Lev Kiršner

Šifrovaná zpráva

KAPITOLA I.

Jak to všechno začalo

Perný školní den končil. Měli jsme za sebou kompozici z matematiky, překlad z němčiny, diktát, opakování z fyziky a z literatury, a teď začala poslední, šestá hodina, dějepis.

Zkoušení minulo „beze ztrát“, žádné koule nepadly. Slávek Fedotočkin přešlapoval z nohy na nohu a tak šikovně roztáhl svůj výstup u tabule na celou čtvrthodinu, že se podstata věci bezpečně utopila ve slovní omáčce, a on ukořistil trojku.

Ivanov, učitel dějepisu, poslal zářícího Fedotočkina sednout, podíval se na hodinky, nespokojeně zavrtěl hlavou, vteřinku zaváhal a pak pokračoval ve výkladu. Třída s úlevou vydechla, zavřela učebnice a začala se věnovat svým záležitostem. Ti nejnetrpělivější si už předem důkladně balili svůj majeteček do aktovek, aby se mohli hned po zazvonění vrhnout ke dveřím. Jiní si pod lavicemi, za zády těch před sebou, vytáhli knížky a zahloubali se do čtení. Někteří pilní žáci se pustili do psaní úkolů na zítra. A další zamyšleně koukali z oken.

To vůbec neznamenalo, že by žáci neměli v oblibě dějepis, že si nevážili učitele Ivanova, či že nebyli obeznámeni s bodem 8. školního řádu, který doslova praví: Každý žák je povinen v době vyučování pozorně sledovat výklad učitele a nezabývat se jinou, rušivou činností.

Ale kdo by neznal, jak je těžké dávat pozor při šesté hodině po tak těžkém dni, když ještě na ulici připaluje jarní sluníčko a když je učitel ohromně hodný a navíc trošku krátkozraký a nemůže zaznamenat všechny prohřešky!

V duchu jsem prováděl denní účtování. V matematice se mi podařilo vypočítat dva příklady, ale úlohu jsem nevyřešil. Navíc výsledek jednoho příkladu se neshodoval s tím, co vyšlo druhým klukům. Koule – usnesl jsem se. S německým překladem to vypadalo líp. Andrej Suslov, který sedí přede mnou a z jehož díla jsem čerpal, měl z němčiny vytrvale spolehlivou dvojku. Z čehož plyne, že jsem mohl s trojkou počítat. Zato výsledkem diktátu jsem si byl docela jistý. Tady se nedalo doufat v pomoc sousedů. V ruštině kulhali na obě nohy. Fyzikou, literaturou a dějepisem jsem zdárně proplul. Z fyziky jsem byl nedávno, u učitelky na literaturu jsem se stačil před hodinou včas vymluvit na bolení zubů, v dějepisu nás spasil Fedotočkin.

Tak jako tak jsem za den koupil dvě koule. Mizérie, řekl jsem si. Kvůli mámě to není vůbec dobré. Není to ani čtrnáct dní, co jsem jí slíbil, že si opravím všechny špatné známky. A začal jsem si je opravovat: z fyziky jsem dostal trojku, z chemie dvojku. A copak za to můžu, že včera, když jsem se s nejlepšími úmysly pouštěl do matematiky, přišel Kolka Funtikov a přinesl senzační knížku o špiónech, kterou musel vrátit za dva dni? Matematika samozřejmě v důsledku toho přišla zkrátka. Ale když se to vezme věcně, co jsem ztratil? Nedokázal jsem vyřešit v kompozici úkol s rovnicí o jedné neznámé. A co jsem získal? Při čtení knihy jsem společně s autorem vyřešil úlohy s rovnicemi o mnoha neznámých. Každý rozumný člověk musí přiznat, že jsem nebyl škodný. Kromě toho matematiku ke svému budoucímu povolání příliš potřebovat nebudu, ale bez dokonalé znalosti všech vychytralých úskoků, jichž využívají zahraniční rozvědky, se neobejdu. Přitom tahle kniha jasně rozšířila můj rozhled v této oblasti. Copak bych například mohl sám přijít na takovou ohavnost jako nasadit psovi umělé oko, zamaskovat do něho miniaturní fotoaparát a posílat ubohé zvíře fotografovat vojenské objekty? Možná že se v budoucnu setkám s podobným vychytralým trikem.

Takovými úvahami jsem se snažil upokojit své probuzené svědomí. Nemohu tvrdit, že by se mi to podařilo úplně. Nálada se mi pod vlivem úvah o koulích tak jako tak pokazila. Už aby byl konec hodiny. Kolik ještě zbývá? Obrátil jsem se dozadu k Toljovi Dodonovovi, jedinému vlastníku hodinek ve třídě,

a výmluvně jsem zaklepal pravou rukou na zápěstí levičky. V odpověď vyletěly dvakrát za sebou Toljovy roztažené prsty vzhůru. K zbláznění, ještě dvacet minut, vzdychl jsem si.

Můj pohled padl na opuštěné místo v lavici vedle mne a mé myšlenky se přenesly na nepřímého viníka mého průšvihu v matematice, věrného druha Kolku Funtikova. Kolka se dnes ulil.

Ráno jako obyčejně za mnou Nikolaj před školou zaběhl (bydlel zrovna nad námi), opatrně se podíval po mamince a šeptem se zeptal:

„Přečetls?“

„To se ví. Četl jsem do dvou v noci.“

„A máma?“ pohlédl na maminku.

„Hnala mě spát. Ale já jsem jí řekl: Chceš, abych si opravil pětky, a dělat mě nenecháš. Zabralo to!“

„No a?“

„Senzace. Nemohl jsem se od toho utrhnout.“

Rozhodnutí uzrálo v duši mého přítele okamžitě.

„Musím se ulejt.“

„Proč? Přečteš si to po vyučování. Zítra jsou lehké předměty.“

„A dneska?“

„Přeces mi včera tu knížku dával, aby ses mohl učit.“

„Pche,“ byla jeho jediná odpověď.

„Dej si pozor, praskne to!“

„To tak! Báječnější den na chození za školu nenajdu. Dneska je středa, to máme volno.“

Středa byla den, kdy třídní naší 7. bé neučila a nebývala ve škole. A tak den, kdy jsme byli zproštěni jejího vševidoucího zraku, byl pro nás svátkem. Ale ouvej, zpravidla už ve čtvrtek nastávalo boží dopuštění, protože třídní patřila mezi ty učitele, kteří by nepřežili, kdyby nechali sebemenší projev lidské slabosti bez trestu.

Nicméně dnes byla středa a Nikolaj si řekl, že do čtvrtka je ještě času habaděj, aby si stačil vyšpekulovat, jak se vyhnout ortelu. Proto na moje varování jen bezstarostně máchl rukou.

„Co si tam pořád šeptáte?“ přerušila nás maminka. „Už je za deset minut devět.“

„Už jdeme, paní Bystrovová,“ odpověděl Kolka. „Ach jo, dnes to bude náklad, máme takové těžké předměty!“ vzdechl si falešně.

Sotva jsme ušli pár metrů od domovních dveří, Kolka se otočil, přelétl očima okna našich bytů a rychle sebou mrskl do úzké uličky mezi hranicemi polen, jimiž byla zabarikádována větší část dvora. Ne že bych ho nedoprovázel závistivým pohledem.

Že se Funtikov schoval mezi poleny, nebyla žádná náhoda… První podzim po válce rozvinul správce domu tak energickou činnost, že zabezpečil všechny nájemníky málem dvouroční zásobou topiva. Získal si tím hlubokou úctu a lásku hospodyň, ale zároveň vyvolal proti sobě neméně silnou nenávist mladých obyvatel domu, jelikož na dvoře vyrostly dřevěné hory, které uzmuly mládeži všech věkových stupňů vhodný prostor ke hraní.

Mezi všemi mladými obyvateli domu jsme jedině my dva, Nikolaj a já, neměli správce plné zuby. Šlo totiž o to, že jsme jednou při propátrávání průchodů, zákoutí a slepých uliček mezi dřevěnými pohořími učinili pozoruhodný objev. V hloubi dvora u slepé zdi sousední budovy jsme nalezli úkryt vytvořený náhodou čtyřmi hranicemi polen.

Okamžitě jsme zhodnotili přednosti tohoto nálezu. Z našeho hlediska to byla vynikající tajná skrýš, v níž jsme mohli schovat nejen vše, co bylo třeba, ale v případě nutnosti i sami sebe.

Postupně jsme si úkryt dobudovali, ze starého železa jsme zkonstruovali střechu, a tím, že jsme část polen přeložili na vedlejší hranici, vznikl maskovaný průlez dovnitř.

Pochopitelně jsme se zařekli, že se ostatním klukům o svém objevu nezmíníme ani slovem.

Tak tady, v tichu skrýše, také nyní vysedával můj přítel, chráněn před školním hromobitím a zavrtaný do zajímavé knížky.

Funtikovovi se musí přiznat, že při podobných kouscích měl na rozdíl ode mne štěstí. Když jsem já šel do školy dvě tři minuty pozdě, už jsem předem věděl, že první, koho u vchodu uvidím, bude ředitel, po čemž bude následovat přísná důtka a zápis do žákovské knížky.

A Nikolaj se třeba objeví v polovině první hodiny, ale minutu před tím musí ředitel určitě k telefonu, nebo se zrovna vydal do prvního patra, a Funtikov se zatím někde nepozorovaně schová a ve zdraví tam přečká až do přestávky.

Prostě měl na takové věci čuch. Bezpečně předem určoval, kdy bude vyvolaný a kdy ne, kdy může za školu a kdy ne, v kterou chvíli se má objevit ve škole, když jde pozdě, a tak dále…

Zrovna tak dneska. Kdyby mě tak napadlo ulejt se ze školy, ale ne na celý den, kdepak, na jedinou hodinu, určitě zrovna v tu chvíli kvůli něčemu zajde do školy třídní a všechno praskne. Když se ale uleje Funtikov, není ve škole nejen třídní, ale dokonce ani její pravá ruka a ochránce pořádku – důvěrník třídy Jurka Čisťakov. Následkem toho mohla denní služba, kterou jsem předem informoval, při zapisování nepřítomných na začátku hodiny na Kolju „zapomenout“.

No řekněte, není to štěstí? Až jsem zahekal vzteky, ale vtom jsem ucítil lehké šťouchnutí do zad a uslyšel jsem přidušené zašeptnutí: „Žeňo!“ Otočil jsem se a vidím, že na mě kývá Tolja Dodonov a ukazuje hlavou na dveře. Za skleněnými dveřmi se něco mihlo a zase zmizelo. Za okamžik se to objevilo znovu a ukázalo se, že to je Funtikovův obličej. Rozčilením vykulené oči a kývání rukou – to bylo všechno, co jsem stačil zahlédnout.

Muselo se stát něco opravdu mimořádného, když můj kamarád nevydržel těch patnáct minut do konce vyučování a bez ohledu na riskantnost takového kroku se objevil ve škole, kde ho v prázdné chodbě mohl každou chvíli někdo načapat.

Co teď? Chvíli jsem přemýšlel a už se má ruka vznesla do vzduchu.

„Počkej, Bystrove, ptát se můžeš, až skončím,“ pokoušel se mě odbýt Ivanov, zaujatý svým výkladem.

Jenže já rychle vyskočil a s úpěnlivým výrazem jsem ze sebe vyrazil:

„Já se nechci na nic ptát, soudruhu učiteli. Můžu jít, prosím, ven?“

Někdo ve třídě vyprskl. Učitel se zamračil.

„Tak jdi,“ řekl, „když to nevydržíš.“

„Vem mi tašku,“ houkl jsem na Dodonova a jako střela jsem vyletěl ze třídy.

Za dveřmi na mě čekal Nikolaj.

„Pojďme, honem,“ zašeptal a rozběhl se po špičkách chodbou.

Udýchaný vzrušením a předtuchou neobyčejných událostí jsem mu sotva stačil, ale přesto jsem ze sebe vymáčkl:

„Určitě narazíme na ředitele!“

„Žádný strach. Zrovna šel na okres,“ sykl v běhu můj přítel.

Teprve když jsme vyklusali ze školy a octli se na ulici, zpomalil. Neměl jsem vůbec sílu vyrazit ze sebe jedinou hlásku a jen jsem otevíral pusu jako ryba na suchu a nedočkavě jsem ho škubal za rukáv. Nikolaj se zastavil, pomalu se ke mně obrátil, a zvolna a zřetelně pronesl:

„Konečně jsme padli na stopu skutečného zločinu.“

KAPITOLA II.

Co jsme zač

Abychom mohli objasnit smysl poslední věty mého přítele a aby se celý chod dalších podivných a překvapivých událostí, jichž jsme se stali účastníky, stal pochopitelným, je nutno udělat malou odbočku.

Mé přátelství s Funtikovem má dlouhou historii. Jeho kulatý obličej se slámovým strništěm, zvednutým knoflíkem nosu a s velkýma, trochu vykulenýma modrýma očima se uchoval v mé paměti jako jedna z prvních dětských vzpomínek.

Přinejmenším si pamatuji takovouhle scénu. Byli jsme oba ve stejných košilkách a hrabali jsme se v písku lopatičkami. Kolem nás proběhlo nějaké psisko. „Haf – haf,“ prohlásím a ukazuji na ně rukou. „Čiči,“ namítne Kolja.

Takto byl už na prahu svého života můj přítel obdařen nezávislostí úsudku.

Naše rodiny bydlely v sousedství a udržovaly těsné styky. Naši otcové pracovali před válkou ve stejné továrně, v první den války, 22. června 1941, odešli společně z domu s kufříky v rukou, válčili v jednom pluku, a ani jeden z nich se nevrátil… Společný smutek spřátelil naše maminky. Proto můj životopis byl zároveň životopisem Koljovým a Koljův mým. Chodili jsme spolu do mateřské školy, v létě jsme spolu jezdili k mým příbuzným, ve škole jsme od první třídy seděli v jedné lavici. Nesblížilo nás jenom sousedství a to, že se naše rodiny přátelily, ale také společné touhy a cíle. Pouze v předškolním věku se naše životní plány rozcházely. Nikolaj toužil po povolání kominickém, aby, jak byl o tom hluboce přesvědčen, získal výsadu nikdy se nemýt. Mne lákala práce domovníka, k jehož povinnostem náleželo i tak podivuhodné zaměstnání, jako je kropení ulice.

Ale sotva se nám otevřel kouzelný svět knih, všecky naše dosavadní plány byly rázem odsouzeny k zapomnění, neboť musely ustoupit novému, tentokrát společnému snu. Nalezli jsme své poslání, které jsme zpočátku formulovali značně neurčitě: chytat fašisty. V našich představách měl pojem „fašista“ mnohoznačný charakter a zahrnoval „všechny nepřátele revoluce a sovětské moci“: špióny, diverzanty, bandity, zloděje, lupiče.

Po seznámení s Conanem Doylem jsme upřesnili charakteristiku svého budoucího povolání a na otázku: „Čím chceš být?“ jsme oba hrdě odpovídali: „Sovětským Sherlockem Holmesem.“ Blížili jsme se ke zvolené sféře působnosti úporně a systematicky podle vypracovaného plánu, který obsahoval teoretické i praktické lekce.

K teoretické části patřilo čtení a studium našich oblíbených knih, a to byly takové, kde třeba jen padlo slovo „zločin“. Co my jsme všechno nečetli! Dobrodružství Sherlocka Holmese od Conana Doyla, Příhody Rocambolovy od Ponsona du Terrail, Dostojevského Zločin a trest, všechny možné povídky o sovětských čekistech, učebnici kriminalistiky, staré rodokapsy s vylíčením činů Nata Pinkertona a Nicka Cartera a spoustu, spoustu jiných věcí.

Podle všeho bychom asi byli také schopni zločinu, jen abychom získali kýžený sešitek. Naši vrstevníci utratili všechny peníze, které dostávali doma na školní svačiny, za kino nebo za cukrlata, a my jsme vydali všecko do posledního halíře za své „učebnice“.

A s jakým zápalem jsme studovali knihy, které se nám zalíbily! Kterýkoli zapřísáhlý šplhoun nám mohl závidět píli, s níž jsme po dlouhé hodiny hloubali v potištěných stránkách.

Ze všech hrdinů, o nichž jsme se dozvěděli z přečtených knih, nás nejvíc uchvátil obraz detektiva z Baker Streetu. Jeho metoda byla pro nás vzorem dokonalosti, jeho bystrost nám připadala úchvatná, jeho úspěchy nás přiváděly v nadšení. Knížka povídek o jeho dobrodružstvích se pro nás změnila v příručku, z které jsme mohli citovat skoro nazpaměť.

Taky jsme si vymysleli takovou zvláštní hru. Nenadále někdo z nás otevřel knihu a namátkou četl: „Holmes vzal z kredence pomeranč, oloupal jej, rozdělil na kousky a vymačkal na stůl jádra.“ Druhý byl povinen pokračovat zpaměti: „Pak odpočítal pět jadérek a vsunul je do obálky. Na vnitřní stranu obálky napsal: S. H. za J. O.“

Přitom jsme vedli záznamy. Každé správné pokračování se cenilo jedním bodem; každý omyl znamenal ztrátu bodu ve prospěch partnera.

Kromě teorie jsme věnovali velmi mnoho času praktické přípravě. Snažili jsme si vypěstovat odvahu, chladnokrevnost, bystrost, trénovali jsme paměť, učili jsme se sledovat stopu, chodili jsme do školního střeleckého kroužku a snažili jsme se proniknout do umění převleků.

