družině. Zůstali vzadu, zdrželi se. Znovu straží, dívá se do tmy, nevidí. Má však dojem, že Šajtan něco chystá. Snad seskákali s koní a zalehli. Úloha Tádžikovy družiny by se tím zhoršila, musela by se také připravit na boj zblízka.

Tatarchan by rád vše vypátral. Je obratnějším pátračem než ostatní pastevci. Kolikrát se takto zahleděl do tmy, pronásledoval nepřítele, který mu chtěl zajmout koně. Dnes to bylo horší. Nepřítel nebyl slabý a neozbrojený.

Popošel ještě několik kroků, koně vedl za uzdu. Kamenité řečiště se na chvíli rozsvítilo a hned padly výstřely. Byla to salva, namířená na jeho hlavu.

Tatarchan se lekl. Padl k zemi. Kůň se plašil. Zazněly další výstřely. Kůň se vzepjal a klesl. Byl raněn. Hrabal kolem sebe kopyty, pak vyskočil a utíkal zpět. Několik ran ještě za ním dopadlo. Bolestně zařičel.

Vstát nebylo možno. Otočil se, ale koně již nezahlédl. Asi padl, byl postřelen.

Připravil si pušku, zacílil a pak vystřelil. Zadržel tím nepřátelský útok. Byl si toho vědom, šetřil náboji a jen zvolna posílal ránu za ranou. Kuličky tleskaly o kameny. Nárazy zněly hluše, odrážely se od skal.

Vzadu nastal zmatek. Tatarchan slyší křik a láni jezdců, seskakují s koní. Teď chytili jeho koně, vědí již, co se děje. Přijdou mu na pomoc.

Marně se Tatarchan spoléhal, Tádžik s družinou se dál nedoslal. Koně nemohli, plašili se a jezdci je odvedli za stromy.

Tatarchan se krčí. Přes jeho hlavu se přenesla salva zálohy. Byl ve dvojím ohni. Hlavu ukryl za kámen a už se ani neozve.

Palba sokolářů je rovněž prudká, přenáší se přes Tatarchanovu hlavu. Basmači odpovídají. Byli připraveni, tušili, že jim Karajci neodpustí lup.

Přímého útoku se za noci neodvážili. Znali Tádžika a jeho jezdce. Věděli, že by se nelekli, že by bojovali.

Střílí se do skal. Už to trvá příliš dlouho, pomoc zezadu nejde. Co udělá Šajtan? Jak dlouho bude plýtvat náboji? Tatarchan se krčí, není mu zde v té nešťastné pozici valně. Raději by couvl. Zkouší to.

Rány mu hvízdají kolem uší, nejde to. Zůstane tedy ležet, tiskne se ještě více ke kameni. Nad horami vychází malý srpek měsíce. Snad se vyběhl podívat, co se to v těch klidných končinách děje. Usmívá se, jako kdyby se tu lidé bratřili.

Tatarchan se po něm podívá. Snad pozdvihl hlavu a stal se terčem. Jedna kulička mu srazila čepici. Přikrčil se, srdce mu prudce zatlouklo. Už ji mohl mít, jen beranice ho zachránila.

Ocelový hovor pušek přerývá houkavá ozvěna, pak i ta zaniká, protože palba se znovu rozhlaholí.

Dole se plaší koně, asi tam doletují kule. Někdo je odvádí dál. Koně řehtají a bijí se. Tatarchan ví, že i tento prudký boj musí mít svůj konec. Střílí ještě, udržuje nepřítele v původním postavení. Náboje již docházejí.

Marně hledá patrony v pásu, který má kolem těla. Zapomněl na ně ve spěchu. Hlas jeho pušky umlká. Bez střelby se tu neudrží. Rozhlíží se, kudy by se dostal ke svým. Proplíží se mezi kameny k porostu a tudy se snad někam doškrábe.

Ani horští lupiči nebyli připraveni na delší boj. Nepočítali, že se tu rozvine tak velké střetnutí. Byli zvyklí přepadnout, okrást a ujet.

Dnes se jim to nepodařilo. Narazili na statečné lidi.

Les zvolna tichne, nepřítel ustupuje. Tádžik ho nechce nechat jen tak lehce prchnout. Sám se plíží, hned za ním Osunsin. Boj ho jenom rozplameňuje. Je mladý, ale chtěl by se bil třeba se samotným Šajtanem.

Je slyšet halas, klopýtání, hluk. Nepřítel couvá, vyklizuje bojiště. Tádžikovci by stříleli, ale bojí se o Tatarchana. Nevědí, kde je, kdyby ho aspoň našli. V řečišti není, snad zbloudil. Kudy se plazí?

Tádžikovci běží ještě kus řečištěm, vystřelují poslední rány. Jsou dychtiví boje a rádi by si to s basmači jednou pořádně vyřídili, aby od nich měli pokoj.

Lstivý basmačský náčelník prchal, zloděj, ničema, zbabělec.

Kdyby byl Tádžik pověrčivý, věřil by kupeckým povídačkám, že je Sajtan nezranitelný, že zmizí v hoře, která se za ním zavře.

Ne, jen se po něm zapráší. Šajtan není bojovník, ale zbabělý lupič.

Tádžik s Osunsinem se plouhají houštím, klopýtají přes balvany, hledají Tatarchana. Volají, nikdo se však neozývá.

Noc všechno přikryla černými křídly. Jeden neví o druhém. Kde je Amanba, Kazik?

Už přibíhají udýchaní. Vyprávějí, jak slyšeli křik, jako by někoho škrtil. Báli se o Tádžika. Mysleli, že upadl do zajetí.

Tádžik pokýval hlavou. Tušil, kdo asi volal, kdo se s nimi rval, koho škrtili.

Nešťastný Tatarchan. Chtěl odčinil svou chybu a co ho stála? Zdraví či život?

Proč se pouštěl s přesilou do boje, odvážný, nebojácný, nejlepší jezdec v osadě? Škoda ho. Proč nepočkal? Přece věděl, že ho družina neopustí.

Hledají, prolézají les. Všude již klid. Jen Tatarchanův kůň se ještě zmítá.

„Kde je Tatarchan?“ Všichni bezradně mlčí.

mladí kralevici

Džoldaš slézá s hory. Je unaven, ale má orlíky. Kdyby byl tušil, co se stalo v letním táboře!

Tělo je unavené, nohy brní. Džoldaš si vyhlédne vyvrácený kmen. Je holý, svítí bělostí dřeva. Tady se posadí, aby si vydechl. Podívá se na orlíky. Sedí přikrčeni, tulí se k sobě. Jisté čekají na potravu. Škoda, že je nemůže nakrmit.

Džoldaš má orly rád, je mu jich trochu líto. Cesta je dlouhá a orlíci si nemohou ani zadřimnout. Chtěl by se s nimi pomazlit. Sáhne po nich rukou, ale běda! Vězňové po něm seknou zobáky. Dívají se posupné a zakazují si jakoukoli něžnost. Z ruky vytryskne krev.

„Dobře to umíš, ale na mně se cvičit nebudeš, holoubku,“ cení bílé zuby sokolář. Sedí a rozhlíží se, kde by se napil. Má žízeň. Hora se neotvírá, jazyk je suchý, tělo pálí, rty pukají. Pramen se neukazuje. Tráva šustí pod nohama. Úzké řečiště je vyschlé. Zde snad po celý rok nepršelo.

Džoldaš vstane, jde a zase se zastaví, uvažuje, kudy by se měl dát. Mrtvé řečiště se ozve lidskými kroky. Čtyři lidé stoupají do vrchu a uprostřed vedou spoutaného zajatce.

Džoldaš se poleká. Bojí se horských lupičů. Přikrčí se za křoví a prohlíží si unavený a rozedraný průvod. Oko přelétne na spoutaného, zdá se mu povědomý. Neuvažuje dlouho, čeká jen, co přejdou. Rozběhne se pak řečištěm a pádí přes kameni. Je to jediná bezpečná cesta, která ho přivede pod horu.

Putuje po ní vytrvale a zdá se mu, že jde tuze pomalu. Rozbíhá se víc a víc, skoro kluše. Hrdlo je vyschlé, palčivý pocit žízně je stále trýznivější. Přemáhá hlad, únavu i ospalost, touží jen po jediném po domově.

Řečiště se rychle svažuje a po delší námaze vyvádí poutníka do údolí. Lesní opona se rozbíhá a otvírá se širý kraj stepí a luk.

Domov je na dosah ruky. Ach, domov, kolik poskytuje pohodlí, jistoty, i když je to jen přenosný stan. Džoldaš se už rozbíhá po trávě. Nedívá se, že šlape po rudých kartouzcích, po stéblech planého ječmene. Nohy samy běží s kopce, domov volá a mladí orli se nepokojně nadhazují v ranci.

V dálce se zabělají stany. Za nimi se kupí bílé kopečky ovcí a tam kdesi v mlze se pasou koně. Jistě tam bude s nimi Tatarchan, milovník koní a obdivuhodný jezdec.

Kdyby mohl, objímal by svůj milý domov, tak je mu vzácný po té drsné kráse hor. Vítá ho psí štěkot. Chundelatí ovčáci se vrhnou proti němu, jako kdyby byl cizincem, ale brzo ucítí známý pach příslušníka letního tábora, poznají Džoldaše, volá na ně. Lísají se k němu a kňučí.

Ženy perou ti studánky, děti skotačí na louce. Už to nemohly vydržet, přišly na pastviny. Spatřily Džoldaše a běží mu vstříc.

„Co to nesete v tom ranci na zádech?“

„Chytil jsem v horách čerta.“

„Ukažte nám ho,“ nedají se odbýt, vyskakují a dosahují na vak na zádech.

„Nedotýkejte se ho, kousne vás.“

„My se ho nebojíme,“ volají hoši. „Kouše?“

„Nekouše, ale klove a drápe.“

„Tak to není čert. To je orel,“ volá malý Džoldaš. „Táta nese orla, pojďte sem všichni! “

Ženy nechaly prádlo, muži vybíhají ze stanů.

„Neseš orly? Měls štěstí, že tě staří nestihli.“

Džoldašova zarostlá tvář se usmívá. „Všechno dobře dopadlo, ale měl jsem namále. Vlci mohli sbírat pod horama moje kosti.“

Všichni se tlačí, když začne rozbaloval podařený lup. Jen zvolna a opatrně rozvazuje uzel za uzlem.

Nejzvědavější jsou děti. Klečí kolem uzlu a marně je Džoldaš varuje, že orli klovou a že by jim mohli velmi nebezpečně ublížit. Natahují ruce a chtěly by si s nimi hrál.

Ssss…, ozve se z hrdla mladých králeviců a už se hlava s ostrým zobcem vytáhne a děti vykřiknou.

„Pozor, nechoďte k nim,“ varují je ženy, „to jsou orli a ne ovce.“ Džoldaš sedí ve svém stanu. Lidé sem chodí a zbytečné mladé orly plaší. Není mu to vhod. Zavírá stan a začíná s krmením.

„Jaké mají drápy.“ volají udivené děti a nahlížejí aspoň skulinkou do stanu.

Džoldašova žena přináší jídlo. Znavený poutník si popřává dobrého sousta. Pokrmí orlíky kousky jater? Rozprostře jim je před samým zobákem, ale orlíci neberou. Stojí zamračené a nic se jim tu nelíbí. Jsou zvyklí na skály, na horské sluníčko, na čerstvé maso. Džoldaš jim přistrkuje sousta až k zobáku.

Dvoje klovnutí a nevrlý pohled, to je odměna. Orlíci pohrdají lidskou láskou i péci.

„Nezdvořáci jste. Máte v sobě mnoho orlí hrdosti, však ji z vás v vyženu. Když si nevážíte pohoštění, půjdete do sklepa.“

Sokolář, který tolik miluje orly, zavírá je do zemního krytu. Je tu tma a chladno.

„Proč je trýzníš?“ domlouvá mu soused.

„Neznáte orlí povahu. Raději by zahynuli, než by ode mne vzali sousto. Pyšní nafoukanci. Načepýří se, koukají, jako kdyby mě chtěli sníst. Je třeba nejdřív zlomit orlí hrdost. To se dokáže jen vězením a trnou.“

Džoldaš měl pravdu. Černé vězení pomohlo. Orlíci byli ve sklípku jen do rána, ale změkli. Brali zavděk kus jater nebo masa, třeba nebylo podáváno milující orlí matkou.

Po jídle usedli do kouta a dřímali. Jejich pán taky dřímal. Vyspával kolik dní, než zahnal strasti cesty. I ze spaní se mu točila hlava, když si vzpomněl na příkrou skálu, na níž mu ujela noha a kde visel mezi životem a smrtí.

A než si dost odpočinul, potich! v osadě nářek nad ztraceným Tatarchanem. Přišly jiné noviny, válečné hrůzy a lidé pomalu zapomínali. Jen Tádžik a Tatarchanův nejbližší druh nezapomínali.

„Mladý kůň a mladý orel se ti stanou přáteli,“ říkalo staré karajské přísloví.

A bylo tomu tak. Džoldaš měl tuto moudrost po svém dědovi, vybírači orlů. Cvičil nyní orlíky. Čekala ho dlouhá a úmorná práce. V prvních dnech projevovali způsoby horské divočiny. Syčeli, sápali se, mračili a sekali zobákem. Ohnali se po lidské ruce i pařáty. Přísná Džoldašova výchova jim vtiskovala tvrdou vůli, a to na ně platilo.

Za každé seknutí zobákem, drápnutí pařátem byli potrestáni. Pěstitel jim nosil dvakrát denně chutná sousta. Mile hovořil, napomínal a orlíci ho poznávali po hlase. Nikoho jiného k nim nepouštěl. Orlíci si musí zvyknout na svého chovatele, toho pak uznávají za pána a poslouchají.

„Tak, holečkové, hezky se chovejte, slušně, rozuměli jste? Nemračte se. Ráno pozdravte, zamávejte křídly, rozevřete zobák a uvidíte, jak se budeme mít rádi.“

Ozval-li se před stanem, protřepávali netrpělivě křídla, otvírali zobák a vydávali syčivé zvuky, projevy přátelství. Džoldaš jim zřídil zvláštní stan. Byl vysoký, ale úzký. Stalo se to poté, když se orlíci pustili do malého chlapce. Byli sotva obrostlí peřím a už si počínali jako divoši. Málo chybělo, a byli by všetečku uklovali.

Od té doby k nim nikdo nesměl. Orlíci přivykali vězení. Už si nevzpomněli na vysokou skálu. Zapomněli i na horské slunce, na masité hody. Ještě než odkvetly máky, chlubil se Džoldaš prvními většími úspěchy.

Naučil orlíky poslušnostním cvikům. Když vešel do stanu, slétli k němu a brali potravu z rukou. Zhltali všecko, i měkké kosti rozchroupali. Pak přilétli a znovu žadonili.

„Mále dost,“ odmítal pán, „překrmený pták a přesycený člověk nejsou schopni práce. Budu chtít od vás výkon, holoubci, rozumíte?“

Tehdy ještě orlíci mnoho nerozuměli. Jaképak povinnosti by si připomínalo ptačí mládě? Chce žít, jíst, létat, radovat se. V tom všem je chovatel omezoval. Jíst mohli jen v určitou dobu, pít rovněž. A čistota? Jakpak by to vypadalo za chvíli v orlím stanu, kdyby se nedodržovala základní pravidla čistoty! Pravda, neměli tu nikde u vchodu desatero pro hodné žáky, ale přece bylo třeba, aby si zvykli na pevný režim. Zvyk byl denním rozkazem. Takhle to budete dělat, stokrát to budete opakovat, až se tomu naučíte.

Peří si budete čistit u napajedla, a to hned ráno. Dalším vaším pořadem bude spánek. I ten musí být klidný, hluboký. Spánek sílí mladé tělo, bude třeba, aby z vás byli orli a ne vrabci.

I rozdělení denního času stalo se orlům zvykem. Na minutu poznali, kdy pán přijde, kdy doslanou jídlo, kdy jim přinese vodu, kdy se budou koupat, kdy bude pán zametat stan, kdy jej bude větral, kdy otevře okénko, aby sem mohlo sluníčko.

Jednou pán dlouho nepřicházel. Orlíci byli nepokojní. Měli přece hodiny v těle a dnes byl denní pořádek porušen. Kdo je tím vinen? Orli se zlobí, křičí, třepou křídly a perou se.

Kdyby věděli, co Džoldaše zdrželo!

„Na vysokém dubu mají hnízdo sokoli,“ přiběhl kterýsi z mladých chlapců. „Mají tam mladé, pískají, staří jim nosí jídlo. Budou už velcí, jen aby neuletěli z hnízda.“

„Sokoli?“ zeptá se Džoldaš. Krásní pláci, umějí báječně létat. Dravci jsou to opravdoví, peří pěkně zbarvené, pařáty skoro jako orli, jenom trochu menší, ale dravostí si nezadají. A co je hlavního, dají se cvičit. Džoldaš je zná, měl sokolíka a byl s ním spokojen. Tehdy postrádal ještě cvičitelské zkušenosti, ale může říci, sokolík se mu vydařil. Nosil ptáky, chytal menší zvěř a radostí s ním měl až dost.

„Pojďte, chlapci, jdu s vámi. Nenecháme je přece uletět.“

Chlapci vylezli na dub, ale sokolíci klovali a chlapci se jich báli. Chtěli je vyhodit z hnízda. To zase nechtěl Džoldaš. Ublížili by si, mohli by si zlomit křídlo, páteř.

Co zbývalo. Šplhal se sám. Šlo mu to, i když se zápolil. Nebylo to ani lak nebezpečné, jako když hledal důlečky na hladké skále.

V hnízdě seděli tři sokolíci. Schoval je do pytle a slezl s nimi opatrně dolů. Přinesl si je domů. Stavěl jim stan a zapomněl na orlíky.

Tohle opomenutí mu nemohli orli odpustil. Škorpili se a syčeli zlostí, zvláště když jim do stanu vlezla kočka.

Ve stanu bývaly odpadky masa a myši se staly orlími příživníky. Kočka šla za myšmi.

Viděli prvně v životě chlupatou šelmu a vrhli se na ni. Když jí jeden zaťal drápy do kožíšku, bránila se a mňoukala. Ve stanu byl hluk a křik, jako když se kluci perou. Druhý orlík také nechtěl zůstat pozadu a zaťal pařáty z druhé strany. Div kočku nepřetrhli, tahali se o ni jako o kus masa.

Džoldašův chlapec běžel pro otce. Orli se tam bijí!

Džoldaš přiběhl. Kočka ještě úpěla v drápech orlíků. Osvobodil ji a orlům pohrozil. Nejdřív je nakrmil a uchlácholil. Orli se uklidnili, ale dravci smělost v nich vřela.

Od té doby se každý orlů bál. Nikdo k nim nevstoupil, raději se jim vyhnul. Ani chlapci-mládkové si netroufali. Šli se podívat na milé sokolíčky, ti nebyli tak nebezpeční.

Mladí ptáci si zvykli v Džoldašově stanu. Nebyl prostorný, ale na protáhnutí křídel stačil. Orli se mohli vykoupat, vymáchat si křídla ve vodě, otírat si zobák o koryto s vodou. Jen prolétnout se nemohli. Čekali, kdy je pán vyvede z vězení.

Dočkali se. V první chvíli přimhouřili oči. Snad ani neviděli, tak byli oslněni prudkým světlem. Seděli na pánově ruce, křídla měli podvázaná, ale čepičku na oči jim pán nedal.

Džoldaš s nimi usedl do trávy. Orlíci stáli chvíli jako němí. Když se rozhlédli, začali popocházet. Jejich kroky byly nemotorné, chůze hopkavá a pohyby neohrabané. Když chtěli zamávat křídly, bránila jim tkanice.

Chvíli se dívali do trávy, ale nic tam nenašli. Viděli však každého broučka, když prchal mezi travičkou. Sebral ho nemohli, skobovitý zobák byl na trhání masa, ale ne na sbírání brouků.

Brouček ubíhal a orli vřeštěli. Pobíhali kolem něho a halekali jako malé děli. Utloukli ho zobákem.

Pohyb na slunci jim prospíval. Dost si vymáchali křídla v teplém vzduchu. Když je pán přinesl do stanu, usnuli na bidle a spali jako dudci.

Jindy je Džoldaš vzal na sluníčko a křídla jim ponechal volná. Na jednom běháku měli však šňůru, která je strhla zpět, kdykoliv se chystali k rozletu a mávali křídly.

„Dost, miláčkové, já vím, vy byste se rozletěli a mohl bych vás honit nad Károu nebo se dívat, jak mizíte v dálkách k Pamíru.“

Džoldaš orlům nedůvěřoval. Ochočit orla, to trvá léta a ještě nelze bezpečně říci, že neuletí, že divočina nepřemůže nové zvyky, které mu vtiskl člověk.

Zase s nimi krotitel hovoří, domlouvá jim, když roztahují křídla a chtěli by se vznést, krotí jejich přirozenou touhu po letu a po pohybu.

„Proč byste se namáhali, holoubci, když můžete chodil docela klidně. Není třeba, abyste zkoušeli sílu v letu, ještě toho užijete. Dovolím vám jen drobné krůčky, maličko roztáhnout křídla, pookřát na sluníčku a dost. Když zatáhnu, přestanete, jinak vás podtrhnu.“

A Džoldaš zatáhl za provaz a orlík div nesletěl na hlavu a neudělal kotrmelec. Otočil se po pánovi a zlobil se. Tak to bylo prvně, podruhé… po desáté. Džoldaš byl trpělivý. Jen vytrvalcům kyne odměna.

Jindy jim dovolil, aby si maličko pohráli. Chlapec si uvázal na provázek liščí kožišinu a tahal ji před nimi. Rozčepýřili se a orlím zrakem si měřili pohybujícího se neznámého tvora. Pak skok, zamávání křídel. Kořist se octla v zobáku. Vítězné zaskřehotání.

„Dobře jsi to provedl, miláčku, ale počkej, to je jen hra, netrhej to, krev z toho nepoteče. To je cvičení.“

Teď to zkoušel zase druhý orlík. První se durdil, nepřál mu to. Kůžička se zase pohybovala, utíkala. Orlík se rozmáchl a jen skok, už ji srazil k zemi.

Orlíci by si vydrželi hrát, docela se jim to líbilo, kdyby nebylo toho omezování a podtrhování. Na to se zlobili, nevrle tloukli křídly a soptili.

Ve stanu se jim zase dostalo chutné odměny. Byly to ovčí droby. Zhltli je a dívali se po pánovi. Prohlíželi si zvědavě jeho prsty, nemá-li tam ještě něco. Byli pořád při chuti.

„Jez do polosyta a vyjdou ti na plno léta,“ smál se pán a nepřidal. „Až budeš lovit, dostaneš víc.“

Tak bylo den ze dne a orlíkům to svědčilo. Byli zdraví, rostli. Nikdy se nepřejedli, nikdy se dost nevyskotačili. Všechno muselo být přesně tak, jak pán chtěl.

Za čas si odvykli mnohým nectnostem. Když pán vešel, nesekali již po něm zobákem. Jen o potravu se rvali a nebyli k sobě hodní. Poprali se o kousek jater jako ti divocí na skále.

Po jídle vylétli na bidlo a čekali. Pán přinesl vodu, nalil ji do koryta. Slétli a pili. Jejich žízeň byla někdy neuhasitelná. Najednou jako by si řekli, začali skotačit. Strčili do vody křídlo, pak druhé. Když se dost vyskotačili, pocákali si peří a oštipovali si je.

Plynul měsíc za měsícem a z malých orlat byli větší a silnější orlové. Jejich síla se projevovala i v tom, že tloukli křídly do stanové plachty a bylo třeba stále upevňovat stan.

O návštěvy měl Džoldaš postaráno. Přicházeli pastevci, ženy, děti - ty nejčastěji. Chtěly vědět, jestli mají orli také sny, jestli vzpomínají na maminku a jestli rozumějí lidské řeči.

Přišel Kazik s Amanbou, zavítal sem i Tádžik. Od té doby, co ztratil zkušeného chovatele koní a výborného jezdce Tatarchana, stal se zatrpklým a málomluvným. Myslel na Tatarchana, na jeho vězení v kamenném Šajtanově hradě. Co asi zkusil od té doby, kdy ho Džoldaš viděl, ale nepoznal.

O Tatarchanovi nebylo od té doby ani zmínky, a to Tádžika mrzelo. Měl zlost sám na sebe. Jak dlouho nechal svého jezdce věznit, proč se nepřičinil o jeho vysvobození? Což jestli Tatarchan nevydrží vězení a hlad, jestli zemře? Tádžik před touto otázkou utíká, neví si rady.

Došel až ke stanům. Kolem stojí muži a rokují o orlech.

„Jdu se podívat na ta tvá písklata,“ řekl tak trochu s posměchem. „Na mladé králevice, chceš říci,“ opravil ho Džoldaš. „Prosím,“ odhrnul stanovou oponu. „Podívej se, posuď, sokolářství rozumíš.“ Tádžik zůstal stát a překvapeně se zadíval na orly, kteří už dávno vyrostli z chmýří ptačí mladosti. Měli dlouhé letky, tvrdá ocasní pera a bílé kresby pod křídly.

Pokýval uznale hlavou a řekl: „Je vidět, že majitel nešetří na stravě. Pěkně odrostli a mají se k světu.“ Hned však přidal hořkou pilulku. „Než budou lovit, ztratíš ze stáda nejednu ovci.“

„A třeba deset, jen když mám orly,“ usměje se Džoldaš.

„Vycvičit orla a dobře ho krmit, to je práce na léta,“ řekne Osunsin, „ale Džoldašovo stádo to snese.“

„Stádo by to sneslo,“ odfoukne dým z cigarety Tádžik, „ale horší bude, snese-li to Džoldašova žena.“

Sousedé se dali do smíchu. Džoldaš stál trochu nakvašeně. Čekal pochvalu. Sokoláři nepohanili, ale ani s pochvalou nechvátali.

„Proč tolik strachu, mé stádo ovcí něco vydrží a když,“ odmlčel se na chvíli, „nebudu-li je moci uživit, tak je prodám.“

„Prodáš?“ otočil se k němu rychle Tádžik. „Koupil bych je od tebe, jenže před Čingem bych je nesměl ukázat, nemá orlí mládež rád.“

„Věřím,“ otočí se rychle Džoldaš, „také bych je před Čingem neukazoval.“

O prodeji již dále nehovořili. Tádžik se ještě zeptal, kde je vybral.

„Kde jinde než na Černém vrchu.“

„Tos tam vyšplhal? A kudy jsi je snášel?“

„Po druhé straně úbočí. Toť víš, že jsem něco zažil.“

Všichni se smějí. Sotva by někdo z nich chtěl podniknout toto dobrodružství.

„Mám rád orly,“ ošívá se Osunsin, „ale kdyby mi někdo řekl, abych je šel vybrat, pěkně bych mu poděkoval.“

„Komu je život milý, ať neleze k orlímu hnízdu,“ zdvihne ukazovák Amanba.

„Nikdy nezapomenu na svého otce. Když vybíral Činga, mohl to zaplatit životem.“

„Toho jsem rád poslouchal, když o tom vyprávěl,“ říká Amanba, „ale orlí útok bych nechtěl prožít.“

„Že jim odolal?“ diví se Kazik.

„Zachránil ho kožich. Zabalil se do něho, a když se orlové vyzuřili, odbelhal se s mládětem do lesů. Ale ještě velký kus cesty za ním letěli a doráželi.“

Kazik mávne rukou a nechce o orlím hnízdě ani slyšet. „Mám raději past, ta je nejjistější. Když se vyvolí vhodné, z daleka viditelné místo a dobře se nalíčí, je úspěch zaručen.“

„Někdy,“ pootevřel malinko ústa Tádžik, jako by myslel na něco jiného. „Známe to. Neříkám, že bys nechytil orla. Není zrovna tak opatrný, aby nevlezl do želez. Ale řekni, jakého orla chytíš? Je to vždycky mladý orel? Bývá to obyčejně starší orel. Přerazíš mu železy nohu nebo se k němu nemůžeš ani přiblížit. Kroť starého orla. Co z něho vychováš? Naučíš ho něčemu? Myslím, že je to zbytečná práce.“

„Vybírání orlích hnízd bylo odjakživa nebezpečné,“ začíná zase Džoldaš, „ale nakonec se vyplatí. Vybereš mladé orlíky, zažiješ s nimi mnoho radosti a hlavně, vychováš je, naučíš je lovit. A to má cenu.“

„Dobrý lovčí orel přinese každou kořist,“ přisvědčí Amanba a hned se přidá Kazik, když byl přesvědčen o nevýhodách želez. „Puškou ptáka rozbiješ, orel ho přinese nepoškozeného.“

Podívali se ještě na mladé sokolíky. Poletovali po stanu, vedli si čiperně a bez velkých příprav. Nebylo zde ceremoniálu jako u orlů. Ale co je sokolář proti orlaři?

Muži pochodili ještě po stepi, pohovořili o stádech ovcí, jak se letos dobře pašou, že i pastvy je dostatek a prie, ho vek bude dobrý.

Sotva začali o koních, všechny jako by píchlo. Čtyři koně jim ukradl černý Šajtan a ještě zajal Tatarchana. Tádžik se o něm rozhovořil. Nikdy si ho nevážil, dokud střehl stáda. Ale nyní, když je pryč, chybí. Kdo nahradí jeho zkušenosti? Uměl léčil koně, vybral pro ně nejlepší pastvu. Zajížděl mladé koně, cvičil mladé jezdce.

„Nikdy bych si byl nepomyslil, že vedou Tatarchana. Nebyl sobě ani podoben. Zdál se mi nápadný, ale co bych mohl dělat proti přesile?“

„Aspoň jsi nám řekl, kam ho odvedli. Byl asi zraněn,“ hovoří Osunsin. „Ale ještě ho na rožni neupekli,“ zahrozí pěstí, „při památce Alláhově přísahám, že ho vysvobodím z kamenných Sajtanových valů.“

„Myslel jsem už na to, kdyby bylo možno stěžovat si na basmače u úřadů,“ říká Tádžik. „Dříve by proti nim zakročili brannou mocí, ale dnes? Válka se blíží pomalu k našim hranicím, kdo má čas pronásledovat lupiče?“

„Úřady?“ mávne rukou Osunsin, „jsou dnes při něm. Potřebují basmače. Volají je na pomoc proti bolševikům. Chán jim nabízí i výzbroj.“

„Zlá doba,“ pokývá hlavou Kazik, „budeme muset asi dlouho čekat.“

„Dlouho čekat? Až Tatarchana utýrají?“ osopí se na něho prudký Osunsin. „Nebudu čekat. I kdybych měl sám jít, pokusím se o to. To jste Karajci? Zbabělci jste!“

Ohnivý Osunsin vysoptil ze sebe všechnu zlost a zatrpklost, která poslední dobou tolik pronásledovala osadu, a odešel ke koním.

HOSTÉ NEBO VÝZVĚDAČI

Step se vlní vysokou trávou. Naci ní zpívá skřivan, proletuje se orlosup. Léto zvoní zpěvem lindušek, bzučením čmeláků, vrzáním sarančí. Stádo koní se pase na tvrdé trávě. Občas se zvedne, rozkluše se za urostlým hřebcem a pasák na koni letí za stádem.

Už je předhonil, křičí, švihá bičem. Stádo se uklidňuje. V dálce vidí karavanu. Míří sem. Jezdci jedou za sebou, vzadu mají soumary. Dva mezci nesou náklad. To nejsou loupežníci širé stepi, jedou za dne a míří k osadě.

Mladý Tádžik otáčí koně a zapomene na chvíli na své poplašené stádo. Ujíždí k otcově stanu a hlásí příchod hostí.

„Kupci přijíždějí, vím,“ řekne otec. Vzpomíná si, že tu byli loni také touto dobou a že lecco odkoupili.

„Kupci mají peníze,“ volá Kazik a strká hlavu do hlavního stanu. „Připravte si ovčí vlnu, kůži, sýry, kumys, ovce. Všechno skoupí, mají plné měšce peněz.“

Ženy chvatně uklízejí stany. Kupci přece nesmějí vidět nepořádek. Roznesli by je po světě. Bývají to cizinci, mluví všemi řečmi: afghánsky, rusky i čínsky. Jejich národnost však nikdo nepozná, nikdy o ní také nemluví. Hovoří jen o obchodě a o penězích.

Hospodyňky urovnávají tkané koberečky, natřásají podušky. Ať vidí cizinci, že Karajci jsou pořádní lidé, že tu sídlí mír a práce.

Muži připravují balíčky zeleného čaje, žlutého tabáku, kterýsi sami vypěstovali. Hosté musí být pohoštěni. Host do domu bůh do domu.

Náčelník vychází před stany, aby hosty uvítal. Karavana pouští koně, snímá ze soumarů náklad. Ženy přinášejí vodu a hosté si umývají ruce. Nejprve setřít prach s obuvi, rukou, obličeje. Hosté si obuli plstěné sandály a usedají na měkké koberečky. Ženy je pečlivě obsluhují. Oblékly nové hedvábné šaty a přehodily si roušku. Starý mohamedánský obyčej musí být zachován.

Na rožni za stanem opékají berana. Omastek prská a kape do nádoby pod rožněm. Starší žena otáčí rožněm, aby bylo maso měkké a křehké, a polévá je ustavičně mastnotou.

Kolem stanů se šíří vůně čaje, masa a tabáku. Muži se sem shlukují. Jen stařík Abdusalim chybí. Nevrátil se od vnuka. Nikdo neví nic určitého, jen ženy přijíždějící s mlékem říkaly, že se A rif ztratil, snad že ho zajali. Stařík po něm pátrá.

Sotva by sem byl stařík přišel. Neměl kupce rád. Posuzují člověka jen podle peněz. Jsou to penězoměnci.

Tádžik čeká na pochvalu za přátelské přivítání. Vedoucí kupec pohodí hlavou, rozhlédne se po zelených nivách a řekne:

„Osada sokolářů je ráj. Když ji Hospodin stvořil, přemýšlel, jakým lidem by ji osadil. I povolal sem plémě Karajců. Tádžik tu vládne. Je z rodu Karajců právě tak jako jeho otec a děd. Toho ještě pamatuji. Ať se množí vaše stáda, ať spokojeně žije váš lid.“

Po tomto velkém pochlebování pozdvihne kupec číši a dlouze Pije—

Kupci vždycky chválí, myslí si Amanba, ale pak tě ošidí.