Nicméně, zvládali-li jsme teoretickou výuku poměrně snadno a bezbolestně, s praxí jsme si museli vytrpět své. Nedostatek potřebných hmotných prostředků a zkušeného vedení nás nutil k improvizaci, kterážto cesta nám způsobila mnoho neúspěchů a ústrků.

Jednou jsme v zájmu pěstování obratnosti a odvahy využili nepřítomnosti rodičů a rozhodli jsme se uskutečnit výpravu po okapové rouře z pokoje Funtikovových do našeho. K tomu bylo třeba vylézt oknem na římsu, udělat krok k okapové rouře, spustit se po ní o patro níž a zdárně se doplížit do našeho okna.

Los padl na mne. Kurážně jsem přistoupil k oknu, podíval se dolů z výše druhého patra a mimoděk jsem ucukl.

„Tak uhni, pusť mě,“ uslyšel jsem přítelův hlas, hlas plný opovržení.

To jsem nemohl strpět, a tak jsem rozhodně přehodil nohu ven a za další vteřinu jsem se už držel rukama roury. A tu jsem se naneštěstí znovu podíval dolů. Srdce mi poskočilo, před očima se mi udělaly kruhy, zdálo se mi, že se roura začíná houpat a zeď se pomaloučku naklání na moji stranu. Neměl jsem sílu potlačit zděšení a strašně jsem zařval. Nikolaj se taky lekl, popadl z ničeho nic pohrabáč, zasekl mi ho za límec a začal mě tahat od roury. Zoufale jsem se takové pomoci bránil a nepřestával jsem bláznivě řvát. Nakonec se bezradný Kolka k mému řevu připojil. Pak nám vyprávěli, že nás bylo slyšet přes dvě ulice.

Seběhli se sousedi, domovník, domovní důvěrník, ze svého stanoviště přiběhl i milicionář, někde objevili dlouhý žebřík a byl jsem spasen.

Jindy mě zase maminka poslala na trh pro brambory. Bylo to těsně po válce a krátce předtím, než měla maminka brát. Podala mi dvacet rublů a poručila mi, abych za ně koupil pět kilo brambor. Zrovna tolik při tehdejší drahotě stály.

Kolka, který se k tomu nachomýtl, projevil podezřelou ochotu pomoci. Já jsem bez rozmýšlení souhlasil, a tak jsme se vypravili. Už cestou začal zavádět takovýhle rozhovor.

„Heleď, jak je to dávno, co jsme si naposled zastříleli? Takhle bychom to mohli krásně zapomenout. A na plácku je senza střelnice!“

„Jé, a kde jsi přišel k prachům?“ zeptal jsem se naivně.

„No já néé…,“ jaksi divně protahoval Kolka.

„Ale já taky nemám.“

„Jak se to vezme. Jestli jsi trouba, tak je opravdu nemáš, jestli ne, tak se nějaké najdou.“

„Já nechápu.“

„Co je tady k chápání – myslet se musí. Kolik stojí brambory na trhu?“

„Kilo čtyři rubly.“

„Ty seš ale! Čtyři rubly berou za kilo ráno a teď je večer, trh končí, trhovkyně spěchají domů, každá ti je dá s radostí i za tři ruble. Kolik získáš?“

„Pět rublů,“ zabručel jsem nejistě.

„No vidíš. Všecko aby tě člověk učil… Támhle je střelnice. Tak co, střelíme si?“

Váhal jsem. Střílet se mi hrozně chtělo, ale… Náhle mě osvítil spásný nápad.

„Víš co,“ vykřikl jsem radostí z nalezeného řešení, „pojďme nejdřív koupit brambory, a jestli ušetříme…“

„Dostals strach, viď,“ vyřkl Funtikov.

„Jak to?“

„Takto! Bojíš se, že tě při střílení porazím.“

„Ty mě?“

„Já tebe!“

„Jdem!“ odsekl jsem rozhodně a zabočil ke střelnici. Za mých pět rublů dostal každý pět broků. Kolka střílel první. Dlouho mířil, funěl, hlasitě nabíral vzduch do plic a pak lehce stiskl spoušť.

„Čtyřicet dva,“ oznámil lhostejně pán od střelnice. Kamarád se na mne vítězoslavně podíval. Dvaačtyřicet z padesáti. Safra, to se mi nemusí vyvést, myslil jsem si, když jsem zasazoval pušku do ramene. Pět výstřelů se ozvalo jeden za druhým.

„Čtyřicet tři,“ ozval se zívající pán.

„No jo,“ řekl chmurně Funtikov, „náhoda.“

„A proč náhoda?“

„Proto. Stříleli jsme moc málo. Ještě tak aspoň tři rány…“

„Ale brambory…“

„Brambory – brambory – meleš jako papoušek. Až budeš honit zločince a začneš to sázet pánubohu do oken, pak si vzpomeneš na brambory!“

Nikolajovy vývody mě přesvědčily, ale přesto jsem se nemohl pořád rozhodnout.

„A co maminka?“

„To se ví,“ vzplál Kolka, „chlapeček si vzpomněl na mámu. Bude snad brambory vážit, až se vrátíš domů?“

„Ne.“

„Tak koupíš čtyři kila místo pěti, a aby tím maminka neutrpěla, budeš se míň cpát. Jenom ti to prospěje – vyzkoušíš si na tom sílu vůle. Dejte nám ještě pět ran, prosím,“ zakončil prosbou k pánovi od střelnice.

Nikolaj nastřílel 26 a já 23. Teď jsem propadl hazardu já.

„Co myslíš,“ řekl jsem žalostně, „neprodají nám brambory za dvě pade?“

„To se ví!“ pohotově mě podpořil Kolja.

Když jsme šli od střelnice, křečovitě jsem v kapse svíral dvě zmačkané třírublovky, a nedobré očekávání zase svíralo mé srdce. Nikolaj se na mne nedíval. Oba jsme se opožděně káli.

Přešli jsme celý trh třikrát dokola. Všude prodávali brambory po čtyřech rublech a neslevili ani kopejku. Zdrceně jsem mlčel. Kolka, který si uvědomil svou vinu, spustil naplno své krasořečnění a smlouval do úmoru. Konečně jakási babka, ke které jsme přišli už aspoň popáté a podle všeho nás už měla tak právě dost, si odplivla a prodala nám dvě kila za šest rublů. Kilo jsme ještě posbírali všelijak po brambůrku se země. Tak jsem přišel domů. Byl na mne takový pohled, že se máma jen podívala na síťku s bramborami a pak na mne a nic neřekla. Kdyby mi nařezala, bylo by mi stokrát líp…

Ale největší průšvih jsme utrpěli, když jsme se snažili vniknout do jednoho z nejpodivuhodnějších umění Sherlocka Holmese – do umění převleků. Nás vždycky přiváděla do vytržení schopnost našeho idolu proměnit se takřka v okamžení tu ve vetchou stařenku, tu v kuřáka opia, tu v kočího na kozlíku kočáru.

Dlouho se všechny naše snahy setkávaly s neúspěchem jen proto, že jsme neměli paruky. Ať jsme se sebevíc snažili schovat svoje světlé čupřiny, vždycky v poslední chvíli odněkud zrádně vylezly a demaskovaly nás. Už jsme se vzdávali naděje, až jednoho krásného dne, když jsem se přehraboval v našem domácím kamrlíku, přeplněném všelijakým harampádím, padl jsem na velkou láhev s temnou tekutinou. Na papírku nalepeném na láhvi bylo rukou napsáno jediné slovo: Barva. A tu mě napadlo: Když nemáme paruky, co nám brání obarvit si vlastní vlasy?

Nikolaj, kterému jsem o své myšlence řekl, se pochybovačně zeptal:

„A jak to svinstvo potom umyjeme?“

„Maličkost!“ odpověděl jsem sebejistě. „Večer si skočíme do lázní a všecko bude v pořádku.“

A bylo to. Počkali jsme na vhodný okamžik a v neděli, když naše matky odjely na celý den na návštěvu, popadli jsme láhev s barvou a nový smaltovaný lavór – sousedčinu pýchu – a zavřeli jsme se v koupelně.

Za čtvrt hodiny bylo vše hotovo. Schovali jsme lavór pod vanu a jenom v ponožkách, abychom nenarazili na sousedku, jsme se opatrně vrátili do našeho pokoje. Kočka, jak nás uviděla, zaprskala a vrhla se pod prádelník. Kolka i já jsme se naráz jeden přes druhého hrnuli k zrcadlu, podívali jsme se a strnuli v nadšeném úžasu: ze zrcadla na nás hleděli dva velkolepí bruneti. Pravda, naše černé vlasy se jaksi slepily a hrály trochu do zelena, ale to nám nemohlo vadit. Vždyť se večer musíme vrátit ke své prapůvodní světlovlasé podobě. Využili jsme šťastné příležitosti až do konce. Máminy šaty a šátky, věci po tátovi, moje oblečení – všechno se dostalo do pohybu. Sám veliký Sherlock Holmes by musel zblednout závistí, kdyby uviděl naše proměny.

Nakonec nám došla fantazie, jakž takž jsme dali všechno do pořádku a vypravili jsme se do lázní. Přes den jsme se důkladně unavili a sotva jsme za sebou nohy táhli. Ale v tu chvíli, co jsme vyšli na chodbu, ozval se z ničeho nic zuřivý výkřik naší sousedky, a právě z koupelny. Vyletěli jsme z domu, jako by nás odtud vítr vynesl, a nabrali jsme dech až na prahu lázní.

Nicméně hlavní překvapení bylo ještě před námi. Namydlili jsme se jak se patří a začali jsme si bezstarostně drbat hlavy. Na okamžik jsem otevřel jedno oko a viděl jsem, jak mi po těle stékají černé potoky. Prima, blesklo mi hlavou, barva pouští. Pohvizdoval jsem si rázný pochod a zrychlil tempo, pak jsem na sebe obrátil vědro čisté vody a otevřel jsem oči dokořán. Co je to za přízrak? Přede mnou v oblacích páry plavala nerozeznatelná zelená skvrna. Zavřel jsem oči a zase je otevřel – skvrna nezmizela. Protřel jsem si oči – stejný výsledek. Najednou skvrna promluvila Koljovým hlasem:

„Žeňo, mně se něco stalo s očima.“

„A co?“

„Já tě vidím zeleného.“

Strašlivá domněnka se zrodila v mé hlavě: naše hlavy opravdu zezelenaly!

Zůstali jsme v lázních až do zavření. Na střídačku jsme si čtyřručně drbali hlavy. Já jsem se pokoušel dřít vlasy o zeď; Funtikov ze zoufalství strčil hlavu pod kohoutek s horkou vodou. Ale čím usilovněji jsme se snažili, tím jedovatější odstín naše hlavy získávaly.

Pozdě večer jsme se zkrušení, otupělí, zelenohlaví vrátili domů.

Tentokrát neznaly matky slitování, musely sousedce koupit nový lavór. Za trest jsme byli druhý den dopraveni do školy se zelenými vlasy a posléze ostříháni do hola.

Jak nás uvítali ve škole, to vykládat nebudu. Stačí, že nás ředitel v zájmu normálního chodu vyučování ve všech dvaceti třídách musel po druhé hodině poslat domů.

Téhož dne jsme díky nápadu našeho třídního důvěrníka Jurky Čisťakova dostali přezdívku. Jak uviděl naše zelené makovice ve dveřích třídy, zapomněl na svou vysokou hodnost, vyskočil na lavici, ukazoval na nás prstem a křičel:

„Kluci, koukejte! To jsou čísla, už se úplně zcvokli! Zbláznili se z Conana Doyla. Víte, jak má detektivku Liga zrzavých? Tak oni si teď udělali ligu zelenohlavých!“

A od té doby nám říkali – Zelenohlaví.

Mužně jsme nesli i tuto ránu osudu. Vůbec jsme byli přesvědčeni, že nás nechápou. Nechápou nás rodiče, omezující naše experimenty, nechápou nás kamarádi, kteří nám vymysleli takovou pitomou přezdívku, nechápou nás učitelé, kteří nás nutí, abychom se učili předmětům pro detektivy naprosto neužitečným.

Ale ve své snaze jsme zůstávali neotřesitelní a postupně jsme došli k takovémuto závěru: Přišel čas vyzkoušet vážně svoje síly a dokázat nevěřícím, že naše práce nebyla marná.

Zbývala už jen maličkost – objevit nějaký tajemný, zamotaný zločin a vytáhnout zločince na světlo boží.

S lupami v kapsách jsme se všechen volný, a nač to zapírat, někdy i ne docela volný čas trmáceli po všelijakých zákoutích a pustých místech našeho rodného města, zpytavě a podezíravě jsme se dívali do očí protijdoucích lidí, poslouchali jsme, chytali útržky hovorů, ale ouvej, bezvýsledně. Míjel den za dnem. Začínali jsme si zoufat…

Proto mi Nikolajova slova: „Konečně jsme padli na stopu skutečného zločinu,“ zněla sladčeji než poslední zvonění školního roku.

KAPITOLA III.

Tajemný nález

„Tak vykládej honem!“ vykřikl jsem netrpělivě.

Nikolaj vytáhl z kapsy jakýsi pečlivě složený papírek a slavnostně mi ho podal. Já jsem ho chytil a rozbalil. Před očima mi zakroužily rukou psané řádky cizojazyčného textu.

„To ale není rusky!“ hekl jsem zklamaně.

„Jaký fantastický postřeh!“ zvolal Funtikov. „Možná že dokonce určíš, o jaký jazyk jde.“

„Počkej.“ Zakoukal jsem se do papírku. „Tady stojí dvakrát der, to znamená, že je to napsané německy.“

„Der, die, das – psí ocas. A to je všecko, cos tam našel? Vskutku podivuhodně hluboká znalost německého jazyka! Kdyby tě tak teď slyšela naše Němka! Chudák Emma, určitě by jí samým nadšením jazyk zdřevěněl. Radši ten lístek přečti.“ Klopýtavě a zadrhávaje u každého delšího slova jsem

nahlas přečetl:

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se Nikolaj.

„Teda,“ rozpačitě jsem se podrbal na hlavě, „jednotlivá slova znám. Tak třeba první dvě. Němčinářka zrovna tak při každé hodině říká: ‚Seien sie aufmerksam‘ – dávejte pozor. Potom nicht – to je zápor. A ještě der Hund – pes…“

„Všechno?“ zeptal se chmurně Funtikov.

„Vypadá to tak.“

„Chápeš, co tu máme před sebou?“

„Nic nechápu,“ musel jsem přiznat.

„No jo: Ich bin – já jsem, du bist – ty jsi, kdo je hloupej, za nos visí, a že ty jsi hlava zabedněná, to se ví už dávno,“ zarecitoval Kolka.

„Dobrá,“ souhlasil jsem s předstíranou mírumilovností. „Dejme tomu, že jsem hlava zabedněná. Tak to ovšem zůstává na tobě, abys mě poučil. Ty to určitě hravě přeložíš, že.“

„Chápej, celá věc zatím vůbec není v překladu,“ uhnul Funtikov. „Ale řekni bez překladu, jak jsem přišel na to, že ten papírek páchne zločinem.“

„Jak, když nechápu smysl…“

„Tak,“ přerušil mne Nikolaj. „Ty chceš být detektiv a přitom dáváš otázky jako doktor Watson, který viděl totéž, co Holmes, ale analyzovat a dělat závěry neuměl.“

Trápila mě zvědavost, tak jsem nechal bez povšimnutí přehnané Kolkovy nároky na Holmesovu roli a mlčel jsem.

„Copak sis nevšiml,“ pokračoval přítel, „některých zkratek v textu? Podívej se, místo některých slov nebo jmen tu jsou jednotlivá písmena: I, L, V, a nakonec celá řada souhlásek – T, s, c, h. Co to říká?“

„Vypadá to na šifru,“ došlo mi.

„To je ono! A teď uvažuj. Jestli před sebou nemáme obyčejný vzkaz, ale šifru, je jasné, že ten, kdo ji psal, chtěl skrýt svoje myšlenky. No a dobré myšlenky se neskrývají.“

„Mohla by to být pravda,“ souhlasil jsem. „Ale německý text musíme tak jako tak přeložit.“

„To se ví.“

„Tak překládej.“

„Chápej, já to přibližně samozřejmě přeložit můžu. Ale my se neobejdeme bez absolutní přesnosti, jinak se v dešifrování utopíme. Mně se zdá, že se budeme muset obrátit na specialistu.“

„Na koho ale? Na němčinářku?“

„Ne, ne, jenom ne na učitele. Vždyť to znáš, zalezou si na tebe: co a proč a odkud. Obejdem se bez nich.“

„Tak co na našeho vševěda se samými jedničkami?“

„Na Jurku Čisťakova?“

„Jo. Ten německy mele skoro bez zadrhnutí. Jako kluk měl na němčinu domácího učitele, sám mi to říkal. A dneska nebyl ve škole, takže neví, že ses ulejval.“

„Já ho nemám rád,“ zamračil se Funtikov. „Je to náfuka. To víš, jedničkář! Jako bychom se my tak nemohli učit, kdybychom neměli vážnější věci na starosti? A rád žvaní – roznese to po celé škole…“

Nikdy nemohl našemu důvěrníkovi odpustit tu protivnou přezdívku, kterou na nás vymyslel.

„Pak teda zbývá jen jeden, Andrej Suslov,“ vzpomněl jsem si na dnešní překlad při němčině. „S Jurkou se sice rovnat nemůže, ale myslím si, že nám bude umět pomoct.“

„To by snad bylo přijatelné řešení,“ souhlasil Funtikov. „Jdem k němu.“

Dveře nám otevřel Andrej.