„Nebe na zemi,“ vydechne vonný kouř mladší černý kupec a poděluje osadníky dary. Všichni se veselí, a když se na azurovém nebi ukáže první lesklá hvězda, začne jednání.

„S dobrým začínej, s dobrým odcházej,“ mluví v příslovích kupec Ringer, jako by másla ukrajoval. Dívá se, jak by začal. Ženy dolévají do samovarů čaj. Kupci si ukrajují másla i sýra a jedí. Mnozí sáhnou i po kumysu, po vykvašeném opojném nápoji. Nikdo jej neumí tak připravit jako Kirgizové a jejich sousedé. Jazyky se zvolna rozvazují, kupci mile hovoří.

„Kolik že nám nabízíte letos koní, Tádžiku?“

„Kolik jich bude vaše karavana potřebovat a kolik jich stačíte zaplatit. Koní máme letos dost.“

„Nemusíš pochybovat o našem měšci. Máme, zaplatíme a dodáme našemu nejjasnějšímu chánovi. Potřebuje koně, víš proč?“

„Vím,“ myslí Tádžik na válku. „Álím-chán zaplatí, ale bek vezme.“

„Bek není zloděj,“ ohradí se povýšeně kupec. „Projíždíme jeho územím a všude jsme bezpečni.“

„Páni se perou a pastevci platí,“ řekne na to Džoldaš.

„Páni jsou proto, aby vládli,“ říká vznešeně Ringer. „Daně byly vždycky a vždycky budou. Hůře by vám bylo, kdyby přišli bolševici. Všechno by vám sebrali.“

Sokoláři chvíli mlčí. Neradi by ztratili stáda svých ovcí a koní. Leč souhlasit se jim nechce. Slyšeli jinou zvěst o komunistických předvojích.

„Pokud vím,“ řekne rozvážně Tádžik, „v Turkestánu nevzali rolníkům nic, naopak jim dali půdu.“

Kupci cosi povídají v cizí řeči. Karajci tomu nerozumějí. Dělají to vždycky, když nechtějí, aby jim bylo rozuměno. Ringer pak jen mávne rukou, vypustí z úst kouř a povídá: „Každá země musí mít svého pána, ale vraťme se k našim záležitostem. Vaše koně, Tádžiku, můžeme potřebovat. Jsou výtečnými klusáky i dobrými soumary. Je po nich poptávka. Když nepředražíš, koupíme.“

Výrostci i mládkové předvádějí mladší i starší klisny, pak hřebce a hříbata-dvouletky. Kupci je chtějí vidět v kroku, v klusu, v cvalu. Koňaři se tuží. Sedají na koně, letí po stepi jako vítr. Na pokyn jezdce se kůň náhle převalí. Leží jako mrtvý.

„Pah,“ luskne Ringer prsty, „máte vy tu cvičená zvířata. Ti jezdci, to jsou akrobati.“

Jezdec se kryje za tělo koně. Kůň se nepohne, i hlavu má nataženou. Kupci si nevšimli, že jezdci mají malé pistole. Vystřelí. Kupci sebou trhnou, leknou se. Tohle nečekali. Ale koník se nelekne, leží, jako by se ho střelba netýkala.

„Hola hej, koníčku, ahopla,“ kůň už letí, jen mu hříva vlaje a pasáček sedí jako přikovaný. Kůň se řítí jako lavina, nohy se jen kmitají, a pasáček už balancuje na jeho hřbetě.

Čtyři jezdci zmizí v dálce a velkým okruhem objedou cvičiště. Než se kdo nadál, byli zpět a jen taktak, že kupci uskočili. Projeli v těsné blízkosti kolem nich. Opět koně potřepají po krku. Běh se zpomaluje v klus a pasáčci seskakují do trávy. Leží jako zranění.

Kupci by se tam nejraději rozběhli, ale Tádžik je zastaví. Ozve se mlaskání a malý koník se sám vrací k jezdci v trávě. Očichává ho a zastaví se u jeho hlavy jako psík. Pasáček vyskočí a už je v sedle, za ním další. A znovu pádí.

Kupci mají oči plné údivu. Jezdci zase prchají s koňmi kamsi na konec pastviny a po chvilce mizí divákům z očí. Noční tma je obestře šerem, ztratili se. Než si mohou kupci zapálit novou cigaretu, už jsou tu zpátky. Každý jede na dvou koních. Přeskakují z jednoho na druhého, křičí a halekají. Koně klušou stejným a pravidelným krokem. Ani dost málo se od sebe neodchylují.

„Máte výborné cvičitele,“ chválí Ringer.

„To ještě není všecko,“ upozorňuje Tádžik a dívá se po hvězdách a měsíci, rozsvítí-li na pastvinách trochu svého bledého světla, aby hosté viděli.

Koňská dvojice letí nazpět tryskem. Mrštný chlapec ještě skáče na hřbetech koní a náhle se řítí koňský pár k samým hostím. Všichni uskakují. Mají strach, aby jim ten čertův chlapec nevjel za krk.

Leč pasáček se náhle postaví na hlavu. Nohy jsou jako svíčka a vtom bác! Chlapec spadl na zem. Skoro to až buchlo.

„Jistě se zabil,“ litují ho kupci a chtějí se k němu rozběhnout. Ale opět stačí zatáhnutí za kabát a koně se už vracejí. Běží až k pasáčkovi a náhle se zarazí. Lehnou oba na zem a zase je slyšet rachotivé hromobití. Výstřely blýskají tmou a koně leží jako zabití.

„Zpropadenou školu mají ti vaši hoši,“ kroutí hlavou Ringer.

„To je Tatarchanova jízda,“ poznamená Tádžik.

„Kde je Tatarchan?“

„Není mezi námi. Zajali ho basmači.“

„Bodejť by je Alláh,“ mračí se kupec. „I nám škodí, přepadají naše karavany a olupují nás o zboží. Ale když máte takovéhle jezdce, nemusíte se bát basmačů.“

Není času na úvahy. Náhle se sbíhá celé stádo a letí sem. Vpředu se žene hnědý hřebec Jakšíat. Rozjíveně řičí a seká kopyty. Kobylky se zdviženými ocasy za ním. Stádo nejede samo. Za jejich břichy jsou ukryti jezdčíci a teď, když vystřelili až před nosy kupců, vymrštili se do sedla.

„Hromští kluci,“ vyletěl Ringer. „Jsme také celý život na koních, ale tohle nedokážeme.“

Tma uzavře rozhled po pastvině. Vzduch je čistý, prosycený vůní květin a medu. Karavana odchází k stanům. „Takové koně můžeme potřebovat,“ pochvalují si kupci. „To jsou klusáci, znamenití běhouni, dají se vést a řídit povely,“ přitakává malý černý Arab.

Ani noc nepřeruší obchodní jednání. Když se skončí prodej koní, začne se s orly. Přichází Osunsin, Džoldaš a hovoří se o krocených orlech. Do stanů nahlížejí kupci jen škvírou. Málo toho vidí, orli spí. Těší se na ráno, až jim ukážou, jak vycvičili tuto loveckou družinu.

Kupci jsou lidé pružní, rychle se přizpůsobují, všemu se dívají na líc a rub a všechno přeměňují na peníze. I orli se stali předmětem jejich kalkulace. Kup a prodej, dvě slova, která znali od mládí. Ale pozor, kup levně a prodej draho. Vyděláš a budeš se mít dobře. Že někoho ošidíš, z toho si nic nedělej, to musíš, vždycky toho, kdo se dá.

Karajci se nedají jen tak lehko koupit. Ať se smlouvá nebo chválí, jsou pevní, věří v čestnost člověka. Kupcům se orli líbí, jsou výhodným zbožím, i když se těžko prodávají. Po cvičených orlech je poptávka i na Altaji, v krajích, kde orli nehnízdí.

Všude jsou náruživí lovci, od Kaspického moře až k Jabloňovému vrchu. Pušky jsou zbraní smrtící, ale orli, to je napětí, vzdušný boj, přírodní síla, krása lovu. A kdo dnes cvičí orly? Dřívější středověký sport ustupuje, dnes už jen Tádžikově a některé osady za Taškentem.

Kupci se nutí, Džoldaš povoluje.

Nemá mnoho na vybranou. Buď prodá starší orly a bude se věnovat mladým, anebo si je ponechá všechny, a pak ho čeká ženský hněv a ochuzení stáda.

Kupci nabízejí koně za orla. Džoldaš se škube, nechce ani slyšet. Znovu si kroutí vonný tahák. Pije se zelený čaj. Smlouvá se, přihazuje, ostatní pomáhají. Kupci jsou trpěliví, mluví, odbíhají v řeči, smlouvají a vědí, že peníze nakonec vyhrají.

„Dva za čtyři,“ vykřikuje už Džoldaš opojen kumysem i vínem. „Dva orly za čtyři koně.“

Ringer ví, že dál už orlař nepůjde, že je to poslední podání. Nastavuje širokou masitou dlaň a Džoldaš si s ním plácne. Koupě je hotova. Je třeba ji zapít.

Znovu se zahalí stan tabákovým kouřem. I z konvic se kouří a malé cukrové kostičky putují do šálků čaje. Pojednává se ještě o prodeji ovcí, o kobercích, které ženy utkaly, ale to jsou už drobnosti.

Smlouvá se první den i druhý. Když třetího dne zachází měsíc za hory, kupci již jen zpívají. Nakoupili levně, prodají draho, vědí už kde.

Džoldaš je spokojen, jeho žena už nedomlouvá, ani se nebojí o ovce. Přisluhuje, nosí do stanu jídlo. Sama si nesedne mezi muže, nedovoluje jí to starý zvyk.

I ostatní ženy stojí opodál stanu.

Dobře se prodalo, klidně se popíjí. Džoldaš přinesl loutnu, brnká a popěvuje si starou píseň stepí. Zpívá ji volně, přednáší její hrdinský děj, pak zrychluje, výrostci poskakují, drží se za ruce a přisedávají do nízkého kozáčka.

Všichni se veselí, jen staříkovi se to nelíbí. Vrátil se z cest, marně hledal svého vnuka. Nenašel ho ani směrem k Pjandži, ani dál k horám. Snad zabloudil, snad odešel dál k severu. Nic neřekl. Myšlenka honí myšlenku, a nakonec se ničeho nedomyslíš. Stařík je z toho mrzutý, ale věří, že A rif přijde.

Sbor mužů ještě zpívá, kupci se natřásají, někteří tančí jakýsi cizí tanec. Tádžik se příliš nerozveselí. Myšlenka na Tatarchana mu nedá. Nepije, jen kouří a pozoruje kupce, jak si všeho všímají, všechno obdivují, na všechno se vyptávají. V rozhovoru klouzají jen tak kolem, ale dovedou vytáhnout to, co potřebují.

Zrovna když byla zábava v nejlepším, zatáhl ho Ringer za rukáv a zeptal se na Abdusalima.

„Stařík tu není, asi spí?“

„Nemiluje veselí, ztratil se mu vnuk.“

„Ach, vnuk, nejmenoval se Arif?“

Tádžik přisvědčí a podívá se kupci do očí. Chtěl by se zeptat, jak se dověděl o Arifovi, proč se o něho zajímá. Zpěv všechno přehluší. Jak by se radoval Tatarchan, sklidil by užitek ze své práce, viděl by svou jezdeckou školu, jak se uplatnila. Prokletí basmači.

Otáčí se k Ringrovi, potřeboval by radu. Kupce však nezajímají basmači. Nejsou mu v této době nebezpeční. Proč by také byli, ferghánští jsou na vojně, šli na pomoc chánovi a tihle horští? Nebojí se jich, jemu nekradou. Vrací se v rozhovoru stále k Arifovi.

„A jmenuje se ten váš mladík Arif Abdusalim?“

„Myslím, že ano,“ souhlasí Tádžik. „Něco s ním je? Znáte ho?“

„Neznám ho, ale slyšel jsem o něm.“

„Slyšel jste? Počkejte, doběhnu pro staříka, rád se něco doví.“

„Ne, nikam nechoďte,“ zadrží ho Ringer. „Říkám to jen vám.“

„Ale dívku tu máte, a krásnou.“

„Dívky tu máme,“ souhlasí Tádžik, „i krásné,“ a zůstává v rozpacích, nač se to zvědavý kupec vyptává.

„Nemyslím ty vaše, ale cizí. Róziji znáte?“

„Róziji? Ne, u nás není žádná Rózija.“

„Nechcete mi to říci, ale mne se nemusíte bát, nejsem vaším nepřítelem, obchodoval jsem už s vaším dědem. Znáte mě přece. Kdyby tu nebyla, neptal bych se. Snad se tu někde ukryla, třebas o tom ani nevíte.“

„Opravdu nevím, ale zeptám se.“

Ringer se tvářil kysele. Nic se nedověděl.

Zatáhl ještě tadžika za rukáv a řekl mu, jako kdyby mu házel návnadu: „Má o ni zájem sám bek. Zlatem by ji zaplatil, utekla mu z domu! Pátrejte po ní.“

Tádžik šedivá za starým, břichatým kupcem. Co všechno by na něm chtěl. Dívá se na Amanbu s kazikem, kteří si pozpěvují, drží džbánek s kumysem a popřávají si. Pak džbánek odloží a tančí jakýsi šavlový tanec. Místo šavlí mají klacky a potýkají se. Postupují proti sobě v taktu, podřepávají, nohy jim rychle kmitají a zase odskakují.

Noc se jasní, mění se v den. Tělo je unavené, oči jsou ospale. Bledý měsíční srpek se směje bláznivému tanci Kazika s Amanou. Všichni již umdlévají. Kupči ulehli k odpočinku.

Tádžik je rád, že prodal. Kdyby přišel bek a chtěl zabavovat, nebudou ani ovce, ani koně. Kupci si je odvedou, jistě je prodají bekově armádě. Ale buďsi, když si je koupili, ať prodávají. Horší jsou basmači, nekupují a kradou. Krade i bek, ale ten veřejně.

TAJNÉ POSELSTVÍ

Pod pohořím Kara-Tau se stmívá. Večer přikrývá údolí, šero uléhá na pastviny. Vrzání sarančí zní jako stálé šumění jezu. Je dusné horko. Psi ulehli pod kraviny. Pastevci odpočívají pod Otevřenými stany.

Den byl horký, slunce zpražilo traviny, step i vrchy žloutnou. Drobný list travin se seschl a sype se jako troud. Ptáče nezazpívá, ani sýc se neozve. Teprve když zapadne slunce, zafouká mírný větřík, vyhopkují chocholouši, úpolníci, strnadi. Prohlížejí si suché traviny. Pod planým ječmenem najdou obilky, seberou každé travní semeno a jak jim chutná.

Šedým večerem zašustí kroky. Stařík Abdusalim je slyší. Někdo sem přichází. Psi zavrčeli a vyletěli z křovin. První letí velký plavý ovčák, vrhne se na cizince a hned po něm celá smečka, dotírá, štěká.

Neznámý chodec se zastavil před stany. Dál nemůže, psi mu zastoupili cestu. Není si jist, neví, kam by měl jít. Stařík se podívá po stepi. Koně se pasou, jsou klidní, ovce také. Nebezpečí nehrozí. Jen ten člověk tady po něčem pátrá.

Stařík se k němu šourá. Nejdříve okřikne psy. Plavý chundeláč se utiší, přiběhne k staříkovi a lísá se k němu. „Hledáte někoho?“

„Hledám Abdusalima, říkají mu stařík a je prý v letním táboře, řekli mi to dole ve vsi.“

„Dobře jste trefil, to jsem já. Něco mi nesete?“

„Nenesu nic, jen pozdrav mám vyřídit,“ a cizinec přistoupí k staříkovi, jako by nechtěl, aby slova někdo slyšel. Tvář jeho se zjasní, usmívá se a dívá se upřeně na starce.

„Pozdrav? Od koho? Snad ne od Arifa?“

„Ano, od Arifa, vašeho vnuka, vojína našeho horského oddílu.“ „Vojína? Můj Arif je na vojně?“ Stařík stojí překvapen. Všechno by byl čekal, jen to ne, že jeho milý Arif by šel sloužit bekovi.

„Vzkazuje vám, že je živ a zdráv, že se mu daří dobře, abyste o něho neměl starost.“

„Ach, mé dobré dítě. Co jsem se na něho navzpomínal. Proč od nás utekl, vždyť žiji jen pro něj. O synovi nevím, snacha žije ještě,

tam za řekou a on, který mi byl radostí v stáří, utekl, ztratil se, nic mi neřekl a teď už dlouho po něm není ani stopy.“

„Ztratil se, vy o tom nevíte. Odvlekli ho, sám Ibráhím-bek, když tu hledali otrokyni Róziji.“

Stařík tomu nerozuměl. Nevěděl ani o otrokyni, ani o bekovi.

„A kde je teď?“

„Kde? Těžko říci, jsme pořád na pochodu. Bojujeme proti chánovi, proti bekovi, proti pašovi, basmáčům, proti všem nepřátelům svobody a pokroku.“

„Je u bolševiků? To jsem čekal, kde jinde by byl můj drahý Arif. Naši hoši se tu baví, smějí se a on bojuje.“

„Bojuje a statečně. Dostal již vyznamenání. Je spokojen. Chtěl jenom, abyste o tom věděl, že vám neutekl jen tak pro nějakou bláhovost, že ho zajali, ale nyní že je na straně lidí, kteří jsou proti pánům a velmožům.“

„Proti pánům,“ opakuje si pro sebe stařík. „My všichni Abdusalimové jsme byli proti pánům. Bili jsme se s nimi, ale podlehli jsme. Páni mají moc.“

„Měli ji, ale už ji mít nebudou. Nyní budou vládnout pracující lidé. Na jejich straně stojí i váš Arif. Je to hodný chlapec, všichni ho máme rádi.“

„Jak rád bych ho viděl,“ zatoužil stařík.

Cizinec se otočil, podíval se kolem sebe, jestli je nikdo neposlouchá, a pak řekl lichým hlasem: „Možná že ho uvidíte. Třeba to nebude dlouho trvat. Naše oddíly budou postupovat dál. Lidé k nám přicházejí, vítají nás jako bratry, osvoboditele, vstupují do našich řad. Naše armáda roste. Myslím, že ani Tádžikistán nevynecháme, že půjdeme dál, až sem dolů, k vám.“

Stařík je potěšen. Jeho touhou by bylo, kdyby přišli už zítra, kdyby se setkal s Arifem.

Na stepi zadupali koně. Oba se tam podívali. Pasáček vyjíždí a zavrací je. Hlídá. Od té doby, co basmači ukradli koně, mládkové nespí, střeží stádo.

„Ještě jeden vzkaz mám vyřídit,“ nakloní se znovu posel k staříkově uchu. Znovu se však otočí. Zdálo se mu, že někdo přichází. Ztlumí hlas a šeptá: „Mám vyzvědět, co dělá Rózija.“

„Rózija? Vždyť ji neznám, nikdy jsem ji neviděl.“

„To je ta uprchlá bekova otrokyně,“ napoví mu posel.

„Otrokyně… My všichni jsme bekovi otroci. Hm, tady není. Co s ní je? Arif ji znal?“

„Znal, pomohl ji ukrýt, když byla pronásledována.“

Stařík se diví, že posel všechno ví. Je asi důvěrným přítelem Arifovým. „Odkud vy jste?“

„Jsem Tádžik, ale moji rodiče se sem přestěhovali z Uzbekistánu.“

„Poznal jsem to podle řeči.“

„Sloužil jsem z mládí u statkářů, ale nyní, když přišla Rudá armáda, utekl jsem a připojil jsem se k nim.“

U stanů cosi zašelestilo. Stařík i převlečený vojín popošli několik kroků. Nechtěli, aby je někdo slyšel.

„Jdu na zapřenou. Vydávám se za nádeníka. Vrátím se. Jsem rád, že jsem vás našel o samotě.“

„Kdyby vás chytili?“

„Nesmějí mě chytit. Nedám se. Prodral jsem se stěží strážemi Ibráhíma-beka. O mém příchodu sem nesmí nikdo vědět.“

„Nebojte se, nic nikomu neřeknu. Vím, oč se jedná, odnesl byste to hlavou a já také.“

Popošli ještě několik kroků. Psi je doprovázeli. Očichávali cizince, ale už nezaštěkali.

Stařík usedl do trávy a vojín vedle něho. Tiše hovořili. Stařík se té noci dověděl, jaká nehoda stihla jeho vnuka, jak byl vězněn a pak násilím vtažen do bekova vojska.

Stařec umlkl. Už se ani nevyptává. Ví všechno. Arif nemohl jednat jinak, nemohl zradit svůj původ. Kdyby o něm věděli, co zkusil z mládí, jaký měl bídný život. A nyní, jak se všecko změnilo. Je ve vojsku, které bojuje za svobodu lidí.

Hvězdy se ještě třpytí na obloze. K ránu začíná být chladno.

Na trávě se usazuje rosa. Posel se loučí, chce odejít nepozorován.

Stařík mu tiskne ruku, děkuje mu. Bude teď žít spokojeněji, i když svého vnuka nepustí ani na chvíli z mysli.

Stařík si to neumí dobře srovnat v hlavě. Budou to velké změny. Nový život přinese mladým ulehčení. Už se nebudou plazit před velmoži.

Zdá se mu, že je to všechno jen sen. Vrací se k stanům a povídá si pro sebe. Už se prosvětluje, hvězdy blednou. Někdo jde proti němu. Poznává Tádžika.

„Kohos tu měl, stařečku? S kým jsi hovořil?“

„Měl jsem tu, měl, byla to vzácná návštěva, jako by z nebe spadl. Posel,“ podívá se stařík na náčelníka. „Přišel v noci posel od Arifa a všechno mi pověděl, jak ho bek zajal, zatáhl ho do svého vojska, ale teď je už dobře. Vnuk utekl, přešel k bolševikům.“

Tádžik pokývá hlavou. Chvíli přemýšlí a pak se zeptá na to, nač se ho vyptávali kupci.

„Znáš Róziji?“

„Róziji neznám, ale dnes jsem o ní slyšel. Prý se tu někde ukrývala, můj vnuk jí pomáhal.“

„Tak přece kupci věděli. Bylo mi divné, že Ringer tolik vyzvídal.“

„Vyzvídal,“ opakuje stařík, „co myslíš, že jsou kupci? Kramáři a přitom vyzvědači, bekovi zvědové. Drží s mocnými, mají na starosti jen peníze, bohatství.“

„Jsou to kupci, nediv se, mají jmění a bojí se o ně,“ řekne Tádžik. „Bojím se, aby sem bek nevtrhl. Jdou s ním basmači, a to jsou naši nepřátelé.“

Abdusalimovi je už zcela lhostejno, jestli se bude bek mstít. Možná že při jde, že bude zle, ale co na tom již záleží. S kým bude zle? S bekem, s chánem. Bude to jejich konec. Jeho vnuk přijde s vojskem. To je teď staříkova víra i útěcha.

Východ se ozáří jasem dne. Začíná den a s ním denní práce. Ženy časně vstávají, krmí jehňata, dojí ovce. Džoldaš vyjíždí se sokolíky. Cvičí je a jeho sokolíci jsou vděčnými žáky. Učí se rychle a trvalé si všechno zapamatují. Vědí, jak mají sletět s pánovy ruky, jak uchopit kořist. Běda vrabci, strnadovi, který se ukáže. Už je v jejich drápech. S přinášením kořisti je pořád svízel. Sokolíci jsou sobci, chytí, odnesou a roztrhají. Než je naučí přinášet, a podá jim místo uloupeného chocholouše kousek masa, bude to trvat. Ale Džoldaš je i tak spokojen. Jen občas se zahledí k horám. Poletující dvojice orlů mu nedá dobře dělat. Jeho touha mít orly neuhasla.

Tádžik dnes prohlíží zbylé stádo. Není velké, ale stržené peníze jsou v kapsáři. Na pastvině se rodí nová hříbata a stádo znovu doroste. Koně potřebují stálou péči. Mládkové nemají zkušenosti, jsou sice výbornými jezdci, ale nejsou chovateli. Tádžik musí dohlížet. Pokaždé, když přijede ke koním, vzpomene si na Tatarchana.

I kdyby snad někdy zapomněl, Osunsin by mu připomenul. Chodí za Tádžikem jako jeho zlé svědomí. Nemyslí na nic jiného, než jak by vysvobodil svého druha. Tádžik otálí, bojí se na Šajtana udeřit svými silami. Mohl by zničit celou osadu. Basmači mají zbraně a těžký bude boj proti nim.

Myšlenku na druhovo osvobození však nezamítá. Posílá Osunsina na zvědy do okolí, na sjednávání pomoci se sousedními tábory. Zprávy, které. Osunsin přináší, nejsou utěšené. Válka se blíží, v kraji je nejisto. Sem tam přinese stařík zprávu, že se kdesi objevilo vojsko, bek že ustupuje.

Abdusalim je jediný, který se nebojí války. Ceká na ni, těší se, kdyby se mohl sejít s vnukem. Vydává se na daleké cesty. Vozí vlnu, je jí teď po stříži ovcí dost.

Jednou se stařík nevrátil. Čekali ho týden, dva, a po staříkovi ani slechu. A přece se neztratil. Přišoural se s mezkem Bimbambulem a zle se katil, že ho vojáci zajali. Donutili ho, aby jim vezl zbraně, které převáželi z Afghánistánu. Posílají prý je tam Angličané, podporují boj proti bolševikům.

Abdusalim nesloužil dlouho u vojska. Jedné noci, když vál prašivý vítr afghánec, shodil jim náklady zbraní se stráně a ujel s mezkem do hor. Velkou oklikou se vrátil do letní osady hladov a znaven.

Na této cestě se mnoho dověděl. Za večerů ho poslouchala celá osada. Málokdo z Karajců mohl uvěřit, že hlavní velení bylo vloženo do rukou tureckého dobrodruha Envera-paši. Stařík přidal, jak ho Angličané nastrčili jako svého spolehlivého zbrojnoše, který tu má hájit také jejich zájmy. Přidal i to, co se dověděl od vojáků, jaký je Enver-paša ukrutník, palič, jak ničí osady, zapaluje vesnice, dává střílet do lidu. Alím-chán že je jeho pomocníkem, že si od něho mnoho slibuje. Čeká, že mu vybojuje zpět jeho velké království.

ČING LOVÍ LIŠKY

Ještě než odkvetly horské louky, objevil se na pastvinách Šajtan. Tentokrát se mu pokus nepodařil. Byl zahnán, koně neuloupil. Mládkové dobře hlídali. U koní sloužila spolehlivá záloha mladých a spolehlivých hochů. Byl tu syn Tádžika i Džoldaše a ještě dva starší chlapci z dědiny. Všichni dobří jezdci.

Objížděli stádo na rychlých koních a nespoutali na noc hřebce. Vyplatilo se jim, že stádo mohlo prchat. Šajtan je nedohonil. Jen vzkaz tu nechal. Mladý pasáček vyprávěl, jak na něho Šajtan volal, že by vyměnil Tatarchana za pět koní. Ať prý si to Tádžikova osada rozmyslí dřív, než bude pozdě.

„Ubohý Tatarchan,“ litovali ho všichni, „co asi zkusí od toho zloděje koní.“

Rokovali dlouho. Umluvili se, že koně nenabídnou. Nevěřili černému ďáblu. I kdyby mu koně přivedli, dále by vydíral. Osunsin hájil zásadu, že proti Šajtanovi je třeba bojovat, jinak se ho nezbaví. Ukázat mu, že se ho Tádžikovci nebojí, vyslat proti němu trestnou výpravu, potřít Šajtanovu tlupu a osvobodit Tatarchana.

Uplakaná Tatarchanova žena působila na všechny ženy, samy vyzvaly muže k boji. Co měl Tádžik dělat, povolil. Osada však přistoupila na jeho návrh, že je třeba najít jeho skrýš, prozkoumat jeho síly a pak teprve se s ním měřit.

Nespoléhali se již na sousední pastevce, sotva by se kde dnes dovolali pomoci. Tádžikovci byli dost silní, aby se sami postavili proti horskému ďáblu.

Úkolem vyzvědače byl pověřen Osunsin, chytrý i lstivý, odvážný i ohnivý.

Osunsin si vybral nej lepší klusáky a pustil se na obtížnou cestu vyzvědače.

Tádžik měl teď mnoho práce a Čing často těžce postrádal prolétnutí, svou denní zábavu. S netrpělivostí malého dítěte čekal ve svém stanu, kdy se odhrne záclona, kdy přijde pán a nasadí mu čepičku. Pán přece přišel. Čing ho přivítal skřípavým hlasem. Bidlo pod jeho nohama zavrzalo, plachta se napjala, když do ní udeřil křídly.

„Dobré jitro, Čingu!“ pozdraví pán svého nej milejšího. Zde jedině se rozjasní pánův obličej, černé oči zamžikají. Tádžik hned vidí, co chybí orlu. „Rozjedeme se dnes daleko. Ať zapomeneme na bědy a války. Poletíš daleko do oblak, budeš pátrat a ulovíš si něco pěkného.“

Pán si natáhl koženou rukavici a vyzval orla, aby si sedl na nataženou pravici. Čing máchl málo křídly a dosedl. Ruka se zahoupala, ale neklesla. Byla zvyklá na těžké břemeno.

Na zahvízdání přiběhl i Jakšíat a pán se vyšvihl do sedla. Orel s čepičkou na hlavě seděl už na dřevěném kruhu u sedla. Jakšíat se rozklusal. Stany zmizelý a na svahu se objevila sluncem spálená step. Tádžikovy oči po ní bloudí. Vyjíždějí na horské louky. Jsou již nerovné, plné křovin a janovce, v němž rády zaléhají lišky.

Tádžikovy oči jsou oči lovce. Vidí sysla, jak vystrkuje z díry hlavu, plcha, jak spí na větvi, rezavý kožíšek lišky, jak se protřel mezi keři.

Tádžik sejme orlovi čepičku a vyhodí ho do výše. Orel se vznese, zamává plachtami a zakrouží pánovi nad hlavou.

To je první pozdrav. Pak stoupá úzkou šroubovicí do výšky, rozhlíží se. Co by nevidělo orlí oko? Nic mu neujde v modrých podoblačných prostorách, nic se před jeho bystrým zrakem neukryje pod keři šípku ani v trávě.

Pán cosi volá, ukazuje rukou. Čing porozumí. Zaletí nad nízké keře a už vidí. Krčí se tu liška. Její letní rezavý kožíšek se příliš jasně odráží od zelené trávy a listí šípkového keře.

Čing zamává křídly a zůstane s rozepjatými brky trčet nad keřem. Otvírá zobák, kroutí hlavou, naklání se na bok. Něco ho rozčilí, zaskřehotá. Sevře málo křídla, aby zmenšil odpor vzduchu, a lehce se snese nad kořist.

Liška tuší, že se před orlím zrakem neukryje. Vyskočí a kličkami prchá podél keřů. Někde se mihne, jinde se schová, ale vše je marné. Orlovi neuteče. Je to silnější lupič než liška.

Kolik lišek už chytil do pařátů a usmrtil. Liška je pro něj vhodná kořist. Její síla a váha odpovídá orlímu zobáku a drápům. Zdolá ji.

Čing křičí, mává křídly a doráží. Peří na těle se naježí, křídla se stočí do koule, zlost jím lomcuje. Převaluje se nízko nad zemí a honí lišku.

Tádžik přijíždí k místu boje. Vidí rozčepýřenou kouli, z každého brku srší zlost. Zobák se urputně otvírá, pařáty sekají a z hrdla se ozývá lovecký pokřik.

Tádžik stoupá do třmenů. Lišku dobře nevidí, protože se skrývá v ostružinovém houští, Čing ji odtud vyhání.

Jakšíat běží, jak mu pán velí. Dere se do kopce, hlína se mu drolí pod nohama. Jakšíat pohodí hlavou a znovu se rozbíhá do kopce. Pán ho dloubne botou do slabin. Všichni tři podlehli lovecké horečce.

Nahoře už bojuje liška s orlem. Je to nerovný boj. Čing má plné hrdlo chlupů a rezavá šelma se nechce dát. Seká po orlovi ostrými zuby, vrčí, skolí, třese se.

Čing dokáže, že je králem vzduchu, že ovládá všechno, co je nad i pod ním. Zatíná se do liščího kožichu a trhá ukrývající se šelmu.

Liška se staví na odpor. Je to boj na otevřené plošině, pro ni nevýhodný a nebezpečný.

Orlí drápy se jí zatínají do těla jako jehly, probodávají kůži i svalstvo. Ukrutná bolest převalí lišku na záda. To je její konec. Nový orlí obchvat se zatne do měkkého břicha. Liška se přikrčí, stáhne všecky čtyři běhy pod sebe. Hop, a vyskočí od země. Její zuby se zaťaly do orlí nohy. Hrst peří se vysype a poletuje vzduchem.

Čing se rozčertí. Útočí na šelmu a rve ji. Pán křičí, nemůže sem s koněm. Seskakuje a utíká s holí v ruce.

Čing oplácí lišce. Rány zobákem jen prší, pařáty propichují kůži. Ubohá liška, už se ani bránit nemůže. Orel má tři ostré zbraně: zobák a dvoje drápy, liška jen jedinou. Cení ještě zuby, ohýbá hlavu k zemi a kroutí zadkem, do něhož se jí zatínají orlí drápy. Ještě poslední skok po orlovi. Zadní běhy se už neodrazily od země. Síla z nich vyprchala. Rezavý lišák s tmavým pruhem po hřbetě se snaží ještě postavit se, ale už dostává ránu perutí. Svalí se k zemi, jako by ho podťal. Ještě se převalí na bok. Bleskem se snese orel a zatne drápy do liščího hřbetu. Snaží se ji pozdvihnout. Liška otočí hlavu a kousne.

Je to jen líznutí dásněmi, které vydráždí Činga k ráznému zákroku. Zatne jí ostré pařáty do hlavy. Obejme ji jedním za hlavu a druhým za zadní část hřbetu. Liška se škube, skolí a naříká. Ostré drápy projely příliš hluboko do těla.

„Čingu… dost… Čingu,“ přibíhá pán a mává proti rozohněnému orlovi paží. Orel pouští lišku a sedá na zem. Pak se vznese a vydá svůj vítězný pokřik.

Slyšíte, lesy, hory! Velký Čing zabil lišku!

Snáší se k pánovi a přijímá z jeho rukou odměnu: liščí srdce.

TŘI ABDUŠALIMOVÉ

Step zhnědla rzí. Je období letních žárů. Zežloutly macešky, pryšce ztratily bílé šťávy, klasy ovsíku se sklonily k zemi. Povadlé jsou i klasy bojínku a planého ječmene. Jen ptačinec předržel období letního sucha s trochou rosy, ale na suchých místech také zhnědl.

Džoldaš vyjíždí k horám. Dívá se po orlech. Tou dobou jsou již mladí vyvedeni z hnízd. Létají nad horami a zahánějí ještě větší orlosupy, požírající zbytky orlích hodů.

Džoldaš se vrací vždy tesklivější, než odjížděl. Na jaře se na hory nedostal. Bez orlů je mu smutno. Litoval, že prodal. Dostal za ně čtyři koně, ale ti ho teď netěšili. Ustoupil ženě, jejímu nářku. Teď ho to mrzí. Vrací se aspoň k sokolům.

Rostou a mají se k světu. Jen jeden uhynul. Byl churavý a druzí ho uklovali. Vychází s nimi na pastviny a cvičí je. Sokoli si už přivykli. Vracejí se k němu, kdykoliv na ně zapíská. Přinášejí mu kus ovčí kůže a někdy také myš. Létají už volně, ale Džoldaš jim stále nevěří. Až se jednou vznesou daleko nad lesy, vrátí se k svému pánovi, anebo se v nich probudí divočina, radost z volnosti?

Jen kdyby měl orly. Když Tádžik vyjede s Čingem, dívá se Džoldaš za nimi. Ukrývá se třeba za strom, ale Tádžik ho přece vidí. Cítí jeho velkou touhu mít orly, rád by mu pomohl.

Hovořil již s Osunsinem, leč ten má v hlavě Šajtana. Kazik je bez orlů. Dobře udělal, že se jich zbavil. Krotitelství nebylo v jeho povaze. Nebyl přísný ani důsledný. Krotitel musí ovládat především sebe, pak může tuto drezúru přenést na orla. Kazik je ovčák.

Domlouvat Džoldašovi, aby letos stačil se sokoly, aby počkal na příští jaro, pak že si zajde na hory… Tahle naděje má dlouhé lokty. Podaří se vždycky najít orlí hnízdo a vybrat je?

Nezaplatili to staří sokoláři často životem? Kolikrát vyprávěli, jak je orlice napadla a srazila je do propasti.

Džoldašova touha po orlech vytryskla jako neuhasitelná žízeň. Zvábil ho stařík. Když spolu hovořili o orlech, vzpomněl si starý, že kdesi v Darvázském pohoří zná kišlák (chudou horskou vesnici), kde chovají orly. Vybírají je na skálách, ale necvičí. Tam že by se jistě dali koupit.

Džoldaš věřil staříkovi. Znal kraj široko daleko. Darvázské pohoří bylo divoké, neschůdné, odloučené od světa.

Rozloučil se s Abdusalimem asi v polovině cesty. Stařík mu ještě popsal cestu, kudy se tam dostane. Džoldaš jel. Mnoho zkusil, ale nejel marně. Na kišlák s orly se doptal. Koupil si většího orla, říkali mu Sun. Bylo to jakési čínské jméno. Džoldaš mu je nechal.

Když se vracel s kořistí, sešel se u pramene, kde napájel koně, s jezdcem. Vyptával se na kraj pod Černou horou, na dědiny a představil se jako Atajev Abdusalim.

Džoldašovi nezůstalo toto jméno lhostejné. Se zájmem se cizince vyptával, odkud je a kam jede, a když se dověděl, že se skrývá v horách před Enverem-pašou, řekl mu, že zná také Abdusalima, ale to že je stařík. Jezdí u nich v osadě na mezku a zlobí se s ním, když mezek jančí a nechce jít.

Nyní byl zase plný zájmu Atajev Abdusalim. Poptával se na staříka i na jeho vnuka, o němž se Džoldaš také zmínil, že byl u staříka hostem, ale nyní že tam už dlouho nežije, že neví, kam se poděl.

„Abdusalimů je v Buchaře dost a v Afghánistánu ještě víc,“ říká jezdec. „Nic bych za to nedal, že můj otec žije u vás. Jak daleko je do černé?“

„Dva dni jízdy. “

„Pojedu s vámi, přeptám se aspoň.“

Jeli, cesta jim rychleji ubíhala. Projížděli horskými kišláky. kde chovali obrovské jaky a chlupaté koníky s dlouhou hřívou. Džoldaš byl rád, že nejede sám, mohli by ho přepadnout basmači a připravit o Suna.

Atajev Abdusalim vyslechl dlouhou historii o orlích hnízdech, životě a výcviku. Džoldaš snad ani nepochopil, že to Atajeva nezajímá, že nikdy neviděl krocené orly.

Atajev obdivoval náruživost orlaře, jeho nesmírný zájem, ale i sám se vracel myslí do svého domova. Připomínka o otci, který by zde mohl žít a s nímž by se mohl setkat, a zpráva o synovi, který tu byl a odešel, vyvolala v něm živé vzpomínky na bosáky za Pjandžem, kteří se tam plahočí po panských polích a téměř zadarmo dřou od rána do večera.

Z Abdusalimů nezůstal za Fejzalem nikdo. Děd se porval s panskými holomky a utekl. I Atajev musel prchnout do hor, když zastřelil jednoho z důstojníků Envera-paši.

Druhý den k večeru zahlédli malý kišlák pod pohořím Kara-Tau.

„To je naše víska Kara,“ ukazuje Džoldaš, „naše zimoviště. Vracíme se tam z pastvin. Pobudeme tam přes zimu a brzo na jaře vyháníme ovce na step, a když nastanou horka, tak do hor, kde je tráva zelená.“

Byli asi hodinu ode vsi, když se již hustě smrákalo. Noc byla tichá, bez bouře, jen nad horami se blýskalo na časy. Do nočního ticha zahřmělo několik výstřelů. Zaznívaly z míst, kde mohl být letní Tádžikův tábor.

„To jistě Amanba s Kazikem cvičí koně a střílejí jim za hlavou.“ Džoldaš volně vypravuje a chvílemi se dívá na Suna, jak se mu daří v těsné síti, kterou měl jezdec na zádech.

Výstřely se opakují. Jezdci jsou znepokojeni. Přestává se jim to líbit. Pobídnou koně do klusu a už z dálky slyší z vesnice hluk a křik. Lidé někam utíkají. Proti nim se řítí jezdec. Zastaví se na skok za nimi. Přejel je, ale rychle zarazil koně, když poznal Džoldaše.

„Kam tak rychle, Osunsine? Stalo se něco?“

„V táboře je zle. Přepadli nás basmači. Jedu pro pomoc,“ a trhnuv uzdou dal se s koněm do rychlého cvalu.

Oba jezdci vyrazili za ním. Tábor, to byl jejich majetek, jejich práce, ovce, koně a hlavně jejich nejdražší - děli a ženy.

Džoldaš se už neohlížel, že veze orla, že se pták divoce pohybuje v batohu na zádech.

Přijíždějí do dědiny. Osunsin již vyhlásil zlou novinu. Všichni, kdo mohou bojovat, sedají na koně. Ženy a stařečkové pospíchají pěšky. Vpředu pádí Osunsin.

Džoldaš s Atajevem ho dohánějí. Ženou koně, bodají je do slabin. Koně letí k letnímu táboru.

Již z dálky slyší výstřely. Bylo zřejmě, že se tam úporně bojuje. Pak již slyšeli křik a volání o pomoc.

Vrazili basmačům do zad, poutali právě Tádžika. Bránil se, rval se s nimi, po cele mu tekla krev. Vedle ležel stařík. Ruce měl již

svázány za zády, šedivé vlasy pocuchány a rána na temeni hlavy ukazovala, že i oji se bránil.

Džoldaš ani neseskočil s koně, bil kolem sebe holí. Atajev mu pomáhal. Vpředu se rval Kazik, Amanba šermoval šavlí a bodal do houfce basmačů, kteří se k němu nemohli přiblížit. Teď jim seskočil na pomoc Osunsin.

Basmačů byla přesila. Byli na přepadení připraveni a vyzbrojeni šavlemi a puškami s bodly.

Z pastvy přijeli výrostci, z dědin už dobíhali starší mužové.

Basmači se nenadáli tohoto záskoku. Lekli se a začali couvat. Když Atajev několikrát za sebou vystřelil z revolveru a ozvaly se rány z pušek, dali se na útěk. Džoldaš s Atajevem a Osunsinem je pronásledovali na kus cesty.

Ženy již rozvazují pouta Tádžikovi, obvazují mu čelo. Atajev se vrací a kleká k staříkovi, dívá se mu do obličeje. Poznává svého otce.

„Tatínku, jsem tady u vás, podívejte se na mě,“ strhává mu pouta.

Stařík jen těžce otevřel oči. Byl ještě v mrákotách. Krev mu prýštila z hlavy.

„Co se stalo?“

„Zahnali jsme basmače,“ říká Atajev a dívá se do tváře, kterou již léta neviděl.

Tádžik se vítá s Džoldašem. Stojí už zase na nohou a nijak mu nevadilo, že má čelo obvázané. „Přijeli jste právě včas. Bylo by nám tentokrát zle. Poslal je sem Ibrahím-bek, jak nám vypověděl zajatý, zraněný basmač. Mají prý hledat u nás bolševika Arifa, otrokyni Róziji a ještě jiné ukryté bolševiky.“

„Všichni jsme bolševici,“ křičí Osunsin a oheň mu srší z očí. Stojí vedle Amanby a Kazika. Všichni tři muži jsou teď hrdiny tábora. Ukázali, že se nebojí, že dovedou osadu bránit.

„Chlapci, bili jste se statečně,“ chválí je Tádžik. „ale tohle nebude poslední boj, čeká nás tuhá práce.“

„Bojů se nebojíme,“ volají mladí pastevci, „a basmačům ještě ukážeme.“

Lidé se svolávají a kupí se kolem Tádžika. Chtějí si být dnes blíž. Mladý Tádžik ošetřuje ještě otce a má radost, že on s mladým

Džoldašem byli mezi prvními, kteří přijeli na pomoc a udeřili na basmače.

Ženy svolávají děti, bojí se, aby se ve tmě neztratily, některé hledají své muže. Staří z dědiny odjíždějí k stádům a sami se nabídli, že dnes budou hlídat až do ranního rozednění.

Na zemi sedí stařík, ruce má složené v klíně a dívá se po synovi. „Zdálo se mi to, anebo je to pravda?“

„Pravda je to, otče. Jsem u vás a už se nerozloučíme.“

Džoldaš chvíli pokyvuje hlavou a říká: „Vidíte, pořád mě pomlouváte, že se toulám, že stáda nepasu, a koho jsem vám přivezl? Pomoc a jakou statečnou. Atajev se umí bít, ale musím jít a uklidit orla, zkusil také, chudák, v ranci.“ Běží a za ním syn. Ztratí se ve tmě. Hledají batoh se Sunem. Pohodili ho asi na pokraji tábora.

Dnešní noc byla jako den. Nikdo nešel spát, nikomu se ani spát nechtělo. Po tom náhlém vzrušení, když je tak znenadání basmači přepadli nepřipravené, byli si teď všichni bližší. Stará zádruha je sílila, ubránili se, v houfu je síla.

Teprve nyní si všichni všimli, kdo klečí u starce. Sbíhají se sem a údiv nemá konce.

Otec se synem se setkali. Bylo k tomu třeba mnoho roků boje a zápasu s mocnými vládci. Svedla je šťastná náhoda. Přispěla k tomu i Džoldašova orlařská vášeň.

„Syn bránil otce,“ šeptají si ženy.

„Dobře, že při jel, bude tu o jednoho statečného obránce víc, kdyby ještě basmači přišli.“

„Přijdou, prohlásili nás za bolševiky.“

„Bek se bude mstít.“

„Přijde ještě větší obránce,“ volá stařík, aby to všichni slyšeli, aby jim nalil naděje. „Přijde Arif a všechny nás osvobodí. Arif přijde,“ volá stařec chraplavým hlasem. A upadá do horečky. Syn ho drží v náruči. „Snad nám neumře,“ bědují ženy.

„Ne, stařík neumře.“ říká Tádžik, „sílí ho naděje - jeho vnuk.“

ORLÍ HRDOST

Hustý déšť svlažoval vyprahlou step vydatnou vláhou. Tráva se opět zazelenala, tu a tam vydala ještě kvítky podzimních máků, bílých kopretin a rudých kartouzků.

Mládkové, hlídající stádo koní a někdy i ovcí, rozbíhali se po trávě a hledali byliny s léčivou mocí, aby je usušili, a když jim stůňou ovce nebo koně, aby je vyléčili. Nevynechali ani zeměžluč a pelyněk, modré zvonce hořců.

Hospodyňky ozdobily své čisté stany kyticemi květin. Pestře vyšívané polštářky a podušky s koberečky si ničím nezadaly před přírodní krásou. Horní otvory stanů byly nyní po celé dni otevřeny a slunce je zaplavovalo paprsky.

Když odkvetly máky, přinášely ženy plyšové protěže a zase hýřila domácnost čistotou a něhou. Členové rodiny vstupovali sem až před spaním zuti a umyti.

Někdy přivezl Abdusalim několik větších dětí, kterým se doma stýskalo anebo s nimi babička nemohla vydržet. Chtěly se prohánět po stepi, jezdit na koni. Pobyly u rodičů několik dní. Pomáhaly i při dojení, přinášely mléko do sklepů vyhrabaných v zemi.

K podzimu se na stepi objevili pestří ptáci mandelíci. Byli tu jen přelétavými hosty. Žlutí horští konipasi se zdrželi déle. Potřásajíce stále ocasními pery sbírali si u potoka larvy.

Z Černé hory se kouří. Tlupy jelenů se ubírají do nižších poloh, vyhledávají svá říjiště. Na vysokých skálách stojí kozorožec a čeká, až se poslední koza z jeho stáda vrátí z pastvy a zalehne. Párek skalních orlů krouží nad vrcholy hor.

V osadě je klid. Psi se prohánějí, koušou se, chvílemi běží za roztoulanou ovečkou. Noc je krátká a slunce znovu vychází nad Černou horou jako velký kotouč.

Ráno je již chladnější. Džoldaš se ještě protáhne, promne si oči, pohladí si kozí bradu a pak už běží k sokolíkům. Jeho pilná hospodyňka vaří čaj a mléko, volá na něho, že bude snídaně, ale Džoldaš jako by neslyšel. Pšeničné placky jsou už na talíři. Hospodyňka prostírá na kobereček ubrousek, na něj pokládá jídlo.

Stůl je u Karajců na zemi. Jí se však čistě, ani drobeček nesmí padnout na zem. Sotva se děti nasnídaly, běží k vodě a šplouchají se.

Jak je tu vzácná voda. Voda na stepi loje život. Jak je jí málo a jak si jí váží. Ženy hned napomínají děti, aby nechaly vodu s pokojem, aby ji nekalily.

Větší děvčátka mají příkaz od matky, aby ošetřila nemocná jehňátka. Berou je k stanům a lijí jim po lžičkách sbírané ovčí mléko do tlamičky.

Ovce se pasou na orosené trávě. Džoldaš se na ně dívá. Měl by dnes vymísit berany, oddělil je do zvláštního stáda. Vzpomene si na orla Suna. Nechá ovce ovcemi a vyjede si se Sunem. Jak by mohl být k mladému orlu tak macešský, aby ho nepustil prolétnout.

Džoldaš zavolá svého koně, je to nízká hnědka, milá a krotká. Neplaší se, ani nekope, nekouše. Dítě by na ní mohlo jezdil. Hnědka přiběhne, jezdec jí podstrčí kousek chleba. Hnědka ho jemně sebere s dlaně.

Džoldaš zaběhne do stanu a už přichází se Sunem. Dal mu na oči čepičku, nedůvěřuje mu příliš. Mladý orel není ještě tak zvyklý, aby neuletěl. Víte, co to je, když se orel vznese a letí si k horám? Sokolář vztahuje ruce, křičí nebo pláče, ale co orel? Led si klidně dál, letí tam, kam ho volá příroda. A orel, to je pták vzdušných výšek.

Sun je lehký, ale sedí pevně na kruhu. Rychlý a houpavý pohyb koně je mu nezvyklý. V jeho kraji nejezdili na koni, nosili orly na ruce a vystupovali do hor.

Pán se rozhlíží po krajině a přemýšlí o tom, čemu by dnes svého svěřence naučil, co s ním bude do omrzení opakovat. Naučí ho pořádně prvním poslušnostním cvikům: poslouchat, vracet se, přinášet a potlačovat své choutky.

Sun slyší skřivánčí zpěv. Nevidí ptactvo a nemůže se taky rozletěl. Pán slézá s koně, pouští hnědku na pastvu a jde s orlem ještě kus cesty. Sun se drží rukavice z hovězí kůže, která přikrývá pánovu ruku až k předloktí. Orlař se zastaví až na vrcholku stráně. Omotává orlíkovi nohu provazem a stáhne mu čepičku.

Jako Bystrozraký z pohádky podívá se Sun do dálky. Vidí tam vzlétat skřivánka. Už se chce za ním pustit.

„Vše, co vidíš kolem sebe, je tvoje, orlí pokolení,“ mluví k němu tiše a bez vášně pán. „To je pud všeho orlího rodu. Ale, Sune, ty nejsi volný orel, jsi zajatec. Chci mít z tebe kroceného orla, lovčího orla. Chci, abys mi sloužil. Víš, proč nemůžeš vzlétnout, kdo tě táhne k zemi? Ten, kdo ti závidí, že se sám můžeš vznést do oblak..

Provaz zadrhuje nohu a sráží orla z letu. Kde už by byl Sun. Vylétl by na vysokou horu, poohlédl by se, vybral by si nejchutnější potravu.

Zase ta proklatá země, orel ji tak nenávidí. Je přece stvořen k letu, a ne k belhavé chůzi po zemi. Což to jeho pán nevidí, jaký je orel ubohý chodec?

Sun zlostně zakráká, pootevře zobák a cosi zlého zasyčí. Padne na zem a svírá pařáty pln nenávisti ke krotiteli.

Na tuhle chvíli pán čekal. Nepodtrhl jen orlí let, ale i orlí hrdost.

Orlí hrdost. To jsou nejvyšší výčnělky skal, modré nebe, plachtění teplým vzduchem, vláda nad krajem.

Proč ničí pán nejkrásnější orlí vlastnost? Teď, když se orel plazí po zemi, přichází k němu a chlácholí ho. Sun nechce těmhle žertům rozumět. Sekne po pánovi pařátem. Pán couvne, ale hned mu hrozí.

„No, nezlob se, malý, nic ve zlém. To já jen tak, holoubku, abys mi neuletěl, aby ses naučil poslouchat.“

Sun zajiskří ořechovými duhovkami, sevře pařáty a roztáhne křídla. Poskočí několikrát po zemi a zaklekotá. Znovu se vznese a hodlá stoupat výše.

Vzduch se vlní, orel vzlétá a provaz se natahuje. Když se napne, zatáhne nesmlouvavý krotitel za nohu a orel je sražen k zemi. Snaží se rychlým třepotem křídel přemoci odpor, vyrovnat rovnováhu křídel. Vyrazí hrdlem zlost, pootevře zobák a klesá.

Pán ho zase chlácholí, mluví na něho. Och, jak lidská slova utěšují zvířata. Ale v této chvíli nemá Sun rád pánův hlas, nenávidí ho. Což neslyší ten necita, že tam vysoko ve vzduchu zpívá skřivan? Co je skřivan proti orlovi? Kdyby Sun vzlétl, vrazil by skřivan hlavu do trní a sotva by dýchal. Kdo je pánem skal a strání?”

„Sune, marně se namáháš. Buď budeš sloužit lidem, anebo..

PŘÍHODY MLADÝCH SOKOLÍKŮ

Toho léta věnoval se Džoldaš ještě chytáni sokolů. Pochytal jich do želez několik, ale byli většinou staří. Co se starým sokolem? Na člověka si nepřivykne. Džoldaš otevřel železa a pustil ptáka z pasti.

Mladé sokolíky si ponechával. Jejich peří bylo měkčí, jejich dravost nepoznala rozkoš horských výšin. Dali se ochočit, přizpůsobili se svému krotiteli a brali odměnu z ruky.

Když se Abdusalim vypravoval na dalekou cestu do Kulábu, připojil se k němu Džoldaš a nabídl se, že ho doprovodí. Počínal si opět tak lehkomyslně, jak byli na něho v osadě zvyklí. Nestaral se o stáda, pracovně družině téměř nepomáhal. Sokoli, orli, to byl jeho cíl. Této vášni propadl.

Stařík vyjížděl časně zrána. Seděl na mezkových zádech a povídal si. Džoldaš ho dohonil. Na sedle před sebou měl dva sokolíky s čepičkami na hlavách. Chtěl je vyzkoušet v boji s horskými ptáky a zvěří.

Pastviny kolem osady mu neposkytovaly dost dobré příležitosti k výcviku. Mohli tu chytat skřivany a lindušky, lelka kozodoje nebo strnady.

Dojeli až do Kulábské oblasti. Hory se stále zdvihaly a orlosupi tu hlídali zkamenělá stáda balvanů. Seděli na nich po celé dni jako sochy a čekali, až jim vítr přinese pach padlé mršiny.

Sokolíci se proletovali, lovili a pronásledovali všechno živé. Kdo se vyrovnal sokolům v letu? Hned byli pravým, hned levým křídlem k zemi, točili se, dělali přemety a střemhlav padali za kořistí.

Džoldaš z nich nespouštěl oči. Měl radost, když mu přinesli kořist. Někdy k nim musel běžet a brát jim ji. Tu je pokáral, ale vždycky je podělil. Podal jim část masa a sokoli hltali.

S horskými orlosupy zažili sokoli první větší dobrodružství. Mladí všetečkové nenechali nic na pokoji. Viděli na míle daleko a neušel jim ani černý kovářík v trávě, zelená ještěrka na stráni a zmije s vlnou černého pruhu na těle.

Narazili i na orlosupy. Jejich úder byl lak prudký, že se jeden z obrů div nepře valil. Orlosupi roztáhli křídla. Třímetrové rozpětí

tohoto přírodního letadla se vzneslo dotčeno malými střízlíky-sokolíky.

Dva poskoky jim stačily, aby se rozletěli a hle, nadurděný orlosup se pustil za sokolem. Nechytil ho, není to lovec.

Sokolík se hbitě propletl mezi stromy a rána z pánovy pušky zahnala obra. Orlosupi odletěli.

„Kulábské vrchy jsou plné zvěře,“ říká Abdusalim, „mám obavu, aby ti tvoji úderníci nedoplatili na svou útočnost.“

Džoldaš hvízdl na sokolíky. Nasadil jim čepičky a svět se jim náhle zatemnil. Seděli na kruhu sedla a jen občas sebou nepokojně zavrtěli, když uslyšeli vrzání horských konipasů nebo krákání vran.

Starý mezek šel do kopce mírné, po horských pěšinách kráčel spolehlivě. Džoldaš se rozjížděl po stráních a Abdusalim myslel na vnuka i syna, který odešel brzo po srážce s basmači kamsi dál do kraje. Bouřlivá jižní krev se nezapřela. Řekl, že jde za Arifem, kdoví, kde asi je, jestli se někde setkají.

Stařík si pohladil olysalou hlavu, na níž bylo už jen po stranách trochu dlouhých šedin. Rána na hlavě se zahojila, ale na basmače nezapomněl.

Stařík by byl ještě předl nit svých vzpomínek, kdyby ho nevzrušila příhoda s vránami. Na cestě do Kulábu stálo několik břeslovců, sedaly na nich vrány. Sokolíci je spatřili a hned se na ně obořili. Vrány se snažily letět při zemi a unikat tak rozletu mladých dravců. Tu jedna z nich narazila na mezka a už tu byl sokol. Nadehnal ji a uchopil v letu. Přiletěl k staříkovi, snad mu chtěl odevzdat kořist, ale starý ji nepřijal.

„Leť si k svému pánovi. “

Sokoli přinesli pánovi nejen vránu, ale i žlutého strnada, třesoucího se vrabečka, sysla, který vystrkoval z díry vousy a byl asi taky zvědavý, jak umějí sokolíci svěšoval křídla, podletovat, padat a opět se vznášet.

Z houští mandlovníkových stromů vyplašili mladého himálajského medvídka. Pochutnával si tam na oříšcích. Byl nepříjemně vyrušen. Utíkal batolivými kroky a natřásal hnědý kožíšek. Lovci za ním zatleskali, poplašili ho a medvídě zalezlo do

houštiny. Sokolíci ho vyslídili i ve stínu větví, pokřikovali na něho, ale udeřit se neodvážili, bylo to nad jejich síly.

Vyplašili i vlčí mládě. Byl to nezdárný vlčí synek, který předčasně opustil matčin brloh a vyšel si do světa. Posadil se na trávu a díval se na podivné letce. Kroužili mu kolem hlavy a vlček se nestačil uhýbat. Až ho jeden ze sokolů udeřil křídlem. Poplašil se a uháněl k lesu.

K večeru zahlédli ještě pardála, šedorezavou šelmu s hustě žíhanou srstí. Zvětřil lovce včas a zmizel v jalovcových lesích.

Ještě než slunce zapadlo, rozloučili se s Abdusalimem, který zamířil dolů na Kuláb. Džoldaš se obracel na zpáteční cestu, ale domů už nedojel.

Než vstoupil do údolí, zažil se sokolíky ještě jednu příhodu. Sokolíci se proletovali, obraceli se ve vzduchu, útočili. Když jeden z nich udeřil na veverku, začal podivný hon. Veveřice uskakovala po straně kmene, skrývala se, zatímco sokolík musel obletovat strom. Druhý mu přiletěl na pomoc.

Což bylo o veveřici, ale na stromě zahřadovalo hejno divokých krůt. Břestovec, čili železný strom, jak mu zde říkají, byl nočním útulkem krůtího hejna, které se při prvém sokolím zaskřehotání rozplašilo. S těžkým a hřmotným protřepáváním křídel se vznesly, ale vtom udeřil sokolík. Zapomněl na veverku, krůta byla zajímavější.

Srazil se s ní dost prudce, sám zavrávoral, ale krůta spadla na zem. Velký krocan začal zle hudrovat a vznesl se do výše větví. Lalok na zobáku mu rudl a už by se byl pustil do sokolů, ale chyba! Nestačil hbité dravce ani sledovat. Krůta za krůtou padala k zemi, až zůstal krocan ve vršku stromu sám.

Krůtí pokřik přivábil člověka se psem. Pes štěkal a člověk hrozil holí. Džoldaš zastavil sokolí útok. Zahvízdal a sokolíci přiletěli. Dostali čepičku na hlavu a bylo po lovu.

Člověk z malého domku na stráni se ještě chvíli rozčiloval, ale když viděl, že neznámý cizinec nemá v úmyslu hubit jeho hejno krůt, pozval ho k sobě.

Člověk v červeně čepičce na hlavě choval hejno divokých krůt na stromě. Přinášel jim jídlo za nepohody, sněhu, který zde již zůstával

ležet. Krůty si zvykly na svého hospodáře a ten si vybíral daň. Za noci si přicházel pro levné maso. Krůtu snadno chytil - v noci neviděla, a taky neuletěla.

Džoldaš se stal hostem i nocležníkem horala, který mu poskytl večeři zcela zvláštní: roztlučená mandlovníková jádra s tykví.

Podivná večeře Džoldašovi zatrpkla v ústech. Vzpomínal si na skopovou pečeni, na sladký kumys a máslo. Uznal však horalskou pohostinnost a pochopil tím spíše, jakou vydatnou komorou masa je pro horskou rodinu hejno tučných krůt.

Byl to krásný pohled od chaloupky do srázů hor a divokých skal, v nichž mohli hodovat vlci, rysi a medvědi. Soumrak se tiše ukládal do údolí, slunce zladlo krvavým odrazem vrcholky skal.

Džoldaš brzo usnul, ale noc v osamělé chaloupce nedospal. Bylo po půlnoci, když ho horal vzbudil a ukazoval mu oheň, který zaplál opodál.

„Nepřítel vpadl do země,“ řekl zděšeně horal a vyzbrojoval se sekerou, jako by se chtěl bránit proti vpádu.

Ani Džoldaš již nečekal. Osedlal koně, uložil sokoly na kruh před sedlo, pušku přehodil přes záda. Rozloučil se s horalem a ujížděl k domovu.

Nedojel. Rychlý dusot koňských kopyt se rychle přibližoval. Po chvíli ho obklopila hlídka černých basmačů. Zastavila ho, vzala mu koně, pušku. Jen sokoli mu zůstali sedět s čepičkou na hlavě na obou ramenou.

Hlídka odjela a hned za ní přijela druhá. Vyptávala se, kterým směrem zmizeli basmači.

Mnoho se toho od nich Džoldaš nedověděl, ale jedno jméno ho upoutalo. Arif… Arif.

Džoldaš věděl, kdo to je Arif Abdusalim, ale že by se setkal s jeho částí jezdecké hlídky, to si ani v duchu nepředstavoval.

Jak přijeli, tak zmizeli. S Arifem se nesešel. Jen když prořekl jeho jméno, ukázali jezdci na východ, tím směrem že je, bije basmače a s ním že je i jeho otec.

Arifa Atajev se sešli. Oba bojovníci, prudcí Afghánci, stateční lidé.

Džoldaš přišel bez koně a pušky. S tíží se dobelhal k domovu. Jméno Arif zůstalo mu v paměti. Věřil, že jednou přijede i do Černé, zažene basmače. Stařík měl pravdu, jeho vnuk se stal hrdinou.

POSLEDNÍ HNÍZDO BASMAČŮ

Jednoho večera se Kazik přihnal dřív než ovčí stádo. Byl uřícen a stěží ze sebe vypravil několik nesouvislých vět o horských lupičích.

„Viděl jsem Šajtana, zrovna vyjížděl z lesa,“ lapá ještě Kazik vzduch, jak se udýchal.

„Jistě nás chce napadnout,“ zabědovaly ženy.

„Možná že si nás vyčíhal právě ve chvíli, kdy Tádžik s Osunsinem jeli do sousedství hledat pomoc proti basmačům.“

Bylo plno dohadů a nejistoty. Kazik poplašil tábor. Ženy zmateně pobíhaly, uklízely máslo a sýry, schovávaly šatstvo. Výrostci sháněli stáda, popásající se kolem lesů.

Abdusalim se právě vracel z daleké cesty. Tábor zastihl ve zmatku a chvatu. Sám zůstal klidný, vykládal z pytlů zásoby, které vyměnil a nakoupil. Hovořil o tom, jak se nyní už špatné obchoduje, jak je všude neklid a bázeň před revolucí, aby šetřili zásobami, že ze severu sem postupuje dělnické vojsko a že sotva bude moci ještě někam vyjet.

Ženy však tím neuklidnil. Bály se dál, ukrývaly i drobné věci do zemních sklípků, viděly nebezpečí větší, než skutečné bylo.

Nikdo už nepochyboval o tom, že se revoluce převalí i do země Tádžiků, obchvacovala už celé jejich území a houfy dělnické armády pronikaly už i do hor.

Džoldaš byl sám toho svědkem, když se vrátil bez koně a pušky, jen dva sokolíky si nesl na ramenou. Teprve nyní přiznal, že jeho horská cesta měla objevit nové zdroje orlího pokolení. Chtěl vyměnit sokoly za orla nebo aspoň nalézt orlí hnízdiště. Nepodařilo se mu.

Přišel o víc, než myslel.

Jména dvou Abdusalimů vyslovovala se nyní víc než jindy. Nikdo už je nepovažoval za tuláky, kteří mají raději dálky než vlastní domov. Arif byl nejen nadějí staříka, ale už i celé osady. Co se stane s Karajci, když se tento stav nezmění? Stáda už sehnali z hor, ze zelené žírné pastvy. Pasou pod horami, tráva je tu přeschlá, ovce nepřibývají. I když stáda po velkém odprodeji kupcům byla menší, přece tu dorůstalo mnoho jehňat a hříbat.

Život vedle basmačů byl nejen nebezpečný, ale nemožný. Basmači věznili Tatarchana, vydírali na výkupném, přepadali tábor nebo ho aspoň znepokojovali jako dnes, kdy se opět objevili, možná že jen za účelem výzvědným.

Kazika poslali za stádem koní. Džoldaš zůstal u ovcí. Mohl tu cvičit Suna, na něhož měl touto dobou tak málo času a nálady.

Když přijížděl Kazik ke koním, vyletěl ze stáda silný hřebec a s rozevlátým ocasem i hřívou se rozletěl k lesu. Byl to podivný úkaz. Tohle dělali hřebci tehdy, když stádu hrozilo nebezpečí. Bránili se tak před šelmami. Snažili se na ně zaútočit, zaplašit je, pobít je kopyty. Staří a zkušení koňaři vyprávěli, jak se bránilo stádo proti medvědu. Shluklo se do klubíčka, hříbata se uschovala doprostřed, hřebci na okraj. Bili zadními kopyty po medvědovi, kdykoliv se chtěl přiblížit.

Ale proč dnes vyběhl vyplašený hřebec a běží směrem k lesu? Odtud mu hrozilo nebezpečí. Jaké? Ptá se sám sebe Kazik.

Zavolal na hřebce, stádo se uklidnilo. Hnědky se znovu popásaly, hříbata skotačila kolem klisen.

Kazik objel stádo, obhlédl okolí, všude klid, i les stál za poledního klidu nepohnutě, ani snítka nezapraskala.

Skřivánek se vznášel nad pastviny a zpíval. V dálce přeletěl orlosup. Kazik pustil koně na pastvu a usedl do stínu jalovcových keřů. Chvíli ještě přemýšlel a strašil sám sebe, bál se basmačů a představoval si, co by dělal, kdyby v této chvíli ho horští přepadli.

Mládkové byli většinou u ovcí, někteří jeli s náčelníkem. Cesty byly teď nejisté a mládkové byli výbornými jezdci.

Kazik zůstal sám. Poslouchal ještě chvíli chrlivý skřivánčí zpěv a pak usnul. Dřímal jen krátce. Probudil ho šelest kročejů. Kdosi přicházel od lesa.