„Buďte pozdraveni, seňoři!“ přivítal nás. „Račte vejíti v mé apartmá.“ A Suslov ukázal širokým gestem na dveře pokoje.

„Čím mohu sloužit?“ zeptal se, když jsme se všichni usadili kolem stolu.

My s Nikolajem jsme se na sebe nerozhodně podívali. Když Andrej zpozoroval naše rozpaky, vyložil si je po svém:

„Jestliže se velevážení pánové objevili za účelem obškrábnutí, ó, odpusťte, za účelem tvůrčího využití matického úkolu, tak je musím ke své nejhlubší lítosti zklamat, neboť jsem se dosud na příklady nepodíval.“

Suslov snil o diplomatické kariéře a považoval za svou povinnost užívat při řeči jen vybrané obraty a blýskat se cizími slovíčky.

„Máme s tebou důležité jednání,“ řekl jsem.

„Jsem k vašim službám.“

„Ale musí se držet jazyk za zuby,“ dodal Nikolaj.

„Slovo džentlmena.“

„To je málo,“ pokračoval můj přítel.

„Ale messieurs, kdo vám dal právo…“

„Počkej, Andrjušo,“ vmísil jsem se, „my jsme opravdu přišli s vážnou otázkou.“

„Jsem pln očekávání.“

„Přísahej,“ žádal Funtikov.

„Zapřísahám se památkou velkých diplomatů minulosti. Macchiavelliho, Talleyranda, Bismarcka…“

„Slabé,“ mávl pohrdlivě rukou Nikolaj.

„Ať se vznesu, obrátím a padnu, jestli…“

„Málo! To s tebou v takovém případě pochopitelně uděláme se Žeňkou sami.“

„Ať si mě pozve k oteckému proslovu sám ředitel…“

„To je lepší, ale ještě nestačí.“

„Ať bouchnu na jaře ze všech předmětů…“

„To by šlo. Tak koukej…“

Vytáhl jsem lístek a dal jsem ho Andrejovi.

„Dokážeš přeložit, co je tam napsáno?“

Suslov rozbalil papírek a zahloubal se do čtení, pak sundal z poličky slovník, chvíli se v něm hrabal, vytrhl list ze sešitu, vzal tužku, naškrábal několik řádků a podal je se slovy:

„Račte, mylordi. Jsem nucen upozornit, že konec textu mi není úplně jasný. Pokud je mi známo, nemá němčina slova složená ze samých souhlásek. Nejspíš tu došlo k chybě – vypadlo písmeno i. Pak se nesrozumitelná písmena Tsch změní v normální slovo Tisch – stůl.“

Ani jsme Andreje nedoposlouchali, vytrhli jsme mu lístek z ruky a strčili jsme do něho nosy s takovým spěchem, že jsme se praštili hlavami.

Text překladu zněl:

Být pozorný, nelelkovat, ukázat I., poslouchat L., varovat se V. a vítězství se dostaví. Tady je zakopaný pes. V případě úspěchu dostanete 4. Stůl.

„Tak,“ řekl Nikolaj a vstal. „Děkujeme za námahu. My půjdem. Naše nejuctivější těbůh.“

Andrej vyskočil, uklonil se až po pás a zamával pomyslným mušketýrským kloboukem u svých nohou.

Ještě na schodech se Funtikov obrátil a znovu Andreje varoval:

„Ale pamatuj si…“

„Neračte se znepokojovat, vznešení džentlmeni,“ odpověděl Suslov a přiložil si ruku na srdce. „Vaše tajemství bude navěky skryto v pancéřovém sejfu mé paměti.“

Na ulici mě Kolka chytil za rukáv a s vytřeštěnýma očima nadšeně zašeptal:

„Chápeš, mám pravdu. Můj detektivní instinkt mě nezklamal. Čichám, že jsme padli na velikou věc. Chápeš, to, co máme v ruce, není nic jiného než instrukce pro špióna…“

„Proč zrovna pro špióna?“ přerušil jsem jeho výlevy.

„Protože je to napsané německy. Není to ještě rok, co skončila válka. Myslíš si, že už vymýtili celou fašistickou organizaci? Jak by mohli! Copak jsi zapomněl na kapitalistické obklíčení? A pak si všimni, jakou odměnu nabízejí: V případě úspěchu dostanete 4,“ zacitoval Kolja. „Čeho čtyři? Rublů ne. Samozřejmě že tisíc.“

„Tak jako tak ale toho moc nechápu,“ řekl jsem. „Kdo je to I., L. a V.? Co s tím má společného chcíplý pes? Co je to za nesmyslné zakončení – stůl?“

„Co bys ještě nechtěl? To by se špióni chytali jako nic, kdyby nechávali svoje navštívenky se jménem a adresou. My si ani tak nemůžeme stěžovat. Chytili jsme nitky a teď máme za úkol rozmotat klubko. Jú, to bude celá klasa čubrnět.“

„Nebylo by to marné.“

„Chápeš, představ si to barvitě: Objevíme se ve škole na třetí hodinu, ne, na pátou, a proti nám naše třídní: ‚Co že jdete pozdě, mládenci?‘ A my na to s hrdostí ve tváři: ‚Zeptejte se, prosím, u ředitele. On má příkaz ze školského referátu, ne, z ministerstva školství, kterým se nám povoluje chodit v kteroukoli dobu.‘ ‚Ojoj, tak to odpusťte, mládenci, to jsem nevěděla.‘ Vejdeme do třídy po zvonění, posadíme se, Alexej Ivanovič tě vyvolá: ‚Bystrov, k tabuli!‘ A ty: ‚Copak jste zapomněl, soudruhu učiteli, že soudruh ředitel nařídil, abychom já a Funtikov byli zkoušeni jen na vlastní přání?‘ O přestávce se ke mně přišourá Jurka Čisťakov: ‚Funtikove, nezapomeň, že máš zítra ve třídě službu.‘ A já mu povím: ‚Přece víš, že jsme zaneprázdněni důležitými záležitostmi. Budeš to muset odsloužit za mne.‘ Představ si, jak vztekem zezelená.“

„Dost vymýšlení,“ přerušil jsem kamaráda. „Radši se pustíme do práce.“

V tu chvíli jsme již zahýbali na náš dvůr. Kolka mě zatahal za rukáv a schoval se mezi polena. Následoval jsem ho.

Za okamžik jsme už seděli v naší skrýši. Funtikov mlčky vytáhl z kapsy dva papírky – nalezený lístek a jeho překlad. Rozbalil je, pečlivě je uhladil a položil na tlustý špalek, který nám sloužil jako stůl nebo jako židle, jak si to zrovna potřeba žádala. Pak vytáhl ze zdi našeho dřevěného úkrytu jedno poleno, vstrčil do vzniklého otvoru ruku a vytáhl odtud prázdné kancelářské desky se štítkem, na kterém byl pečlivě vykroužen modrou tužkou nápis: Případ dopadení německých špiónů.

„Tak,“ řekl a ukázal na desky s hrozivým názvem, „přistupujeme k práci.“

„Nejdřív pověz,“ přerušil jsem ho, „jak jsi přišel k tomu lístku.“

Kolka přikývl.

„Jak víš,“ začal, „celé ráno jsem proseděl tady a četl knížku. Přečetl jsem ji. A cítím, že mi nohy naběhly tak, až dostávám křeče. Řekl jsem si, že se rozhýbám. Ale kde? Být to ty, tak bys samozřejmě vylezl na dvůr, máma by koukala z okna a bylo by zle. Já jsem se vydal do závětří, k přístavku.“ A Funtikov se nadzvedl, opatrně vystrčil hlavu ze skrýše a ukázal rukou směr.

Dělat to ovšem nemusel. Dovedl jsem si moc dobře představit starý patrový přístavek, tísněný v nejzazším koutě dvora hromotluckými slepými zdmi nových domů. Před čtvrtou, čelní stranou se tyčily hory dřevěného bohatství našeho správce domu, takže zbyla úzká slepá ulička, vedoucí k jediným dveřím přístavku.

„Rozhodnuto – uděláno,“ pokračoval Kolja. „Vylezu, protahuju se, chodím sem a tam, hřeju se na sluníčku. Ale nelelkuju jako někdo,“ a podíval se výmluvně na mne. „Jako obvykle se rozhlížím, pozoruju, analyzuju…“

„Vrtám se v nose,“ nevydržel jsem to.

„Uvažuju,“ pokračoval Funtikov stejně klidným tónem: „Jak to, že někdo má takové štěstí na chytré kamarády a já…“

„No, no…“

„…a najednou vidím, že se u přístavku něco bělá. Jiný,“ znova se podíval na mne, „by byl líný i sehnout se, ale já líný nebyl. Výsledek je jasný.“ Nikolaj ledabyle ukázal na lístky.

„Ták, a co dál?“ zeptal jsem se.

„Dál začíná pro tebe to nejnepříjemnější – práce hlavou, zhodnocení faktů, příprava plánu akcí.“

„To se uvidí…“

„Hned, hned. Tedy například, co můžeš říct o objevení lístku u vchodu do přístavku?“

„Někdo ho nejspíš ztratil.“

„Kolosální! Jaký skvělý postřeh! Ale kdo, kdo ho ztratil?“

„Odkud to mám vědět?“

„To je to – odnikud,“ Kolka si poklepal prstem na čelo. „Ale představuj si – mohl to tu ztratit nějaký docela cizí, náhodný chodec?“

„Asi ne. Kolem přístavku není průchod. Lístek musel ztratit jenom někdo z obyvatel přístavku nebo nějaký jejich návštěvník.“

„Konečně ti to došlo… No a co o tom člověku můžeš říct ještě?“

„Rozhodně umí německy.“

„Správně. Co teď navrhneš?“

„Zavést pozorování přístavku, prověřit všechny obyvatele a jejich známé, vypátrat, kdo z nich umí německy, snažit se využít všechny získané údaje k dešifrování lístku a – zatím vše.“

„No, pro začátek to není špatné. Na mnou duši, děláš pokroky. Budem vzpomínat, kdo v přístavku bydlí!“

„To není problém. Jsou tam sakumprásk čtyři malé byty: dva v přízemí a dva v prvním patře. Začneme od známých. Nahoře bydlí ozdoba a pýcha naší třídy, naděje školy – Jurij Čisťakov…“

„Pitomej vejtaha,“ neodpustil si Kolka, aby i docela nevhod nevyjádřil svůj poměr k třídnímu důvěrníkovi.

„S ním bydlí jeho tatínek, plukovník dělostřelectva, a – ne, počkej, maminku Jurka nemá.“

„Drží si hospodyni, chůvu, aby chlapečkovi utírala nos,“ upřesnil uštěpačně kamarád.

„V každém případě je daný byt mimo podezření. Je to tak?“

Funtikovovi naskočily vrásky, přesto ale souhlasně přikývl.

„Pod nimi bydlí dva staří lidé – muž se ženou. Oba penzisti. To je všecko, co o nich vím.“

„Podíváme se na to.“

„Proti těm starým bydlí hraběnka…“

Nemusel jsem Nikolajovi o téhle ženě vůbec nic víc říkat. Znal ji celý dům. Nebyla však vůbec pověstná svým hraběcím původem, ani zvučným jménem Helmont-Almazovová, ani tím, že byla děsně stará, ale zuřivou dogou, velkou jako pořádné tele, jediným živým stvořením, jemuž byla dopřána čest žít s hraběnkou pod jednou střechou.

Když se tenhle ohromný pes objevil na řemínku se svou paní na dvoře, všechny kočky a všichni psi prchali za vrata a na půdy a lidé se tiskli ke zdem nebo se příšeře vyhýbali velkým obloukem.

„Konečně,“ pokračoval jsem v přehledu, „nad hraběnkou bydlí…,“ tu jsem se zarazil. „Kdo tam vlastně bydlí? Nějak si nemůžu vzpomenout.“

„Ani já si nevzpomínám,“ přiznal se Kolka. „Musíme si to zjistit. Ty…“

Nedokončil. Zaslechli jsme zvuky, které nás donutily nastražit uši. Byly to něčí těžké kroky, zřetelně se přibližující k přístavku. Na asfaltu skřípaly cvoky. Už je to tak – vojenské boty.

Kdo by to mohl být? Vlastník podobné obuvi se v našem seznamu zatím neobjevil.

Jako bychom se smluvili, vystrčili jsme oba trochu hlavy. Udělali jsme to tak právě včas, abychom stačili zahlédnout, jak ve dveřích přístavku mizí záda vysokého muže, oblečeného do německé uniformy.

Dlouho jsme se nemohli vzpamatovat a jen jsme se na sebe koukali a zdrceně vrtěli hlavami.

„To teda musí být jeden takový poleno,“ přerušil konečně mlčení Kolka.

„Ty jsi sám poleno,“ odsekl jsem.

„Já mluvím o sobě… Mimochodem,“ rychle se opravil, „jsme oba stejný polena. Jak jsme mohli zapomenout na Franze!“

Opravdu, to bylo neodpustitelné. Když končila válka, přivezli do našeho města velkou skupinu německých válečných zajatců. Pracovali na stavbách a při opravování obytných domů. Mnoho Němců brzo přestali hlídat, a tak, když měli volno, chodili svobodně po městě, zacházeli do domů, snažili se prodávat všelijaké vlastnoručně vyrobené tretky, nabízeli svoje služby.

Naši lidé se snadno smiřují. Obyvatelé města si na zajatce rychle zvykli a v jejich představách se tihle Němci už nepřekrývali s těmi fašisty, se kterými se ještě nedávno vedla válka na život a na smrt. Franz byl jeden z takových Němců. Jeho kolohnátská figura se často objevovala na našem dvoře. Tamhle někomu štípal dříví, tuhle pomáhal klepat šatstvo, jindy vyřezával dětem ze dřeva legrační figurky ptáků a zvířat. S nezranitelnou dobrodušností souhlasil vždycky ochotně se vším, co mu děcka říkala.

„Hitler je mizera,“ prohlásil někdo mezi dětmi.

„O, ja, misera,“ potvrdil Franz.

„Fašisti jsou potvory.“

„O, ja – ja, potfory.“

Že by to tedy bylo neupřímné, že by to bylo maskování?

„Věc se vyjasňuje,“ pokračoval zatím Nikolaj. „Chápej, Franz je do toho jasně zamotaný. Teď je nutné zjistit, ke komu chodí, s kým je ve spojení.“

„Ty věříš, že má něco společného s tím lístkem?“

„Jak by ne? Lístek je psaný německy. Od samého začátku jsem byl přesvědčený, že narazíme na nějakého Němce. Jenomže Franz mi úplně vypadl z hlavy.“

„Ale vždyť ze sebe dělal takovou ovečku.“

„To je typické špiónské maskování.“

„Asi.“

„Víš co!“ vyletěl najednou Kolja a vzrušením se plácl do stehen. „Nápad! Musíme proniknout do nepřátelského stanu.“

„Jak?“

„Musíme si pořídit stálé pozorovací stanoviště uvnitř přístavku, a to tak, abychom nebudili pozornost.“

„Jak to provedeme?“

„Zítra takové stanoviště máme,“ slavnostně slíbil Funtikov.

KAPITOLA IV.

Nová odhalení

Ti učitelé, to jsou divní lidé. Nějakým záhadným způsobem vždycky uhádnou, který žák něco natropil nebo nemá úkoly. Člověk se například naučí všechno jak se sluší a patří, hlásí se až ke stropu, očima láká pohled učitele a v duchu uprošuje: Mě, mě! Myslíte si, že ho vyvolají? To tak. Ale stačí, že se člověk na hodinu nepřipraví… Sedí se skromně sklopenými zraky a ještě úplně schovaný za zády kamaráda. V takovou chvíli by ho mohli polít inkoustem, střelit mu za krk bábrle, píchnout ho perem nebo kružítkem, a on se ani nehne. Zdálo by se, že nic k němu nepřitahuje pozornost. Ale kdepak, najednou bác a je zle…

Zrovna to se stalo tentokrát s Koljou. Z čehož plyne, že všecka sláva polní tráva. Druhého dne po tom, co se ulil, se choval tichounce jako myška. Nebylo ho vidět, nebylo ho slyšet. Já jen s údivem pozoroval, jak Funtikov bez odmlouvání poslouchal službu, když všechny vyháněla o přestávce ze třídy, jak skromně seděl na chodbě s rukama složenýma v klíně a nezúčastnil se všeobecného řádění, a jak s přehnanou pozorností bez hlesu sledoval výklad učitele. Tak jako tak byla jeho námaha marná. Po vyučování vešla do třídy třídní učitelka.

„Mládenci,“ začala, když se s námi pozdravila, „v naší sedmé bé se přihodilo, že Kolja Funtikov byl včera za školou.“

Ucítil jsem, jak se Kolja zachvěl. Odkud to může vědět? myslel jsem si. V třídní knize žádné stopy nebyly.

„Soudružko učitelko,“ nasadil Kolja žalostnou masku a chytil se za tvář, „mě včera celý den bolel zub.“

„Zub?“ zeptala se znovu třídní. „Pokud je mi známo, včera bolel zub Žeňu Bystrova. Alespoň se kvůli tomu omluvil při hodině literatury. Nebo vás dva kamarády už i zuby bolí společně?“

Kluci se zasmáli. I to ví! divil jsem se a zrudl jsem.

„A pak jsem měl včera narozeniny,“ přednesl Funtikov k podepření doplňující verzi.

„Tos je neměl moc veselé, když tě bolely zuby. Jenom si tak vzpomínám, žes už je slavil v zimě.“

„Tak to teda byly jmeniny,“ snažil se vykroutit Kolja.