Kazik vyskočil. Promnul si oči a upřel je na člověka, který tu stál na pokraji lesa a rozhlížel se po kraji. Viděl tu stádo a v dálce vesnice, hned pod svahem stanovou osadu pastevců. Zašel asi, kam nechtěl. Kazik pozoroval chvíli jeho rozpaky a pak k němu přiběhl. Mladík v ošumělém obleku chtěl zmizet rychle v lese. Lekl se pastevce, ale když viděl dobromyslného člověka, zůstal.

Kazik se ho chvíli vyptával, ale bloudící mladý člověk mu toho mnoho neřekl. Snad mu nedůvěřoval. Vyprávěl, že jeho ves přepadlo v noci vojsko, že chytalo a poutalo lidi. Sám že utekl, podařilo se mu vytratit se ze vsi, doslat se do lesů. Tady že dlouho bloudil a mnoho zkusil a div že neupadl do peleše horských ďáblů. Ukazoval odřené ruce, jak se valil po skále, jak se dral přes kamení.

Kamenné valy zlého Šajtana mu nešly z mysli. Popsal je, ukázal i směr, kde se nacházejí a z které strany je k nim přístup. Basmačů tam mnoho neviděl.

Kažik ho pohostil chlebem a sýrem. Chlapec poděkoval, hladově pojedl a dal se na cestu k domovu.

To, co řekl, Kazikovi stačilo. Nikdo z Karajců nebyl u nových kamenných valů basmačů, ale nyní, když mu mladík popsal jejich okolí, bylo Kazikovi zcela jasné, že basmači nejsou odtud daleko a jejich řady prořídly. Snad někteří odešli do války. Povídalo se o tom poslední dobou a bylo skoro jisté, že na těch pověstech bude něco pravdy.

Kazik se uklidnil. Když odešli horští na pomoc chánovi, bude jejich posádka slabá. Ve valech zůstali jistě jen staří nebo nemocní. A tu ho napadly dvě věci, první, že toho, koho viděl, nemohl pokládat za Šajtana. Ten že to určitě nebyl. Strach má velké oči. Dále pak, že Šajtan jistě jel s výpravou. Válka přece poskytovala těmto lidem kořist, dovolovala loupeže, a ty byly basmačům náplní života.

Když tohle všechno Kazik promyslel, zavolal si svou hnědku, usedl na ni a ujížděl k stanům. Už se nebál, nebylo také čeho. Zatoulaný a zbloudilý chlapec mu otevřel oči.

Ještě než dojel, viděl před stany odsedlané koně. Jezdci seděli za stany. Vrátili se. Tádžik hlasitě hovořil, Osunsin se rozčiloval a Kazik brzo poznal, že šla řeč o výpravě proti horským.

„Kohos viděl, Kaziku?“ otázal se ho přímo Tádžik dříve než slezl s koně.

„Na pokraji lesa se dnes ráno objevil člověk podobný Šajtanovi.“

„Velké oči,“ směje se Osunsin.

„Jen když jsi poplašil osadu,“ vytýká mu náčelník. Kazika to mrzí a snaží se povědět jim rozmluvu s chlapcem.

Tádžik souhlasí. I dole pod horami, když navštívili sousední vesnice, se dověděli, že Šajtan odtáhl, že by byla vhodná chvíle k přepadení jeho sídliště. Pomoc ze sousedství nezískali. Nikomu se nechtělo vytáhnout do hor, když každou chvíli je mohli basmači s chánovým vojskem přepadnout v jejich vlastní dědině.

Rozmluva před stany byla dlouhá a bouřlivá. Osunsin několikrát připomněl Tádžikovi jeho povinnost postarat se o Tatarchana.

Bylo rozhodnuto, že Osunsin zajede propátral kraj kolem nových basmačských valů, vyzví zprávy o obsazení valů a pak půjde celá Tádžikova osada.

Osunsin jel. Zásobil se střelivem i potravou a ještě v noci se dal na cestu.

Koně se pásli, tvrdá tráva chrupala v jejich zubech. Hlavy skloněné k pastvině, jen hřebec se co chvíli rozhlédl, zaklusal a zase se uklidnil.

Modrá noc zahalila lesy, v údolích byly prostřeny modré závoje mlhy, měsíc se prodíral větvemi limb, buků a habrů. Ze skal se ozýval naříkavý hlas soví samice. Velký výr proletoval svůj noční revír a Osunsin ho několikrát zahlédl. Připadal mu v té chvíli obrovitý, ještě větší než orel. Letěl tak tajemně, tiše, že nebylo slyšet ani svištění letek.

Velký lov lesního obra začal. Co neskolil ve dne orel, to pochytal v noci výr.

Hvězdy vystoupily na oblohu a všechno to bylo tak neskutečné, vzdálené a mlhavé, že si Osunsin, který nikdy netrpěl strachem, připadal, jako by cestoval na vzdáleném tajemném světě.

Lesní mařinka voněla a jemný větřík roznášel medovou vůni kvetoucích horských stromů.

Osunsin jel cestou, kterou mu Kazik naznačil. Jalovcové lesy už dávno zmizely za jeho zády. Mohutné horské buky a limby rozpřáhaly své obrovské větve nad stržemi, svými kořeny ovíjely divoká skaliska, z nichž zaznívalo občas vlčí skolení.

Místy zadupal jelen, když ho nenadálý jezdec vyrušil, netopýři se několikráte mihli kolem hlavy koně. Světle hnědý klusák šel volným krokem, jen hlavou občas pohodil, aby odehnal drobné tiplice, lepící se mu do slizkých nozder.

Zmizeli i horští velikáni, dále pak se už popínala po stráních nízká kosodřevina. Cesty byly kamenité, kůň klouzal, nohy mu ujížděly, na každém kroku horské stezky byl nejistý.

Jezdec ho držel na pevné uzdě, kdyby snad klopýtl, aby neupadl. Jen chvílemi se rozhlížel kolem. Noc byla jasnější, prostoty vzdálenější a vzduch řidší. Dýchalo se lehčeji, ale nálada byla tísnivější.

Samota svírá jezdce svou teskností, opuštěností. Kdyby spadl, kdyby kůň uklouzl, byl by ponechán svému osudu. Možná že by na jeho mrtvole hodovali orlosupi.

Ne, takové myšlenky nutno zapudit. Je třeba myslet na svůj úkol, být srdnatý.

Skaliska se oddělovala, tříštila a tvořila soutěsky, úzké svislé chodby. Bylo nutno sestoupit s koně, vyhledat si trochu rovné místečko, kde by se kůň popásl na tvrdém vřesu.

Osunsin slezl, prohlédl si zbraně, nabil pušku a znovu si ji přehodil přes záda. Revolver s dlouhou hlavní odjistil, zastrčil do kapsy a vzpomněl si na odvážného muže, který mu jej daroval: Atajev.

„Vezmi si jej a nikdy nezapomeň, že člověk silný má za povinnost chránit slabého.“ Tak mu to řekl. Atajev zbraním věřil, byly jeho oporou v životním boji. Tento objemný revolver nosil nyní Osunsin. Zastrčil jej do pouzdra na řemeni a šel.

Kůň ohryzával větvičky kleče a jezdec šel. Nikde nebylo známky života. Jen sova ještě v dálce zahoukala a měsíc se snesl až skoro k horám. Zdálo se, že by ho rukou dosáhl, tak byl nízko. Schovával se za ostrými rysy skal a pokukoval po nenadálém chodci. Ještě malou chvíli stoupal hrdinný Osunsin po horském neušlapaném stezíčku a pak se náhle zastavil.

To, co bylo před ním jako kupa oblaků, mohlo být hradiště. Kamení tu bylo na sobě, balvany větší i menší, všechno nespořádané. Za jeden z těchto balvanů se ukryl a díval se.

Dlouho stál vzduch nad horskou propastí netknutý, pak ale jej něco roztálo, jako by bičíkem šlehl. Světýlko…

Světýlko v modré mlze zhaslo. Snad je sfoukl vítr, snad lidský dech uhasil lojový knůtek. Horské valy znovu zešedly.

Klid, nesmírně tísnivý klid tlačil Osunsina do ušních bubínků. Byl tak nepříjemný, že kdyby se aspoň mráček přehnal, kdyby lísteček zašelestil, bylo by veseleji.

Osunsin je u cíle. Má za úkol obhlédnout kamenné hradiště, vyzvědět k němu přístup, možnosti přepadení. Na hradě se nic nehýbe. Kdyby Tatarchan věděl, že jeho přítel mu přišel na pomoc, jak na tento úkol myslel, jak byl k němu odhodlán…

Čas se líně vleče. Je možné, že je ještě noc? Měsíc už zašel nebo se kamsi schoval. Vysoké nebe se potáhlo modrou mázdrou. Chlad prolézá tělem, studený vítr zafukuje.

Myšlenky se honí hlavou. Jedna ho nutí, aby se ozval, aby zavolal nebo aspoň zašeptal: „Ta-tar-chane..

Bude-li otálet, přikvapí ráno a může znovu čekat celý den, nenajdou-li a nezapíchnou-li ho tu basmači.

Osunsin se protahuje, je mu zima, údy jsou ztuhlé. Ohmatává zbraně, na ty se v samotě zvláště spoléhá, kdyby došlo k nejhoršímu. Nikoho nebude šetřit, je odhodlán se třeba bít a přivolat Tatarchana.

Tiché soví zahoukání se ozývá pod samým hradem. Zaniklo bez ozvěny, pak zahoukalo silněji a hlasitěji.

Sova je nočním ptákem, její houkání nikoho neupozorní, je nenápadné, ale přece je to znamení, které Tatarchan zná.

Třikrát ještě zahoukala sova a v kamenném okénku se nikdo neobjevoval. Strašné ticho. Kdyby se už něco dělo!

Znovu zaznělo soví zahoukání. Chvíli bylo ticho a pak se ozvalo liché zaharašení. Osunsin slyšel, že někdo přechází kamennou hradbou. Přitiskl se k zemi. V kamenném okně se objevila hlava. Podívala se do okolí, pohlédla dolů. Zahlédla zvěda pod hradištěm? Aspoň se tím směrem dívala. Je to Tatarchan? Osunsin ho nepoznává. A teď? Co? Slyšel dobře Osunsin? Soví zahoukání, právě takové, jaké volali na pastvinách, když se nechtěli prozradit.

Odpověděl. Krev mu bila do spánků, tepala do hlavy a napětím se až pěsti svíraly. Kdyby oči mohly prohlédnout tmou. Není to nikdo jiný než Tatarchan!

Osunsin se zdvihá a ještě jednou zahouká. Opět táž odpověď. Nyní byl již přesvědčen, že není třeba se dorozumívat v ptačí řeči. Osloví ho: „Tatarchane.“

Chvíli ticho.

„Tatarchane, přišel jsem pro tebe.“

„Osunsine, poznávám tě.“

Proč stojí vězeň nečinně u kamenného okna, bojí se snad stráží? Kdyby věděl, jak je Osunsin odhodlán přivést jej dnes domů, byť měl bojovat s celou četou basmačů! Snad neztratil Tatarchan odvahu, snad bití a vězení nepodlomilo jeho vůli?

„Tatarchane, pojď dolů.“

Kdyby byl Osunsin lépe viděl, poznal by, že po vězňově tváři tekou slzy, ruce se chvějí a oči třeští. Nemůže se rozhodnout, snad uvažuje, obává se stráží?

„Seskoč, neboj se, zachytím té.“

Osunsin se ohlíží. Kdyby byl po ruce kmen nebo silná tyč. Okenní výklenek byl příliš vysoko. Tma, nic nevidí. Jen si vzpomene, že pokaždé, když vyjíždí do hor, má u sedla laso. Na pastvě jím chytá koně. Odbíhá.

Po chvíli se vrací s lasem. Obratně jím švihne a laso se omotá Tatarchanovi kolem nohy.

Tatarchan je rychle odmotá, odběhne, ale hned se vrací a zkouší pevnost lasa, jak je připevnil ke kamennému sloupu.

Než se Osunsin nadál, byl dole. Sjel po hladkém provaze příliš rychle a asi měl popálené ruce. Běží k příteli.

Jen lehce jej obejme a nepromluví ani slova. Běží před Osunsinem a chvílemi se bázlivě otáčí. Osunsin běží za ním. Tatarchan zná dobře tyto stezky a dovede se jimi proplétat. Oba klopýtají přes kamení. Drolí a hrne se po stráni. Hřmot kamení probudí stráž.

Nebyli ani dvě stě kroků od hradu, když uslyšeli ostrý hvizd. Stráž dávala znamení, že hrozí nebezpečí.

Tatarchan znal dobře poplašný signál: Všichni do zbraně! Přidal ještě, lezl po čtyřech a spoléhal se, že po těchto stráních je stráž nedohoní. Sešli schválně z cesty, aby sem s koňmi nemohli. Belhali se přes kamenné moře a zachycovali se rukama. Nohy jim klouzaly, kolena se dřela o kamení. V té chvíli jim bylo všechno jedno. Šlo o život, čím budou dál od hradu, tím lépe se budou krýt a bránit.

Brzy zaslechli koňský dusot. Hlídka už vyjela a žene se za nimi. Pronásledovaní se zastavili a ulehli. Hlídka přejela po spodní cestě, nespatřila je.

„Jsme volni,“ vydychne si Tatarchan a nemůže uvěřit, že se vrátí do osady ke svým koním.

„My jsme volní, ale můj kůň bude zajatcem. Jak se dostaneme domů?“ strachuje se Osunsin.

„Tys tu s koněm?“

„Nechal jsem ho stát pod skálami. Jistě ho najdou a chytnou.“

„Znám cestu, nadejdeme jim. Pojď stále do kopce, jen co přeběhneme tento vršek, chytneme koně a schováme se.“

Chvátali, šplhali se po skále a zase padali. Přece se dostali ke koni dřív než jízdní hlídka.

Bylo však pozdě na útěk. Tatarchan se ohlédl. „Už jsou tu, nechme jim koně, půjdeme pěšky.“

V modrém světle, které se měnilo v denní jas, viděli dva velké stíny. Hlídka byla jen dvoučlenná.

„Je jich málo, odešli všichni se Šajtanem,“ šeptá Tatarchan.

Osunsin strhává pušku. V očích mu náhle zablesklo. Podává ji Tatarchanovi a říká: „Dobře miř, nábojů mám dost. Škoda rány, která netrefí basmače.“

Tatarchan uchopil pušku a v očích mu zahořela zášť. Snad ji políbil, aspoň se tak Osunsinovi zdálo.

Zahřmělo několik ran. Dva jezdci se skáceli s koní. Jeden kůň upadl a zařehtal. Snad si zlomil nohu, protože zůstal ležet. Druhý utíkal po stezníčku.

„Vyhráno, poběžíme,“ řekl Tatarchan a žádná síla by ho nebyla zdržela v tomto prokletém koutě, kde prožil tolik utrpení.

Běželi. Únava byla stále větší, pot se řinul s cela. Po chvíli uviděli koně. Osunsin na něho zavolal. Přiběhl. Sedlo měl nakloněno k levému boku. Jezdec je utáhl řemenem a než se ohlédl, vidí, že přítel chytil prchajícího koně.

„To je celý Tatarchan,“ směje se Osunsin, „chytí koně ze zálohy a odrazí se od země jako míč.“

Rozednilo se. Všichni zlí duchové hor, sovy, netopýři a výři zalezli do skrýší. Ukryli se vlci i medvědi, zmizel měsíc. Vybledl a roztál na obloze.

Zase byl klidný, střízlivý den, takový, jakých Tatarchan prožil tisíce na pastvinách.

Jde nyní ke svým. Je to možné, nezdá se mu to? Jak tomu může uvěřit… Chtělo by se mu tolik povídat o tom, jak ho bili, týrali…

Po strmé cestičce se ubírají dva jezdci, jsou již v bezpečí. Basmači za nimi již nepojedou. Na hradišti zůstalo jen několik starých mužů.

Skály mizí v zádech a před nimi je již les. Krásný zelený jalovcový les s javory i ořešáky. Nad hlavou zní ranní píseň drozda.

Tatarchan se vrací do svého světa. „Osunsine, vždycky jsem na tebe spoléhal. Poslední dvě noci se mi o tobě zdálo. Přijel jsi pro mne na koni, brána se ti otevřela a odjeli jsme.“

„Tak snadné to nebylo, ale přece to bylo lehké. Díky tomu, že Šajtan odjel, a že jsme se to včas dověděli.“

Nyní zase vyprávěl Osunsin o Tádžikovi, jak byl basmači zraněn, jak ho mrzelo, že Tatarchan je stále v zajetí.

„Má málo statečných lidí kolem sebe,“ řekne Tatarchan. „Kazik je bázlivec, Amanba je výskal. Všichni jsme pastevci, ale každý je jiný, i když jsme vyrostli pod jedním nebem.“

„I mne to mrzelo. Dlouho jsme tě nechali ve vězení, ale věř, nebylo nám to jedno. Ne všichni naši lidé jsou s to bít se v boji.“

„Osunsine, nikdy ti to nezapomenu,“ naklání se k němu Tatarchan.

„Co bys mluvil, to byla moje povinnost. Jsem rád, že se mi to podařilo. V osadě budou koukat, to bude příběh k neuvěření.“

„Ani já tomu nemohu uvěřit,“ vydýchne těžce Tatarchan. Teprve nyní se na něho podívá Osunsin. Vidí velkou, zahojenou tržnou ránu na čele.

Projedou lesy. Koně klušou a cesta rychle ubíhá. Netrvá dlouho a jsou na pokraji pastvin.

Ten pohled, který se objevil v Tatarchanových očích, vyvolal slzy. Domov. letní domov pastevců z Černé. Stádo koní se pase,

ovečky se šutelí za berany, psi štěkají a pobíhají kolem a tam dole stojí ženy a pohlížejí k horám. Snad vidí dva jezdce. Jedou sem?

Ne, Tatarchan volá na své koně. Hřebci k němu pádí. Poznali svého pána po hlase. Už běží celé stádo, jeho nejmilejší. Koně, koníčci, váš dobrý hlídač Tatarchan je zase u vás…

SUN LOVÍ

S letními žáry přihnala se do země Tádžiků i revoluce. Vojska dělníků a rolníků hnala před sebou hordy Álím-chána. Utíkal Ibráhím-bek i chán, Enver-paša, turecký dobrodruh, jehož nastrčili Angličané. Rudá dělnická armáda rostla den za dnem. Přistupovala k ní chudina z měst, rolníci a pastevci z vesnic.

Do jejích řad vešli i Tádžikové. Z letního tábora odjel Amanba i Osunsin, který po osvobození Tatarchana neměl doma stání. Před očima viděl tvrziště loupeživých basmačů a měl na ně spadeno. Vojna mu dala příležitost.

Basmači byli nepřáteli revoluce. Rychlý posel Osunsin vyjížděl na daleké obhlídky. Šla rota za rotou, prapor za praporem, země je vítala, prostý lid jásal radostí, že i sem zasvitly paprsky Velké říjnové revoluce.

Osunsin vyhledal Atajeva. Našel ho snadno. Všichni ho znali už při dobývání Buchary. S Arifem se nesešel. Byl poslán do hor, kde čištění kraje od nepřátel bylo obtížnější.

Když zajel při jedné posílce do Černé, vyřizoval staříkovi, že se bohdá oba vrátí z vojny, syn i vnuk, ale napřed aby přijal v péči Arifovu nevěstu Róziji.

Letní osada žila nyní v klidu. Basmači se už neobjevili. Nikdo na ně ani nemyslel, jen Tatarchan si časem zavzpomínal na kruté doby hladu i ran, ale všechno se mu to zdálo, jako by to bylo dávno.

Nové a nové zprávy přicházely. Přinášeli je osamělí jezdci, vyprávěli, jak ženou šlechtice a bohaté statkáře, všichni že utíkají dolů do Afghánistánu, tam že je jejich skrýše.

Rózija přijela na koni ještě s dvěma družkami, které ji sem doprovodily. Děd Abdusalim ji s radostí přijal. Pomáhala ženám při práci s mlékem a nejraději se starala o děti. Hrála si s nimi, učila se od nich dětským hrám a písním a sama je učila číst nebo jim vyprávěla arabské pohádky. Stařík Abdusalim přivezl do letní osady noviny. Byly to první tištěné noviny, které Karajci četli anebo si je dali číst. Rózija jim několikráte musela předčítat pozdrav Kalinina, který navštívil mladou sovětskou republiku Tádžikistán a pozdravil ji jako zemi u bran Indie.

Začal nový a lepší život. Zdálo se, že je už vše v pořádku, ale nebylo. Karajci pod Černou horou zažili ještě mnohé svízele. Otužilí pastýři, lovci, jezdci na koních, lidé, kteří spali přírodě v náručí, si nestěžovali.

Letní žáry přešly a suchý podzim nedovoloval, aby sháněli stáda ovcí a koní z hor. Trávy tu bylo dost a zelené, šťavnaté. Stáda rostla a přibývala, ale kupci již nejezdili. Stát sám odkupoval přebytečné ovce a koně, vykupoval vlnu a dobře ji platil.

Ovce se staly novým zdrojem příjmů, a přece si jich Džoldaš nehleděl. Běhal se svým Sunem po stepi, učil ho přinášet i poslouchal a šlo mu to dost těžce.

Osada žila v pilné práci a starý Džoldaš byl nahrazen mladým, který hlídal koně, pomáhal i s posílkami. Z jedné přinesl neblahou zvěst, že Amanba padl. V dědině ho vzpomínali. Byl to dobrý druh z hor, v osadě téměř vyrostl, zvykl si a rád si zazpíval a zavýskal. Zahynul prý v jedné z potyček s básni a či.

Nyní mohl starý Džoldaš žít jen svým sokolům, orlu Sunovi a touze, že ještě jednou vyleze na vysoké skály, vybere mladé orly. Byla to opravdu už jen touha. Džoldaš vyhlížel poletující dvojice orlů, díval se, odkud s východem slunce vyletují, kam večer zapadají.

Úmysl byl dobrý, naděje tu taky byla. Orli poletovali nad černou právě tak hojně jako dříve. Jen síla chyběla a do jara bylo ještě daleko.

Horská úbočí viděla toho podzimu Džoldaše denně o páté. Sun vysedával s čepičkou na hlavě na kruhovém nástavci sedla, klekotal, zlobil se na svého pána a čekal na chvíli, kdy mu pán sejme čepičku, ukáže zaječí kůži, aby se po ní vrhl.

Sun do ní zaťal pařáty, zasekl do ní zobák a s pokřikem mladého orla ji přinesl pánovi. Byl to již značný pokrok. Dnes již nepotřeboval provaz ani orel, ani pán. Důvěřovali si. Získat si orlí důvěru, to je poloviční výhra. Proto mohla být zaječí kůže brzo vystřídána kůží liščí. Pán se rozjel s koněm a třebaže kůže unikala před orlím zobákem, Sun ji přece lapl, vynesl ji vzhůru a teprve na pánovo volání sletěl k sedlu a předal mu snadnou kořist, ale drápy z ní nemohl vytáhnout. Křičel a zlobil se, roztrhal raději liščí kožišinu.

Pán se nerozplýval pochvalou jako jindy, kdy pobrukoval, že Sun je hodný, když mu přinese kořist až před nos. Dnes nebyl hodný, pán loupal očima, křičel a pánova ruka nehmátla pro pochoutku do vaku na zádech.

Jen čepička přiletěla na oči a bylo po legraci. Sun seděl jako přibitý a zlobil se. Pán také. Trvalo to někdy kolik hodin, než se li dva vy vzdorovali. Pak se zase usmířili. Sun byl hodnější a poslouchal. Kůži netrhal, přinesl pánovi i vrabce, kterého lapil s takovou radostí, jako kdyby ulovil srnce.

Za odevzdaného vrabce dostal kus masa, snědl je i s chrupavkami. Z očí mu žehl plamen odvahy a znovu čekal, kdy ho pán pošle.

Pán k němu měl dlouhou řeč a čepička byla pořád na očích. Sun té řeči nerozuměl, ale tolik přece věděl, že se pán zlobí. Zlobil se na orla, už druhou kožišinu mu toho dne roztrhal, a to nebylo od Suna hezké ani slušné. Proto mu pán vykládal, že orel, který trhá, nestojí za babku. Lovčí orel nikdy nesmí trhat a Sun měl toho dne dost velké trampoty se svým pánem. Dvacetkrát musel letět pro páchnoucí zaječí kůži a právě tolikrát ji musel přinést. Práce měl tedy dost, ale hladu ještě víc.

Proto se velmi zaradoval, když mu náhle pán odkryl čepičku a ukázal mu krahujce. Byl sice daleko, tetelil se tam někde nad kravinami a pozoroval asi myš. Byl to hon. Sun za ním a krahujec před ním. Vzdálenost mezi nimi se krátila. Dva dravci, dva výborní letci zápasili. Krahujec se snažil získat čas pod mety a nelze popírat, že je dovedl. Válel se ve vzduchu a Sun měl co dělat, aby překonal všechny krahujcovy vývrtky a přemety, úniky a podlety, a přece ho chytil.

Uchvátil ho takovou silou, že krahujec v jeho drápech svěsil rázem hlavu a Sun tehdy prvně vítězně zaskřehotal. Sun měl radost, pán taky, ale horší bylo, když měl přiletět a odevzdal mrtvého krahujce. To si Sun dlouho rozmýšlel a možná, kdyby nebylo pánova vydatného hvízdání, kdoví, jak by to bylo dopadlo.

Podzim přinášel z hor deště a větry, ale skřivani ještě zpívali. Tráva znovu zazelenala, ale byla již nízká. Ovečky ji přesto vypásly, koně vyhryzali i tvrdou ostřici a sítiny na močálech.

Obyvatelé stepi se znovu probudili z letního spánku. Vylezli syslové a myši z děr, křečkové se ještě před deštivou zimou zásobili obilkami a semeny, ještěrky projížděly mezi kameny a tu a tam se vyhřívala svinutá zmije.

Tehdy vyjížděl Džoldaš daleko na pastviny, cvičil orla a vyhlížel divoké skalní dvojice nad horami.

Kdykoliv dával Sunovi na hlavu čepičku, vždycky se orel vzpíral. Sun nemiloval tmu, chtěl vidět. Umělé lidské vězení neuznával, a to orlaře mrzelo.

Džoldaš upouštěl již od cvičení s kůžemi a poskytoval orlovi skutečnou kořist. „Sune,“ řekl mu zcela vážně, „nebudu tě dlouho věznil. Jsi orel a každý orel rád loví. Podívej se, vidíš toho sysla tamhle pod drnem, jak vystrkuje vousy z díry? Skoč a přines! “

A zase ho nadhodil a orel se rozmáchl, nabral křídly vzduch. Orlí peří se trochu naježilo. Rozčilení a chtivost zabíjet všechno, co je v dosahu jeho dlouhých letek, vjelo mu do očí, drápů i zobáku. Hlava se mírně přikrčila, oči zajiskřily, drápy se roztáhly. Hop! a už držel sysla.

„Sune, přines… Sune, slyšíš?“ Ostré hvízdnutí donutilo Suna k návratu.

Když už usedá na kruh u sedla, zatřepe sebou polomrtvý sysel. Sun ho klovne a vzletí s ním do výše.

Pán volá, křičí, mává rukama. Sun by byl nejraději zamířil někam na skálu a tam tučného sysla snědl. Ale když se pán zlobí a hvízdá, vyrazí ze sebe lovecký pokřik a vrací se k pánovi.

„Hodný Sun. hodný orlíček,“ chválí ho pán, chce mu vzít kořist. Orlí drápy jsou však pevné, jsou zaťaty do syslího těla a nehodlají povolit.

„Já vím, ty máš radost z úlovku. Počkej, dostaneš,“ podává mu maso. „Nu, vezmi si, jsi hodný,“ rovná mu peříčka na krku. Sun jedním hltem polyká sousto, zapomíná na kořist. Málo však chybělo, a byl by do ní znovu zaťal zobák. Vtom sletěla na jeho hlavu čepička. Z rozvášněného lovce se stal krotký vězeň. Zapomíná na to, co uchvátil pařáty.

První zkouška dopadla dobře. Pán se raduje, dívá se na schlíplého orla. Ochočování se zvolna daří. Koník pohazuje hlavou a poklusává.

Orel stojí jako socha, nelíbí se mu to sice, ale zvyká si přijímat pochvalu za dobře provedenou práci.

Lov na sysly se denně opakuje a Sun koná svůj lovecký zákrok dopodrobna tak, jak se mu naučil. Přináší kořist, odevzdává ji pánovi, dostává odměnu a čepičku na hlavu.

Zdálo se, že je vyhráno. Lov na sysly, myši a křečky končil pánovým úspěchem. Zato lov na pernatce nebyl provázen tímto zdarem. Sun to dokázal hned při prvém honu za chocholoušem. Honil ho při zemi i ve výšce, až ho uštval. Vysílený chocholoušek vletěl do křoví. Orel po něm sekl zobákem, vytáhl ho a uchvátil pařáty.

V té chvíli zapomněl na pána. Vítězné zaskřehotání a pohled do výšky… Nedaleko byla skála. Zvala orla k odpočinku. Na podobné výstupy rádi zaletují divocí orli. Co se zvrátilo v Sunovi, že zapomněl na drezúru a zamířil ke skále, kde v bezpečí hodoval?

Co záleželo lehkomyslnému orlíkovi na tom, že někdo dole hvízdá, křičí, volá, vyskakuje? Nic neúčinkovalo. Citové sepětí s člověkem jako by se náhle přetrhlo. Vrozený dravčí instinkt zvítězil nad dlouhou krotitelskou drezúrou.

Přiběhl na pomoc Tádžik. Poradil, jak Suna připoutat, přivábit. Pán musel rychle ujíždět k místu, kde orel hodoval.

Sun se vrátil, ale bez kořisti, snědl ji. Usedl na své dřevěné křeslo a típal se v peří. Dostal vězení a jeli dál.

Při dalším vyslání, když Sun srazil poštolku, vyjížděl Džoldaš prudce k místu, kde ji srazil k zemi. Hodil orlovi připravené maso a odňal mu kořist. Sun ho přitom poškrábal, ale kořist pustil.

Tak vyzrál pán na orla divocha, který chtěl lovit pro sebe.

Nikdo nevěděl proč a jak se stalo, že Sun od nějaké doby nesrážci letícího ptáka k zemi, ale chytal ho v letu. Byl stále obratnějším a hbitějším letcem, mohl si to dovolil. A zase sebral vránu, lapl ji v letu, i když křičela a klovala, a pádil s ní na skálu.

„Přírodu nepřemoudříš,“ říká východní přísloví. Nepřemoudřil ji ani Džoldaš. Stalo se mu, co nečekal, čeho se ani nenadál.

Hvízdal na orla píšťalkou, naznačoval krátkými tóny, že má orel přiletěl a usednout na kruh. Sun nechtěl rozumět signalizaci ostrých tónů píšťalky. Dělal, jako kdyby nic podobného nebylo v pravidlech orlího výcviku. Pochutnával si na vráně dál. Ale když se ozvaly ostře pronikavé tóny pod skalou, sebral zbytek vrány a sletěl na pánovo rameno.

Pán ho chválil, podal mu kousek ovčích jater a hned za nimi čepičku. Zkusil to s ním ještě několikrát a orel si zvolna zvykal na hvízdání. Tahle nová a mezi orlaři nezvyklá metoda se celkem Džoldašovi podařila. Vyprávěl o ní Tádžikovi a ten, starý a zkušený orlař, mu řekl: „Kolik cvičných orlů, tolik cvičných metod. Na každého orla platí něco jiného. Je dobře, že tvůj Sun na pískání zabral, že poslechne. Vypravoval mi kdosi, že pod Almou-Atou a ve Fertjhánu cvičí orly na trubku. Nedivím se tomu, staří Kirgizové prý orlům zpívali,“ směje se Tádžik této báchorce.

Sun si zvykl na hvízdání, pán na ulovenou kořist. Oba byli spokojeni. Orel krotí a jistě by si byl zvykl na svého pána i na pohodlí, které mu poskytoval, kdyby byla nepřišla zima. s ní deště, plískanice a konec pastvy.

Sokoláři sháněli z hor ovce, koně přihnali do zimních salaší. Osada přezimovala. Dědina Černá přespala zimu, ženy ji propovídaly, muži se té zimy učili číst a psát. Doháněli tak zpoždění z doby chánů.

Sovětská vláda potřebovala lidi znalé písma, dobré hospodáře, kteří by vypěstovali víc ovčí vlny, masa a dobrých jezdeckých koní.

Arif v té době se podíval na děda jen skokem. Pohovořil s Róziji a pochválil ji, když viděl, jak učí karajské děti číst, i když sama nebyla učitelkou a neznala tádžický pravopis.

Zima byla toho roku krátká a utekla, dříve než se nadáli. Džoldaš neodpočíval s orlem ani za déšťů. Vyjížděl do blízkého okolí a lovecká vášeň ho hnala blíž k horám. Orlí hnízda byla jeho vytouženým snem. Kdyby aspoň naposled mu dovolil velký bůh hor, aby mohl vyšplhat na nebetyčné skály a…

Všichni v osadě znali nekonečně se opakující Džoldašovo přání. Do očí mu přikyvovali, avšak po straně si sem tam někdo pomyslel cosi o dědkovi, který by měl zvolna chodit po rovině.

Ne, Džoldaš nebyl ještě tak stár, aby se na hory neodvážil. Jeho Sun krotí a tloustl. Pán si příliš rozmařile vykupoval ptákovo

přátelství. Čtyři koně za orla… Což to nebylo dost lákavé? Co na tom záleželo, že padlo za zimu několik ovcí?

Proč by Sun nebyl s pánem spokojen? Proč by od něho odlétal, když si zvykl na tučné krmítko a pohodlí.

Stáda se už veselila na pastvě, mladé ovečky bečely a běhaly za matkami, berani se zahnutými rohy vodili stáda. Už je nehlídal Amanba, ba ani Kazik ne, mladí přebírali z rukou starších práci i vládu nad kočovným hospodářstvím. Jen Tatarchan zůstal u svých koní. Měl tu několik pěkných hnědých i plavých hříbat a měl z nich radost.

Ještě větší radost mu působili mládkové, když začali cvičit seskoky s koně, padání k zemi, výskoky do sedla, zalehnutí koně při prvém výstřelu. Jezdecká škola se rozšířila o několik nejmladších a možno říci nejlepších jezdců.

Na letní pastvinu přijížděli pastevečtí odborníci, chovatelé ovcí, přiváželi nové chovy ovcí karakulských.

Tohle všechno Džoldaše už nezajímalo. Lov se mu dařil a Džoldaš žil svým zcela zvláštním životem. Orli, výšky, skály.

Mladí kolem Džoldaše chodili a nebrali ho na vědomí. Považovali ho za přežitek. Co jim mohl Džoldaš poradit s karakulskými ovcemi, s koni, s pastvou? Jen Tádžik se ho zastával. Orlařství bylo i v něm hluboko uloženo, volný pastevecký život s lovem, jaký byl za jeho mládí, nemůže být zcela zatlačen hopodářskými starostmi. A tak nechali Džoldaše s jeho Sunem. Vídali ho odcházet s orlem na ruce, usedat na koně a odjíždět daleko do stepi. Z jeho úst slyšeli tiché pobrukování: „Hodný orlík, hodný Sun, dobře vykonal rozkaz.“

Džoldašův Sun nebyl bez zajímavosti. Byl to jiný orel než Čing. I když zkrotí, zesílil a stal se důvěrným přítelem svého pána, přece v něm dřímala divočina. Džoldaš to o něm věděl. Posílal ho na koroptve, na křečky. Všechno se orlovi dařilo, jen s liškou neměl štěstí. Jeho pařáty byly příliš slabé, aby mohly obejmout hlavu a tělo tak silné šelmy a udržet ji do pánova příchodu. V tom se Čingovi nevyrovnal.

Stalo se jednou, že Sunovi utekla liška. Vklouzla do doupěte a Sun se marně zlobil, chrlil podrážděné orlí skřeky.

„Počkej, Sune, až ti narostou silnější pařáty, až tvé tělo zesílí a vypeří se tvrdými brky, potom budeš loupit, nikdo se ti nevyrovná. Máš před sebou dlouhý život. Skalní orli žijí sto let, či je to smyšlenka? Kdoví? Ale život orlů je dlouhý, i ty budeš žít dlouho, jistě mě přežiješ, i Činga přežiješ a přemůžeš. Lidé budou říkat, podívejte se, letí Sun, Džoldašův Sun, nejsilnější orel pod Černou.“

Bylo ujednáno, že lišky a vlky bude lovit jen Čing, Suna budou posílat za drobnou zvěří a ptactvem…

Když jednou jel Džoldaš se Sunem, vyplašili lišku. Sun ji nepronásledoval. Liška zaběhla do houštiny a odtud pozorovala jezdce. Džoldaš si jí nevšímal. Poslal Suna za poštolkou. Sun ji nechytil. Mladá poštolka prořezávala vzduch ostrými křídly a vyhýbala se orlovi tak dovedně, že to bylo lovci až k smíchu. Jen několik hbitých pohybů a obratů - a zmizela.

Sun se vrátil s nepořízenou. Z očí mu sršela zlost, zobák pootevřený, běda, kdo se mu přiblíží.

Byl to rezavý lišák, který mu překřížil cestu. Když spatřil letící plachtu, schoval se pod keř. Sedl si a dlouhým čenichem kroutil po velkém ptáku.

Mohl se mu Sun vyhnout, nebrat ho na vědomí, dělat, že ho nevidí? Ne, orli se nepřetvařují. V jejich přírodních zákonech je psáno, že musí lovit, bít se a vítězit.

Sun zasoptil, přikrčil hlavu a jeho oči. Ne, to už nebyly ptačí oči, šlehaly z nich blesky. Co bylo platné, že pán napomínal orla hvízdáním, že mu dával pokyn, aby se vyhnul lišákovi. Peří na krku bylo zježeno zlostí, drápy se otvíraly a svíraly.

A rezavý lišák protivně provokoval, vrtěl se pod keřem, vystrkoval čenich a snad se orlovi vysmíval. Jaký by to byl orel, aby neměl odvahu k boji, hrdost nepřemožitelného rváče.

Prudkým letem udeřil na lišáka. Sekl po něm pařáty, ale přepočítal se. Větev lísky chránila lišáka. Útok se nezdařil, ale rezavý lupič se polekal. Vyskočil a chtěl se spasit útěkem.

Sun mu jeho zbabělý běh zamezil. Zasekl se mu pařáty do rezavého kožichu. Lišák se otočil a zavyl. Pronikavá bolest mu projela tělem. Sekl ostrými zuby po ptáku a už létala peříčka po trávě.

Sun zůstal chvíli trčet v kolmé poloze, ale hned se převrátil a použil druhé zbraně, ostrého trhavého zobáku. Zasadil lišákovi takovou ránu do hlavy, že se lišák zatočil a upadl. Jen chvilku trvalo omámení, a vtom skok a lišák zmizel v křoví.

Už tu byl pán s koněm. Hrozil Sunovi, zlobil se: „Vidíš, co z toho máš? Proč lovíš, když jsem tě neposlal? Rezavec ti mohl ukousnout nohu. Máš teď o několik peříček méně, bude ti to vadit při letu. Ne, Sune, tohle mi nedělej, neposlušnost se nevyplácí. Nikdy nesmíš lovit na vlastní vrub.“

Toho dne se vraceli dříve než jindy. Oba byli mrzuti, orel i pán. Cestou potkali Tádžika. Povídali si o lišákovi a nepodařeném orlím útoku. Tádžik jen přisvědčoval. Dovedl si představit boj mladého orla se starým chytrým lišákem.

„Dobře,“ pokýval hlavou a chytré oči se rozevřely, pravice podrbala řídký vous na bradě. „Lišák už nám dlouho řádí mezi slepicemi, pohovoříme si s ním, pošlu za ním Činga.“

Druhý den, sotva se slunce vyhouplo nad hory a rosné perličky se ještě leskly na květech bílého hvozdíku, byl Tádžik s Čingem na lovu. Toho dne chtěl Tádžik opatřit lizy pro ovce solí, ale ovce musí počkat, lišák by nepočkal.

Vyjeli zase tak jako jindy. Jakšíat pohazoval hlavou a mouchy mu byly protivné. Pán seděl zamyšlený, orel seděl na kruhu jako vytesaná socha. Každý lovec je myslivcem, lov musí být promyšlen. Kdyby chtěl lovit jen puškou, oč by to bylo lehčí. Spatřil by lišáka, pustil by za ním olovo a byl by konec lovu.

Leč to sokolář neudělá. Jeho lov je delší, namáhavější, ale zajímavější, srdce i nervy se při něm napínají, mozek musí pracovat.

Vlk je lstivý, ale mnohem prostší než liška-kmotra, která se uschová, použije lsti a vysměje se. Na Tádžika však nevyzraje.

Nespatřil ji na místě, které mu Džoldaš udal. Zalezla, ukryla se. Nač by také čekala, jistě ji bolela hlava od rány, kterou dostala.

„Čingu, musíš hledat. Leť, podívej se všude,“ rozmlouvá s orlem pán a starý orel vyletuje. V teplém vzduchu je mu příjemně. Proletí se nejdříve vzhůru, ochutná vzdušné proudy, vyzkouší je. V každé vzduchové vrstvě bývá jiný proud, orel je zná. Jak je to podivné. jeden táhne od země a je teplý, druhý letí rovně s povrchem země, ale proudy, které se pohybují shora dolů, k zemi, jsou od hor, nesou proudy čerstvého a svěžího vzduchu. Ty má Čing nejraději. Dobře se mu v nich dýchá, snadno jimi proletí. Vybere si je vždycky, když se vrhá střemhlav.

Tádžik se dívá za orlem. Líbí se mu, jak jeho Čing vychutnává vzdušné proudy, jak se mu některý nelíbí, vznese se výš a tam chvíli postojí. Nechá si vysušit peří pod křídly, stojí skoro kolmo a pak se snese níž, vane tu jemný proud teplého vzduchu. Nestrhuje orla, snadno mu odolá: Odtud je dobře vidět k zemi. Nejsou tu vodní páry, mlha zůstala někde nad horami. Orel chce dobře vidět. Jeho oči jsou lepší nad všechny lidské dalekohledy, Čing vidí mravenečka na písečku, jak táhne muší hlavičku, myšku, čmelouhající se v trávě.

Jen lišáka nevidí. Zalezl do brlohu a nevystrčil ani kníry. Čing vyletí výš, chce získat široký rozhled, dívat se po kraji. Nízké přízemní obzory nemiluje. Nemá je rád, nic mu neřeknou.

A zase tu pláchli. Stojí na jednom místě, křídla nastavená větrům. Nebe je modré i hory jsou modré, dole zelený koberec trávy, hustě obrostlé křoviny, stromy a tam malý jezdec s koněm, který z těch výšek není větší než pes. Jak je to všechno směšné.

Co může mluvit o kráse člověk, přilepený k zemi, když orel má tak široké rozhledy?

Dvoumetrové rozpětí křídel se opírá o vzdušný proud, který nadlehčuje, pohupuje nepatrně orlím tělem. Plachtař na chvíli ustrnul, ale to byl jen mžik a už zakroužil.

Orlí zakroužení něco znamená, je to nepokoj, netrpělivé očekávání. Čing je nesvůj, něco ho vzrušilo. Co je to? Natahuje zobák, ne, pánovi se to nelíbí. Co to ten Čing sleduje?

Tádžik se rozhlíží, vyjede na kopec a už vidí. Přijíždí sem Džoldaš s koněm. Sun mu sedí na sedle. Proč sem jede? Což mu neříkal Tádžik, že lišáka vypátrá, že se po něm s Čingem podívá?

Co to jen Džoldaše napadlo, což neví, jak se orli nemají rádi?

Čing už spatřil Suna, jak sedí s čepičkou na hlavě před pánem. Pán nepán, všechno bylo v té chvíli Čingovi jedno. Starý orlí zákon říkal: - Nebudeš lovit v cizím revíru. Tento lovecký revír patří mně, velkému Čingovi. Pamatuj si to, padouchu!

A už padal jako kámen na Suna. Narazil na něho a Sun se skácel s koně. Klidná Džoldašova hnědka se polekala a splašila se. Džoldaš se vyklonil ze sedla, zakymácel sebou a padal k zemi.

Tádžik v té chvíli strnul. Seděl vsedle zmatený a nevěděl, jak by tomuto neštěstí zabránil. Džoldašova hnědka ještě kluše a utíká od svého pána, který se válí v trávě a drží si hlavu. Orli se perou na zemi. Sunovi spadla čepička s hlavy. Hopkuje a kolébavým přízemním krokem se váhavě vznáší, ale pokaždé dostane ránu. čing ho tluče křídly a zasazuje mu prudké klofance do hlavy.

Staří orlaři žasnou. Ještě nikdy nezažili hrůzu orlího zápasu, jaký se odehrál zde. Proč Sun neuletí, jako to učinil nejednou, když prchal před silnějším orlem? Proč se staví proti Čingovi, který má lví sílu a tygří úskočnost?

Dvě obrovská těla se už vznesla do vzduchu. Dobře udělal Sun, že se odlepil od země. Není přece vrána, aby se dal ubít v trávě. V té chvíli se už odehrává ve vzduchu strašlivý obraz orlího zápasu. Dvě těla na sebe narážejí, bijí se. Křik, škohrtání, zlost, útoky, rány zobáky, sekání pařáty…

Sun si počíná dobře. Není to plachý zbabělec, který by opustil pole, ne, pán by na něho mohl být hrdý, kdyby se o něj nebál.

V boji ptačí dvojice vítězí vždy síla i obratnost, úder i obchvat silnějšího, hbitějšího. Nebylo pochyby, že zápas může skončit smrtí slabšího Suna.

I Čing může utrpět vážná zranění. Je třeba orly přivolat, rozehnat. Jak oddělíš od sebe dvě zlostí načechrané koule vysoko ve vzduchu? Sun ještě povyletuje, Džoldaš tomu rozumí, výška je výhodná, lépe napadne nepřítele. Orlí souboj se stále od orlařů vzdaluje. Uslyší Sun pískání svého pána, který už znovu sedí na koni, pohazuje rukama, volá, křičí, pláče.

I Tádžik přivírá při každém Čingově útoku oči. Ne, nechce to vidět. Jak by se mohl dívat na těžce zraněného Suna, až se bude řítit k zemi? Co mu řekne Džoldaš, když tak dlouho cvičil a živil orla, jel pro něj až daleko do hor.

Džoldaš klade prsty do úst a ostré zahvízdnutí letí do oblak. Sun sletěl k pánovi.

Čing padal za ním, ale tady u země se setkává s odporem sokoláře, který rychle strhuje pušku a míří na orla. Džoldašovi je všecko lhostejné, má být zabit Sun nebo Čing?

V té chvíli je tu Tádžik. Jeho obličej je zrudlý, nabíhá krví a v poslední chvíli strhuje Džoldašovi pušku se slovy: „Snad bys..

Džoldaš přichází k sobě. Přehazuje pušku přes záda a chytá do rukou Suna, jako by ho chtěl lapit, držet a bránit. I Sun je rád, že je u svého pána. Tady je v bezpečí. Srdce mu prudce bije. Zápas byl nad jeho síly.

Tádžik se zlobí na Činga, hrozí mu, poroučí mu, aby sletěl. Snad se Čing zastyděl, pokud se to může říci o ptácích. Slyšel káravý hlas pána.

Sletěl a usedl na dřevěný kruh. Byl udýchaný, porvaný, peří neurovnané, pocuchané.

„Blázne,“ vzkřikne ještě podrážděný pán a nasazuje orlovi čepičku na hlavu.

Džoldaš objímá Suna levicí, jako by ho ještě chtěl bránit, ale Čing je zase krotkým orlem.

Sokoláři by si chtěli něco říci. Tádžik by se chtěl omluvit, ale proč jezdil Džoldaš do cesty Čingovi?

Džoldaš ještě cosi podrážděně vykřikuje, ale obrací již koně k domovu. Co kdyby se ještě něco stalo? Hladí podrápaného orlíka, ohledává jeho tržné rány. V křídlech mu chybělo několik per.

Řekne se několik per, a jak mu budou chybět, až bude nastavovat křídla větrům. Vzduch bude fičet průlinami a kde bude síla rozmáchnutí?

Srážka učinila ze Suna na delší dobu leteckého invalidu. Džoldaš soptil hněvem, ale bylo již pozdě říkat: „Střež se Činga, je to tvůj nepřítel! “

ČING ZÁPASÍ S RYSEM

Když se Kazik prospal, bylo již slunce vysoko nad hlavou. Promnul si oči a divil se, jak mohl usnout, když pásl ovce u lesa, kde bylo větší nebezpečí než jinde. Mohl přijít vlk a vzít si ovci. Medvěd a rys by také nepohrdli a což. orel, orlosup, ti by si neodnesli jehňátko pro mladě?

Kazik ještě nevypočítal všechny nepřátele ovčího stáda. A což teprve Šajtan. Delší dobu o něm nic neslyšel. Pro Kazika to znamenalo, že zmizel ze světa. I když byli basmači poraženi, žily jejich hloučky roztroušeny v horách. Basmači byli opatrnější a nepodnikali přímé útoky.

Šajtan tak pořád naháněl Kazikovi hrůzu. Čekal dnes, že sem přijde Tádžik. Zmiňoval se mu o plánech pastevního hospodářství. Tádžik má teď hlavu plnou novot. Byl kdesi na školení a tam mu napovídali, jak se mají i pastviny pěstovat, kde pást ovce, kde koně. Kazikovi se to nelíbí. Kdo povídal jejich dědům, kde mají pást, a jaké měli ovce a koně? Pro nejlepší klusáky si vždycky jezdili kupci sem dolů ke Karajcům. A vůbec, kdopak by pěstoval trávu? Rostla sama a narostlo jí dost, jen když přišly deště.

Pěstovat více ovcí, dodávat více vlny… To je taky takové. Když se rok vydaří, je dost ovcí, někdy málo, pojdou, chytí je motolice a co proti ní? Tyhle černé ovce se Kazikovi taky nelíbí. Ovce má být bílá jako sníh, pak je to ovce. Takhle nikdy neví, jestli pase ovce nebo kozy. Černohlavá ovce. Pořád aby je počítal, vážil a střehl.

Kazik se dívá po ovcích a první počítá černohlavé. Kolik je černých hlav, osm, deset, dvanáct? Ne, není jich dvanáct, jen jedenáct a ještě jednou jich napočítá jedenáct. Až ho zimnice otřásla. Kam se poděla jedna černohlavá? Byla to chovná plemenice, zapsaná v knize, nesmí se ztratit.

Kazik se otáčí, hledá, ovce nikde. Projde okrajní listnatý les. Mohla se sem zaběhnout? Ovce nejde od mladých. Berani se pasou, nic neporušilo klid stáda. Zpropadený spánek, zlobí se sám na sebe. Celou noc hlídá a k ránu přijde dřímota. Oči se klíží, usneš vstoje. Kdo mu ukradl ovci?

Kazik se rozhlíží. Orli nad horami ještě krouží, stíny jsou dlouhé a rosa ještě nesešla. Drozdi ve větvích zpívají, v travinách se ozývá křepelka. Skřivani se vznášejí šroubovicemi k modrému nebi a jásají.

Třikrát přešel Kazik okraj lesa, ovce nikde. Třeští mu z toho hlava. Kdyby se ztratila bílá, bylo by to škoda, ale nikdo by nic neřekl. Ale černohlavá? Bude hradil škodu. Hlídej je a jsi celou noc sám. Kdo tě vystřídá?

Ovce s černou hlavou mu nešla z hlavy. Kam se mohla podíl, kdo ji mohl uloupit? Na pastvinu nikdo nepřijde. To už není jako dříve. Přišli sem mladí, smáli se, zpívali, vyváděli, žertovali. Dnes? Každý má svou práci a celý den ho ani nevidíš. Na pastvinách nechají jediného hlídače. Dělej si tu co chceš, jsi odpovědný za stádo. Nejez, nespi, jen hlídej. Kazik aby tu zmorousovatěl. Po celé dni neslyší lidskou řeč, jen ovčí bečení. Pomalu by zapomněl mluvit.

Ale konec uvažování, musí pro Tádžika.

Kazik ujíždí k stanům. Tádžik se právě vrátil a vypravuje o Kirovově kolchoze, jak tam hospodaří, jaké přivezli stroje, trávu sekají, suší a ještě seno samy vyfukují do stohů. Jakmile mu Kazik ohlásil ztrátu karakulské ovce, byl konec řečí.

„Tys zaspal, přiznej se,“ mračí se Tádžik. „Kdybych tam dal malé dítě, lépe by to ohlídalo.“

Kazik už neposlouchá výčitky. Sedá na koně. Ženy se shlukují, každá novina je jim dobrá, aby rozvinuly dohady a řeči. Vyptávají se, křičí a Kazikovi je už všechno protivné. Zná přece ženské ze stanů, smějí se mu, že se bál Sajtana a že slyší trávu růst, samé výsměšky a podceňování a teď ještě karakulská ovce. Aby se už v osadě ani neukazoval.

Tryskem přijel k stádu. Karakulských bylo pořád jedenáct. Který zloděj se mu sem v noci vplížil? Zabil by ho klackem, kdyby mohl, takový má vztek. Kdyby byl Kazik tušil, že zloděj není daleko, že se na něho dívá z větve ořešáku! Kazik jej nemohl vidět, když se tak dobře krčil do větví. Už nehodoval, byl nasycen. Vypil krev. ujedl trochu vnitřností a ostatní nechal ležet.

Tádžik objevil stopy hned, jakmile vjel do lesa. Karakulská ovce ležela roztrhaná pod ořešákem. Zaklel. Poručil Kazikovi, aby stáhl aspoň kožku.

Sejmul orlovi čepičku a řekl mu jako obvykle: „Leť, Čingu, pověz nám, kde je zloděj. Nebude jistě daleko, když tu má maso.“

Čing postál chviličku na kruhu sedla a jen se rozhlédl, vzlétl. Kazik k němu upíral všechny své naděje. Líbil se mu. Byl to statný orel. Od té doby, co ho mají v osadě, koná pátrací služby při všech krádežích, pátrá, slídí a bojuje.

„Hledej, Čingu! “

Všechna slova jsou zbytečná, Čing si už nehraje s chocholoušem jako Sun, ani nechytá myši jako sokolíci. Čing loví.

A zalovil, sotva vzlétl do výše. Jeho oči prostupují skrýše lesa. ostrý zrak proniká i větvemi. Jaká by to musela být houšť větví, aby oči neviděly větvemi ořešáku. Tam se jakési zvíře tiskne k větvi. Hlavu má přikrčenou, tělo žíhané, očima koulí, mrká vousy a kulatá hlava se točí po ptáku nad stromem.

Čing už zaútočil. Snesl se do větví. Tádžik objížděl strom ze všech stran, a přece šelmu neviděl. Orel se nahoře zlobil, křičel, hned se snížil, hned zase bokem povyletoval. Na stromě se nic nepohnulo.

Kde by bylo napadlo Tádžika, že se pod větví skrývá rys. Čing udeřil perutí, a byla to rána! Rys se svalil, ale hned se zachytil dolejší větve a znovu se přitiskl.

Tádžik ho spatřil. Žíhaná šelmička se štětičkami na uších. Byl světlejší barvy, rákosní rys mu tu říkají. Kam se sem až zatoulal? Ovečky ho přivábily, toť se ví, a karakulské k tomu.

„Pro tebe jsme je přivezli a draze zaplatili! “ vyčítá rysovi Kazik. „Každý den by ti jedna stačila. Ó, ty štětinatý kujóne! “

Tádžik snímá pušku. Musí pomoci orlovi. Do spletí větví nemůže. Pokolikáté již orel zaútočil. Ne, tohle není jeho terén. Je zvyklý na step, rozhlédnout se s hory, vidět do dálky, letět jako blesk a chňapnout. Co tady může dělat, leda kličkovat, a rys si s ním bude hrát na schovávanou. Jen málo popoleze, schová se pod druhou větev a orel aby obletěl celý široký strom.

Bum… bác… zahřměly dvě rány lesem. Zakouřilo se a Tádžik se napjatě dívá, netrefil-li brokem orla. Střílení do větví je nebezpečně. Odražený brok by mohl Činga zranit.

Kouř se rozešel, nic se nestalo. Orel se jen trochu polekal, ale zase už útočí.

Šelma leze do vrcholu stromu. Bojí se, cítí zespodu nebezpečí. Čing může lépe útočit. Chňapl drápy a už se zasekly, nadzdvihly rysa, který se hbitě brání, úskočné se ohání prackou, kouše. Jeho trháky j sou ostré j ako j ehly.

Tádžik má o orla strach, ještě že mu dal svěrače na holeně. Orel je podrážděn, zasadil rysovi dvě perné rány do hlavy. Šelma se jen přikrčí, cení zuby, vrčí, prská, nemůže dobře použít drápů, vadí jí větve. Drží se ještě větve, krvácí z boku a teď již se houpá na slabší větvi.

Orel se nervózně ježí, zlost mu zrovna srší z očí, útočí na hřbet šelmy. Chytrý Čing, nepustí si rysa zpět ke kmeni, ujel by mu, schoval by se, Čing mu zastoupil cestu.

Nový útok jako blesk. Rys letí k zemi. Orel ho srazil a už ho chytá v letu. Rys dvakrát se převrátí a silné tělo žuchne na zem.

Tádžik přijíždí a znovu cílí. Rys leží jako omráčen, není zabit, má tuhý život. Vyskočí a schová se v nízkých větvích. Tádžik míří, jen spustit spoušť, ale už je tu orel a vrhá se do houští. Zatíná mu drápy do hřbetu, projely už do masa a zobák ještě bojuje.

Rys se válí, točí se a Čing uskakuje, jeho drápy nepovolují, jen perutěmi si pomáhá, bije rysa. Ještě dvě poslední rány zobákem, a hlava úskočné šelmy klesá.

Orel by chtěl uchopit šelmu, nadzvednout a vynést ji, ale pán nedovoluje, přibíhá s holí. Čing nemá zkušeností s rysem, nikdy ho neulovil, ani s ním nebojoval. Je to obratná šelma, nebezpečná ještě ve chvíli mdlob. Má tuhý život jako všechny kočky a ještě v poslední chvíli dovede kousnout.

Tádžik podává Čingovi kus masa a orel upouští od posledního úmyslu. Dvě rány do hlavy stačí. Světle žíhaný rákosní rys leží natažen.

Kazik už dobíhá, má radost, že je po rysovi, že mu nebude za noci chodit na ovce. Přidržuje koně a říká: „Čingu, jsi chlapík, nikdo se ti nevyrovná.“

TYGŘÍ ÚVAL

Byl to skutečně úval s močály, s rákosovitou džunglí a v ní žili tygři. Široko daleko kolem džungle nepřešla lidská noha. Tygrů se báli lidé i zvířata. Prchali před nimi divocí vepři, byli vlastně jedinou jejich potravou, noc co noc končil některý černý kňour svůj život pod tygřím spárem.

Ještě horší bylo, když si tygři zvykli chodit pro pochoutku na okolní pastviny. Odnesli mladou jalovici, tu zase býčka. Usmrtili psa, a dokonce zabili člověka.

Obyvatelé Dolního Pjandže si nevěděli s tygry rady. Jejich zbraně nestačily na tuto nebezpečnou zvěř. Do nekonečných bažin a rákosin vysokých přes tři metry se nikdo neodvážil.

Tygr se dovedl neslyšně proplétat rákosím. Plížil se tak tiše, že ho ani nejostražitější lovec neslyšel. Člověk šel s puškou a netušil, že v rákosí se celou cestu za ním plíží tygr. Náhle se šelma vymrštila a obrovským skokem srazila lovce k zemi.

Tahle poslední příhoda se stala jednomu vojínu z posádky v Dolním Pjandži. Našli jeho mrtvé tělo rozdrásané a jen tygří stopy prozradily nebezpečného útočníka.

Dolní Pjandž se třásl strachy před tygry. Bylo jich tu mnoho. Po léta nepokojů a vojny je nikdo nestřílel. Rozmnožili se a stali se metlou lidí.

Lidé opouštěli úrodná pole, která připravovali pro tabák, rýži, čaj. Vojáci se strachovali nočních hlídek, koně větřili nebezpečí a plašili se dříve, než dojeli k džungli.

Státní hranice nemohla být dobře střežena, když tu vládli tygři.

Pověst o krvelačných šelmách se šířila daleko do vnitrozemí. Nikdo nechtěl sloužit tam, kde vojáci padají za oběť šelmám.

V té době byla již válka s nepřáteli revoluce skončena. Bojující odcházeli z armády, nastupovali práci na polích a v závodech. Dolní hranice velkého státu nebyla kryta horami, tvořila ji jen řeka. Pro tento kraj válka neskončila. A teď do toho ještě tygři. Sovětský pohraničník měl tu mnoho úkolů: vyslýchat přeběhlíky z druhé strany řeky, bránit se proti tygrům i moskytům, proti přepadení cizích bojůvek.

Kdo se první přihlásil k této nebezpečné službě, byl Arif Abdusalim. Vrátil se tehdy z války, navštívil děda, sešel se s otcem i matkou, která sem za nimi přešla. A tak se po létech zase nalezli všichni tři Abdusalimové a k nim přibyla ještě matka a nevěsta Rózija.

S Arifem přišel na jižní hranici i jeho otec Atajev, matka a Rózija jako manželka. Všichni čtyři Afghánci žili na druhé straně řeky, ale denně se dívali na svou starou vlast, v níž ještě vládli imperialisté z Anglie, chánové a emírové.

Když prošel Arif krátkým kursem důstojnické školy, vrátil se do Dolního Pjandže a zde začali žít Abdusalimové šťastnější život. Oč byla služba Atajeva a jeho syna lehčí, když mohli vyslýchat přeběhlíky v afghánské řeči, rozuměli jim, znali kraj i lid, byli zvyklí přírodním podmínkám…

Země Tádžiků byla osvobozena až do posledního cípu. Bylo třeba klidu k práci, k výzkumům a možnostem nové výroby, práce v závodech, které tu měly být postaveny, aby zpracovávaly vlákna bavlny, listy čajovníku, zrna rýže.

Z Dušambe došlo jmenování. Arif Abdusalim byl povýšen na velitele místní posádky. S ním přišli jeho spolubojovníci z revolučních řad. Posádka v Dolním Pjandži byla početnější a bylo jí také třeba.

Do Dolního Pjandže ho přišel přivítat i stařík Abdusalim. Přijel na koni. Mezek Bimbambul nechtěl už chodit. Pjandž se staříkovi líbil. Pobyl, pohovořil se synem, vnukem, snachou a mladou nevěstou. Pak zase odjel ke svým ovcím.

Arif zajistil obranu jižních hranic, ale i obranu proti tygrům. Vojáci projížděli okrajem džungle a napjatě sledovali každé hnutí, šelest rákosin, které byly místy tak vysoké, že bylo zapotřebí stát na hřbetě koně, aby se mohli porozhlédnout.

A zase byly ztráty na životech. Krvelačné šelmy srážely střelce do bažin. Mihly se jako blesk a často nebylo slyšet ani bolestné zaúpění.

Lovečtí psi do bažin nešli. Báli se tygrů. I koně se chvěli strachem, jen násilím je jezdci donucovali. O největším z tygrů se Vyprávělo, že je to obr, který jedinou ranou zabije býka.

Tak tygři stále naháněli lidem hrůzu. Nejednou se stalo, že lovci vystřelili dříve, než uviděli tygra. Družina prchla, ujela a nikdo se nechtěl zúčastnit lovů na tygry.

Pohraniční hlídky byly ve stálém nebezpečí života. Arif to těžce nesl. Měl rád své vojáky, jezdil s nimi na hlídky a snažil se upravit jim podmínky služby tak, aby nebyli ohroženi. Radil se s místními lidmi a ti mu řekli: „Zvykne-li si tygr vraždil lidi, číhá na ně ve dne v noci a stane se nebezpečným nepřítelem člověka. Pomůže jedině veliký hon, lovecká zkušenost a pozorování tygřího života.“

Jednou přijel do Dolního Pjandžc Osunsin. Konal posílkovou službu mezi osadou a Pjandžem a vyřídil i vzkaz Tatarchanův, aby Arif nezapomněl, že s basmači ještě není konec, že Šajtan se vrátil na svůj hrad a ohrožuje okolí.

Tatarchan pamatoval na vězení a zajetí v jeho skrýši. I když ošetřoval větší stádo koní než předtím, cvičil mladé karajské jezdce, nikdy se nevzdal úmyslu, že Šajtanovi splatí.

Arif se dlouho radil s Osunsinem. Horkokrevný poslíček se mu nabídl jako zprostředkovatel, že přivede Karajce, to že jsou ještě lovci, kteří zůstali věrni starému loveckému způsobu sokolářskému.

„Když máš lovit, musíš vědět, kde šelma je, kam se plíží, kde by tě mohla přepadnout. A kdo uvidí dravou šelmu, kdo ji vypátrá, označí a bude ji doprovázet neproniknutelnou džunglí?“

Kdo? Čing. To je orel, který všechno vidí, nic mu neujde. Pravda, na lovu tygra ještě nebyl. Ale proč by ho nevypátral, když vyslídí mrštnou kmotřičku lišku, vychytralého vlka, lstivého rysa? Třebaže Arif nad tím kroutil hlavou, přece Osunsin trval na svém:

„Dejte Čingovi příležitost. Je to orel, který rozumí lidské řeči, je silný jako lev a hrdý na svou vládu nad stepí a horami.“

„Dobře, pozvi je. Ať se sem podívají, jsou lovci a i když se lov nepodaří, přece leccos poradí, mají zkušenosti. Vyřiď jim mé pozvání. A stařík ať také přijede.“ Přijel Tádžik s cvičeným orlem, Tatarchan s mladými jezdci, střelci ze zimní vesnice a stařík Abdusalim.

Ten se lovu nezúčastnil. Pohovořil si s Atajevem, snachou a mnoho si toho pověděli o starých časech, i o tom, co sovětská vláda chystá v Tádžikistánu. Toho večera, kdy slunce dlouho zapadalo za řeku Amudarju, dověděli se Karajci o svém padlém druhovi Amanbovi, jak hnal po boku Atajeva Ibráhíma-beka, jak padl a jak ho všichni želeli.

Když se prvně objevil velký lovčí orel Čing v Dolním Pjandži, byl obdivován vojíny, lidmi, lovci. Všichni už slyšeli o tomto orlu, který byl tolik podoben kdysi vybájenému Čingovi, který lovil nad Parnírem.

Čingovi bylo jedno, co bude lovit, koho vypátrá, bude-li to vlk, rys nebo tygr. Jeho pera ztvrdla, rýdovací ocasní brka měla stále jasnou kresbu naspodu a ať se čing vznášel ve výši sta metrů, všichni ho podle této kresby poznali.

Děti v Dolním Pjandži ani nespaly. Líbil se jim kůň Jakšíat a černý náčelník horské osady, líbil se jim orel Čing, největší orel, jakého kdy viděly. Na nohou měl kožené nohavice, bystré oči byly zastřeny čepičkou se zvonečkem. Jakšíat pohazoval bujně hlavou, jako by chtěl dohonil lišku.

Ale jezdit za tygrem…? Něco tu bylo k smíchu, více bylo vážných otázek, nad nimiž se Tádžik zamyslil. Jak na to. Orel tygra nechytí, ale vypátrat by ho mohl.

Denně objíždí černý náčelník džungli. Nic neviděl. Upozornili ho, aby těch klidných objížděk zanechal, jinak že ho krvežíznivý tygr napadne. Tádžikovi se rákosinové loviště líbilo. Vyletovalo odtud mnoho divokých hus, kachen, bažantů, bukačů a všelijaké nikde nevídané vodní havěti.

Čing už by se byl rád proletěl, provětral křídla, ale pán mu nedovolil. Zahleděl by se příliš na pernatou zvěř a nesoustředil by se při lovu na tygra.

Karajci se dlouho radili. Dali hlavy dohromady a shrnuli všechny své lovecké zkušenosti. Neměli jich málo, byli tu již mladí a odvážní lovci, kteří se nechtěli bát ani tygra. A přece všechny jejich znalosti na ulovení tygra nestačily.

Pověsti posledních dnů byly hrůzostrašné. Docházely zprávy z okolí, že tygři zabíjejí lidi, že jeden rozdrásal pět krav na nově založeném sovchozu. Jindy že tygr skočil na nákladní auto a rozbil kapotu.