„Ne, ne,“ zavrtěla hlavou třídní. „Já se moc dobře pamatuji, že jmeniny jsi měl minulý měsíc. Měl by sis zapsat data svých svátků, když už ti paměť přestává sloužit.“

Kluci se znovu zasmáli. Funtikov zkroušeně mlčel.

„Víš co, Nikolaji,“ řekla přísně učitelka, „dost podvádění. Nezhoršuj svůj přestupek ještě lhaním. A vůbec, je na čase vzít rozum do hrsti – zkoušky jsou za dveřmi. A vy, kamarádi,“ a důrazně se podívala na mne, „jste poslední dobou začali lajdačit. Dostáváte pětky…“

„Je to tak,“ neočekávaně souhlasil Kolka. „Zanedbali jsme učení a nechovali jsme se, jak se sluší. My už jsme o tom s Žeňou přemýšleli a pevně jsme se rozhodli, že se budem náležitě učit. Jenom ze začátku to bude těžké. Hlavně v matematice. Potřebovali bychom pomoc. Proto vás prosíme, abyste někoho určila, kdo by si nad námi vzal patronát. Nejlepší by byl Jurka Čisťakov – on umí tak srozumitelně vykládat.“

Nevěřil jsem svým uším: Funtikov, pohrdající Jurkou, chce od něho pomoc! Proč se před ním tak ponižuje? Čisťakov byl zřejmě taky překvapený. Chvilku váhal a pak řekl:

„Jestli to, soudružko učitelko, myslí s učením vážně, tak proč ne, můžu jim pomoct. Jenom koukejte,“ otočil se k nám, „abyste ve všem poslouchali a nešaškovali.“

No, takovouhle drzost už Funtikov přece nemůže strpět, vzbouřil jsem se. Teď mu dá za vyučenou.

„Hotovka,“ přitakal Kolka Čisťakovovi.

Co se to děje! Co se to děje! zalomil jsem v duchu rukama. Ztrácíme své nejlepší lidi.

„Tak dneska začnem,“ rozhodl Jurka. „V osm večer přijďte ke mně.“

Zpozoroval jsem, jak Kolkovi při těch slovech cosi blesklo v očích, a najednou jsem pochopil: splnil svůj slib, že zajistí pozorovací stanoviště uvnitř přístavku.

„Tak dobře,“ souhlasila třídní.

„To ještě není všecko,“ přihlásil se Funtikov. „My s Žeňou máme ještě jeden návrh. Abychom směli vytvořit timurovskou partu…“

Co tohle má znamenat? div jsem nevykřikl a slabounce jsem Kolju štípl. Ten mě ale přišlápl pod lavicí a pokračoval:

„Abychom směli vytvořit ve třídě timurovskou partu a my abychom dostali na starost organizaci celé práce. U nás na dvoře jsou například lidé, kteří pomoc potřebují. Třeba hned v přístavku bydlí dědoušek a babička, penzisté, a osamělá stařenka… A jiní se ještě najdou.“

„To je dobrý návrh! Je to užitečné a záslužné,“ podpořila Kolju třídní. „Jenom se bojím, aby vám taková práce nebránila v učení.“

„Ale kdepak!“ horlivě vykřikl můj kamarád. „Napneme všechny síly…“

„V takovém případě to třeba uděláme tak: timurovskou práci svěříme celému oddílu Andrjuši Suslova, pochopitelně včetně Ženi a Kolji. Nejsou námitky?“

„Jsme pro!“ zakřičeli kluci.

Koutky Koljových úst na okamžik klesly, ale ničím víc nedal najevo svou nespokojenost.

Když jsme vyšli na ulici, Funtikov se na mne vítězoslavně podíval a řekl:

„Uč se, synu, jak likvidovat obtížné situace.“

„Jen abys neprask,“ poznamenal jsem. „Moc se nenafukuj, stejně ti dá poznámku do žákajdy. Budeš si muset povídat s maminkou.“

„Pche,“ ušklíbl se Kolka. „Byli jsme a budem, něco se už vymyslí. Chápeš, co jsme zato získali? Za prvé,“ Kolja zvedl jeden prst, „byla odstraněna bezprostřední hrozba ve škole, za druhé,“ zvedl druhý prst, „máme stálé pozorovací stanoviště v bytě jednoho vejtahy, konečně za třetí, získáme přístup do ostatních bytů přístavku zákonnými prostředky. A jakej jsem?“

„Kanón,“ přiznal jsem docela upřímně.

„Tak,“ usmál se spokojeně Kolka. „Jenom bych chtěl vědět, kdo to na mě píchl. Chápeš, já pořád myslím na to, odkud se třídní dozvěděla, že jsem se včera ulil. Ve škole nebyla, vejtaha taky ne, služba mlčela…“

„Po škole jsme byli u Suslova. Viděl, že jsi živ a zdráv.“

„Ne, Andrej by nešel žalovat. Ještě by to tak mohl říct přede všemi, ve třídě, ale takhle ne.“

„Tak to už teda nevím.“

„A bylo by to dobře vědět,“ řekl zamyšleně Funtikov. „No, tak jsme tady. Nezapomeň, v osm za tebou skočím. Půjdeme rozšiřovat své vědecké obzory. Jenom si uvědom, že náš dnešní úkol je průzkum: dozvědět se co nejvíc o obyvatelích přístavku. Ale nedávej hloupé a tím podezřelejší otázky.“

Když jsme vcházeli do přístavku, už se stmívalo. Zblízka působil nepříjemným dojmem. Padající omítka obnažila na mnoha místech staré cihlové zdivo. Zkřížené dveře se skřípavě otevřely. Z temné chodby to zavanulo zatuchlinou. Naslouchali jsme, nikde se neozval ani jediný zvuk.

Kolka vytáhl z kapsy baterku a rozsvítil ji. Paprsek sklouzl po špinavých, už dlouho neopravovaných zdech, vytrhl ze tmy černý otvor a klesající stupně. Odtud vanula zatuchlina. Vchod do sklepa, domyslel jsem si. Chodba vedla na plošinku přízemí, slabě osvětlenou zašlou žárovkou.

Z neznámého důvodu jsme začali postupovat po špičkách.

Na plošinku ústily dvoje dveře. Pravé dveře vypadaly jako chudý příbuzný levých: Nebylo na nich nic pozoruhodného, lak se z nich loupal, byly počmárané, se standardní dřevěnou schránkou na dopisy a obyčejným zámkem. Na rámu byla překližková destička s nápisem provedeným inkoustovou tužkou: Muravjov P. F.

Zato levé dveře byly velkolepé: izolované plstí, pobité černým voskovým plátnem, ozdobené složitým vzorem z ozdobných čepiček tapetovacích hřebíků, s úzkým otvorem vnitřní schránky na dopisy a s dlouhou řadou všelijakých klíčových dírek. Uprostřed dveří se skvěla velká bronzová destička s krasopisně vyrytým jménem Leokadija Leopoldovna Helmont-Almazovová.

Najednou se v bytě ozvaly lehké kroky a kdosi se zastavil až u samých dveří. Já jsem dokonce uslyšel trhaný dech a bezděky jsem o krok ustoupil. A v témž okamžiku se vzduch rozechvěl zuřivým řevem. Beze slova jsme se s Koljou vrhli nahoru po schodech, jedním dechem jsme přeběhli až na plošinu v prvním patře.

„Proč jsi utekl?“ zeptal se Funtikov a snažil se ovládnout zrychlený dech.

„A ty?“

„Vždyť je to hraběnčin pes a ty ses tak polekal,“ řekl Kolka, aniž odpověděl na mou otázku.

Poslední Koljovu poznámku jsem pustil kolem uší a rozhlédl jsem se. Byli jsme na plošince, která byla věrnou kopií té spodní: stejně zašlá žárovka, dveře bytů proti sobě. Schody šly nahoru dál jen na půdu a končily hrubě stlučenými dveřmi.

Čisťakov F. N. – přečetl jsem vpravo a natáhl jsem se ke zvonku. Ale Kolka mě chytil za ruku a přiložil prst na rty. Opatrně přešel plošinku a začal bedlivě zkoumat protější dveře. Přidal jsem se k němu.

„To je divné,“ zašeptal Kolja za chvíli.

„Co?“

„Nikde žádný nápis. Kdo tu bydlí?“

„Zjistíme to u Jurky,“ navrhl jsem.

Funtikov souhlasně přikývl a vrátili jsme se k Jurkovým dveřím.

Zvonek slabě zazpíval kdesi v dálce. Lehce cvakl zámek a dveře se nehlasně otevřely. Na prahu stála vysoká, vyzáblá žena. Zkřížila ruce na prsou a mlčky se na nás dívala. Pichlavý pohled jejích maličkých, hluboko posazených očí působil nepříjemným dojmem.

„Můžeme za Jurkou?“ zeptal se ostýchavě Funtikov.

Ještě jednou si nás prohlédla od hlavy až k patě, pak kývla, obrátila se a pohnula se chodbou; my jsme zaklapli dveře a šli jsme za ní. Minula jakési dveře a pořád mlčky nám ukázala na druhé a zmizela v hlubině bytu.

Zaklepali jsme.

„Vstupte,“ uslyšel jsem Jurkův hlas a strčil jsem do dveří.

„Aha, přece jste tady,“ přivítal nás Jurka, vstávaje od velkého psacího stolu. „Tak se posaďte,“ ukázal rukou ke dvěma koženým křeslům; pak se podíval na nástěnné hodiny a dodal: „Zpoždění dvacet minut. Nezačínáme s nápravou špatně.“

Zpozoroval jsem, jak Funtikovovi naskakují na spáncích boule, a to je bezpečný příznak rostoucího vzteku. Přesto se ovládl.

„Kdo nám to otevíral?“ spěchal jsem, abych převedl řeč na jiné téma a zmírnil situaci. „Mluví někdy?“

Jurka se zasmál:

„To je naše hospodyně, Dusja. Má své mouchy, ale to nic, dá se s ní dobře vyjít.“

„Ty ses jí v dětství nebál?“ vmísil se do rozhovoru Kolka.

„Je u nás teprve nedávno, asi dva měsíce.“

„To je zřejmě tatínkův pokoj, že,“ zeptal jsem se.

Byli jsme v hezky zařízené pracovně. Mezi okny byl postaven psací stůl, za kterým trůnil Jurka. Starožitná lampa se zeleným porcelánovým stínidlem zalévala stůl lehkým světlem, příjemným pro oči. Umně provedené masivní psací náčiní připomínalo povolání svého pána – Jurkova otce: kalamáře v podobě bachratých dělostřeleckých nábojů byly upevněny na mramorové destičce, zdobené zkříženými kanóny z bronzu, vztyčené hlavně děl sloužily jako svícny, dokonce i na těžítku byla místo rukojeti kupa maličkých dělostřeleckých nábojů.

U stolu stála přímo proti sobě dvě hluboká křesla, u jedné zdi byla kožená pohovka s vysokým opěradlem, u druhé se tyčila fantastická konstrukce, starobylý krb. Téměř všechno zbývající místo zabíraly skříně a police s knihami. Na zdech visela spousta portrétů jakýchsi vojáků. Na několika malých stolcích byly rozestavěny miniaturní modely dělostřeleckých zbraní pod skleněnými poklopy. Oválný stůl s židlemi uprostřed pokoje zakončoval výčet celé parády.

„Ano,“ potvrdil Jurka mou domněnku, „tady bydlí a pracuje můj otec. On je přece konstruktérem dělostřelecké techniky,“ zapyšnilo se to v Jurkově hlase. „Tady pod těmi poklopy jsou modely, které navrhl. A tohle,“ ukázal na portréty, „jsou jeho známí a přátelé, přední sovětští konstruktéři střelných zbraní: Grabin, Ivanov, Petrov, Tokarev, Děgťarev a další.“

„No ne,“ neudržel jsem nadšený výkřik a se zájmem jsem začal prohlížet modely.

„A co tatínek, nepřijde a nevypohlavkuje nás ze svého pokoje?“ zeptal se Kolka.

„Ale jdi!“ zasmál se Jurka. „Když je tatínek na služební cestě jako teďka, tak se smím učit tady. A jinak mám svůj pokoj tady vedle, šli jste kolem.“

„Tak ty máš ještě svůj pokoj,“ divil jsem se.

„Nebydlíte si špatně,“ ozval se Funtikov. „Kolik pokojů máte celkem?“

„Dva. A na konci chodby je ještě kuchyně. Tam spí Dusja.“

„Správně. Chlapeček v pokoji, hospodyně v kuchyni,“ jízlivě poznamenal Kolka.

„A co bys nechtěl?“ zrudl Jurka. „Má snad spát Dusja u mě v pokoji? Já jsem přece mužský!“

„Anebo taky jinak: Dusja v pokoji a ty v kuchyni. Když se to tak vezme, ty jsi ještě žádný dělo nevynalezl.“

„Heleď…“

„Nechte toho, kluci,“ zamíchal jsem se do toho znovu. „Jurko, ty se chceš taky stát dělostřeleckým konstruktérem?“

„Ne, já budu chemik.“ A Jurka mi ukázal ruce se zažloutlými konci prstů.

Opravdu, už jsem si všiml, že ve volném čase mizel v chemickém kabinetě, kde se páral s všelijakými chemikáliemi a pomáhal laborantovi.

„A u vás v přístavku jsou všechny byty takovéhle, jako je ten váš?“ vrátil se Kolka k opuštěnému tématu.

„Jaké takovéhle?“ naježil se podezřívavě Jurka.

„No takhle položené, se stejným počtem místností.“

„Ano, všechny čtyři byty jsou stejného typu.“

„Poslyš, úplně mi vypadlo z hlavy – kdo bydlí naproti vám?“

„Tam teďka nebydlí nikdo. Ale dost kecání,“ vzpamatoval se Čisťakov, „pustíme se do učení. Posaďte se.“

Namířil jsem si to ke křeslu, ale Funtikov přistoupil k otevřenému oknu, nahnul se a podíval se dolů na dvůr, pak si vyskočil na okno, usadil se tam a celým svým vzezřením dával najevo, že je připraven poslouchat.

Jeho manévry jsem dobře chápal: zaujal pozorovací postavení. Já jsem se taky podíval z okna, než jsem se posadil. Uviděl jsem panoráma hranic dříví a dole vchod do přístavku. Je to tak, myslil jsem si, moje domněnky se potvrzují.

Učili jsme se celkem soustředěně asi dvě hodiny. Nevím jak Kolku, ale mě postupně matematika plně zaujala. To se musí nechat, Jurka vykládal jasně a srozumitelně. A teprve když se otevřely dveře a do světnice vešla Dusja a začala mlčky prostírat na stůl, vyskočili jsme a začali jsme se loučit. Jurka nás pozval, abychom zůstali na čaj, ale podíval se přitom tak ustrašeně na Dusju, že jsme samozřejmě poděkovali a odporoučeli se.

Když za námi Jurka zavíral, neodpustil si učitelské napomenutí:

„A koukejte, abyste zítra nepřišli pozdě a abyste vypočítali příklady, co jsem vám uložil.“

„Jo,“ vzpomněl si Kolka, „heleď, proč k sobě vodíš toho Němce?“

„Jakého Němce,“ nefalšovaně se divil Čisťakov.

„Franze. Kluci povídali, že za tebou leze.“

„To teda slyším poprvé.“

„Tak to kecali,“ řekl lhostejně Kolka. „Tak ahoj.“

Jen jsme osaměli, Kolka pohrdavě utrousil:

„Se zvláštním pokojem a hospodyní, která by za mě běhala po obchodech, to bych mohl být i já jedničkář.“

Zrovna jsem mu chtěl říct, že i když nemají hospodyni, tak se s běháním po obchodech nepřetrhne, když tu se rozletěly dveře s tabulkou Muravjov P. F., kolem kterých jsme zrovna procházeli, a z nich, div nás neporazil, vyběhl tak dvaadvaceti třiadvacetiletý ramenatý chlapík s knížkou v ruce. Hned za ním vyhlédla drobounká, dobrácká babička.

„Přijdeš dnes domů pozdě?“ zeptala se.

„Ne. Matrjono Ivanovno, vrátím se brzo,“ odpověděl chlapík, z nějakého důvodu na nás mrkl a seběhl se schodů.

„Viděls,“ zašeptal vzrušeně Funtikov a bolestně mi stiskl prsty.

„Co?“

„Knihu… Knihu, co měl v ruce. Byla to německá kniha.“

„Další Němec!“

„No, Němec zrovna ne, ale umí německy.“

„Ty myslíš, že zprávu…“

„Zatím si nic nemyslím, ale situace se komplikuje.“

„Kde se tu vzal?“

„Nemám tušení. Vypadalo to, že jsme už zjistili všechny obyvatele přístavku a najednou…“

„Možná že tu nebydlí, že tu byl jenom prostě na návštěvě.“

„To odpadá. Přece jsi slyšel, že se ho ta babička ptala, kdy přijde domů, a on odpověděl: Vrátím se brzy.“

„Jasně.“

„To znamená, že se sem nastěhoval docela nedávno, jinak bychom o něm věděli.“

„Nejspíš. Víš co, když půjdem zítra po bytech jako timurovci, pokusíme se o něm něco dozvědět.“

„Hotovka,“ schválil můj návrh Funtikov. „A teď pohni mozkovými závity. Tak už známe jména všech obyvatel přístavku. Mimochodem, uměl bys je vyjmenovat?“

„To se ví.“

„Spusť.“

„Začnu od přízemí. Muravjov P. F. – to je samozřejmě ten dědeček na penzi. Babička Matrjona Ivanovna, kterou jsme viděli – jeho žena. Teď se u nich v bytě objevil nějaký mladík. Naproti bydlí hraběnka – jak se – Leokadie Leopoldovna Helmont-Almazovová. V prvním patře: Jurka, Dusja, Jurkův tatínek. To je všechno. Jeden byt je prázdný.“

„Jak se jmenuje Jurkův tatínek?“

„Nevím.“

„To jsi celej ty… Fjodor Nikolajevič.“

„Kde ses to dozvěděl?“

„Projevil jsem nutné minimum pozornosti. Skoro na každém portrétu v pracovně je nápis: Drahému nebo taky Váženému Fjodoru Nikolajeviči od a tak dále.“

„Jasné.“

„Tak pověz: když si pečlivě všechna jména rozebereš, nenapadá tě nic?“

„Počkej,“ svraštil jsem ustarané čelo, ale nic chytrého mě nenapadlo. „Ne,“ musel jsem se přiznat.

Kolka zdrceně rozhodil rukama.

„Vzpomeň si na zprávu.“

„Umím to nazpaměť.“

„Tak honem!“

„Být pozorný, nelelkovat, projevit I., poslouchat L., varovat se V…“

„Stop! Teď uvažuj.“

Najednou mě osvítilo.

„Ze všech jmen, co známe,“ vyhrkl jsem, „začíná jenom jedno na L., a to je hraběnčino. Že by…“

„A proč ne?“ přerušil mě Kolka. „Vzpomeň si, co nás učí dějákář: ‚Analyzujte vždycky třídní a sociální situaci.‘ A ona? Patřila dřív mezi pány. Podívej se na tu její ceduli, a ještě má dvě jména – Helmont-Almazovová. To přece musíš vědět sám, že dřív měli všichni šlechtici obvykle takové dvojité jméno: Goleniščev-Kutuzov, Suvorov-Rymnikskij, Rumjancev-Zadunajskij. Vidíš! A ty její dveře. Napočítal jsem tři zámky. Určitě schovává zlato pod podlahu, možná ještě bůhvíco. A chová si takového psa! Krátce a dobře – hrozně podezřelé individuum.“

„Ale jestli je L. hraběnka, kdo je I. a V.?“

„Dočkej času a přijdem i na ně… Mně připadá ještě jedna okolnost divná.“

„Jaká?“

„Neobjevilo se v poslední době nějak moc nových obyvatel v tak malém přístavku: Dusja, Víťa… ?“

„Co tím myslíš?“

„Jen tak, zatím nic,“ uhnul Funtikov.

KAPITOLA V.

Nové známosti

Ráno cestou do školy mi Kolka řekl:

„Chápeš, musíme se nějak trhnout od kluků.“

„Proč?“ nechápal jsem.

„No, aby se na nás nepřilepili a nepřekáželi nám v práci.“

„Jak to chceš udělat? Timurovskou práci dostal celý oddíl, a nejenom my.“

„Ať nám nechají přístavek a sami ať si vezmou třeba celou ulici.“

Ale Suslov nechtěl Funtikova ani slyšet.

„Vy byste, caballero, ještě navrhl,“ odpověděl, „abychom si vzali na starost celé město. To je nereálné. Síly oddílu, to je osmi lidí, stačí nanejvýš na patronát nad dvěma byty.“

„To se máme topit v maličkostech?“ zkusil Kolja odporovat. „Když pomáhat, tak pomáhat.“

„Oho, mylorde, vaše vzplanutí je ušlechtilé. Jestliže se u vás tak rychle rozvinula chuť k práci pro společnost, pak mohu na příští schůzi přednést žádost, aby Vaše Jasnost získala dodatečně větší zatížení.“

„A co učení?“ namítl rychle Funtikov.

„Právě tak. O tom já také hovořím. Vážený sire, dovedete si vůbec představit rozsah svých nastávajících povinností, jaký vklad jste povinen přinést do timurovského hnutí?“

Kolka neurčitě zabručel.

„To jsem si taky myslel,“ ušklíbl se Andrej. „Tak co tu plácáte, pardon, přednášíte nepřijatelná memoranda? Ne, a ještě jednou ne! Dva byty a ani o jeden víc. Vy tam máte vyhlídnutého dědouška a babičku, penzisty, a osamělou stařenku – báječné! Dnes jim půjdem odevzdat pověřovací listiny.“

„No dobře,“ vzdal se Kolka. „Tebe tak někdo umluví, ty diplomate! Ale snad se nás tam nenahrne všech osm najednou? Vždyť se nás leknou a nepustí nás do bytu.“

„V tom můžete mít prosím pravdu,“ ozval se po chvilce uvažování Suslov. „Všichni tam lézt nemusí. Půjdem tam čtyři: vy dva, já a vezmem s sebou třeba ještě seňora Dodonova. Ten se bude hodit, jestli se tam padne na nějakou těžší práci.“

„Správně,“ souhlasil jsem. (Tolja Dodonov byl vyhlášený silák naší třídy.)

„A ještě něco,“ Suslov se na chvíli odmlčel. „Abych se přiznal – já teda – že by jako nebylo špatné provést předběžnou konzultaci s pionýrskou vedoucí o našich právech a povinnostech. Abychom jedním nediplomatickým krokem nepokazili přátelské vztahy s našimi svěřenci. Doufám, že mi rozumíte. A proto mazejte k vedoucí, pardon, učiňte jí zdvořilostní návštěvu a vyzvěďte co a jak.“

O velké přestávce jsme se s Funtikovem vypravili do pionýrské klubovny.

Vedoucí u nás byla první rok, ale přece se už s mládeží skamarádila. Na rozdíl od svých předchůdců nevysedávala ve sborovně a podle Čisťakova se „neodtrhovala od mas.“ Všichni jsme jí říkali jednoduše naše Irina. Drobotina ji zbožňovala, stačilo, aby se objevila na chodbě, a už se s pištěním sbíhala ze všech stran. Starší jí pochopitelně vyjadřovali své city s větší zdrženlivostí, ale ten fakt, že mnozí z nich překonali odvěkou klukovskou nedůvěru ke všemu ženskému a učinili jí důvěrnicí svých tajemství, říká mnoho. Zkrátka a dobře, považovali jsme ji za kamaráda a byla prostě prima.

Proto jsme se vhrnuli do klubovny jen tak bez klepání. Irina seděla sama za svým stolem a v rukou držela jakýsi blýskavý podlouhlý předmět a pozorně ho prohlížela. Okamžitě jsem pocítil, že jsme přišli nevhod. Podívala se na nás nepřítomným pohledem, pak najednou zčervenala, rychle pustila záhadný předmět do zásuvky stolu a honem ji zašoupla.

Když nám vykládala o významu a smyslu timurovského hnutí, vyhýbala se našim pohledům, dívala se kamsi na zem a mluvila bez nadšení. Zdálo se, že nijak nemohla ovládnout své vzrušení. Jen jedinkrát ožila, když jsme se zmínili o starých Muravjovových, a dokonce řekla:

„Pašáci! Rychle se pusťte do práce. Když mi to vyjde, taky se za vámi podívám, jak se tam oháníte.“

Už jsme se chystali vyjít, když se ozval křik, dveře se otevřely a dovnitř se vhrnulo několik děcek, táhnoucích za sebou po podlaze nacpaný pytel.

„Soudružko vedoucí, soudružko vedoucí,“ volala pisklavými hlasy jedno přes druhé. „Naše 3. á sebrala mu – mu – mukalaturu…“

„Pst, potichu, vy písklata!“ ozvala se pionýrská vedoucí. „Za prvé, říká se ma – ku – la – tu – ru, za druhé, proč jste to přinesli sem? Pojďte, ukážu vám, kam se skládá papír.“

A Irina chytila s děcky pytel a vyšla s nimi ven.

Funtikov se zvedl ze židle a naslouchal. Jeho tvář nabyla dravčího výrazu. Kočičí chůzí obešel stůl a trhnutím otevřel zásuvku. Já jsem sice odmítavě vrtěl hlavou, ale když jsem uviděl

Kolkovu tvář, jak se roztáhla úsměvem, zvědavost mě přiměla, abych taky nahlédl do zásuvky. Na dně ležela nezvykle veliká, chromovaná, oslepivě se blýskající patentní tužka, vypadající jako raketa, s jakýmisi drážkami a různobarevnými knoflíky na hranách.

„To je žúžo!“ zabručel nadšeně Kolka a natáhl ruku po tužce.

„Nesahej,“ zarazil jsem ho. „Uvidí nás a bude malér!“

Kolkova ruka zůstala viset ve vzduchu a pak se zvolna spustila. Se zjevnou lítostí zavřel zásuvku a řekl:

„Nechápu, proč byla taková rozčilená.“

Po vyučování jsme vyrazili na cestu, doprovázeni povzbuzováním a pozdravnými výkřiky celé třídy. Vpředu jsme šlapali Andrej, Nikolaj a já. Jenom Dodonov, dobrácký, loudavý bumbrlíček, kterému jsme pro jeho vášeň k jídlu přezdívali Gargantua čili Gargouš, se táhl za námi.

„Kluci, co vás to popadlo, tahat mě s sebou,“ kňoural. „Máma dneska vaří knedlíky. Přivezli nám z venku tvaroh. Já mám tak rád horké knedlíky s tvarohem!“ A Tolka polkl sliny.

Ucítil jsem, jak mi zakručelo v břiše, a zahlédl jsem, jak se Suslov a Funtikov naježili.

„Polité hezky rozpuštěným máslem, to je něco,“ pokračoval Tolka, „a hlavně s povidly…“

Čelistmi mi proběhlo zachvění a mimoděk jsem zaskřípal zuby. Kolka to už nevydržel:

„Zaraž, ty žroute! Neslyšíš, Žeňka už cvaká zubama.“

„A to mám proto polykat knedlíky ohřívané?“ žalostně zasténal Dodonov.

V jeho hlase bylo tolik utrpení, že jsme se my tři rozchechtali.

„Koukej, Gargouši,“ zalykal se smíchem Funtikov, „ty si zrovna teďka musíš pořádně zamakat. Pak zpráskneš naráz celou mísu knedlíků.“

„Já i bez toho zprásknu dvě,“ sliboval Tolka a nás přepadl nový záchvat smíchu.

„Budeš muset rozštípat dříví víc na drobno,“ poznamenal jsem, „to by taky šlo…“

„Ale co, jestli bude tvaroh…,“ souhlasil Tolka.

„Pozor, seňoři! Blížíme se k cíli,“ řekl Andrej.

Na naše zazvonění otevřela dveře známá babička. Suslov pokročil vpřed, šoupl nohou a poklonil se.

„Dobrý den,“ začal. „My jsme ze sedmé školy. U nás se založila timurovská parta. Budeme pomáhat všem, kdo to má zapotřebí. No – starším lidem, osamělým, penzistům. Tak jsme přišli taky k vám nabídnout své služby.“

Babička se dobromyslně usmála.

„Tak pojďte dál, pojďte dál, nestyďte se,“ řekla.

Ukázalo se, že paní Muravjovová je veselá, povídavá žena. Usadila nás kolem stolu a začala povídat a přitom nás chválit. Za chvilku zašuměl její elektrický čajník. Na stole se objevily sklenice s talířky, tácky, chleba, preclíky a miska s medem.

Tolka zřetelně ožil, všiml jsem si, že si pod stolem netrpělivě mne ruce. Andrej se mlčky rozhlížel. Hovor ovládl Funtikov.

„Máte hezký byt, paní Muravjovová,“ řekl. „Takový útulný. To vy tu bydlíte s vaším manželem jen sami dva?“

„Ano, ano, co se nám děti rozběhly,“ odpovídala nalévajíc nám čaj, „protloukáme se na stará kolena s mým Petrem sami. Můj muž, to je hrdina. Šel do penze už ve čtyřicátém roce, a jak začala válka, hned si zase stoupl ke stroji a teprv teď se rozhodl, že si odpočine.“

„A není vám samotným smutno?“

„Proč by nám mělo být smutno! Děti na nás chválabohu nezapomínají, píšou nám a vypomáhají a taky k nám jezdí na návštěvu. My toho moc nepotřebujeme… Druhou světnici ani nepoužíváme – tak ji přenecháváme dobrým lidem. A ne za peníze, jen tak. Někomu pomůžeme a nám je veseleji.“

Zpozoroval jsem, že si Tolka už potřetí plní svoji misku medem, tak jsem jako náhodou odsunul misku od něho kus dál. Vrhl na mne rozhořčený pohled a strčil svou tlapu do košíku s preclíky a vyprázdnil ho málem do poloviny.

„Snad u vás teďka taky někdo nebydlí?“ zeptal se nevinně Kolka.

„Jak by ne!“ odpověděla Matrjona Ivanovna. „Je tu na bytě jeden mladý člověk, Víťa – Viktor Timofejevič Carjov.“

Trhlo to se mnou, jen jsem uslyšel jméno, Viktor, Víťa! Písmeno V se mi vrylo do mysli. Že bychom našli chybějící článek v lístku? Tolka okamžitě využil mé vteřinové roztržitosti, natáhl se přes stůl a vrátil misku na místo. Naplnil si mističku počtvrté a pak postavil med tak, abych na něj nemohl dosáhnout.

„To jsem nevěděl!“ divil se Funtikov docela přirozeně. „A už dávno u vás bydlí?“

„Ne, všeho všudy dva měsíce. To ho právě pustili z armády pro zranění. Ale je to hodný hoch! Samostatný a dříč – pracuje v chemičce, nepije, nekouří. Po večerech sedí a učí se, prý se chystá na vysokou Školu. Pořád si něco huhlá – a ne rusky. Ale co já vás tady hostím jenom řečmi,“ vzpamatovala se. „Nechcete ještě někdo trochu čaje?“

„Děkujeme mockrát, máme dost,“ vyskočil jsem rychle, protože jsem uviděl, že se Tolka pohotově chopil sklenice. Po mně se zvedli Nikolaj a Andrjuša. Dodonov zůstal sedět a žádostivě koukal po medu, který zbyl na dně misky.

Aniž jsme se domluvili, začali jsme energicky jednat. Já jsem si stoupl k Tolkovi, mile jsem se usmíval na babičku a přitom jsem ho pod stolem vší silou nabral nohou. Andrej ho z druhé strany štípl a Kolka mu uštědřil zezadu důkladný štulec. Souhrn všech těchto opatření účinkoval. Dodonov se konečně utrhl od stolu. Matrjona Ivanovna sbírala nádobí a nic nezpozorovala.

„Tak, my jsme připraveni,“ bodře oznámil Kolka. „Paní Muravjovová, dávejte nám práci.“

„Koukejte,“ mrkl jsem na kluky a kývl hlavou k Tolkovi, který se smutně díval na kredenc, v níž zmizela miska, „jak je náš Gargouš celý žhavý do boje.“

Funtikov a Suslov vyprskli.

„Nevím,“ rozmýšlela se babička, „nevím, oč bych vás měla poprosit… A co, to jste přišli pomáhat jen mně a mému mužovi?“

„Vám a vaší sousedce,“ odpověděl jsem. „Naproti přes chodbu – ta je úplně osamělá.“

Z obličeje paní Muravjovové zmizel dobromyslný úsměv.

„Ach tak,“ promluvila a stiskla zuby, „mno, mno.“

„A copak?“ zeptal se Funtikov.

„Ne, nic… Jen pomáhejte… Tak oč vás poprosit?“ opakovala.

„Vám se určitě musela nahromadit spousta práce,“ poznamenal Kolka. „Vám přece nikdo nepomáhá. Podnájemník nemá kdy… Leda… Já jsem zapomněl, k vám přece chodí Franz?“

„Kdes to sebral?“ odpověděla otázkou na otázku. „Ani nápad… Tak že byste byli tak hodní a naštípali nám nějaké to polínko?“

„Prosím,“ pohotově souhlasil Kolka. „Gargouši, chop se sekery.“

„Pak by se mohly vynést kbelíky se smetím… A ještě se nám zrovna porouchala elektrická žehlička.“

„Žeňko, vynes kbelíky,“ rozkazoval Funtikov. „Andreji, žehličku! To je tvoje specialita.“

„A podlahy mýt umíte?“ zeptala se babička, která tomu zřejmě přišla na chuť.

„Podlahy?“ rozhlédl se rozpačitě Kolka, ale uviděl, že všichni kromě něho už mají své úkoly.

„Žeňka to umí,“ prohlásil. „Tak, Bystrove, vem hadr, vodu…“

„Co tě to napadlo…?“ začal jsem.

„S chutí do toho, půl je hotovo, hlavně míň mluvit, a smetí vynesu já sám.“

„Tak je to dobře,“ vložila se do toho babička. „A pak doběhneš pro petrolej. Hned ti připravím lahvičku. Doneseš tak asi deset litrů a to stačí. Pak už zbudou jen takové maličkosti: vytřepat rohožky, vyklepat pár koberečků… Nádobí umyju sama, ty jenom kastrůlky vydrbeš na dvoře pískem…“

Už se stmívalo, když jsme sotva zvedajíce nohy vyšli z bytu od Muravjovových, doprovázeni projevy díků a prosbami, abychom zašli častěji.

„Jsem nucen vám něco sdělit, seňoři,“ řekl Andrjuša a utíral si kapesníkem krk a čelo, „příště abychom sem šli nejen s družinou, ale s celou třídou.“

„To nic,“ ozval se Funtikov. „Kdo se dá na vojnu, musí bojovat. Teď ještě zajdem k jedné staré paní.“

„Ještě jedna stará paní!“ s komickým zděšením vykřikl Suslov.

„A proč, kluci?“ zažebronil Tolka.