Tygří úval se stal obávaným místem. Oblastní velitel, jemuž byly ztráty na životech vojínů hlášeny, dal příkaz k vyhubení nebo omezení tygrů. Vojenské hlídky se připravovaly na velký hon. Tu jim přišel na pomoc i orel. Byla to vzácnost, jakou pohraničníci ještě neviděli. Obhlíželi si velkého orla a hlavně jeho zbraně: zobák a drápy, s nimiž by se nechtěli utkat v boji.

Lov byl rozvržen na několik částí. K vyplašení tygrů jim měla pomoci křídlová nadháňka. Džungle nebyla všude přístupná. Někde byly močály hluboké, člověk i kůň by se tu propadli do bezedného bahna a zahynuli by beze stopy.

Zde bylo nejvíce tygrů a byli tu nejbezpečněji schováni. Kam nemohl člověk, tam mohl pták. A Čing se tu dobře uplatnil. Nevadily mu bažiny, husté porosty rákosin a spleti lián a nebezpečné prolákliny. Poletoval si nad džunglí bez potíží a nic mu nevadilo, že odtud vyletovala hejna kachen, hus, sluk, čírek, slípek a bukačů. Několik těchto bahňáků také pánovi přinesl.

To ještě nebyl pravý účel lovu. Jak upozornit Činga, aby sledoval jen tygra?

Čing dostal temné vězení. Musel dlouho sedět s čepičkou na hlavě a čekat, až boční křídlo pohraničníků projede rákosiny a vytlačí tygry do úzkého chobotu, který byl ze všech stran obklíčen střelci. Tádžik nechtěl, aby se orel vysiloval létáním za nepřehledným množstvím vodního ptactva. Proto sem nepřijeli. Čing zde měl složit těžší zkoušku lovecké vyspělosti objevit tygra, zaútočit na něho, tlačit jej z úkrytu a sledovat jeho cestu, aby mohli být lovci připraveni k výstřelu.

Brzo se mu dostalo příležitosti. Křídlová nadháňka ohlásila trubkou nástup do hlavního loveckého terénu. Nastala chvíle napětí. Zkušení lovci tygrů věděli, jak chytrá je to šelma, jak se dovede plížit bez nejmenšího šelestu, unikat před člověkem, vyhýbat se mu anebo se přikrčit a pozorovat člověka zblízka a pak mu skočit za krk a překousnout krční tepny.

Lovci chvíli odpočívali. Svačili a bavili se, jako by si byli jisti úspěchem. Nadháňka se zdařila. Vytlačila dva tygry z revíru. kam by člověk nemohl nikdy vkročit, a zatlačili je do pasti. Veliký kruh jezdců čekal už jen na povel. Arif seděl na koni hned vedle Tádžika.

Díval se dalekohledem na poletující vodní ptactvo a náhle zaslechl troubení.

„Jedeme,“ řekl úsečně a Tádžik snímal orlovi čepičku. „Čingu, leť,“ říká mu a dívá se dnes trochu nedůvěřivě na podivný lov.

Čing vyletěl a jeho dvoumetrová křídla se rozprostřela nad rákosím. Bylo to prostředí pro něj nezvyklé, ale co by nedokázal Čing! Jeho zrak prohlédl i nejtemnější zákoutí rákosin. Vznesl se do výše a dobře, že si tam trochu odpočinul. Zakroužil pak nad samým rákosím a zlostně pootevřel zahnutý zobák. Peří se načepýřilo do ježaté koule a každý brk odstával.

Tádžik znal dobře příčinu jeho vzteku. Už ho nezajímali bažanti s překrásně vybarvenými ocasními pery. Sledoval jen orla, každý jeho pohyb a pušku třímal v ruce tak těsně, že ho dlaně pálily.

Lovci neviděli nic. Rákosí bylo vyšší než jejich koně a nedovolovalo nejmenší rozhled. Lovecká horečka byla tím větší, protože napjatě očekávali, kde vyrazí šelma s blýskavýma očima, s lichými šlápotami, pušky měli zalíceny, oči zabodnuty do rákosí.

Špatně mířená rána tu znamená smrt. Mžikem skočí poraněný tygr na lovce a strhne ho. Ruce se třesou jako v horečce, tepny na spáncích prudce bijí, srdce buší.

Čing byl pánem rákosového polesí. Jedině Čing viděl, kterým směrem se ubírá skrytá zvěř, kam se plíží opatrné kroky tiše našlapující šelmy.

Dvakrát se orel snesl a zase vyletěl, jako by si netroufal. Zvíře, které zahlédl v džungli, bylo silnějším vládcem než orel.

Lov začal. Ale jaký to byl lov, když lovci nevidí zvěř, když ji nemohou sledovat, mířit, mačkat spouště pušek. Tádžik na chvíli strnul obavou, co by se stalo, kdyby orel napadl tygra, kdyby udeřil a sletěl níž. Napjaté nervy trhají očními víčky, ruka, držící pušku, chvěje se strachem. Zelené oči tygra, vtažitelné ostré drápy, které strhávají kůži z dobytčete, obrovsky silné a zahnuté tesáky, které zakousnou silného býka… Jaké jsou to zbraně? Stačí na ně rychlopalná puška?

Pořád nic. Ten klid je lak dusný, tak nesnesitelný. Jen poplašení bažanti vyletují. Šelma se asi proplétá rákosím, chce se ukrýt, schovat.

Lovci by se chtěli zeptat, zavolat, zakřičet, jak byli zvyklí při jiném lovu. Strašný je lov na tygra. Lovci stojí jako sochy, jsou bledí, krve by ses na nich nedořezal… Nohy jim už zkameněly, ruce ztuhly. Kdyby byl aspoň jeden výstřel prořízl mrtvé ticho, rozproudil vzduch i náladu, ale to dlouhé mlčení s ukazováčkem na spoušti!

Čing se převaluje ve vzduchu? brka v letkách má do krajnosti rozepjaté, opírá se o vzdušné proudy a to, co dělá, není už ptačí let, to jsou kotouly a vývrtky těsně nad rákosím. Drápy se hned roztahují, hned se svírají, jako by držely kořist. Všechno je jen naprázdno. Což může král vysokých skal lovit v džungli tygry? Jaký úkol to dali Čingovi? Není nad jeho síly? Lovci sledují orlí let. Jak je to krásné dívat se na tak velkého ptáka, který poslouchá člověka. Kolik síly a trpělivosti je vloženo do tohoto výcviku? A nyní se projevil. Vůle člověka se uplatnila i nad ptákem vysokých skal.

Tádžik je nesvůj, neví, nač by měl dříve myslit. Snad sem s Čingem neměj jezdit. Kdyby to slyšeli orlaři od Taškentu, vysmáli by se mu. Ale Arif je pozval. Arif, to je u Karajců osobnost, to je osvoboditel od basmačů. Ještě je tam Šajtan, Arif jim jistě pomůže, aby už jejich osada měla klid. Jak mu nevyhovět?

Ani lovci tygrů nejsou ve své kůži. Jezdili sem na lov, prostáli tu na číhané mnoho hodin, ale nikdy si nestřelili. Možná že byli docela rádi, že si nevystřelili. Neradi by viděli modrofialové oči zblízka.

Někteří lovci, tvrdí, že jsou žlutozelené. Ať jsou jakékoliv, jsou to oči velké kočky, svítí i ve tmě, jsou zlé. Džungle se nezbavila tygrů. Neublížila jim puška, psi, vojáci s kulomety, pasti, železa. Těm se zvlášť vyhnuli. Ani vousy nepřistrčil tygr k železům, ať tam ležela nejlepší jalůvka nebo zašlý kůň. Tygr nechce milosti z rukou člověka. Sám si uloví, zabije a sní podle chuti. Otrávené maso? Prosím vás, kam na tygra s tímhle úmyslem? Stokrát lepší je čich tygra než člověka, což nevíte, že na hony cítí strychnin. arzén?

Snad nezahyne Pjandž na tygry?

Rákosí stojí němé a ani bažanti už nevyletují. V pasti zůstaly jen dravé šelmy, nepřátelé lidí, koní, krav, ovcí, vepřů. Probijí se někudy ty bestie se zelenýma očima?

Tádžikovi se lov už nelíbí. Nemůže se podívat na modrou oblohu ani na dálky pastvin. Jaký je to lov, tohle němé mlčení a chytrácké

čekání kdo s koho. Kdoví, kde se plíží rezavá šelma s temnými pruhy na zádech, podobajícími se stínům rákosových stébel?

Avšak pozor, lovci, vojáci, diváci, natáhněte kohoutky, odjistěte si pušky, něco se v rákosí hýbe. Čing sleduje tygra, letí a doráží. Už ho spatřil. Tygr chce prchnout, Čing ho neztratí z očí, ať se schovává jak chce, ať se maskuje rezavým starým rákosem. Letí za ním a skřehotá. křičí, volá pána a ten mu nejede na pomoc.

Kdyby mohl pán zavolat, podat mu kus čerstvých jater, srdce, plic… Čing by si odpočinul. Dnes nemá lov slov, nemá řeči a nemá konce.

A přece… Když už stáli lovci hodiny jako ztuhlé sloupy, zahřměla rána a pak několik. Tygr se tlačil na jednu stranu lovců.

Čing letí nad ním, chvílemi zaútočí. Šelma se brání, seká po něm mohutnými prackami, Čing se bojí, ale neustoupí. Oznamuje jeho cestu a lovci vidí, kam se šelma ubírá.

Cesty tygra v džungli nikdo neprozkoumá. Nikdy nevíš, co si chytrá šelma vymyslí, kudy se protáhne, prchne, jakou lest zvolí. Ani tentokrát nevyšly lovcům tygrů jejich výpočty a úvahy, nic jim nebyly platné jejich lovecké zkušenosti.

Tygr se plížil kupředu. Ucítil nebezpečí, pach lidských těl, stáhl se zpět. Pach koní ho pronásledoval až do džungle. Tušil, že je obklopen. Několik menších tygrů se tisklo k zemi, báli se. Rány z pušek ho poučily, aby také zalehl a čekal. Zkoušel proplést se do hustých lián. Čing ho nespustil z očí. Dorážel i sem, tloukl křídly o stébla a tygr ležel.

Vedoucí lovu dal znamení: sevřít kruh, vybraní střelci vstoupí do loviště!

Jako by vstupovali do arény, koně se jim plaší, cítí divokou šelmu a nechtějí se s ní setkat. Jezdci jsou plni nejistoty, otěže uzdy mají lehce přehozeny přes záloktí, v ruce třímají pušky. Tahle situace nenechala v klidu ani ty nejodvážnější.

Čing se rozčiluje, seká pařáty, volá, křičí, pán mu nejede na pomoc. Proč nejede jeho pán, byl vždycky první u vlka a skolil ho. Dnes nic, orel tomu nerozumí. Už je lovem vysílen, rozčilování ho stravuje.

Zarachotily výstřely jako z kulometů. Pak řev. Velká šelma byla smrtelně zraněna. Dva důstojníci dobře mířili, ale šelma se ještě vymrštila. Jen skok s nataženými pazoury na koně již nedoskočila, temně zamručela a zlomila se v ohni střel. Bije nyní do rákosin a válí se v krvi.

Čing klekotá, chtěl by se vrhnout na tygra. Pán volá, křičí na Činga, aby se nepřibližoval. Nyní by mu hrozilo největší nebezpečí. Dodělávající šelma bije kolem sebe nejzuřivěji.

Čing přilétá, pán mu podává játra. Orel hltá a chce odletět. Netrhal ani nedržel kořist.

Čepička mu zakrývá rozhled. Tma… Konec lovu. Orel roztáhne ještě mokré letky, jako by chtěl nabrat do nich vzduch, pak je tiše sevře a sedí. Srdce mu bije rozčilením.

„Čing skvěle obstál,“ říká Arif.

„Je to krásný pták,“ chválí ho lovci, „neviděli jsme v životě takovou odvahu. Značil cestu tygra v rákosí a pomohl nám,“ říkají důstojníci, kteří zastřelili nejzběsilejší šelmu v džungli.

Nabízejí vysoké ceny za lovčího orla. Tádžik se jen směje. Je dnešnímu dni rád, oba složili zkoušku zdatnosti, pán i orel.

„Prodat? Což se dá koupil orlí příchylnost?“

SUNŮV SOUPEŘ

Noc byla jasná. Tisíce bílých hvězdiček vroubilo sytě modrý pruh oblohy. Měsíc svítil jen úzkým srpečkem. Na obou stranách až k obzoru zahalovaly horský kraj bílé páry a šedě modré mraky. Stádo koní se páslo celou noc. Jen kobyly s hříbaty polehaly.

Tatarchan nyní stále pásl, nedopřál si ani odpočinku. Byl u stáda jen s několika výrostky, kteří se zacvičovali v chovu a jízdě na koních. Dva mládkové odešli k ovcím a střídali Kazika. I staříka Abdusalima vystřídali. Už nemohl, nohy mu nesloužily. Odváželi mléko a výrobky z mléka na koních.

V letní osadě byl postaven velký stanový sál, kde pracovalo mnoho mladších žen. Předseda kolchozu Tádžik měl plno starostí a schůzí. Byli dovezeni noví hřebci a zaváděn a zušlechťován chov lehkých pasteveckých koní. Chovné klisny se pásly zvlášť, potřebovaly více klidu a větší obsluhu.

Když k ránu zbledlo hvězdnaté nebe a bílé hvězdičky se vytrácely z oblohy, svolal Tatarchan pastevce a začal je cvičit v jízdě. Sovětská armáda potřebovala jezdecké koně, vytrvalé klusáky a na to byl lókajský kůň, jakého chovali Karajci, výborný. Koně dobře klusali a výrostci se dobře drželi, jezdili bez sedla a jízda byla tím obtížnější. Jen při střelbě někteří z koní nevydrželi. Lekali se, vyhazovali a při každé ráně střihali divoce ušima, chřípí se jim nervózně chvěla.

K šesté hodině bylo již na pastvině horko. Mouchy dotíraly a koně se potili. Tatarchan ještě vysvětloval mládkům, jak je třeba sedět, jak koně pobízet a jak dobré slovo na koně platí víc než bičík. Koně si zvolna zvykali na nové mladé jezdčíky, mládkové se sžívali se svými klusáky. Za poledne bylo na pastvinách klidno. Stádo vyhledávalo řídký stín stromů a keřů, pastevci i psi také podřimovali. Tatarchan se díval po stepi a vzpomínal na doby, kdy zde začínali. Byla to malá osada několika lidí. A co je nyní? Jak se vše změnilo za sovětské vlády, za vydatné podpory odborníků? Jen orlařství jako by zůstalo stát, nepokročilo; naopak, orlařů ubývalo. Už dávno přestal chovat cvičné orly Osunsin, Kazik. Tádžik si hleděl jen svého Činga, na mladé orli pokolení nepomýšlel, neměl na ně čas. Jen Džoldaš vytrval, žil starým způsobem pastevců-lovců.

Zrovna když Tatarchan vysvětloval mladým, jak je třeba koni vyhovět, jak se jezdec musí při cvalu nadnášel, aby koně nesrážel, aby jezdil do tempa, ukázal se na obloze orel. Mladí pastevci začali ukazovat na Suna, který se proletoval daleko od svého pána. Džoldaš musel dlouho hvízdat na prsty, volat a kývat, než se Sunovi uráčilo obrátit se zády k horám. Džoldaš to chápal, bylo to zcela přirozené, že každý orel miluje hory. V nich se narodil, k nim ho táhne přirozená touha. Čím byl orel starší, tím více tíhl k modrým dálkám hor. Divočina se v něm znovu probouzela, a toho se Džoldaš lekal. Kdyby snad Sun jednou zamířil…

Ne, Sun poslechl, vrátil se a přinesl pánovi koroptev. Džoldaš ji rozřezal a podával ji orlovi. Po nakrmení dostal orel čepičku a odpočíval si. Dobře zažít, zdřímnout si, to bylo i u staršího orla důležité.

Ale ať dříme orel na stepi, kde se ozývá tolik hlasů! Sun se vrtěl, pán mu chtěl vyhovět, sejmul čepičku a vyhodil orla. Sun se vznesl, letěl, prohlížel, pátral.

Pod modrými oblaky se objevil holub, modrý, štíhlý poštovní holub. Kdoví, kam až pospíchal, kde byl jeho mateřský holubník. Chvátal, křídla napřažená, rychlý, šípovitý jeho let směřoval k jihu.

Podíval se za ním lovec, vyletěl za ním orel. Poštovní holub, to je opravdu posel, nese třeba důležitou vojenskou zprávu, možná že přivolá lékařskou nebo jinou pomoc, třeba je to jen cvičný let.

Ať tak nebo onak, zprávu na nožičce měl, to Džoldaš viděl. A protože poštovní holub nelétá jen tak pro svou kratochvíli, je ve službách lidí, má také svou zákonitou ochranu, je zapsán do knih. Kdyby se ztratil, pátrali by po něm. Jeho dráha vedla přes kolchozní pastviny Karajců… Ne, Sune, dnes nepoletíš. Ostrý hvizd, rozkaz: poleť zpět a hned, Sun neposlouchal. Nový hvizd se zařízl do sloupce modrého vzduchu. Orlí vášeň neustoupila rozkazu člověka-krotitele.

Sun letěl prudce a holub přidával. Velký dravec mu naháněl strachu. Holubí srdce je statečné, v nebezpečí dovede ze sebe vydat víc, než může.

Sun mu několikrát nadletěl, zkřížil mu cestu, štval holuba do kruhu a milý poslíček zcela vysílen padl do trávy. Ještě kousek popoběhl, jako by se chtěl zachránit v husté trávě. Sun se vrhl za

ním. Pařáty se těsně sevřely a ocelové drápy uchopily štíhlé holubí tělo s prudce tlukoucím srdcem.

Znovu ostrý hvizd, tentokrát již podrážděný. „Sune, přileť, odevzdej kořist.“

Sun přiletěl. Usedl na nataženou ruku s hovězí rukavicí, dostal sousto, a také čepičku. Sousto spolkl a zavrtěl vzdorně hlavou. Bylo to znamení nesouhlasu. Proč by si nemohl pochutnat na holubím mase?

Džoldaš drží v rukou holuba, srdíčko mu prudce tlouklo. Orlí dráp ho jenom objal, neublížil mu.

Džoldaš ho držel dlouho v ruce, chtěl ho uklidnit. Holubí očka plaše mrkala, dlouhá modrá křídla odstávala od těla, které maličko krvácelo. Orlí dráp ho přece jenom škrábl. Džoldaš ho obrací a dívá se na nožičku, na níž byl svítek se zprávou. Hlavička se kloní, očička se mhouří a očekávají to nejhorší.

„Jsi takový miloučký, dobře, že tě Sun neporval. Ani klofec ti nedal, nebránil ses, viď?“ hladí ho lovcova ruka.

„Kam jsi chtěl letět? Někam do Afghánistánu nebo ještě dál do Indie? Poslali té na dlouhou cestu a tys letěl přímo. Odkud jsi letěl?“

Hloubavý lovec, který se sžil s krajem, horami a přírodou, uvažoval. Někdo ho pustil, dal mu zprávu a holub letěl do svého holubníku. Jakou zprávu asi nese? Neposílá ji nepřítel sovětského lidu? Není holub ve službách basmačů?

Všechny tyto otázky nemohl Džoldaš rozřešit. Ještě ho pohladil a pustil ho. Poslíček se vznesl, zakroužil a namířil zase k jihu. Džoldaš se za ním dlouho díval. Když zmizel, zastrčil svinutý proužek letecké zprávy do kapsy.

Poslíček zmizel v dálce, ale bez zprávy.

Sun divoce zaskřehotal. Nelíbilo se mu, že pán pustil holuba. Neviděl ho, ale jakýsi lovčí instinkt mu řekl, že holubí křídla zašuměla vzduchem. Znovu sebou divoce a neposlušně zavrtěl, hlavou zakroutil, jako by chtěl setřást koženou čepičku se zvonečkem.

Pán mu porozuměl: „Leť si, chyť něco jiného, když jsem tě připravil o chutné masíčko.“

Sun zakroužil a zamířil své ořechové duhovky tím směrem, kterým holub odletěl. Již ho nezahlédl. Rozhlížel se po nové oběti. A lile, z dálky k němu přilétá divoký orel.

Je to orlí obr, křídla má dvoumetrová, tělo silné, vysvalené, dobře opeřené, ocasní vějíř a brka v letkách má roztažená a bílá kresba mu svítí pod křídly.

Džoldaš nestačí vydechnout. Orel se vrhá na Suna. Ne, není to divoký skalní orel, je to Čing. Přihnal se jako blesk. Divoch, šílenec, sobec… Vrhá se na Suna.

Jeho milý Sun je již podruhé napaden Čingem. Ještě mu chybějící vytrhaná brka nedorostla a už zase nová vojna.

Jak se mohl Čing dostat na svobodu? Kde je jeho pán, aby ho přivolal? Džoldaše neposlechne, rve se a bije Suna křídly, tluče ho zahnutým ostrým zobákem jako skobou. Peříčka z těla Sunova zase už poletují vzduchem.

„Sune, Sune. Rozkaz, přileť ihned…“

Džoldaš hvízdá na prsty, křičí, volá a zase hvízdá. Což orli, kteří se bijí, slyší člověka? Jejich sluch je otupen, všechnu sílu vydávají do zápasu. Podletují, narážejí na sebe, rvou se, sekají po sobě pařáty.

Čing zasadil slabšímu soupeři několik úderů. Sun se jenom zakymácel.

Náhle Čing povyletěl. Džoldaš se již těšil, že poletí k domovu. Marně, tím větším a prudším úderem narazil na Suna a obě načepýřené koule se srazily.

Sun sletěl, ale znovu se postavil do bojovné pozice.

Koně se přestali pást. Někteří se plaší a prchají. Tatarchan by jim byl nadjel, bičem by je napomenul. Dnes na všechno zapomněl, dívá se a dívá, hlavu má zvrácenou, odtrhnout se nemůže. Pohled na rvoucí se orly ho upoutal, že zapomněl přiskočit na pomoc Džoldašovi.

Vzpamatoval se, až když šlo Sunovi o život. Pobídl koně a uháněl k němu. Džoldaš byl zničen. Dnes mu Čing určitě zabije Suna. Ohnivé slunce se zajiskřilo v Džoldašových očích. Kolem nich se dělala velká modrá kola. Sokoláři se zatočila hlava, zavrávoral.

„Kde je Tádžik?“ vykřikl, ale hlas mu selhal a poslední slova jen zasupěla.

„Dojedu pro něj,“ volá Tatarchan a už ujíždí. Kůň letěl divoce, hlavu nataženou, jak dovedl jezdit jen Tatarchan. Jako blesk se přiřítil k Tádžikovi. Utíkal už k orlímu stanu. Děti mu přišly říci, že se dívaly na orla, ale že tam není, že uletěl.

„Jakšíate, Jakšíate, rychle, poběž…“ Věrný kůň přiklusal, jako kdyby věděl, že ho pán nutně potřebuje. Tádžik na něho skočil v běhu. Vyšvihl se, jako to dělával v mládí, patami kopl koně do slabin, třepí ho rukou po krku a zamlaskal. To koníkovi stačilo. Letěli. Hrozné divadlo strhovalo oba jezdce. Šíleným úprkem se dohnali k vzdušnému zápasišti.

Orlí skřehot, váda i pláč probudily step. Dva rozezlení orli se utkali v druhém, tentokráte rozhodujícím zápase. Všechno živé se ukrylo. Sysli vlezli do děr, myši se schovaly do trsů trávy, zajíci se krčili pod keři jalovce. Drobným pěvcům naráz vyschla hrdla, přestaly zpíval lindušky, skřivani se snesli do trávy.

Džoldaš trhá zlostné uzdou svého hnědáka. Klusák má hlavu skloněnou, šíji nataženou do půlkruhu. Neví, co pán chce, jestli má vyrazit klusat. Zahrabal kopyty.

Kdyby byl věděl, jaká muka prožívá jeho pán. Slunce přestalo svítit, step se schovala do stínu mraků.

Džoldaš se otáčí v sedle, pohlíží do výše, volá na Suna. Marně rozhazuje ruce a nabízí mu svou ochranu.

V teplém letním vzduchu bojuje Sun těžký zápas. Jeho soupeř je silnější, tříská do něho mohutnými křídly, seká po něm zobákem a rve z něho peří. Sun se brání, oplácí ránu ranou, ale jeho sil ubývá.

Bojové postavení je tak obtížné a nepřirozené. Obě plovoucí těla stojí ve vzduchu kolmo k sobě. Vypadá to, jako by se oba větroně chtěly postavit na ocas.

Jak dlouho se nezkušeny Sun vydrží bránit? Rány prší, peří lítá. Hned vyletuje Sun a snaží se zbavit zavilého soupeře, opět ho sráží křídlo soka.

Džoldaš píská, nic to nepomáhá. Jeho hlas zní již chraptivě, ruce se rozevírají doprázdna.

„Tádžiku… Tádžiku…“

Step nese kvílivé volání o pomoc. Už je slyšet dusot koňských kopyt. Oba jezdci se přihnali jako bouře.

irm

„Tádžiku, zaplatíš mi za Suna pěti koni,“ vyhrožuje mu Džoldaš rudý v obličeji.

Tádžik si nevšímá pohrůžky. Ví, že druh má svého orla rád jako on Činga. Diví se jen, jak se ten zlovolník mohl dostal ze stanu, když byl uvázán na řetízku. Vidí oba orly zápasit ve vzduchu a jako zkušený sokolář nepochybuje, jak zápas skončí.

Džoldaš znovu klade prsty do úst, hvízdá pronikavě, ale orlí pokřik všechno přehluší. Dvě velké koule se převalují, metají kozelce, třískají křidly, peří lítá a zobák vykonává vražedné dílo.

Džoldašovi se zdá, že by se Sun chtěl odpoutat, že by slétl na rameno svého pána. Velký orel mu zastupuje cestu. Sráží ho k zemi a škrtí. Jeho pařáty mu rvou tělo.

Džoldaš je zoufalý. Z očí mu tekou slzy, beranici již ztratil, otěže nedrží. Staví se koni na hřbet a s roztaženými prsty chce zachytit svého Suna a stáhnout ho z boje.

Čing nepustí Suna z drápů. Stal se z něho v tuto chvíli loupežník, vrah.

Sun se náhle zdvihá. Tádžik hvízdá na Činga.

Pták pochopil, že se pán dole zlobí. Snad se jen podíval, byl to okamžik. Sun toho využil. Zamával prudce křídly a vznesl se do výše. Odletěl prudce, strach ho hnal. Čing ho již nedohonil. Vzduch hvízdá průlinami křídel, ztracená brka poletují vzduchem, ale Sun nedbá.

Pryč, pryč z tohoto hrozného místa, kde zažil největší ponížení, kde ztratil revír a byl poražen.

„Sune, můj dobrý orle…“

Čing se již vrací. Usedá pánovi na ruku. Peří má potrhané, krvácí z hlavy i krku. Rychle dýchá a z očí mu srší zlost. Pán mu navléká čepičku na hlavu. Zlobí se a ujíždí s orlem domů.

„Sune. Sune. vrať se!“

Sun letí stále, zaniká v dálce, už je jako tečka. Neslyší hlas svého pána. Mizí za horami. Džoldaš ho zahlédl už jen mezi dvěma horskými štíty. Hory ho schovaly, ukryly ho před Čingem.

BOJ SE ŠAJTANEM

Byl pozdní podzim. Step i horské louky byly suché, tráva zhnědlá. Mraky se válely po vrcholcích hor. Deště nepřicházely. Mladý Džoldaš, když pásl v noci karakulské ovce, díval se po horách, po mračnech i po orlech. Nikde neviděl Suna, ani památky po něm nebylo.

„Kdy přijdou deště?“ ptají se Karajci. Marně vyhlížejí po zprahlých pastvinách. Tádžik nepamatuje tak vytrvalé sucho jako letos. Celé léto nespadla kapka deště, ani rosa se neusadila v kalíšcích šípků. Uschly třešně, zasychaly oříšky břestovce a mladý Džoldaš si na nich nepochutnal.

Stádo ovcí nebylo velké, popásal jen chovné ovce s berany. Mladé zabili brzo po vylíhnutí na perzián. Stát jej od nich odkoupil a dobře zaplatil.

Staré ovce nezabíhaly, klidně se pásly a bylo dost času, aby si mladý Džoldaš vyrypoval ze země česnekově páchnoucí kořen ločidla-feruly a jedl jej s chlebem. Pod železným stromem-břestovníkem byl přece jenom chládek a milé posezení s rozhledem na stádo. Z břestovníkového dřeva vyřezával rukojeti k bičům a násadám. Bílý chundelatý pes obracel ovce a někdy plašil veverky sbírající oříšky. Džoldaš je rád vybíral zpod listí, zralé, letos většinou scvrklé, ale se sladkou kůrou. Bílý ovčák chvílemi poštěkával, když se mu z horní větve vysmívala veverka, prskala po něm, supěla a nepustila oříšek, držela jej v předních tlapkách a dívala se po vetřelci, stavějícím se na zadní nohy.

Ovce brzo vypásly tvrdou trávu a bylo třeba stále postupovat do hor. Tady byly ještě severní svahy plné šťavnaté trávy. A Džoldaš se nezlobil, že je daleko od stanů. Tady na horách byly noci krátké a teplé. Vydřímal se i ve dne a bílý ovčák hlídal. Potulky jalovcovými lesy byly plné neočekávaných věcí. Jednou očesal ořešák, měl plno těžkých ořechů s tvrdou slupkou a olejna tým jádrem. Jindy mu postačily mandlovníkové oříšky. Nesnědl jich mnoho. Byly chutné, ale hořké. Někdy prolézal zimolezové a višňové keře a plašil odtud drobné živočichy, sysly, křečky, veverky. Široký javor mu nastavil větve, aby po nich vylezl do vrcholu a podíval se, kde sedí strnulý orlosup, kam zaletují orli. Nebyl by synem lovce orlů, aby nevyzkoumal orlí hnízda a neřekl otci, kam by měli na jaře zajít pro mladé orly.

Jalovcové lesy vystupovaly tu do výše tří tisíc metrů. Byly to smutné lesy, ani zvěř je neměla ráda. Rozběhly se po svazích hor, upevňovaly suť na úbočích a zachycovaly horskou vláhu a sněhovou vodu.

Džoldaš tu vypásl kdejaký svah a po týdnu se zase vracel se stádem k osadě. Bylo mu smutno. Chtěl si pohovořit s mladými přáteli u koní.

Osunsin a Tatarchan tu s výrostky projížděli koně. Vyskakovali na ně v běhu, stavěli se jim na hřbety a zase seskakovali do trávy. Jejich život byl bohatší o dobrodružství, která zažili na cestách po horách. Zajížděli s různým poselstvím daleko do hor, kde lesní dělníci a brigádníci vysazovali podle příkazu sovětské vlády nové lesy.

Mladý Džoldaš se poveselil v družině srdnatých chlapců, kteří dvakrát spadli s koně do trávy a znovu si na něho vyskočili.

Bylo tu žertů a smíchu i zpěvu, zvláště večer, kdy mladí spustili staré karajské, i nové mládežnické. Tatarchanův synek byl teprve patnáctiletý, ale jezdit uměl jako starý. Přeskakoval na lókajském koni menší stromky, jalovcové keře, troufl si i na hluboké příkopy a nikdy ho kůň neshodil. Džoldašovi se velmi líbili světlí lókajští koníci s rovným hřbetem, širokou hrudí a štíhlou lehkou nohou.

Byl by si rád jednoho vybral, ale ovčák - ten musí pěšky. Může si pískat na fujaru, zpívat a halekat, ovce mu neutekou, těm stačí. Když odcházel za ovcemi, chýlilo se k zimnímu období. Zimní vesnice nyní všechny přitahovala. Byla to teplá skrýš se zábavou, třeba i s pojízdným kinem, které sem zajíždělo.

Listopad se ohlásil dešti. Konečně začalo pršet. Oblaka byla zatažena, hory se schovaly. Déšť se lil ve dne v noci. Bylo zřejmé, že je konec loudání po stepi i konec pastvě.

Ještě než sehnali koně z hor, přinesl Tatarchan zprávu o závodech v městě, na něž dostali pozváni i mladí karajští jezdčíci. Jen neradi sháněli stáda do stájí. Ale hned první dni hrála harmonika, brnkaly balalajky a zpívalo se.

Ne však dlouho. Stala se příhoda, která rozčeřila klidný pastýřský život.

Objevili se basmači. Přepadli v noci tábor právě ve chvíli, kdy bylo vše připraveno k odjezdu. Vyčíhali si i Tatarchana, když odjel do Černě, aby se poradil, které a kolik koní má odvést armádě.

Mladí pastevci neuhájili stádo před Šajtanem. Patnáctiletý Tatarchan sice střílel a s ostatními druhy pronásledoval basmače, ale dvanáct nejlepších klusáků bylo pryč.

Jak se polekal Tatarchan, když se vrátil. Kde vezme náhradu za nejlepší klusáky? Byl tu závazek, jak jej splní? Rozčileně jezdil po pastvině, hrozil pěstí k horám, ale co naplat.

Přijel předseda kolchozu i Osunsin, který se právě vrátil z Leninabádu s určením, kam mají být koně dopraveni.

„Teď tam poženete ovce,“ uplivl Tádžik a zoufale přemýšlel, co by měl počít, jak si v léto nouzi pomoci.

„Zbavit se Sajtana,“ řekl Osutin, „jak dlouho chcete vlastně trpět jeho nájezdy? Z války přišel oholen, ani koníčka neměl, teď si pomohl.“

Tádžik dlouho promýšlel plán výpravy proti basmačům. Nechtělo se mu s mladými, ale co počít, škůdníka se musí zbavil.

Celou noc se Karajci radili a k ránu bylo rozhodnulo, vypraví se proti Šajtanovi, nemá teď spojenců, Ibráhím je už po smrti, byl zabit na ústupu přes řeku Pjandž.

Tatarchan se sám přihlásil za vůdce výpravy, která vyrazí za horským ďáblem, dříve než koně prodá. Vyjeli mladí i staří.

Basmači si ještě neprohlédli krásné lókajce, když se tu na ně hrnula armáda černých Tádžikovců s náčelníkem. Horští je tentokrát nepřivítali střelbou, ustupovali.