„Heleď, Kolko, co když to necháme na zítra?“ přidal jsem se já.

Ale Funtikov byl neoblomný. Tvrdošíjně dokazoval, že jsme nepřišli za zábavou, ale že plníme odpovědný společenský úkol, že proto prostě nemáme právo odkládat naplánovanou návštěvu; když odejdeme, budeme demonstrovat jen svoji nedisciplinovanost, slabou vůli, zbabělost a bůhvíco ještě.

„Soudruzi!“ slavnostně pronesl Andrjuša. „Jste svědky historické události. Před sebou máte podívanou hodnou bohů: Funtikov v roli agitátora za pořádek a disciplínu!“

Bylo to opravdu něco tak neobvyklého, že si Kolka sám uvědomil falešný zvuk svých slov a přestal.

„Džentlmeni!“ pokračoval Suslov svým obvyklým tónem. „Mám tu čest navrhnout vám kompromis. Ať mister Funtikov, v němž plane oheň touhy, jde – svěříme mu zajisté své plné moci – a my, lidé hříšní, půjdeme domů.“

„Prima,“ souhlasil okamžitě Tolka a zasněně dodal: „Teď se ale naperu knedlíků!“

Viděl jsem Kolkovi na očích, že mu takový obrat plně vyhovuje, ale nahlas řekl:

„No co, jednou jste uhnuli, teď se už vezete. Obejdeme se bez vás. Žeňko, ty jdeš se mnou? Dobře. Auf Wiedersehen.“

„Pomáhej pánbůh při štípání,“ zamával rukou Tolka.

„Koukejte, ať se nepouštíte do spravování elektrických aparátů,“ přidal se Andrjuša, „nebo necháte starou paní bez světla.“

Ještě jsem ani nestačil stisknout zvonek, když se za dveřmi ozval známý řev. Pes zřejmě dávno stál v předsíni a poslouchal naše řeči na chodbě.

„Toho jen tak nepřekvapíš,“ zašeptal Kolka.

V hloubi bytu něco zaskřípalo. Bylo slyšet kroky. Zařinčel řetízek, zástrčky jedna za druhou klaply, v klíčové dírce se otočil klíč a před námi stanula hraběnka. Její levá ruka spočívala na obojku velikánské dogy, jejíž hlava dosahovala přibližně na má prsa. Zblízka pes vypadal ještě strašlivější. Svalnaté nohy, široká hruď, dlouhý krk, černá, hladká, krátká srst, nastražené ostré uši, vyceněná zubatá tlama – to všechno mluvilo o ohromné síle a zuřivém charakteru.

Stáli jsme jako začarovaní, nemohli jsme odtrhnout pohled od té příšery.

„Co jste si přáli, chlapci?“ přerušil mlčení hluboký, prsní hlas Helmont-Almazovové.

S námahou jsem se zbavil strnulosti a podíval jsem se na hraběnku. Vedle psa vypadala maličká, úplná holčička. Ten dojem ještě podtrhávala její štíhlá postava. Jen stočené a pečlivě upravené, ale úplně šedé vlasy a hluboké vrásky v koutcích úst, kolem očí i po obou stranách tenkého orlího nosu svědčily o jejím skutečném věku. Vyčkávavě si nás prohlížela přes skla staromódního cvikru se zlatými obroučkami.

„Dobrý den, paní Helmont-Almazovová. My jsme ze sedmé školy…“ začal Kolka s představováním.

Pozorně kamaráda vyslechla, pak vážně kývla hlavou a řekla:

„To jste si usmyslili hezkou věc. Račte dál, prosím.“

Jen jsme se hnuli, zlostné zavrčení psa nás zas přikovalo k zemi.

„Nechej, Adolfe,“ obrátila se hraběnka k psovi. „Ti jsou hodní. Doprovoď hosty do světnice,“

Pes se okamžitě podřídil. Vrčení ustalo. Obrátil se a hodil po nás očima, jako by nás vyzýval k následování, a pohnul se dopředu. Opatrně jsme vešli do bytu, zachovávajíce uctivou vzdálenost mezi sebou a psem. Slyšeli jsme, jak se za našimi zády hraběnka hmoždí s nesčetnými zástrčkami.

Pes se přiblížil k druhým dveřím, hrábl po nich packou a lehko je otevřel. Vešli jsme do pokoje a zůstali jsme překvapením celí zkoprnělí. Takovou parádu jsme ještě nikdy v životě neviděli. V duchu jsem to, co jsme uviděli, srovnával s palácovými síněmi, o nichž jsem mimochodem měl jenom vyčtené představy. Starobylý nábytek s takovými kudrlinkami, huňatý koberec přes celou podlahu, a pak spousta váz a sošek. Na zdech byla úplná obrazová galerie. Krajinky i portréty v pozlacených rámech, nesčíslně fotografií. Na těch byla především hraběnka v mládí. Bez obtíží jsme poznávali hraběnku podle jejího orlího nosu. Byla v nejrůznějších šatech, někde celá postava, jinde jen poprsí. Dívala se na nás ze všech stran.

„Táák,“ rozhlížel jsem se kolem sebe. „Zdá se, že takhle žila ta proklatá aristokracie.“

Příchod hraběnky přerušil naše další pozorování. Nabídla nám židli a začala nám klást otázky: kde bydlíme, kdo jsou naši rodiče, jak se učíme, komu jsme ještě nabízeli svou pomoc, proč jsme přišli zrovna k ní, kdo nám to poradil atd.

Její výslech nám byl čím dál tím nepříjemnější a oba jsme se začali vrtět na židlích. Zdálo se mi, že si nás paní Helmont-Almazovová začala prohlížet s podezřením, a taky Adolf, který do té chvíle klidně ležel u nohou své paní, nastražil znovu uši.

Spasilo nás nenadálé zazvonění. První zmizel za dveřmi pes. Po něm se zvedla hraběnka a se slovy: „Počkejte tu, mládenci, hned se vrátím,“ vyšla ze světnice.

Funtikov současně vstal, po špičkách došel ke dveřím a přitiskl k nim ucho. Přidal jsem se k němu a poslouchal… Nejdřív známé zacinkání řetízku, hrkání zástrček, skřípění klíče. Ale nějaký zvuk chybí. Jaký? Najednou mi blesklo hlavou:

„Kolko,“ naklonil jsem se k němu, „pes mlčí. To znamená, že přišel někdo známý.“

Funtikov mlčky přikývl a položil prst na ústa. V předsíni se ozval hovor. Zřetelně jsem slyšel hlas Helmont-Almazovové, ale slovům jsem nějak rozumět nemohl. Hraběnce odpověděl mužský hlas. A zase se mi nepodařilo ani pochytit smysl toho, o čem se mluví. Přesto mě v hlase hraběnčina společníka zarazily jakési známé tóny. Kdo by to mohl být a proč ničemu nerozumím? Vždyť jsou docela blízko u mne.

„Melou německy,“ zašeptal Kolka. „Říkal jsem ti, že se pořádný detektiv bez jazyků nehne. Teď abychom ostrouhali.“

Rozčilením jsem nemohl popadnout dech. Nikdy jsem nic takového od něho neslyšel.

„A ty sám co… ?“ začal jsem.

„Ticho!“ zašeptal Funtikov, chytil mě za ruku a couvl.

Na chodbě se rozlehly kroky – lehké, takřka neslyšné, tedy hraběnčiny, a těžké, prohýbající parkety, mužské. Strnuli jsme v očekávání, ale zbytečně. Hraběnka a její host se zastavili u prvního pokoje. Vrzly dveře a všechno ztichlo. Hlasy už nebylo slyšet.

„Tak,“ řekl Kolka. „Došlo ti, kdo to přišel?“

„Ten hlas jaksi znám.“

„Znááá,“ kašpařil se Funtikov. „Nemáš náhodou trošku delší vedení? Tys nepoznal, že to je Franz?“

Hned jsem si živě představil vysokou, nemotornou figuru německého zajatce, jeho nazrzlé vlasy, jeho velký skobovitý nos v hubené tváři, vzpomněl jsem si na jeho způsob mluvy. Jistě, on. Jak jsem to jenom mohl neuhádnout!

„Je to tak,“ vyhrkl jsem. „Tak tu to máme, ke komu chodí.“

„Co se toho týče, ani ve snu jsem o tom nepochyboval. Chápeš, jak to všecko do sebe zapadá. Teď musíme… Počkej!“

Kolka se zarazil v půli věty a div nepřepadl dopředu, jak se upřeně koukal kamsi nad mou hlavu. Nechápavě jsem se otočil, ale nic pozoruhodného jsem tam nezpozoroval.

„Co tam máš?“ zeptal jsem se ho.

Mlčky mě odstrčil z cesty, a nespouštěje oči z jednoho bodu, přiblížil se ke zdi. Celá jeho postava byla jediný napjatý otazník. Sledoval jsem Kolkův pohled a konečně jsem objevil objekt jeho pozorování. Byl to fotografický portrét starého muže. Čelo s vysokými kouty, orámované sněhobílými vlasy, mírně přimhouřené oči, cvikr se šňůrkou na velkém orlím nose, lehce vystouplá brada – to mi celkem nic neříkalo. Ale když i Kolja konečně odtrhl zrak od portrétu a podíval se na mne, zářilo mu v očích takové vítězství, že jsem nedočkavostí div nevyletěl.

„Tak co?“ sotva jsem ze sebe vymáčkl.

Nicméně Kolka nespěchal. Samolibě se ušklíbl, shovívavě mi poklepal po rameni, ještě několik vteřin se těšil pohledem na můj vykulený obličej a teprve pak se uvolil přistoupit k vysvětlení.

„A teď je máme tuhle,“ pronesl a zatřepal rukou sevřenou v pěst. „Teď se nám nevyvlíknou.“

„Vymáčkni se, ty…!“ div jsem nezakvílel.

„Jen klid! Nekňuč. Stejně by sis to mohl srovnat sám. Už jsem ti jednou říkal, teoreticky jsi připravený výborně, ale ta praxe – to je tvá slabina. Tak třeba Conana Doyla meleš nazpaměť, a co z toho? Koukej…“

Funtikov chvíli naslouchal, ujistil se, že je všude klid, pak vylezl na židli, natáhl se k portrétu a přikryl rukou horní část hlavy muže a slavnostně zarecitoval:

„Holmes vystoupil na židli, a drže v levici svíčku, přikryl ohnutou pravou paží a rukou široký klobouk a dlouhé kadeře.“

„Pro boha živého!“ mechanicky jsem pokračoval v citátu. „Tvář Jacka Stapletona na mne hleděla z plátna.“

„Tak vidíte!“ nepřestával Kolka. „Mé oči jsou cvičeny zkoumat obličeje, nikoli kudrlinky kolem nich. Schopnost prohlédnout přestrojení patří k nejzákladnější kvalifikaci detektiva.“

Podle textu jsem měl říkat: „Ale to je úžasné! Mohl by to být jeho vlastní portrét.“ Ale já jsem se včas vzpamatoval.

„Co mi pleteš hlavu?“ spustil jsem na Kolku. „Co s tím má společného Pes baskervillský?“

„Tak se líp koukni, ty troubo,“ opustil konečně Funtikov text. „Koho ti připomíná ten obličej?“

Pozorně jsem se zakoukal na portrét a napjal jsem všechnu svou paměť a představivost. Skutečně, rysy toho obličeje mi kohosi připomínaly.

„Počkej!“ vykřikl jsem. „Trošku se podobá hraběnce. Júj, fakt!“

„Konečně ti došlo. Ale to není všechno. Koukej dál.“

Pokrčil jsem rameny.

„Dívej se na nos,“ naléhal Kolka. „Kde jsi viděl takový orlí nos?“

„Leckde. Třeba – u Franze.“

„Ne třeba, to je typický Franzův nos.“

„Dejme tomu. A co z toho?“

„To myslíš vážně, nebo si děláš legraci?“ rozčilil se Kolka. „Tobě ještě není jasná situace? Holmes podle rodinného portrétu v zámku Baskerville určil, že k tomuto rodu patří zločinec Stapleton. A my…“

„Aha, tak odtud fouká vítr!“ dovtípil jsem se. „Podle tebe jsou hraběnka a Franz příbuzní tohohle panáka,“ kývl jsem na fotografii.

„Nejen to. Hlavně že mezi hraběnkou a Franzem jsou příbuzenské vztahy. Jaké, to zatím hádat nebudeme. Možná že tenhle panák, jak mu říkáš ty, je Franzovým otcem a dejme tomu hraběnčiným bratrem. Pak je jasné, proč u nich všech najdeme společné rysy. Jsou pochopitelně možné i jiné varianty. Ale opakuju, hlavní je, že jsou příbuzní, a portrét to nevývratně dokazuje. Chápeš teď, co z toho plyne?“

„Co?“

„Tohle: jestliže je Franz Němec, hitlerovec, zajatec, hraběnčin příbuzný, a jestliže s ním ona udržuje nějaké tajné styky, předává nebo přijímá jeho prostřednictvím šifrované zprávy, je jasné, že ona sama není nikdo jiný než maskovaná německá špiónka.“

„Prima,“ nadšeně jsem vyhrkl, „tohle jsi teda vykombinoval sám. To ti musím přiznat.“

„Tak tak,“ ušklíbl se Kolka a znova mě poklepal po rameni. „Se mnou se neztratíš.“

„Dobře, dobře,“ shodil jsem jeho ruku, „vytahovat se budeš, až celý případ skončíme. A co kdybychom se hraběnky zeptali, čí je to fotografie, a že bychom se dívali, jak se zatváří.“

„Ty ses zbláznil!“ vylekal se Funtikov. „Za nic na světě! Jestli pochopí, že jsme tohle vypátrali, je všechno ztraceno. Obrázek zmizí a my nic nedokážeme.“

„A jestli…“

„Ticho!“ přerušil mě Kolka. „Myslím, že odchází.“

Zaujati rozhovorem jsme promeškali okamžik, kdy Franz a hraběnka vyšli do chodby a jenom úder zaklapnutých dveří potvrdil dohad mého přítele.

Zážitky a vzrušení nabitého dne nás unavily. Proto, když se Helmont-Almazovová vrátila do pokoje a řekla, že nám dnes nemůže žádnou práci dát, s radostí jsme vyskočili, začali se loučit a slíbili jsme, že k ní v nejbližší době zajdeme.

Přeplněni dojmy jsme pomalu a mlčky sešli se schodů a vyšli na dvůr. Na ulici byla už docela tma. Zamyšleně jsem se na rozloučenou ohlédl po přístavku a – strnul jsem.

„Kolko, dívej!“ zašeptal jsem a ukázal jsem do prvního patra.

Funtikov tichounce hvízdl a zůstal stát jako přilepený. Jedno z oken neobydleného bytu bylo osvětleno.

KAPITOLA VI.

Světlo v prázdném bytě

Rozhodli jsme se, že celý nedělní den zasvětíme pozorování přístavku. V sobotu večer, když jsme se vraceli po hodině od Čisťakova, řekl mi Kolka:

„Chápeš, zítra časně ráno zaujmeme záložní pozorovací postavení a nikam ani krok – až do vítězného konce.“

„To se řekne, ‚do vítězného konce‘,“ zavrtěl jsem pochybovačně hlavou. „Ale zkus to, prosedět celý den mezi poleny, nohy ti naběhnou, že…“

„Fňukno!“ nenechal mě domluvit Funtikov. „Škoda že nejsou prázdniny, to bychom zavedli hlídky na celých čtyřiadvacet hodin.“

„Tebe by pustila maminka na noc z domu?“

„Proč mě, hlídal bys ty,“ kategoricky prohlásil Kolka.

„To se ví!“ vzbouřil jsem se. „A co bys dělal ty?“

„Zpracovával bych výsledky tvého pozorování, instruoval bych tě, nosil bych ti jídlo, občas bych tě na chvilku vystřídal. Jen se nestarej, pro všechny by bylo dost práce.“

„No jo, na komandování, to ty jsi kanón. A to si myslíš, že mi máma dovolí sedět celou noc v polenech?“

„Nezvala tě teta na prázdniny na venkov?“ odpověděl Kolka otázkou.

„Zvala.“

„Prostě řekneš doma, že jedeš k tetě. Heleď,“ nadchl se Funtikov, „ale to je ohromný nápad! Uděláme to tak!“

„Tys zapomněl, že teď nejsou prázdniny,“ připomněl jsem Kolkovi.

„Zatraceně,“ zarazil se, „to je pravda, já jsem zapomněl. Co se dá dělat… A co kdybychom řekli, že přišel telegram, že je na smrt nemocná a že se chce s tebou rozloučit. To by…“

„Heleď, jdi do háje, jo!“ skočil jsem mu vztekle do řeči. Ještě ho napadne pohřbívat moje příbuzenstvo!

„No, prosím, tak teda ne,“ souhlasil Kolka. „Musíme se spokojit se zítřkem a vyždímat z něho, co se dá.“

„Dobře,“ přistoupil jsem na smír. „Tak si ale rozdělme hlídky. Proč bychom tam měli oba trčet celý den.“

„Proč ne. Kterou půlku dne si vezmeš?“ dal mi Funtikov velkodušně vybrat.

„To je fuk. Třeba první.“

„Platí.“

První paprsky slunce se sotva dotkly naší střechy a já už zaujal své postavení. S husí kůží po těle z ranního chladu jsem se přisunul k našemu úkrytu a nespouštěl jsem oči z přístavku. Jeho obyvatelé určitě nerušeně pochrupovali. Rozhodně byla všechna okna zavřena a záclony zataženy. Čas utíkal k zbláznění pomalu. Nejdřív jsem si vynadal, že jsem vylezl z domu v takovou nekřesťanskou hodinu, pak jsem se podíval se závistí na okna Jurkova bytu a pomyslil jsem si o něm: Chrápe si v teplé posteli, a já abych tu nadskakoval zimou. A tomu se taky říká pionýr. Žije si uprostřed úplného špiónského hnízda a ani to s ním nehne. No, počkej! Uvidíme, jakou budeš zpívat, až dovedeme celý případ do konce a vše se odhalí. Pak ti povím mezi čtyřma očima: Říkals o nás, že jsme zelenohlaví, a vida, ukázalo se, že ty jsi zase skopohlavý. Ne. Líp bude, když mu to povím nejen mezi čtyřma očima. Stačí, aby to slyšel kdokoliv z kluků, a už Jurkovi přezdívka Skopohlavý přiroste navěky.

Brzy však přece jen realita zvítězila nad fantazií a mé myšlenky se přeorientovaly na rozbor našich záležitostí. Rozhodl jsem se shrnout údaje, které jsme získali, a pokusit se učinit nějaké závěry.

Především, co víme? ptal jsem se sám sebe. Za prvé máme tajnou zprávu, napsanou německy, zašifrovanou, v ní se mluví o I., který se má ukázat, o L., který se má poslouchat, a o V., kterému se má vyhýbat, zprávu, která slibuje čtyřtisícovou odměnu a podepsanou slovem „stůl“.

Za druhé známe obyvatele a návštěvníky přístavku: Jurka a jeho otec, Dusja, manželé Muravjovovi, Carjov, hraběnka, Franz. Někdo z nich má něco společného se zprávou. Podle znalosti němčiny padá podezření na poslední tři. Takový závěr potvrzuje i rozbor textu. Jenom jména dvou z těch, kdo mohou mít nějakou souvislost se zprávou, začínají na L. a V. To je hraběnka a Carjov.

Seřadil jsem si všechno, co víme o hraběnce: její původ, znalost němčiny, zařízení bytu, spousta zámků na dveřích, fantastický pes a konečně příbuzenství s Franzem. Před mýma očima vyvstala její postava, postava důmyslného nepřítele, stojícího v centru nějakého spiknutí. Že hraběnka není jen prostou vykonavatelkou úkolů, ale vůdkyní, tomu nasvědčoval přímo text šifry: poslouchat L.

Ale proti komu je zaměřeno to špiónské spiknutí, za jakým cílem jdou, jaká je role ostatních členů bandy? Všechny tyhle mé otázky zůstaly bohužel zatím nezodpovězeny. A přitom, dokud se v nich nevyznáme, nemůžeme nikdy dosáhnout úspěchu, budeme se pohybovat v temnotách, poslepu.

Jak jsem tak probíral všechny možné varianty, vzpomněl jsem si na tajuplnou větu, kterou Kolka utrousil po naší první návštěvě v přístavku. Tehdy řekl: „Neobjevilo se v poslední době nějak moc nových obyvatel v tak malém přístavku?“

Opravdu, Dusja i Cajrov se přistěhovali do přístavku docela nedávno, přitom přibližně ve stejnou dobu – před dvěma měsíci. Je to náhoda? Čím déle jsem nad tím uvažoval, tím bezpečněji ve mně rostlo přesvědčení: Ne, to není náhoda. Ti lidé jsou ve spojení s hraběnkou, možná že pracují pod jejím vedením. Nám se ovšem takové spojení nepodařilo odhalit. Ale to jenom potvrzuje můj předpoklad. Oni pochopitelně pečlivě skrývají své vztahy k sobě.

Pak ovšem vyvstává nová otázka – proč se sešli pod jednou střechou? Vždyť je to neopatrné. Prozrazení jednoho bude mít okamžitě za následek prozrazení dalších. K tak nebezpečnému kroku je mohla donutit jedině krajní nutnost. Ale jaká?

Najednou mi svitlo. Trouba a zase trouba! vynadal jsem si. Jak to, že mě taková samozřejmost nenapadla! Vždyť je jasné, že…

Vtom byl proud mých myšlenek rázem přetržen. Při úvahách jsem nepřestával pozorovat přístavek. Nicméně Dusja s košíčkem na prahu chodby mě překvapila. Bezděky jsem se přikrčil, třebaže jsem věděl, že mě nemůže zpozorovat. Úzká střílna mezi dvěma tlustými poleny mi zajišťovala krásný výhled, ale polena mě přitom bezpečně skrývala před cizím pohledem.

Musel jsem se svému bezdůvodnému vyplašení usmát, přitiskl jsem se znova ke střílně a uviděl jsem takovouhle scénu. Když Dusja vyšla z přístavku a dospěla k oknům bytu Helmont-Almazovové, jedno z nich se neslyšně otevřelo a v něm se objevila hraběnka. Dusja se zastavila. Stařena se vyklonila z okna a cosi tiše řekla. Dusja jí také tiše odpověděla a pohnula se dál. Pak se skryla i hraběnka.

Ucítil jsem, jak se mi srdce rychle roztlouklo. Moje domněnka se ověřila. Znaly se.

Když jsem se trochu uklidnil, vrátil jsem se ke svým myšlenkám, které přerušila popsaná scéna. Všechno ve mně jásalo. Jistě mám pravdu. To, co jsem teď uviděl, jenom potvrzuje můj skvělý dohad. Div jsem nadšením nenadskočil, ale naštěstí jsem si vzpomněl na železnou střechu našeho úkrytu, kterou jsem měl sotva pár centimetrů nad hlavou. Senzace! To převezu Funtikova s tou jeho nedůvěrou v mé detektivní nadání. Pukne zlostí, že se takový objev nepodařil jemu. Jak je to přitom prosté! Jasnost nad jasnost, nepřátelé se soustředili proto, že objekt jejich zamýšleného zločinu je také zde, v přístavku. A kdo by mohl být takovým objektem – Jurkův otec! Inženýr – plukovník, dělostřelecký konstruktér, pracující na tajných úkolech, musí nepochybně zajímat kteroukoliv cizí rozvědku.

Není ovšem jasné, čeho konkrétně chtějí zločinci dosáhnout – ukrást dokumenty, fyzicky zničit Jurkova otce nebo ještě něco jiného. Ale tuto otázku bude možno upřesnit až během našeho dalšího vyšetřování. Hlavní je, že teď chápeme základní cíl spiklenců, a od nynějška nemusíme jednat naslepo, ale s jasnou představou o směru událostí.

Zřetelně jsem si v myšlenkách vykouzlil obraz toho spiknutí. V čele stojí hraběnka. Nesporně někdo řídí i ji. Pravděpodobně ten někdo zůstává mimo naše zorné pole a dává jí pokyny prostřednictvím Franze, který je obyčejná spojka. Je možné, že zrovna on náhodou vytrousil lístek s instrukcí vyššího velení. Hraběnce k ruce jsou Dusja i Carjov – Dusja pronikla v podobě hospodyně do bytu Čisťakovových a vede tam špionáž. Carjov má být bezprostřední vykonavatel zámyslu. Zvlášť, jestli jde o vraždu; v takovém případě je jasné, že se pro podobnou roli musí počítat s cizím mužem, který v libovolnou chvíli může zmizet, aniž vydává v nebezpečí své společníky.

Když jsem si to všechno tak pěkně rozložil, spokojeně jsem se usmál a předem jsem vychutnával dojem, jaký učiní moje sdělení na Kolku. Jen aby tu byl co nejdřív. Opatrně jsem vystrčil hlavu ze skrýše a podíval jsem se na slunce. Blížilo se zenitu. Jde na dvanáctou, řekl jsem si v duchu. Ještě skoro čtyři hodiny do vystřídání. (Funtikov slíbil, že přijde ve tři.)

Přístavek zatím postupně ožíval. Otevřela se okna, rozhrnuly se záclony. Teď vyšel na dvůr Carjov s hromádkou knížek pod paží a zamířil k východu na ulici. Potom se vyhrnuli Muravjovovi, nabalení napěchovanými síťovkami a balíky. Ti se vypravili ven, do přírody, řekl jsem si. Tryskem vyletěl z přístavku Jurka a s falešným prozpěvováním stejným tryskem zmizel. Ten nemůže pádit nikam jinam než do kina, ťuknutej, doprovázel jsem ho očima. Nakonec přišla na řadu hraběnka. Objevila se ve dveřích v doprovodu svého čtvernohého strážce. Pes vtáhl nosem vzduch, štěkl, a hrůzo hrůz, energicky zamířil k hranicím polen, přímo ke mně. Strnul jsem, ale hned jsem si ulehčeně oddechl, když jsem uviděl, jak jeho paní vztekle trhla obojkem a usměrnila tak svou příšeru na druhou stranu. Teď už v přístavku nikdo nezbyl, řekl jsem si. Můžu si dát chvíli pokoj. Ale nestačil jsem se ani odtrhnout od střílny, když se v polotmě vrat mihl čísi stín a za další vteřinu se za křídlem dveří vysunul obličej – Funtikovův. Kdyby se z vrat vyhrnula četa fašistických samopalníků, udivilo by mě to asi míň než tohle. Jak se tam mohl octnout? Dal bych na to hlavu, že co tu sedím, Kolka dovnitř nevešel, a já jsem zaujal pozici málem za svítání. Že by snad v přístavku nocoval? Kde by se tam mohl schovat? A nač? Proč mi nic o svém záměru neřekl?

Už jsem se chystal na něj potichu křiknout, ale Kolka, jako by to tušil, položil prst na rty, sehnul se, vyklouzl ze vrat a rychle se odplížil na dvůr. V touž chvíli se ozvaly rychlé kroky a uviděl jsem vracející se Dusju. Šla podle všeho z trhu. Rozhodně z jejího přetékajícího košíku visel chvost nějaké zeleniny.

Chvilku poté se vrátila z procházky hraběnka. Pak provoz ustal a všechno ztichlo.

Myslel jsem, že se Kolka vydá rovnou ke mně, ale ne. Uběhlo ještě půl hodiny a já už pomalu začal ztrácet trpělivost, když tu se ozval šramot u mých nohou. Rychle jsem se ohlédl. Z chodbičky do našeho úkrytu se na mne šklebila Kolkova tvář.

„Ahoj!“ pozdravil, zvedl se na nohy a oprášil. „Jak se slouží? Tady jsem ti přitáhl něco na posilněnou,“ a Funtikov mi podal pořádný krajíc chleba se salámem, který vyprostil z papírových pout.

„Co jsi dělal v přístavku?“ bylo první, co jsem se optal, zakusuje se do chleba.

„Prováděl jsem podrobný průzkum v týlu nepřítele,“ ušklíbl se Kolka. „A dost! Víc se neptej. Časem se dozvíš podrobnosti. Radši referuj, jaké máš novinky.“

„Jo tak!“ vymáčkl jsem ze sebe, protože mi vzrušením zaskočil kus chleba.

No, dobře, blesklo mi hlavou, však já ti to dneska natřu; ty budeš čubrnět, až se dozvíš, co jsem objevil.

Odkašlal jsem si, klidně jsem předložil výsledky pozorování a pak po kratší pauze jako mimochodem jsem utrousil:

„Kromě toho mě napadla jedna myšlenka o motivu chystaného zločinu.“

Funtikov se na mne tázavě podíval.

„Tak se mi zdá,“ pokračoval jsem ne bez škodolibosti v hlase, „že se mi zatím, co ty ses promenoval po přístavku, jako že děláš podrobný průzkum v týlu nepřítele, podařilo, aniž jsem odsud vytáhl paty, tvůrčím využitím Holmesovy metody, proniknout do záměrů zločinců a objasnit, proč se tady všichni shromáždili.“

Čekal jsem nějaký efekt. Nejvíc by mě samozřejmě uspokojil výbuch nadšení na Kolkově straně. Vyhovovalo by mi i prosté

uznání mého analytického nadání. Ale jak jsem znal Kolkovu povahu, nemohl jsem podobné možnosti příliš očekávat. Spíš bych se nedivil, kdyby Funtikov z tvrdošíjnosti začal moje objevy vyvracet, naštval se na můj ironický tón, vysmíval se mi a nakonec mi jednoduše vynadal. Ale to, co se přihodilo, toho jsem se nemohl nadát ani v nejbujnější fantazii.

Když Kolka vyslechl mou tirádu, shovívavě řekl:

„No, konečně ti to došlo.“

„Cóó?“ vyjevil jsem se.

„Už jsem si myslel,“ pokračoval vražedně klidným hlasem, „že se ti v kebuli nikdy nerozsvítí. Ale nic, seš dobrej, radši pozdě než nikdy.“

„Snad nechceš říct,“ rozčilil jsem se, „že můj objev pro tebe není novinka?“

„Přesně tak,“ potvrdil Kolka.

„Proč jsi teda doteďka mlčel?“

„A proč jsem ti měl vnucovat svůj názor? Čekal jsem, kdy se sám dovtípíš a tím potvrdíš správnost mého objevu,“ odpověděl Kolka s důrazem na předposlední slovo.

Tahle Funtikovova bezostyšná drzost mě úplně omráčila. Přisvojí si mou zásluhu, ani okem nemrkne, a ještě se kasá na moje duševní schopnosti! Cítil jsem, jak rudnu vztekem, a už jsem se chystal, že mu řeknu, co si o něm myslím, ale on, když uviděl můj stav, udělal uklidňující gesto a mlčky natáhl ruku do skrýše v dřevěné stěně našeho úkrytu. Vytáhl odtud známé desky s modrým nápisem Případ dopadení německých špiónů, otevřel je, pohrabal se v několika papírech, které tam ležely, a zase mlčky mi jeden z nich podal.

S obtížemi jsem luštil slova, která tam Kolka narychlo napsal svým kočičím krasopisem: 1) Hraběnka + Dusja + Carjov = ? možná jedna banda. Ale… viz šifra. Jak vysvětlit rozpor??? Promyslet! 2) Proč se nastěhovali pohromadě? Zaměřili se na otce J. Č.!! Fakt!

Na konci byla douška, zřejmě pozdějšího data: Hurá! Vyřešeno: V. – …

Všemu jsem v poznámkách nerozuměl, ale jedno bylo jasné: Funtikov měl pravdu; moje prvenství truchlivě splasklo. Šli jsme stejnou cestou, ale běda, Kolka vpředu a já v jeho stopách.

To se musí Funtikovovi přiznat, tvářil se, jako by nezpozoroval moje zklamání, a jako by nic řekl:

„No tak, teď když známe cíl, můžeme vytvořit verzi. Ty už jsi jistě něco zkonstruoval.“

Překonal jsem nevolnost a nejdřív zvolna, ale čím dál tím nadšeněji jsem Kolkovi vykreslil obraz spiknutí, jak jsem si ho představoval.

„Přesný,“ souhlasil.

Můj obličej se nechtěně rozzářil vděčným úsměvem, který však zmizel, jen co jsem uslyšel další větu přítelovu.

„Ale,“ pokračoval Funtikov, „v tvé verzi je jedna zásadní chyba. Mimochodem, narazils na stejném místě jako ze začátku i já. Podívej se ještě jednou na ten papír. Tuhle… Vidíš, jak píšu o rozporech.“

„Vidím, ale nechápu. Jaký jsi našel rozpor?“

„Ty si myslíš, že Viktor Cajrov je hraběnčin podřízený?“

„Ano.“

„A jak potom vysvětlíš text šifry varovat se V?“

Opravdu, jak jsem mohl tohle přehlédnout? Vždyť umím celou šifru nazpaměť. Varovat se V. Kdyby k nim patřil, proč by se ho měli varovat? Nepatří-li k nim, proč se o něm vůbec mluví? Nepochopitelné!

Zmateně jsem pokrčil rameny.

„V tom je chyba tvé verze,“ slavnostně prohlásil Kolka. „Ale s ostatním souhlasím.“

„A jak ty vykládáš ta slova?“ zeptal jsem se, protože jsem si vzpomněl na Koljovu doušku: Hurá! Vyřešeno: V – …

„Docela jednoduše. Carjov je pracovník sovětské Bezpečnosti. Naši zřejmě mají celou hraběnčinu společnost na mušce. Carjov byl speciálně vyslán do přístavku, aby je sledoval. A oni něco čujou nebo ho prostě podezřívají. Z toho pochází i varovat se V. Chápeš?“

Zamyslel jsem se. To je marné, Koljův předpoklad je chytrý a hlavně všechno vysvětluje. Ale jaksi se mi nechtělo s tím souhlasit, i když jsem přesně nemohl říct proč. Snad mi připadalo, že je ostuda, když se naše Bezpečnost začala zabývat hraběnkou i bez nás, a proto naše účast na tomhle případě ztratila opodstatnění. Snad jsem tušil ve Funtikovových úvahách nějakou trhlinku. A vůbec, připustíme-li, že měl Kolka v Carjovově věci pravdu, jak o tom mohli vědět zločinci.

Řekl jsem Kolkovi své pochyby, ale on je rozhodně zavrhl.

„Nesmysl,“ řekl. „Není na tom vůbec nic strašného, když budeme pracovat nějaký čas s Bezpečností paralelně, nezávisle na sobě. Dokud je Čisťakovův tatínek na služební cestě, nedojde k žádným zásadním událostem a my můžeme působit bez nebezpečí. Kromě toho bylo by hloupé jít od nedokončeného případu. Tak jsme toužili po opravdovém zločinu! A co, my že bychom si s tím sami neporadili?“

„Samozřejmě, poradíme si,“ souhlasil jsem.