Tatarchan přivedl své vojsko až pod kamenný hrad. Odtud jej ostřelovali ze všech stran a zde se stala chyba, osudná všem, zvláště Tádžikovi.

Zimní déšť se lil dnem i nocí a mladí na dolní straně hradu se schovávali pod skály. Byli zde přepadeni, v dešti a tmě nevěděl jeden o druhem. Rozprchli se.

Horští ďábli zaútočili proti starým. I ti se nenadáli přesily, ustupovali, ztráceli se ve tmě a plískanici, až zůstal Tádžik sám, opuštěn.

Pokoušel se projet s Jakšíatem řadou basmačů, ale byl střelen do zad. Drží se Jakšíatovy hřívy, kůň s ním kluše. Dole pod skalami je louka. Tádžik je slabý, padá do mdlob.

Jeho milovaný Jakšíat ho nese dál, pryč z nebezpečného pole basmačů. Běží ještě po pastvině, střelba ustává. Kůň se zastavuje, pán padá z jeho sedla.

Je noc, ještě mží. Hustá mlhovina zahaluje horský kraj. Jakšíat stojí, pán leží na zemi.

Proč pán nepromluví, proč nepotřepe svého rychlého koně po šíji? Jakšíat očichává místo, kde pán leží. Nehýbe se, ale dýchá.

Kůň stojí bezradně, pak cosi zaharaší v houští. Ulekne se a popoběhne, ale znovu se vrací. Je zvyklý na svého pána. Stojí opět, hlavu sehnutou.

Dešť ustává, jen mlhy se vlekou po stráních. Jsou husté, obalují keře i stromy. Obloha prosvětluje. Kalný mlhavý pás vystupuje nad hory.

Zeleným údolím teče potůček, praménky proudí, šumí a žbluňkají přes kamení. Kapičky vláhy stékají po stráních, napájejí stružku.

Na osamělý balvan usedá orlosup. Sedí hodinu, dvě, nehne se.

Jen se dívá, chvílemi se protáhne a čeká. Nač čeká? Co cílí orlosup? Ubývá člověku sil? Zahyne náčelník karajské osady?

ČING HLEDÁ PÁNA

Hory setřely s tváří šedý soumrak. Slunce rozsvítilo nový den, zhasl však, dříve než se mohl rozhlédnout. Hory se mračí, bílá mlha i tmavá mračna jsou jejich podzimním oblekem. Do osady se vrací družina bez Tádžika.

Vlasy mokré od deště, bez čepic, s potlučenými a utrmácenými koni vracejí se pastevci. Jsou zmateni, poraženi. Každý povídá něco jiného. Basmači… střelba… boj v horách a pak útěk.

Ani Tatarchan, ani Osunsin nevědí, co se stalo s Tádžikem. Tatarchanův kůň kulhá. Osunsin byl střelen do pravé ruky. Mládkové ujeli první, jsou již někde pod horami. Utekli, zalekli se, ustrašenci.

„Kde je Tádžik?“

„Neviděli jste Tádžika? Upadl do zajetí? Je zraněn?“

Na tyto otázky nikdo neodpovídal. Černá noc s deštěm všechno zahalila. Nikdo nic neviděl. Bylo jisté, že Tádžik bojoval, neutekl. Kde je? Ani jeho kůň nepřiběhl.

Jak neradi se vracejí do osady bez náčelníka. Co řeknou jeho rodině? Co jim řekne osada? Proč se hrnuli na silnějšího protivníka, když je tak lehce udolal?

Osunsinova tvář rudne. Ani na zraněnou pravici se nepodívá, nevšímá si toho, že mu v ní škube, že je tam horečka. Tádžik ho mrzí.

Čekali dopoledne, odpoledne, Tádžik se nevracel. Ani pán, ani kůň a to bylo tuze divné. Což by Jakšíat netrefil domů? Zná dobře celé okolí. Potmě by přišel.

Letní osada byla již přestěhována. Stádo koní pobíhalo v ohradě, krmil je mladý Tádžik. Vyběhl, když spatřil znavené jezdce a hned tušil, co se stalo.

„Otec tam zůstal? Nevíte kde?“ a otáčí se po koni. kterého by si vyhlédl, na kterého by sedl a jel hledat svého otce.

Kde zůstal? Kdo to může říci. Kam zajel? Nikdo ho neviděl.

„Kde mám hledat otce?“ volá mladý Tádžik a krev mu rozpaluje spánky.

Staří jezdci mají hlavy svěšeny. Noc, tma, boj, střelba, chumel prchajících… Kdo vedle mne utíkal? Nevím, byl jsem zraněn, neviděl jsem.

Z hliněných chalup vyběhly ženy, lomí rukama, pláčí, vadí se s uprchlými bojovníky, nadávají mladým. Tádžikova žena pláče.

Muži se stydí, je jim hanba. Stojí tu na soudu celé obce. Propadli by se raději, prokletí basmači, kolik příkoří již způsobili Karajcům.

Dědina stojí bezradně. Radí se, vadí se mezi sebou a každý míní něco jiného.

Kde budou hledat Tádžika? Vyšlou aspoň hlídku. První se hlásil mladý Tádžik, s ním ještě několik mládků. Sedí již na koních, šavle u boku, pušky na zádech.

Vtom přijíždí do vsi jezdec. Je udýchán, znaven. „Džoldaš,“ vykřikují ženy. „Počkejte, Džoldaš jede. Odkud jede? Kde byl? Proč nejel s družinou do boje?“

Džoldaš prudce zaráží koně uprostřed návsi. Ženy i výrostci se kolem něho kupí, chtějí mu říci zlé noviny.

„Všechno vím, neztrácejte čas. Nesu zprávu,“ sahá do vaku a vyndává lístek. „Zde je, čtěte!“

Mladí vystupují vpřed, umějí číst. Berou nepatrný svitek do ruky, a hle!

„Čekáme na vaši pomoc. Koně zajistíme. Přijeďte. Šajtan.“

Bouře výkřiku zalehne vesnicí. Jméno horského ďábla vyvolává odpor, nenávist.

„Komu píše Šajtan? Od koho čeká pomoc? Jak zajistí koně? Koho zve na svůj hrad?“

Džoldaš pohazuje rukama, je rozčilen. Byl na vojenském stanovišti, odevzdával tam zprávu, již odňal poštovnímu holubu.

Byla zajímavá, vojenský velitel hned usoudil, o koho jde. Šajtan chystá nové přepadení. Čekal pomoc, možná že už ji dostal. Odtud hrozí nebezpečí. Upozorní velitelství oblasti. Šajtanovo hnízdo musí být zničeno.

„Vyřiďte Karajcům. aby se připravili. Nikomu ať nic neříkají, přijdeme s horským praporem, zničíme basmače. Karajci nás povedou.“ Lidé vykřikují překvapením. Nyní už vědí, jaká to byla nešťastná shoda okolností. Šajtan si přišel v noci pro koně. Ještě nikdy jich neukradl dvanáct. Co s tolika koni? Tábor ho pronásledoval, chtěl aspoň zachránit koně. Hradní posádka byla již zesílena. Kým? Kdo přispěchal Šajtanovi na pomoc? Kam letěl holub se zprávou?

Džoldaš nestačil odpovídal, jak jeho Sun chytil holuba se svitkem na nožičce, jak holuba pustil, zprávu mu odňal. Holub letěl směrem k afghánským hranicím.

„Tedy pomoc z Afghánistánu? Od koho? Co myslíte, že dělá uprchlý Álím-chán. Čeká, kdy se bude moci navrátit, kdy přepadne pracující svobodného Tádžikistánu a znovu je uvrhne do otroctví.“

„Ne, ne, nikdy se nesmí vrátit chán a jeho horda.“

„Ubozí Karajci,“ opakuje Džoldaš slova velitele, který se dověděl zprávu o přepadení osady a porážku pod hradem telefonicky. Kdo mu ji hlásil? Proč letělo pozorovací letadlo přes Černou?

„Jed rychle,“ přikazuje mi velitel, „vyřiď Karajcům, ať vydrží, pomoc přijde,“ hovoří Džoldaš vzrušeně. V té chvíli zapomněl na Suna, na Činga, jen Tádžik mu leží v hlavě. Měl ho rád, byl to rozumný vážný člověk, všichni Karajci ho milují.

Lidé se ještě kupí kolem Džoldaše. Diví se, jak se stalo, že se Džoldaš probral k životu, že jeví zájem o osud dědiny? Byl po odletu Suna jako duch, nikoho nepozdravil, na nikoho nepromluvil.

Z dolní návsi přichází holohlavý stařec. Všichni se otáčejí, čekají, co řekne zkušený člověk, který mnoho zažil a jehož syn a vnuk jsou prvními strážci země, klidu a pořádku.

„Už jsem slyšel,“ pokyvuje stařec hlavou, „nevrátil se náš dobrý náčelník, ale věřím, že je živ“

„Co máme dělat, stařečku?“ ptají se ho mladí.

„Co dělá ten, kdo ztratí peníz?“

„Jde ho hledat,“ odpovídají mladí.

„Čím dřív, tím spíše ho najde,“ pohladí si lysou hlavu stařík a dědina se rychle rozhoduje. Pojedou hledat Tádžika, může být raněn, potřebuje pomoci. Nenechají svého náčelníka bez pomoci.

„Všichni do zbraně!“ volá Osunsin.

Přijíždějí staří bojovníci, Tatarchan, zraněný Osunsin, Kazik, Džoldaš, mladý Tádžik i Džoldaš, mládkové, výrostci, všichni, kdo udrží zbraň.

Černá byla na nohou. Zacvakala kopyta koní, zaleskly se zahnuté šavle.

„Kdyby tu byl Arif,“ řekne mladý Osunsin.

„Vojsko přijede,“ ujišťuje je znovu Džoldaš.

Dvacet bojovníků čeká připraveno. Čas je mlhavý, déšť hrozí každou chvíli, že spadne, hory tančí v mlhách.

Byli by už vyjeli, kdyby byly nepřiběhly děti, že Čing je nepokojný, že se vrtí ve stanu, volá a že má asi hlad.

„Volá pána,“ řekne Tádžikova žena a slzy jí vstoupí do očí.

„Stýská se mu,“ přidají se soucitné ženy.

„Měli byste mu hodit kus masa,“ přimlouvá se Džoldaš. „Necháte-li ho o hladu, provede vám něco nepěkného.“

Všichni se dívají po Džoldašovi. To říká on, jemuž Čing zničil celou jeho radost, potrhal a zahnal mu Suna. Dědinu to dojímá. Džoldaš není takový, jaký se jim zdál. Má porozumění i pro druhého.

„Ale kdo ho pokrmí?“ ptají se děti. „My k němu nesmíme, porval by nás. Tatíček to zakázal,“ říká nejmladší Tádžikova holčička.

„Kdo jiný by ho pokrmil? Mladý Tádžik, kde je? Vpředu? Zavolejte ho!“

Mladý synek se vrátil, donesl orlu malý kousek masa, víc ho tu nenašel. Pospíchal. Přivřel jen ledabyle záclonu a utíkal. Průvod už vyjel. Nelze čekal, když jde o člověka, který potřebuje lidskou pomoc. Mladý Tádžik je dojíždí.

Tři menší Tádžikovy děti se ještě dívají za svým bratrem, líbí se jim, jak ujíždí, jeho kůň zrovna pluje, jak se nadnáší. Opět se otočí k Čingově stanu. Mají strach, co se stane, až jezdci odjedou a orel bude třískat křídly do plachty. Malá holčička se ještě otočí za jezdci a volá: „Zachraňte našeho tatínka! “

Jezdci ji už neslyší. Toto přání vyslovují teď všichni. Tádžik je duší pastevního podniku, je víc, rádcem a přítelem celé osady.

Tádžikovy děti ještě popoběhnou z dědiny. Vidí jezdce už v dálce, klusají, jsou stále menší. Vítr protrhává mraky, obloha se jasní. Na nejvyšších vrcholcích pohoří Kara je bílá čepice - sníh.

Toho dne už nikdo neotevřel stanovou oponu Čingova stanu. Nikdo se nenaklonil, aby pohovořil s velkým orlem, aby mu nalil vody, přinesl pokrm. Venku už prosvituje slunce, oponou si pohrává jemný větérek. Je to chladný vánek z hor, orel ho čije. Povídá mu o dálkách, lovu, rozletu, zamávání křídel. Čingovi by se chtělo mávat, vzlétat. Má tolik nadržené síly v sobě. Kolik dní už nebyl venku. Pán ho zanedbává, nepřijde, aby řekl: „Milý Čingu, dnes půjdeme na lov.“

Po celé odpoledne se neozval měkký pánův hlas. Čing měl hlad, trápila ho žízeň. Řetízek na noze mu nedovoloval, aby slétl, aby se napil. Koryto je prázdné, bez vody.

Zvenku jsou slyšet dětské hlasy. Orel naslouchá. Hlasy se přibližují. Zamává, zatřepe křídly. Načechrává si peří. Větřík sem ještě zavívá. Větrné proudy, orel si uvědomuje. Jak je to dávno, co se porval se Sunem. Pán s ním nevycházel, snad se bál nebo nechtěl připomínat Džoldašovi jeho ztrátu… Orel byl vězněn. A dnes, zase ten milý větřík. Jak by mu nastavil křídla, dal by si je provětrat, načechrat peří, pak by zamával a.

Nové zabouchání křídel do stanu. Děti hlasitě hovoří, něco si rychle povídají. Sluníčko sem nakukuje úzkým proužkem. Jak dlouho se neukázalo slunce v mlhavé horské zimě?

Čing nesmírně touží po prolétnutí. Nikdo nejde, zatluče křídly, zamává, řetízek zazvoní. Jsou slyšet ženské hlasy. Pokřikují venku právě tak, jako když jezdíval s pánem na lov.

Pevně skloubené dřevěné bidlo pod orlími pařáty zavrzalo. Peří na krku se zježilo, ořechové duhovky zasvítily záštím. Křídla se rozepjala a snažila se zachytit aspoň nejslabší větérek, který sem ustavičně pronikal a zval ptáka k letu.

Dost už nehybného sedění, dost už dřímavého spánku. Orel chce lovit, má hlad, chce hltat sousta s teplou krví. Zavolal. Znovu se mu ozvaly dětské hlasy. Rozkřikl se chraplavým orlím hlasem. Ticho. Hlasy zmlkly. Děti utekly.

Čing zamával křídly a prudce roztřásl zplihlé peří na břiše. Zaťal pařáty do dřevěného bidla.

Hluk za stanem zesiloval. Kdosi tam nepokojně pobíhal. Pak zařehtal koník. Snad utekl z ohrady. Koňské zařehtání tolik připomnělo Čingovi hlas Jakšíata.

Čing se znovu rozkřičel. Otvíral zobák, jako kdyby chtěl chňapnout lišku. Koně dupou, kdosi je žene, zahání je. Kroky se vzdalují, ale dětské hlasy jsou slyšet až u stanu.

Zaklekotal… Nikdo jeho hlasu nedbal. Pak se jen malinko pootevřela dvířka stanu. Úzký proužek světla zahořel v temné místnosti. Projel orlím stanem tak ohnivě jako světelná raketa a zažehl se přímo v orlích duhovkách.

Orlův zrak zatoužil po světle bílých hor, zelených lesů a modrých sloupců vzduchu, prosyceného slunečními paprsky.

Tuhle touhu nedovedl již nikdo uhasit. Rozjitřoval ji hlad, žízeň, utajená síla v orlích perutích a stesk po pánovi.

Orlí křídla znovu zabubnovala na plachtu stanu. Plátno se chvělo, povolovalo, vydouvalo se. Čing se sám sobě podivil. Nikdy to ještě nezkusil, ale teď se mu to zalíbilo. Jakou má sílu v křídlech, když pevně vázané plachty odletují jako papír.

A znovu zabubnoval. Rozmáchl se křídly a několikrát jimi prudce udeřil do plátna.

Orlí stan se zachvěl a orlovi se zdálo, že trochu popoletěl. Znovu se nadzdvihl, poskočil, řetěz zazvonil.

Orel se zahleděl na chřestivý předmět, který ho strhoval, pevně ho připoutával k bidlu. Zaťal drápy do kolíku, povyskočil a bidlo zavrzalo. Pak znovu a ještě silněji.

Křídla se rozmáchla k většímu úderu do opony. Což nebyla příčinou jeho vězení? Za touto plachtou je modré nebe, to určitě cítil.

Zlostně zaskřehotal. Štěrbina ve dvířkách se znovu rozevřela a nahlédla jí malá dětská hlavička. Byl to jen mžik, ale orla to podráždilo. Sevřel pařáty, sehnul úzkou hlavu a zasyčel, pak jako by se vznesl. Spadl. Zadržel ho řetěz, bránila mu plachta. Pravé křídlo praštilo zlostně do opony. Ořechové duhovky zajiskřily zlostí. Kdo bude zdržovat orla, když má hlad?

Od té chvíle bylo orlí tělo ve stálém pohybu. Trhalo řetězem, lámalo bidlo, tlouklo křídly o zem.

Oponou kdosi nahlédl, ale hned ji přivřel, bál se. Zvenku se ozval dětský hlásek, volal a pak zanikl.

Čingův stan jako by se dal na pochod. Rána křídly do plachet. zavrzání bidla, úder oběma křídly a prudké zavrzání a pád.

Čing spadl s bidla. Trochu se ulekl. Podíval se kolem sebe a vidí, že bidlo leží na zemi. Chtěl trochu povyskočit a volný řetízek se mu sesmekl s nohy.

Orlí drápy se neměly do čeho zatnout. Popoběhly po zemi. Hlava se vyklonila ze stanu. Opona nebyla připevněna, kdosi ji uvolnil, tkanice byla rozvázána.

Orel schoval hlavu, ale přítmí ve stanu se mu již nelíbilo. Znovu vystrčil hlavu. Opona mu nijak nebránila. Nestrhla ho nazpět jako řetízek. Orel stál před oponou.

Byl to jen mžik. Rozhlédl se a dvakrát poposkočil. Roj dovádějících dětí ho zarazil. Roztáhl křídla a zamával. Vznesl se jako velké letadlo.

„Čing… Čing uletěl

„Chyťte Činga!“

„Čing letí hledat pána.“

„Čingu,“ volá malá holčička, „najdi nám tatínka!“

Velké Čingovo tělo se už vznášelo a kroužilo do výše. Dole pod ním se zabělaly stany, podobné pavučinám, domečky z hlíny i dřeva jako rozházené kostičky.

Na horských lukách bylo volno. Jen ovce se pásly a vypadaly z té výše také jako rozházená krupice.

Děti viděly na obloze černý bod. Chvílemi se zastavoval, pak se málo pohyboval, Čing se orientoval, hledal. Koho hledal? Měl hlad. Kdo ho krmil, kdo mu podal sousto?

Malý lidský svět zůstal dole. Orli oko v něm ještě z této výšky poznalo každý kámen i broučka, ale už sem nehledělo.

To, co vidělo v dálce, bylo vábnější. Vysoké hory s bílými sněhovými čepicemi se choulily pod orlími křídly. Na úzké stezce klopýtal houfec koní. Orel se rozhlížel. Viděl rozsáhlé lesní plochy zelených listnáčů a dál už jen skály, suť, prolákliny, údolí. Po stezičce jako mravenečkové cupkali koně s jezdci.

Koně klušou. Jezdci se nadhupují v sedlech. Tak s ním jezdíval pán na lov. Čing mu seděl před sedlem. Když mu pán sňal čepičku, vzlétl. Kořist se našla. Kde byl pán a kůň, tam byla i kořist, jídlo, Čing má hlad. Rád by něco snědl. Kolik dní už nebyl řádně nasycen.

Teď teprve, když vydává sílu, mává a potlačuje vanutí proudů, cítí citelnou chuť k jídlu.

Sletěl se podívat níže, kdyby snad pána poznal. Zakroužil několika spirálami a soustředil se na pozorování průvodu po stezce. Proč je tam tolik lidí a koní? Bude to hon na vlka. Staré vzpomínky na velké vlčí lovy v něm opět oživly.

Vlk… stará vzpomínka se mu vybavuje v paměti. Když. ho zdolali, podal mu pán játra, srdce. Jak by je dnes spolkl. Nic nevidí, ani vrána se neukáže. Kdyby aspoň zajíc pelášil.

Dvacet jezdců ho vábí, hledá mezi nimi pána. Snáší se nad ně velkou šroubovnicí a už je vidí. Jezdci se po něm obracejí, mávají mu, kroutí hlavami, dívají se do výše. Čing na ně zavolá. Z jeho hrdla se ozve drsný orlí klekot.

„Podívejte se,“ ukazuje mladý pastevec do výše, „tamhle letí orel.“

„Ano, orel. To není skalní orel…“

„Jaký by to byl? Je to přece orel.“

Osunsin se podívá vzhůru a povídá: „Nepoznáváte Činga?“

„Ano, to je Čing,“ přisvědčí Tatarchan.

„Ovšem, že je to Čing,“ pozvedne hlavu Džoldaš a už se nedívá smutně k zemi. Kroutí hlavou a pozoruje každý pohyb velkého orla.

„Kam letí?“

„Kam? Uletěl,“ tvrdí zcela určitě Džoldaš.

„Jako tenkrát, když ti potrhal Suna,“ připomene mu Osunsin. Džoldaš se zamračí, ale hned si vzpomene, proč čing uletěl. „Letí za pánem. Měli jste mu dát najíst.“

„Jestli se ztratí?“ obává se mladý Tádžik. „Cvičený orel se neztratí,“ řekne mladý Džoldaš. „Jako se neztratil Sun.“

„Suna zahnal Čing,“ namítá Osunsin, „jsem taky orlař a leccos o nich vím, a pamatujte si, orel nesnese pohanu. Po každé prohře vyklidí revír.“

„Snad nemyslíš, že se stydí?“ směje se starší hospodář ze vsi.

„Abys věděl, že se stydí,“ rozohní se Osunsin a třepe poraněnou pravicí, která ho pálí. „Naši staří také chovali orly a měli s nimi všelijaké zkušenosti. Orel, který prohraje bitvu, nikdy se do této oblasti nevrací.“

„Třeba je Sun ještě živ,“ vysloví mladý Džoldaš naději.

Starému zahrají oči podivným leskem. Kdyby tak byl jeho Sun naživu, kdyby se mu vrátil.

„Čingu… Čingu? Kam letíš?“ křičí mladí.

Koně stoupají zvolna do kopce, opírají se kopyty o kamení, které jim ujíždí pod nohama.

Jezdci je nepobízejí. Orel je zajímá, stále se proletuje nad jejich hlavami.

„Čing nás doprovází,“ povídají si mladí.

„Aspoň se nemusíme bát “

„Dívá se na nás.“

„Kdyby tu byl Tádžik, jistě by se snesl na jeho rameno. Mladého neposlechne.“

„Letí dál,“ volá jeden z mládků.

„Kam by letěl?“

„Orel vždycky ví, kam má letět“

„Třeba lam něco vidí “

„Co by viděl?“

„To, co ty nevidíš. On je vysoko a nic mu neujde,“ řekne mladý Tatarchan.

Džoldaš se dívá na Činga. Nepřipadá mu dnes tak zlý a krutý jako tehdy, když se porval se Sunem. Ale což, jeho Sun může být živ. Sedí někde na skále a čeká, až se opeří. Jen kdyby věděl, kde je, šel by za ním, přivolal by ho.

„Obloha se potahuje mráčky. Orel se snáší,“ hovoří chlapci.

„Asi něco vidí.“

„Co to tam asi má?“

„Třeba padá za kořistí.“

Hoši se ještě baví, ale přední jezdci si nabíjejí pušky. Jedou již kamenitým řečištěm, musí být připraveni.

Vtom zavolá mladý Džoldaš: „Podívejte se, už se vznáší a nic nenese.“

„Tak nic neulovil.“

Orel se vznesl nad lesy a chvíli nepohnutě stojí, trčí zrovna ve vzduchu, jako by se rozhlížel.

„To je umělec, ten Čing,“ libuje si Osunsin. „Dovede se zastavit a nehne křídlem, jako bys ho přibil na oblohu.“

Náhle se křídla sevřela a orel se snesl nad hlavy jezdců.

„Letí sem,“ vyskakují mladí nepokojně v sedlech.

„Zavolejte na něho.“

Celý jezdecký oddíl se rozkřičel.

„Čingu… Čingu, cos nám přinesl?“

Pták se vznáší a letí týmž směrem, jako přiletěl.

„Proč tam ten orel pořád lítá?“ diví se Tatarchan.

„Proč?“ ptají se všichni a nedovedou si orlí počínání dobře vysvětlit.

„Podívejte se, už se zase snesl na témž místě jako prve,“ křičí udivení mládkové.

„Musí tam něco mít.“

„Pravda, orel zbytečně nelétá,“ uvažují staří.

Džoldaš souhlasí. Sám nehovoří, mladí mají slovo, pohybují se v sedlech jako rtuť, a kdyby mohli, rozjeli by se za Čingcm, tak je jeho počínání zajímá.

„Pojeďme se tam podívat,“ navrhují.

„Pojeďme! Kam bychom tudy dojeli? Leda k Šajtanovi,“ směje se Osunsin.

„Všichni nemůžeme,“ odmítá vedoucí výpravy, „někdo tu musí zůstal. Je večer a jsme v horách,“ říká trochu přísně.

Několik mladých jezdců vyjede z lesa. Dají se týmž směrem, kterým letěl orel.

Ostatní stojí a čekají, až se hlídka vrátí. Šero se kupí kolem hlav. Tma v lese je vždycky bezpečným spojencem nepřítele. Osunsin si stále připomíná Šajtana, který by tu kdesi mohl číhat a přepadnout slabší družinu. Fialová mlha se snáší k zemi. Někde daleko v polesí zahouká sova, ohlašovatel nočního klidu.

„Kdo ví, jestli tam teď potmě něco najdou,“ zapochybuje Tatarchan.

„Snad jsme je tam neměli pouštět,“ přidá se Džoldaš.

„Už se stalo,“ řekne Osunsin, „bez nich dál nepoj edeme.“

„Budeme čekat a potmě Tádžika teprve nenajdeme. Tady přece ještě nejsme u místa, kde asi byl raněn,“ hovoří Džoldaš.

„Ještě ne,“ rozhlíží se Osunsin, „ale brzo tam už budeme.“

Lesem zaburácel hluk. Zpočátku se všichni ulekli. Trhli sebou a podívali se v tu stranu, odkud hluk přicházel. Poznali mladé jezdce, volali na ně.

„Co se stalo? Našli jste něco?“

Z lesa zahlaholil pokřik.

„Volají, máme tam jet,“ hledí upřeně do tmy Tatarchan.

„Co tam budeme dělat? Jak pojedeš takovou necestou?“ zlobí se starší z dědiny. „Snad se nebudeme dělit s orlem o kořist?“

„Nejsou přece děti,“ uvažuje Džoldaš. „Kdyby to nebylo třeba, tak by nás nevolali,“ důvěřuje svému synovi.

„Snad jsou na stopě,“ řekne najednou Osunsin a už se dral s koněm přes keře a balvany, aby byl první, kdyby narazili na Šajtana. Zakřivená šavle mu zvoní po boku, jak naráží na stromy. Kůň poslušně stoupá, prolézá a skáče, klouzá po kamení, které se sype. Jezdec ho třepá po krku a chlácholí ho, aby se nebál.

Ostatní jedou za ním. Je to neschůdná, krkolomná cesta. Staří ještě vzadu bručí, že si koně polámou nohy, Osunsin je neposlouchá, je stržen novou myšlenkou. Mladí volají, je jim třeba pomoci. Lesklá šavle se zablýskne tmou. Osunsin ji zkouší, vrazí ji třeba celou Šajtanovi do krku. Už je mu všechno jedno, dnes neuteče, ale také Šajtan neuteče, touto šavlí ho probodne.

V dálce zaržáli koně. Bylo jisté, že se mladým jezdcům cosi podařilo.

Nyní již nečekali, pobídli koně, ploužili se tmou, jalovčím, kameny a ostružiním.

Měsíční srpek se rozsvítil a polil keře slabým stříbrným pableskem. Rozesel kolem sebe kupy hvězdiček a hned bylo jezdcům veseleji.

Tatarchan připomněl, aby jeli opatrně, cesta že je nebezpečná, a kdyby snad basmači udeřili…

Všichni tasí šavle, připravují pušky. Nyní musí být připraveni na všechno. Možná že se mladí již bijí. Je tam syn Džoldaše, Osunsina i Tatarchana, jsou tam mládkové z dědiny, vnukové staříků.

„Jen aby to nebyla léčka,“ zapochybuje ještě někdo vzadu.

Oddíl jezdců se srovnal za sebe do řady. Džoldaš se ohlíží, ošívá se, tohle uspořádání nerad vidí. Je to nejnebezpečnější postavení v boji. Jsi vystaven nepříteli bokem, čelem i týlem. Napadne oddíl, rozmetá ho jediným zástřelem. Nebojuje proti němu skupina, ale jedinec. Říká to Osunsinovi, ale ten jen mávne rukou.

„Už se stalo, nebude to asi bitva ani útok, to by vypadalo trochu jinak. Ať slezou všichni s koní, tady již nelze jet a ať jdou pěšky.“

Sotva popojdou kus cesty, zastaví se. „Co je tam, proč ten hluk?“

„Počkejte, volají,“ nastavuje si ruku k uchu Džoldaš. „Tádžik… Tádžik…“

„Snad ho našli, já jim rozumím,“ říká Tatarchan, „že volají Tádžik.“

„Rozhodně, proč by volali? Na koho?“

„Tady leží Tádžik. Pojeďte sem. Je raněn,“ křičí znovu mladý Džoldaš a jeho slovům je už dobře rozumět.

Nyní již vědí všechno, pobízejí koně, klusají, vedou je stále u hlav. Je tma a není vidět pod nohy. Mladí našli Tádžika, proto křičí. Leží tam raněn. Je tedy živ, sláva, snad ho ještě zachrání.

Oddíl oživl. Každý něco povídá a nikdo neposlouchá. Nikdo už nelituje námahy. Staří obdivují chlapce, kam se pustili a co našli. Jsou to přece jen ohniví hoši, nehledí na nebezpečí.

I staří klušou, klopýtají, jen aby brzo spatřili náčelníka.

Sestoupili z horského hřebenu a lesní cesta byla již přístupnější. Vsedli znovu na koně a každý hleděl, aby byl dole, na zeleném pažite, který prosvítal bledým měsíčním světlem.

Brzo ho uviděli. Ležel na zeleném mechu. Rána už nekrvácela. Byl bledý, až zsinalý. Pozdvihl hlavu, když k němu přijížděli. Mladí stáli již kolem a nevěděli, co by měli dělat.

„Co koukáte?“ osopí se na ně Osunsin a přiskočí k Tádžikovi. Uchopí ho oběma rukama za trup a chce ho pozvednout. Raněný zanaříká. Osunsin opět povolí. Už se hrnou ostatní. Lesní loučka je plná lidí. Teče tu malý potůček. V něm si raněný namáčel náčinky.

Leží tu na zelené trávě a vedle něho stojí Jakšíat, jeho dobrý koník, a ještě někdo. Čing, sedl mu zrovna u hlavy, jako by ho hlídal.

Trojice - pán, kůň a orel, věřil by tomu někdo? Neměla Tádžikova žena pravdu, když se doma rozčilovala a vyčítala mužům, že jsou zbabělci, když nechali hlavu v boji? A hle, jeho strážci mu byli věrnější.

Což ten Čing, jaký je to divný orel? Každý o něm tvrdil, že je surový rváč. Tady stojí u pánovy hlavy a mlčí. Nikdo ho ne pokrmil. Letěl za pánem a našel ho. Kolikrát se snesl a zase vyletěl, jako by zval družinu. A skutečněji pozval, našli svého náčelníka i potmě.

„Tádžiku, náš milý brachu, my jsme tě všichni opustili,“ kleká k němu Tatarchan. Nikdo ho neviděl tak rozněžnělého, z očí mu kapaly slzy. „Stydím se sám za sebe i za ty ostatní, odpusť nám..

Tádžik ho nenechá domluvit. „Nikoho jste nezradili, byli jsme přepadeni většinou. Přesila nepřátel nás zaskočila, kdo to mohl vědět. Každý prchal na vlastní pěst,“ říká již slabším hlasem. Namáhá se, sedá a chlapci ho podpírají. „Jen když jste přijeli.“

„Jak vidíš, jede nás celá karavana,“ ukazuje Osunsin.

„Jedete jako proti basmačům.“

„Počítali jsme se vším, taky všecku zbroj jsme vzali s sebou,“ říkají staří a jejich třesoucí se ruce pomáhají Tádžikovi se země. Pokládají ho na kožichy, vyšetřují ránu na rameni a zavazují ji mokrým náčinkem. Od pasů si odvazují červené šátky a balí do nich zraněné rameno. Podávají náčelníkovi doušky studené vody. Pije a bolest jako by z něho spadla.

„Ležel jsem tu asi dlouho bez sebe. Ani nevím, jak jsem se sem dostal. Byla tma, sletěl jsem s koně.“

„A co Jakšíat, ten tě našel a zůstal tu u tebe.“

„Snad ještě kus cesty utíkal, když jsem spadl. Nevím, byl jsem v mdlobách. Pak se asi vrátil. Kdepak kůň, to je věrné zvíře a můj Jakšíat zvlášť,“ otáčí se Tádžik a chtěl by potřepat svého klusáka. Nejde to, zraněná paže nedovolí. Tádžikovy oči jsou veselé, jeho kolektiv ho zachránil. Odveze ho a zase bude u svých stád. Hovoří a vypravuje své dojmy z nejhroznějších chvil života. „Bylo mi zle, ale ta voda zde, ta mě zachránila. Doplazil jsem se k potůčku, namáčel jsem si na ránu obklady. A kůň. Vy nevíte, jaký to byl milý pocit, když jsem se probral z mrákot. Všude licho a najednou stojí u mne

kůň, můj Jakšíat. Zavolal jsem na něho a řekl jsem si: Jen když tu mám koně. Nejsem ztracen, snad se domů dostanu.“

Staří už nakládají náčelníka na koně a balí ho do kožichu. Jde to špatně, bolest se hlásí, ruka zatéká.

„Už je to dobré. Pojedu vedle a budu tě podpírat,“ povídá mu soucitně Osunsin. Nebyl by to ohnivec, aby si nezahromoval na basmače. „Tuhle ránu jim stokrát oplatím, psům bídným.“

Tádžik už sedí v sedle. Je rád, že je mezi svými. Všichni pro něho přijeli a stydí se, že ho opustili v boji.

Vyprávějí Tádžikovi příhodu s poštovním holubem, o zprávě, kterou Šajtan posílal za hranice a o silném obsazení hradu.

„Vojsko přijde,“ říká hrdě Osunsin. „Vytrhá poslední plevel z našich hor.“

„Však se nás natrápili,“ hovoří staří a připamatovávají si všechny události, kdy je basmači přepadli, kdy jim ukradli ovce, koně. „Kde máme Činga?“ otáčejí se mladí a diví se, jak mohli zapomenout na orla. Neviděli ho, snad uletěl. Dívají se vzhůru. Obloha je jasnější, rozednívá se.

Orel však nikde nekrouží. Obloha je bez hvězd, vyhasly.

„Nestarejte se, možná že už je doma,“ říká Tádžik.

Průvod míří k domovu. Ještě nevyjeli z lesa a už vidí orla. Snesl se nízko, prohlíží si všechny a nad Tádžikem se zastavuje.

„Vidíš, dívá se, jestli jsme tě tam nenechali.“ smějí se staří.

„Vezeme ho, neboj se, Čingu. Hlavně, že jsi nám o něm pověděl, žes nám ukázal cestu,“ volají mládkově a mladý Tádžik by radostí objímal svět.

„Ty nejsi dravec,“ dívá se na bílou kresbu pod křídly Džoldaš, „ty jsi strážce tábora.“

„Pánův strážce,“ opakují ostatní a Čing se jim v té chvíli tuze líbí. Je jim bližší a milejší.

SUN SE JEŠTĚ OBJEVÍ

Kdyby byl někdo řekl Džoldašovi, aby ostříhal ovce, sotva by tomu vyhověl. Bručel by při práci, a jakmile by spatřil letícího ptáka, nechal by ovci třeba dopůl ostříhanou. Díval by se za orlem, dokud by nezmizel. Když mu jeho synek sdělil, že viděl orlici, jak nesla mladého koloucha, že má jistě někde na skalách hnízdo, starý okřál. Zase ožily vzpomínky na toulání po horách, na šplhání po skalách, na vítězný pocit, když se díval na hnízdo mladých orlů, když je polapil a odnesl.

Touha po mladých orlících provází džoldaše na všech cestách. Nebude již bez nich, je jaro, deště ustaly, tráva se zelená. V ni vyrůstají první červené a žluté tulipány. Step kvete. Je doba líhnutí mladých orlů.

Marné bylo Tádžikovo vymlouvání, aby nechodil, že je už přece v letech, kdy se nešplhá po skalách, aby to přenechal mladším.

Jednoho rána, dřív než zbledly hvězdy, byl na cestách. Nebál se srázných skal ani orlího napadení. Myslil jen na mladé orly, které si přinese z hor.

Díval se na ně, byl jim zase tak blízko. Sněžné čepice zrána zrůžověly, pak ozlátly a zbělely. Ráno bylo jiskřivé, ale po deváté hodině se hory zamlžily. Chvílemi tančily v bílých parách a pak se ztratily.

Džoldaš pochopil, hory mu nepřály. Nebyl rozhled, mohl každou chvíli přijít déšť. Chvílemi postával, rozmýšlel se, ale pak se přece jenom nevrátil. Šel opět známou cestou k vysoké skále, na jejímž výčnělku je posledně tak úspěšné vybral. Tady si znovu uvědomil, jak každý rok života je znát na svalstvu i tělesné síle.

Když se v Tádžikistánu někoho zeptají, kolik je mu let, řekne, že ještě vyšplhá na hory. Není tedy stár. Myslí tím opravdový horolezecký výkon. Odpovídají mu, že je ještě mlád. Řekne-li, že si na hory netroufne, pokývají hlavou, což znamená, že je stár. Hory jsou měřítkem věku.

Tuhle otázku si Džoldaš nezodpověděl, přecenil své síly, proto se mu stala příhoda, která ho mohla stát život. Sokoláři pod Černou si o ní dlouho budou vyprávět.

Džoldaš šplhá po příkré skále. Zdá se mu, že je stále na témže místě. Skála se zdvihala před očima, rostla a svaly se brzo unavily. Skály jsou zrádné. Zvítězí nad nimi ten, kdo se jich nebojí, kdo je přemůže. Poskytnou Mu pak nádherný výhled, a třeba i mladé orly.

„Do devíti dělej, po devíti si lehni,“ tak praví východní moudrost. Džoldaš se nevyšplhal k výčnělku do devíti hodin. Slunce již pálilo. Tou dobou se vracejí orli s kořistí. Kraj pod horami byl v mlhách, nahoře hřálo slunce. Džoldaš nespatřil včas blížící se nebezpečí.

Dvojice orlů zhlédla člověka, který se dral k jejich hnízdu. Příkazem starých je bránit mladé. Vrhli se na horolezce s dravčí útočností.

Džoldaš zanaříkal. Zaúpěl pod prvními nárazy orlích zobáků. Chvěl se strachem. Co dělat, pustit se nesmí, bránit se nemůže. Kdyby si mohl rukama přidržet hlavu, oči…

Orlí křídla bila do zad, přes hlavu. Ještě se držel, ale málo scházelo, aby ho srazili. Zoufale zatínal špičky prstů do důlků. Vyšplhat se na vrchol skály bylo zcela nemožné. Dřív či později ho srazí orlí křídla se skály. Sešplhávat dolů bylo stejně beznadějné.

Podívá se stranou, aby si změřil hloubku pod skalou. Nebyl ještě vysoko, kdyby se dobře odrazil, mohl by šťastně seskočit.

A hle, orel, který dorážel na jeho hlavu, byl Sun. Džoldaš se zaradoval. Nemohl se mýlit. Kresba na orlích křídlech byla táž, hlava, zbarvení peří, velikost.

„Sune. Sune. Sune.“

Orlí útok ustal. Sun poznal hlas svého bývalého pána. Pootevřel zobák a přilétl k samé hlavě, odkud slyšel známý hlas.

„Sune, zachraň mě!“

V té chvíli zapomněly ruce na svůj těžký úkol. Snad toužily pohladit svého ztraceného svěřence.

Sun již nečekal, odlétl a připojil se k orlí samici, která ještě rozdurděně poletovala a chránila své hnízdo před útokem člověka. Z krotkého orla se stal zase divoký skalní orel. Vyhledal si družku, hnízdo na výčnělku skal a všechna příchylnost k člověku vyprchala, zůstal původní instinkt: divočina.

Prsty horolezcovy se uvolnily a těžké tělo se kácelo k zemi. Zapadlo do hustého křoví a zůstalo tam trčet.

Větší orel se ještě jednou snesl k hlavě bývalého pána a zaskřehotal.

„Sune,“ řekl polohlasem Džoldaš a upadl do mdlob.

Jak dlouho tu ležel, nemohl říci. Jen podle západu slunce poznal, že je večer. Obloha zesivěla, povlékla se bílým závojem. Měsíc rozlil siné světlo a sovy houkaly v podskalí.

Džoldaš se pohnul, křoví se zlomilo. Dopadl k zemi. Odřený a poškrábaný se dobelhal k trsům suché trávy. Tady usedl.

Měl nyní jedinou touhu, dostat se domů. Kdyby věděl, kterým směrem vyhledat nejschůdnější cestu, zdali by došel. Byl vyčerpán, zničen.

Tam kdesi v dolině se chystal letní tábor ke spaní. Noc byla teplá. Pastevci sedí asi u ohňů a Tádžik snad vzpomíná. Kdyby ho byl poslechl! Jak nyní litoval, kam až ho zavedla orlí vášeň.

Oč byl Tádžik šťastnější. Jemu orel zachránil život. Sun mu sice neublížil, ale odrodil se.

Skály se leskly matným odrazem měsíčního světla. Šerem nabývaly fantastických podob. V očích starého sokoláře se tmělo. Horečka se zimnicí se střídala. V těžkém blouznivém spánku se objevovali loupežníci, basmači, rdousila ho. A zase padal se skály, jeho tělo se roztříštilo.

Hustá rosa, padající k zemi, probudila blouznivého spáče. Otřásl se, berkal se se země. Postavil se na nohy a několikrát zabalancoval. Znovu klesl.

Sotva se rozbřesklo, vyletěl pár orlů na lov. Proletovali se, hráli si v teplém vzduchu a Džoldaš se jen díval. Dlouho pozoroval orly, jedinou svou potěchu v životě. Pak neodolal, zahvízdal. Jako výsměchem se mu ozvala ozvěna, zanikla v prázdné soutězce skal. Jak to bylo dlouho, co ještě vybral orlí hnízdo. A dnes…

Orlí dvojice se vracela z lovu. Nesla mladým pokrm. Usedla na skály, trhala a rvala kusy zaječího masa. Samice potom odlétla k hnízdu na výčnělku skal.

Džoldaš ještě hvízdá, volá. Jeho hlas zaniká v horách, které tolik miloval a které ho nakonec zradily. Málo chybělo a byl by ležel mrtvý pod skálou.

Sun již nepřiletěl. Z ptačího otroka se stal volný letec, odvyklý sloužit člověku.

Toho dne se dovlekl velký kus cesty. Přemáhaje bolest i slabost, šel a klopýtal, usedal, odpočíval a zase se šoural. Cesty neubývalo. Byla vpravdě kamenitá, neschůdná a pohmožděný sokolář s naraženým kolenním kloubem se jen těžce belhal.

„Sune, Sune,“ chtěla by volat ústa, ale hory nemají rády lidské škemrání. Vysmívají se mu pustotou skal, která je nevlídná, děsí.

„Tádžikův tábor už nebude proslulým místem orlařů a sokolářů,“ šeptají Džoldašovy vyprahlé rty.

Zkrušený poutník se ubírá k vyschlému řečišti, kterým proudí voda jen za jarních povodní, když tají na horách sněhy. Obešel již horu a hustý porost ho ukryje.

Dál již nemohl, neměl sil. Vyčerpán usedá na mech a neví, že usíná.

Les mlčí. Zelený soumrak zahaluje rozhled. Mateřídouška voní, mařinka vonná čpí sladkým dechem. Džoldaš spí. Snad slyší ještě hlas velké sovy, když zavolá a nikdo jí neodpovídá.

HORSKÝ PRAPOR PROTI ŠAJTANOVI

Tádžikistán se opět zazelenal. Vydatné deště zaplavily pastviny, step se napila, a hned vykvetly máky, kosatce, vyrostla tráva, zajásali stepní skřivani.

Tak se to střídalo rok po roce a staříkovi Abdusalimovi se zdálo, že je teď každé jaro krásnější a líbeznější než dříve. Díval se na stáda ovcí, nepásl je, ale přivykl jim a nepřistěhoval se k synovi a vnukovi. Na pojížďky také nejezdil. Bimbambul uhynul toho jara. Už se ani nezlobil, ani nekřičel, že mu zakroutí krkem jako slepici.

Dovoz zboží obstarávala nákladní auta, stavěly se silnice, byl zaveden telefon. Všechny nové objevy již stařík nechápal. Věřil jen svým nohám, přenesly ho přes hory i řeky, ale teď mu už nesloužily.

Těšil se na Arifa a Atajeva, až přijedou. Když se dověděl, že horský prapor dostal za úkol pročistit pohoří Kara-Tau od tlup basmačů, nestačil vyhlížet, jestli už nejedou.

Mladí běží za prací, každý má své úkoly a pracuje pro velký kolchozní kolektiv. Jen Osunsin se ještě sem tam zastaví, pohovoří. Toulá se světem, rád si někam vyjede a Tádžik mu svěřuje důležitá poslání. Tu zvěst, že Arif přijede s výpravou, také přinesl Osunsin. Na nic jiného teď nepomyslel než na basmače, jak je horský prapor prožene, co jim udělá, jak je vykouří z hradu. Všechna příkoří, která Karajci za léta utrpěli, budou jim splacena, kraj se zbaví medy.

Osunsin usedne k staříkovi, hovoří, jaký teď všude pořádek, jak je bezpečno i u Pjandže, tygři že už nehubí lidi a koně. Hranice je hlídána a chánové si marně brousí jazyk na přepadení nebo vrácení staré slávy a moci.

Někdy přisednou i ženy. Jsou pamětnicemi počátků pasteveckého života, kdy jejich pilné ruce živily všechny. Zatímco se muži věnovali lovům, ženy pracovaly, staraly se o děti a nyní jsou kolchoznicemi, chovatelkami jehňat, ošetřovatelkami hříbat a pomáhají Tatarchanovi.

Jeho láska ke koním také neochabla. Vychoval už mladší jezdce, rád se jimi pochlubí a slibuje jim, že s nimi pojede na jezdecké přebory, koňské dostihy.

Náčelník osady se již pozdravil ze zranění, které utrpěl. Čing se stal ještě bližším jeho přítelem, miláčkem. I když má pro výlety s orlem málo času a vysedává mnoho hodin nad plány a plněním dodávek v kanceláři, přece si vyjede.

Dnes ho zastavili staří spolubojovníci. Zastavil se u nich, jsou mu tak blízcí vším utrpením i bojem. Stáli vždy po jeho boku. Tádžik jim rád oplácí věrnost za věrnost.

„Víte-li, co je s Džoldašem?“

„Není ještě doma,“ říká Osunsin a klátí prudce rukama, „honí někde v horách mladé orly.“

„Už dohonil. Dnes ráno ho přivezli,“ kývá hlavou náčelník.

Všichni jsou tou novinou překvapeni. Neslyšeli o tom. „Přivezli ho?“ opakují s nedůvěrou, že se mu jistě něco zlého přihodilo.

„Zranil se, má pohmožděné nohy. Spadl se skály.“

„Džoldaš že by spadl se skály?“ nemůže pochopit Tatarchan, znal přece náruživého lovce orlů, zkušeného krotitele a znalce orlího života.

„Skalní orli se na něho vrhli. Srazili ho se skalní stěny.“

Ženy překvapením vykřiknou. Osunsin vyskočí, zrudne jako vždycky v obličeji, zdvihne ruce a říká: „Neříkali jsme mu to? Nedal si říci. Ještě že se nezabil.“

Už jsem s ním hovořil. Je přepadlý, bledý, ani byste ho nepoznali, jak zestárl. Nelíbí se mi. Tak nějak divně mluví, jako by mu v hlavě přeskočilo.

„Ten člověk se z těch orlů zblázní,“ řekne vážně stařík.

„Propadl tomu, stalo se mu to osudným,“ dodávají ostatní, ale litují ho, i když jim v ničem již nepomáhal, o práci v kolchoze se nestaral.

„Odvezli ho do nemocnice,“ přidává ještě Tádžik a myslí na Džoldaše, jeho Suna, který se mu tak odrodil.

„Snad se vystůně?“ zeptá se ještě Tatarchan, který má Džoldaše rád.

Nikdy mu nezapomene, že když bylo s Tádžikem zle, že jel první, zapomněl na zaplašeného orla, na drobné potyčky.

„Já bych si věděl s Džoldašem rady,“ řekne ještě Osunsin.

Stařík pozdvihne hlavu. Podívá se proti slunci a tvář mu v té chvíli ještě víc zvráskovatí.

„Bylo by to výnosné. Poptávka po cvičených orlech bude pořád. Nezatlačí ji ani rychlopalné zbraně. Víte, lov s orly a se sokoly má do sebe něco jiného než zabíjení puškou. Jsem také orlař.“

„Jistě,“ přikyvuje Tádžik a je rád, že mu Osunsin mluví do noty. „Dříve tu bylo sokolářů a orlařů a co dnes? Mladí se už o krocení nezajímají a sokolářství hyne. Byla to krásná zábava.“ Tádžik by byl ještě hovořil o orlech, ale právě v okamžiku, kdy se ohlédl, uviděl v dálce jezdce. Jel tryskem k osadě, měl asi naspěch. Už i ostatní ukazují na blížícího se jezdce, který se cvalem blížil k hloučku lidí. Zastavil koně těsně před Tádžikem a podal mu zprávu.

„Arif přijede,“ řekne spěšně Tádžik a trochu zčervená v obličeji. Osunsin radostí povyskočí. Tatarchanovi se radostí rozšíří černé oči.

„Tak přece,“ řekne jenom a otře si čelo. Vzpomene si na vězení, na trýznění u divoké hordy. „To bude konec basmačů.“

Ještě před večerem se objevili v zimní vesnici první jezdci z horského praporu, mezi nimi Atajev. Přijel první k otci, objímal ho a byl zase tak hlučný a odhodlaný, jako když honil bekovy a emírovy tlupy.

Silný oddíl Arifa Abdusalima dojel až v pozdních nočních hodinách. Mladí i staří je vítali, každý chtěl promluvit s Arifem aspoň slovíčko. Arif byl ke všem milý a vlídný. Mládkové a výrostci projížděli tryskem kolem vojska, jásali a stříleli, ukazovali všechno své jezdecké umění a měli radost z toho, že pojedou s výpravou.

Horský oddíl se ve vesnici dlouho nezdržel. Sotva vyšlo slunce nad hory, zahrčela horská děla, tažená koni. Jízda vyjela později. Mladí vojáci, většinou Tádžikové, měli sovětské vojenské stejnokroje, pušky přes plece, zakřivené šavle u pasu.

Karajci jeli vpředu výpravy. Znali dobře kraj a mohli je vést. Tatarchanova a Osunsinova jízda tvořila předvoj výzvědné spojky.

Jen stařík s dětmi a ženami zůstal v osadě. Velký průvod, ubírající se již po horských cestách, mizel v lese.

Nikdo nepochyboval, že to bude poslední úder, při němž splatí basmačům i Karajci.

Brzo po poledni vraceli se již výzvědné Tatarchanovy oddíly se zprávou, že hnízdo basmačů je dobře opevněno, že snad jsou na boj připraveni, stráže prý po nich pálily.

„Nepřítel je zásobil,“ myslí Arif na bucharského chána, „potřebují záškodníky v sovětském území. Přijímáme boj,“ řekl krátce a důstojníci dávali již povely k rozestavení vojenských útvarů.

Karajci se při obléhání hradu hlásili do prvních řad. Jejich nadšení a sympatie k vojsku, které jim přišlo na pomoc, neznalo mezí. Arif jejich pomoc odmítal: „To už ponechme armádě, nasazovali jste životy, dokud jste byli osamoceni. Boj je věcí vojska. Basmači nejsou pro nás oříškem. Naše dělostřelba je vykouří jako vosy.“

Po celou noc se připravovali vojáci na boj. Kolem hradu byla rozestavena děla, zakrytá houštím a větvemi, byly postaveny stráže, aby Šajtan neutekl.

K ránu zahřměly první výstřely. Hořící střely dopadaly do dřevěných krovů pevnosti. Bortily je a zapalovaly. Brzo se objevily plameny. Čpavý dým se rozlézal údolím, padal do skalních rozsedlin. Basmači odpovídali střelbou. Pálili ze skalních výstupků, i když jejich tvrz už hořela. Věděli, že jde o všechno, a proto neustoupili a nevzdali se.

Atajev se dívá, jak dělostřelba boří chatrné budovy, jak kamení vyletuje, prach se zdvihá a mísí se s kouřem. Hradiště bylo v plamenech. Bylo jisté, že basmači nevydrží v žhnoucím ohni, že vyrazí a pokusí se o útěk.

Stalo se tak až v noci. Tma měla přikrýt jejich úmysl. Vojenský oddíl nebyl překvapen. Nastal krátký boj. Kulometná střelba drtila nepřítele a nepustila ho dále do hor.

Požár plápolá, hoří již zřícené sutiny. V posledním skalním výstupku ještě střílí Šajtan.

Tatarchan ho poznává, i když se krčí, zná dohře hradiště. Vybíhá a s ním několik vojínů. Po krátkém zápase je Šajtan, horský ďábel, spoután.

Lapený bandita se třese, když mu Osunsin mává zbraní před očima a křičí na něho: „Postavíme tě před soud lidu, škůdníků!“

Boj byl skončen, hradiště dohořívalo. Vojenský oddíl sbíral zbraně a poutal zajatce. Nikdo neutekl.

ORLÍ ZÁVODY

Byl už pozdní podzim. Listí spadalo z mandlovníků. i ořešáky stály holé. Osamělé břestovce setřásaly poslední zahnědlé listy i oříšky. Karajské děti je sbíraly a cestou do školy si na nich pochutnávaly.

V pastvinářském kolchoze pod pohořím Kara-Tau ostříhali ovce, odvedli vlnu a dokončovali stavbu ovčínů a koníren.

Komsomolci pracovali na vnitřních úpravách společenské místnosti. Při práci si zazpíval mladý Tádžik i Osunsin, jen mladý Džoldaš byl zasmušilý. Doma nebylo útulno. Otec byl mrzutý, poslední lov se mu nevydařil. Vrátil se z nemocnice, ale pokulhával. Ani peněz nebylo v rodině mnoho. Starý problouznil letní dobu na horách, orly nepřinesl, a to ho nejvíc mrzelo. Pracovat nemohl, nikdy se stálé práci nevěnoval. Chodil aspoň po dědině a poslouchal. Lidé si pohovořili, zašli do obchodu s občerstvením a četli noviny.

Džoldašovi bylo celkem lhostejné, co se dělo ve světě, jaký bude nový život států a osvobozených zemí. Jen když došla zpráva, že hlava basmačů - Šajtan - byl odsouzen lidovým soudem k trestu smrti, byl vzrušen. Každému ji vyprávěl a vzpomínal, jak byli dříve proti němu slabí, kolikrát utíkali se ztrátami, a teď že mu odzvonili, že bude klid.

Pršelo ve dne v noci. Nepříjemný chlad čišel ze stěn nových domků, které vyrostly po osvobození kolem kolchozu.

Změnil se život staré karajské vesnice. Tádžik projde ráno stáje, popleská lókajské hřebce, jde se podívat na ovce. Líbí se mu chovné karakulky s černými hlavami. Liž je nekrade vlk, neloupí je rys. Karajští zvětšili několikanásobně svá stáda. Vylepšují pastviny, přišívají vojtěšku, zjara je práškují a vláčejí. Ovce chtějí dobrou trávu, bažiny jsou pro ně nebezpečné. Motolice již neřádí.

O chovy se starají zootechnikové. Plánují, kolik bude letos mladých, kolik jich zabijí na perzián, kolik jich ponechají k chovu.

Příchovky jsou lepší, zlepšil se i příjem kolchozníků. Rozbořili starý bídný kišlák a nová dědina má kolem domků zahrádky s květinami.

Jindy prospali deštivou zimu a těšili se jen na jaro. Teď nemá nikdo dlouhou chvíli. Večerní kursy čtení a psaní zaměstnají i staré, učí je a dohánějí s nimi to, co zameškali za doby chánu.

Každý den má Tádžik na stole plno pošly. Dnes drží dlouho v ruce dopis s velkou obálkou, četl jej již dvakrát a pořád mu nemůže dobře porozumět.

Orlí závody v Dušambe… Jaké pak mohou být orlí závody? Copak jsou orli koně, aby se předháněli, běželi o závod? Porvou se jim a budou mít podívanou, že jim zajde chuť na orlí závody.

Tádžik pročítá ještě jednou dopis a pak řekne: „Pošlete pro Džoldaše, ať přijdou oba, mladý i starý.“

Účetní přivede oba Džoldaše. Kdyby to byla jiná práce, sotva by byli tak spěchali. Slyšeli však o orlech, o milovaných ptácích, kteří budou závodit. Co se starý naploužil po horách, a marně.

Teď je bez orlů, zbyli mu jen dva sokolíci. Máje rád, jsou přítulní, nedají tolik práce a obsluhy jako orli. Ale jsou to přece jen sokoli. Chytí myš či sysla, veverku nebo sojku. Někdy přinesou vrabce nebo chocholouše. Na lišky nebo na vlky se neodváží.

Kdyby měl orla! Kde vzít orla! Na hory již nevyleze, mladé nikde nekoupí.

„Pojedeš?“ optal se ho Tádžik, když mu přečetl dopis.

„No, proč bychom nejeli?“ řekne po chvíli uvažování Džoldaš. „Aspoň něco uvidíme.“

„Přijedou z Darvázu, z Ferghánu, z Taškentu a z Alma-Aty,“ řekne Tádžik a dívá se na přihlášky sokolářských osad.

„Jak si na nás vzpomněli?“ diví se Džoldaš, „u nás už sokolářství odzvánějí zvoncem.“

„Je pravda, že máme málo času na výcvik orlů, ale uvaž, až se nám práce v kolchoze zaběhne a k práci nastoupí mladí, nebude to pěkná kratochvíle vyjet si na hory, pustil orly a přijímat kořist?“

„To se tak říká, zatím máme stavěl stáje pro ovce, novou školu a společenský dům, cesty dokončit. Myslím, že je toho dost, že nám na zábavu nezbude ani noc.“

Tádžik se na chvíli odmlčí: „Snad si nemyslíš, že jsem se sokolářstvi vzdal? Je to pěkná zábava a možná že máme větší zkušenosti než v Taškentu a jinde,“

„Zkušenosti máme, ale orly nemáme,“ bručí ještě Džoldaš.

„Snad se nám podaří si je obstarat,“ řekne mladý, jako by nesouhlasil s otcem, který tolik černí.

„Tak pojedeme?“

„Pojedeme,“ řeknou Džoldašové a slíbí, že vezmou sokolíky.

Dědina Černá žila ve znamení orlích závodů. Vypravili se všichni sokoláři. Jel Tádžik s Čingem, Džoldaš s dvěma sokoly, jel Osunsin, Tatarchan, ač už dávno nebyli chovateli orlů.

Dušambe nepoznali. Bylo to zcela nové město s palmovými sady, asfaltovými ulicemi, v nichž bylo plno aul před vysokými správními budovami. Vyjeli až. za město. Na širokých lukách bylo kryté stupňovité hlediště a v kolnách byly již umístěny sokolářské výpravy s koni. Karajci se doslali až. na konec záznamů, přijeli pozdě. Nezlobili se, uvidí to, co dokáží sokoláři od Alma-Aty, z Ferghánu a z Taškentu.

Sportovní stadión se plnil, hudba hrála a ze stupňovitých teras se ozval potlesk. Do prostorného travnatého cvičiště vystoupili dva krotitelé s orly.

Na zelené hřiště vyběhlo několik zajíců. Pobíhali splašeně po trávě a někteří hledali spásu v útěku.

Dvanáct mladých orlů se za nimi rozletělo. Pronásledovali zajíce, tloukli je zobáky a pak je přinášeli krotitelům.

Divákům se to líbilo. Bylo to úchvatné vystoupení jak počtem orlů, tak i masovým lovem, ale v jednotlivostech se nelíbilo ani Tádžikovi. tím méně Džoldašovi.

Někteří orli byli příliš útoční a používali svých zbraní jen na ubití zvěře. Úkolem orla bylo jen zvěř zastavil, zadržet v běhu a čekal na pána, který zvěř přijme. Několik orlů se poplašilo, poletovali jen tak bez cíle, aniž nadháněli a zabraňovali zajícům v útěku. Závodili i jednotliví orli, staří žárlivci, kteří nesnesli v lovu soupeře. Někteří z nich ubíjeli zvěř zobákem i perutěmi, jiní ji zadržovali, zatínali drápy do zaječího nebo králičího kožíšku a čekali na pána.

Hlasatel vyzval sokoláře Džoldaše, aby předvedl své sokolíky. Diváci přivítali oba bratry sokoly potleskem. Zbytečně je poplašili. Sokolíci byli zvyklí na lov v klidu hor a lučních porostů. Teď, když se ozval příval tleskavých zvuků, uletěli.

Džoldaš vyjel na hřiště s koněm, viděl, co se děje. Sokolíci prchali, ani chumel zmatených zajíců je nepřivábil. Doma lovili jen vrabce, skřivany, sysly.

Rázný pánův hvizd upozornil oba pobratimce, že je volá. aby sletěli. Podívali se znovu na zelený trávník. Obkroužili hlediště, kde zmateně pobíhali zajíci.

Sokolíci zakroužili lehkým a hbitým letem ve vzduchu a snesli se svižným klouzavým letem ke koni. Chvíli ho obletovali a pak teprve pochopili svůj úkol.

Rozletěli se za zajíci a zaťali jim pařáty do hřbetu.

Tádžik se zaradoval. Sokolíci to vyhráli. Kořist pánovi nenesli, ale zápasili s většími zajíci dobře.

Drželi je a klovali, zlobili se a křičeli. Přihlížejícím znalcům se jejich živost a bojovnost líbila.

Dostali první cenu i na vrány. Třebaže je doma chytali vzácně, rozletěli se za nimi a jejich vzdušný souboj nebyl bez dramatických okamžiků, při nichž se sokoli ukázali jako výborní letci v předletu i nadletu, v napadení kořisti z boku a shora.

Čing zakončoval pořad orlích závodů. Seděl na kruhu před sedlem. Jakšíat se nesl jako na strunkách. Tádžik ho přidržoval uzdou, ohnul mu šíji do oblouku, a Jakšíat drobil krok a cupital jako strakatí koně v cirkusu.

Objížděli hřiště těsně kolem sedadel, aby si všichni zblízka prohlédli krále hor. Tak ho nazval hlasatel. Povídal o jeho výcviku a zásluhách.

Diváci se natahovali, vstávali ze sedadel, aby viděli orlího hrdinu, který hravě lovil lišky, rysa, vlky a nadháněl i obrovského lidojeda v džungli tygra.

„Čing, lovec vlků, zachránce stád, útočník na tygra a také zachránce svého pána..

„Čing… čing. Čing,“ volali lidé a pořadatelé orlích závodů si ani nepomyslili, že by zápasy loveckých ptáků mohly strhnout obecenstvo k takovému nadšení.

Čing seděl až do této chvíle klidně, ať si o něm hovořili cokoliv. S čepičkou na hlavě sledoval jen poklus koně, s nimž pán zajížděl do středu hřiště a kýval na pořadatele. Něco jim povídal. Brzo se to dověděli i diváci.

„Žádáme všechny majitele orlů. aby odjeli nebo dobře uklidili své orly. Čing by jim mohl být nebezpečný, mohl by je napadnout, zranit nebo zabít.“

Tádžik čekal, že po této výzvě ztratí jeho velký rváč sympatie obecenstva. Ne, ještě větší potlesk se ozval a zvědavost diváků byla napjala do krajnosti, když se z bedny vyřítil vlk.

Pořadatelé trnuli. Přihlížející nebyli zabezpečeni před možným útokem vlka, nebylo tu ani sítí, ani prkenného bednění. Jen neradi souhlasili s Tádžikovým návrhem, že jeho Čing bude zápasit jedině s vlkem.

Dravý pták zamával perutěmi. Jako kdyby tu nebyly stovky lidí, neviděl Čing nic než vlka. Neudeřil přímo. Vznesl se do výše, aby se porozhlédl. Pak náhle svěsil svá metrová křídla a střemhlav padal na běžícího vlka.

Minul se. Vlk byl rychlejší. Uháněl po trávě a hledal spásu v útěku.

Galerie sedadel zahlučely nevolí. Nedomnívali se nic jiného, než ze Čing vlka neuloví.

Činga nezdařený útok mrzel. Zasyčel a těsně u země vy kroužil. Byla to lehce provedená vlnovka a hned po ní útok na vlka. Nadletěl a zastavil vlčí běh. Pleskl vlka křídlem přes hlavu.

Vlk zalapal doprázdna a sedl si. Tádžik hned viděl, že to není běžec ze stepi, mazaná vlčí šelma, která se dovede rvát, krýt, hledat maskovaný úhyb. Zvířata v zajetí ztrácejí tyto vlastnosti. Neloví, neopatřují si potravu skoky a bojem, lstí a chytrostí. Zakrní. Tím jistější byl úspěch orla. Roztáhl brka v křídlech, rozevřel zahnutý zobák a zaklekotal. Diváci už netleskali, nemohli. Zápas byl napínavý. Kdo nikdy neviděl orlí útok, těžko uvěří, jak se ve vzduchu dovede převalovat načepýřená koule, jejíž každý brk je nabit zlostí.

Ještě dvakrát zamezil vlkovi útěk, ale pak již neotálel. Dost dlouho si s ním hrál. Rozčilení orla dostoupilo vrcholu. Orlí zbraně bojovaly, rána zobákem, seknutí pařáty, úder perutí.

Vlk už neutíkal. Před tímto vzdušným obrem nebyl jist ani v běhu, ani v sedu. Všude byl vystaven jeho napadení. Sedí a chňapá po orlovi. Je to ubohá obrana. Čing jí pohrdá. Je zvyklý na silné tělo stepních vlků, jejichž tesáky rvou peří i maso.

Několika ranami donutil vlka k běhu. Nečekal, nebylo třeba si hrát a měřit své síly se šelmou, když mohl zakročit a přidržet.

Čing ukázal, co umí. Překvapil tím i nejzkušenější sokoláře z Alma-Aty a z Taškentu. Zachytil šelmu v běhu roztaženými pařáty. Jeden se zaryl do hlavy, druhý se zaťal do hřbetu.

Lidé žasli. Nikdo se nepohnul, jen několik děvčat a žen zavýsklo. Několik napjatých chvil. Hlava vlka se převracela nazpět, klonila se k hřbetu. Tělo bylo napjato. Vlk zaskolil. Snad praskla páteř, snad strašná orlí síla zlomila šelmě vaz.

Vlk se hroutil. Bolestně zavyl a vtom již přijížděl Tádžik. Hbitě seskočil s koně, mrštil krátkým lasem po krku vlka. Laso se ovinulo, vlk byl lapen.

Čing povyletěl a zaskřehotal. Ohlásil konec boje, ale ještě se urputně díval, kdyby se snad šelma pokusila o útěk.

Spustila hudba. Čing dostává nejlepší pochoutku ovčí játra. Hltá je a dívá se po sedadlech, jak se vlní, duní. Lidé tleskají a volají:

„Král vzduchu, král hor!“

„Hrdý orel Tádžikistánu! “

S čepičkou na hlavě objíždí ještě řady diváků, aby ho všichni viděli zblízka. Jakšíat poklusává a Tádžik se uklání. Ještě nikdy nesklízel předseda pastvinářského kolchozu takovou pochvalu jako dnes.

Přišel se poučit - a zvítězil.