„Já bych taky řekl. A o Carjovovi nemusí mít špióni žádné přesné zprávy. Možná že si radí jen k opatrnosti.“

Při téhle rozmluvě jsme nezapomínali střídavě pozorovat střílnou. Dlouhou dobu se nic zajímavého neudálo. Vrátil se domů Jurka, o hodinu později vstoupil do přístavku Carjov. V podpaždí nesl jakýsi balíček, zabalený do silného modrého papíru. A pak už zase nic nerušilo klid nedělního odpoledne.

Nepozorovaně se začalo stmívat. V přístavku se rozsvítilo světlo. Zazářila okna Čisťakovových, rozžehly se žárovky ve světnici Carjova a hraběnky. Jenom všechna čtyři okna neobydleného bytu zůstávala šerá.

„Kolko,“ zašeptal jsem, neodtrhávaje od nich oči, „kdo tam mohl být tenkrát večer?“

Podle toho, jak kamarád rychle odpověděl, jsem pochopil, že se naše myšlenky braly stejnou cestou.

„Celou dobu si s tím lámu hlavu,“ řekl ztišeným hlasem, „ale zatím nemůžu na nic přijít. Nesmíme zapomenout, že ještě vůbec nic nevíme o I.“

„Možná,“ vyslovil jsem svou domněnku, „že mají od toho bytu klíče a že se tam tajně setkávají.“

„Těžko,“ zavrtěl hlavou Kolka. „To je nebezpečné a navíc zbytečné. Mají dost míst ke scházení. Hraběnka má samostatný byt a Dusja, když Jurka odejde do školy, zůstane taky sama.“

„Tak jo, ale přece tím vypínačem neotočil duch svatý.“

„Mně se zdá,“ nevěnoval Funtikov mé poznámce sluchu, „že až rozřešíme tuto záhadu, přiblížíme se podstatně k finiši.“

„Ale jak ji rozřešit?“

„Dočkej času. Možná že už dneska… Stop! Viděls?“

„To se ví! Světlo zhaslo naráz u Carjova i v Dusjině kuchyni. Jako na povel! To je zajímavé.“

V témž okamžiku k nám dolehl zvuk tovární sirény.

„Devět hodin,“ konstatoval jsem. „Přece si nešli takhle časně lehnout?“

„To tak… Teď vyjdou na dvůr.“

Ale Funtikov se spletl. Ve vratech přístavku se nikdo neobjevil. Zato zmizelo světlo u hraběnky, ale vzápětí se rozžalo v oknech toho pokoje, kde nás přijala. A za další chvíli to mnou úplně hodilo dopředu, protože jsem v hloubi toho pokoje uviděl nějaké nezřetelné postavy. Silné tylové záclony a hedvábné stínidlo na lustru, polykající část světla, nedovolovaly rozeznat detaily, nicméně, ve chvíli, kdy se postavy přiblížily a octly se mezi oknem a zdrojem světla, okamžitě jsem poznal v ostře vykreslených siluetách Carjova, Dusju i hraběnku.

Tiché hvízdnutí, které se ozvalo u mého ucha, mnohomluvně svědčilo o Kolkově údivu.

Hraběnka zřejmě své partnery o něčem ujišťovala. Vzrušeně gestikulovala rukama, chvílemi píchala prstem Carjovovi do prsou a útočila na něj. Stál s rukama na švech jako voják v pozoru. Do stejné pózy se postavila Dusja.

Pak se do věci vložil Carjov. Mával rukama a otočen k Dusje něco vykládal. Jeho gesta se stávala čím dál tím energičtější, útočil na ni, ona se ohrazovala a pak zmizeli z našeho zorného pole.

„Tady máš toho svého pracovníka Bezpečnosti,“ neodpustil jsem si rejpnutí do Funtikova.

„Dej si pohov!“ ohnal se. „Ještě uvidíme, kdo má pravdu. Možná že je tam na výzvědách.“

„Co tam asi dělají?“ řekl jsem zamyšleně.

„Jdi a optej se jich. To sis našel pravou chvíli na takové hloupé otázky.“

„Radši hloupé otázky než pitomé předpoklady,“ odsekl jsem. „Předěláš klíďo banditu na detektiva.“

„Chápeš,“ začal hlasem, který nevěstil nic dobrého, „kdyby tebe nebylo, neuměly by krávy ani bučet.“

„Musely by kejhat podle tebe,“ honem jsem ho přerušil. „Jsi vedle jak ta jedle, tak nevykládej.“

Na Koljových spáncích začaly zuřivě poskakovat bulky.

„A t – t – ty…“ zadrmolil.

„Co ‚a ty‘?“ nevzdával jsem se svých pozic.

Věci dostávaly vážný spád. Nevím, jak by to skončilo, kdybych se nebyl náhodou koukl střílnou. To, co jsem uviděl, mnou doslova zatřáslo. Ani jsem hned nemohl pochopit, co jsem uviděl, a jen jsem bezmocně mrkal. Kolja, který sledoval můj pohled, jen vykvikl a zůstal jako přimrazený.

Celý přístavek byl pohroužen do tmy. Chmurně se černaly otvory oken v bytě Muravjovových, v bytě hraběnčině, v bytě Čisťakovových. Ale byla tu jedna výjimka. Jenom v jednom okně za pevně zataženými roletami se dalo spíš jen tušit jakési načervenalé světlo.

A to bylo v nikým neobydleném, prázdném bytě.

Zírali jsme na to aspoň minutu.

„Co je tohle za lumpárnu!“ přerušil konečně Kolka mlčení.

„Zase to tajemné světlo,“ přidal jsem se. „A kam se poděli všichni ostatní?“

Jako by někdo mou otázku zaslechl a pospíšil si s odpovědí, světlo zazářilo v hraběnčině ložnici, pak v Carjovově pokoji; o něco později se rozsvítila jedno po druhém okna u Čisťakovových.

„Tak,“ řekl Funtikov po chvilce přemýšlení. „Je to jasné. Světlo bylo pryč, dokud hraběnka vyprovázela v předsíni své hosty. Teď se zase rozlezli do svých hnízdeček. Ale, úloha pro hodného žáčka: kdo se to tedy uvelebil v tom milém bytečku, i když není zrovna hezký!“

„Podle všeho jsme zmeškali chvíli, kdy někdo vešel do domu,“ napadlo mne.

„Nesmysl! Slyšeli bychom kroky.“

„Pak nevím, jak si to vysvětlit.“

„Však se to hned dozvíme,“ a Kolka rozhodně zavelel: „Jdem!“

„Kam?“

„Do přístavku.“

„Přímo do toho bytu?“

„Blázníš? Tím bychom polekali…“

„Nejdřív mi vylož, co sis vymyslel.“

„Tak poslouchej. Ty si myslíš, že jsem celé dopoledne někde prošaškoval. Tuhle! Ty jsi ještě funěl pod peřinou, a já už byl v přístavku.“

„Proč?“

„Nepřerušuj! Chápeš, to zatracené světlo v prázdném bytě mi nedávalo pokoj. Převracel jsem to zprava zleva a pořád jsem uvažoval, jak se dostat co nejblíž. A přišel jsem na to. Pamatuješ se – z druhé plošinky jdou schody na půdu?“

„Pamatuju.“

„A vzpomeneš si, jaké tam byly dveře?“

„Něco jako jen stlučené z obyčejných prken.“

„Správně.“

„A je v nich spousta škvír,“ začal jsem chápat postup Kolkových myšlenek.

„Přesně tak. Proto jsem se taky rozhodl hodně brzy ráno, kdy všichni spí, prověřit, jestli si nemůžeme vybudovat na půdě předsunutou pozorovatelnu, odkud bychom měli byt, který nás zajímá, na dosah ruky. Vlezl jsem dovnitř. Senzace! Půlka plošinky je jako na dlani a mě samo sebou vidět nebylo. Zároveň jsem prozkoumal celou půdu. Prachu jsem se tam napolykal ažaž, ale nic zajímavého jsem neobjevil. Proseděl jsem tam do poledne, jestli někoho nedopadnu – ale nic.“

„A teď.“

„Teď je to něco jiného. Ráno tam nemusel nikdo být, ale teď vidíš sám, že tam bliká světlo. Jednoduše jdem!“

Opatrně jsme se vysoukali z našeho úkrytu, udělali jsme oblouk v uličkách mezi poleny a směrem jako od hlavního dvora jsme přišli k přístavku.

„Kdyby něco,“ zašeptl Kolka, „tak jdeme k Jurkovi na radu s jedním těžkým příkladem z algebry.“

Ale všechno vyšlo bezvadně. Nikoho jsme nepotkali, nikdo nám nepřekážel. Když jsme dorazili na půdu, zavřeli jsme za sebou dveře. Kolka vylovil svou baterku, zmáčkl knoflík a paprskem světla mi ukázal na pohozenou prázdnou bedýnku. Potichu jsme se na ni posadili a přichystali jsme se k pozorování. Funtikov nepřeháněl: přes škvíraté dveře se dalo dívat ke vchodu do záhadného bytu jako skrz řešeto.

Lehké, plíživé kroky jsme uslyšeli oba najednou a mimoděk jsme se navzájem chytili za ruce. Kdosi stoupal po špičkách po schodech. Zatajili jsme dech, a až nás píchalo v očích, jak jsme se upřeně vpíjeli do té strany tmavé plošinky, kde se měl neznámý vynořit. Srdce se nám rozběhlo. Přistihl jsem se při ostudné myšlence, že se mi chce vyskočit a s křikem mámo bez ohlížení utéct… Tu se na obrátce schodů vynořila nejdřív něčí ruka, pak noha a nakonec celá postava. Byl to Carjov. Ohlédl se a naslouchal směrem k Jurkovu bytu, pak, pořád po špičkách, přistoupil k protějším dveřím a zaklepal. Bylo to domluvené klepání. Zřetelně jsem slyšel jeden dlouhý a tři krátké údery. Dveře se téměř současně neslyšně otevřely a ukryly Carjova za sebou.

„Tak co ty na to,“ sotva jsem zachytil Funtikovův tichounký šepot, „že jsme sem nelezli nadarmo?“

Přikývl jsem na souhlas.

„Co myslíš,“ pokračoval, „ke komu přišel?“

I bez něho jsem už o tomhle problému uvažoval a probíral jsem v duchu všechny možné i nemožné varianty a hned jsem je zase zavrhoval. Ale, co když…

„Kolko,“ přistrčil jsem mu ústa až k samému uchu, „možná že v tom bytě žije ilegálně jejich další společník, o jehož existenci jsme do nynějška neměli ani tušení. Možná že to je I. Vždyť nikdo z těch, co zatím známe, tam být nemůže.“

„Kanón!“ poklepal mi Kolka zlehka na koleno. „Mne napadla stejná myšlenka. A jestli jsme uhádli, víš, co to znamená?“

Ve Funtikovově hlase se ozvala vítězná nota.

„Co?“

„Jenom to, že jsem měl přece pravdu: Carjov je pracovník Bezpečnosti.“

„Tobě přeskočilo, nebo co?“

„Jasně! Že jsme ho viděli u hraběnky, na tom nic nemění. Zřejmě dostal za úkol získat její důvěru.“

„Blbost.“

„Ne, vážně. Proto se tak opatrně táhl do toho bytu, protože tam se zřejmě usídlil někdo z našich lidí. Možná že tam zrovna mají telefon. Chápeš, spojení…“

„Přestaň s tím bájením. Už jsi s tím protivný.“

„Když nechceš, tak neposlouchej.“

Funtikov se nafoukl a odvrátil se ode mne. V tom tichu uběhlo asi půl hodiny. Už jsem začínal tlouct špačky, dnešní den mě důkladně unavil. Ale tu se dveře záhadného bytu znovu otevřely. Rázem jako by ze mne někdo ospalost stáhl. Na plošinku vyšel Carjov. Kývl komusi neviditelnému na rozloučenou a tiše řekl:

„Tak platí. Prach seženu já.“ A s těmi slovy zmizel na obrátce schodů.

KAPITOLA VII.

Případ se komplikuje

Ve třídě bylo neobvyklé ticho. Kluci se zaposlouchali do výkladu. Před jejich očima se rozvíjely obrazy z dávné minulosti: plápolaly hranice španělské inkvizice, lehaly popelem vesnice a města svobodomilovných Flander, pochodovali zachmuření žoldnéři surového fanatického hraběte Alby, za vlast umírali hrdinní gézové.

Učiteli Ivanovovi dělala pozornost žáků dobře, tak se snažil ze všech sil.

I já jsem se nechal strhnout a na chvilku jsem pozapomněl na naše svízele a úkoly. Ale Kolka ne. Můj kamarád byl jak honící pes – padne na stopu, a není takové síly, která by ho mohla odlákat stranou. Celý okolní svět pro něj v tu chvíli přestával existovat: Podepřel si hlavu rukama, oči upřel na učitele a seděl bez hnutí, takže to vypadalo, jako by byl úplně zaujat vyučováním, ale vzdálenost, která se rozkládala mezi jeho myšlenkami a nizozemskou revolucí, se rovnala málem čtyřem stoletím.

Najednou chytil péro, načmáral cosi na kousek papíru a opatrně mi ho podstrčil. Sklonil jsem oči a četl jsem: To jsem vedle, k čemu potřebuje prach.

Aby z příkazu Státní bezpečnosti vyhodil do povětří hraběnčin byt, rejpnul jsem si.

Troubo, odpověděl lakonicky.

Tím se naše korespondence přerušila, ale jen co zazvonilo, Kolka se ke mně rychle obrátil.

„Chápeš,“ vzrušeně šeptal a třeštil oči, „mám obrovskou myšlenku!“

„Zase nějaké fantazie,“ ozval jsem se skepticky.

„Nejdřív poslouchej… Musíme bedlivě prozkoumat Carjovovu světnici. Ručím za to, že tam padnem na nějakou stopu.“

„To je možné. Ale jak na to?“

„Nejjednodušeji ze všeho… Hej, Andrjušo,“ obrátil se Kolka na Suslova, „pojď sem.“

„Čím mohu sloužit, džentlmeni?“ zeptal se.

„Chápeš, jak jsme takhle šli se Žeňkou do školy,“ spustil Funtikov svoji kulometnou výřečnost a šlapal mě přitom pod lavicí na nohu, „koho nepotkáme – babičku Muravjovovou, a ona: ‚Dobrý den, hoši. Cože jste na mne docela zapomněli? Už i naštípané dříví mi dochází.‘ No a my jsme samozřejmě slíbili, že tam dneska zajdem. Takže holt…“ a Kolka strojeně vzdychl a rozhodil rukama.

Suslov uhnul, podrbal se na hlavě a pak řekl:

„Jít tam, seňoři, je jasně nutné. Ale vy jste na něco zapomněli: dneska jde celá škola na sběr šrotu. Oddíly spolu soutěží. Vydělit celou družinu na jiný úkol prostě nejde. A aby tam šli dva nebo tři – to je pro kočku. Babka si určitě připravila robotu pro deset. Co zítra…“

„Ne,“ rozhodně odmítl Kolka. „To by nebylo hezké. Slíbili jsme to. Víš co, uděláme to tak: půjdeme tam já s Žeňkou a na posilu nám přidej Gargouše. Když ho nakrmí, bude makat za celou družinu.“

Jako na povel jsme se podívali na Tolku Dodonova.

Ten nic netušil, seděl na okně, s chutí pořádal půlku veky a samou spokojeností klátil nohama.

„Tak prosím,“ ne zrovna nadšeně souhlasil Suslov, „nedá se nic jiného dělat. Škoda. S Gargoušem bychom určitě ostatním oddílům vytřeli zrak.“

„Gargouši,“ zavolal jsem, „pomoz. Dnes odpoledne se na chvilku podíváme k babičce Muravjovové.“

Blažený výraz z Toljova obličeje okamžitě zmizel.

„Cože?“ vykřikl polekaně. „Já to znám – na chvilku. To radši přitáhnu tři tuny šrotu. Pusťte mě. Ať si to zase zprubnou ostatní.“

„Tak vidíte, misters, jak to vypadá,“ usmál se spokojeně Andrjuša, „babička bude muset počkat do zítřka.“

„Ech, pro mne za mne,“ máchl rukou Kolka. „Však nás to neztrhne. Půjdem ve dvou, Žeňko, zaprácnem si za celou družinu, že, Žeňko?“

„To se ví!“ souhlasil jsem.

Nicméně, když jsme po vyučování vyšli na ulici, navrhl Kolka takové rozdělení úloh.

„Já budu,“ řekl, „do babky hučet, zabavovat ji, a ty se zatím porozhlédneš po domácnosti a hlavně pod rouškou úklidu pronikneš do Carjovova pokoje.“

Celou cestu k přístavku mě Funtikov instruoval.

„Chápeš,“ řečňoval, „jenom se neukvap. Především zhodnoť situaci. Pečlivě obhlédni pokoj vcelku. Předběžně odhadni, kde může mít tajnou skrýši…“

„Proč myslíš,“ přerušil jsem ho, „že má tajnou skrýši?“

„To je hotovka. Bez toho ani ránu,“ prohlásil přesvědčeně Kolka. „Slyšel někdy někdo, že by špión neměl tajnou skrýši! Kam by jinak schoval pistoli, ampulky s jedem, tajný inkoust…?“

„Počkej,“ zarazil jsem ho znovu. „Tak co je teda Carjov podle tebe: špión, nebo pracovník Bezpečnosti?“

Myslíte si, že Funtikov upadl alespoň na minutu do rozpaků? To by nesměl být on!

„Pochopitelně že špión,“ prohlásil a ani okem nemrkl.

„A jak to, že jsi včera…“

„A co včera? Prostě jsem tě zkoušel, ověřoval jsem si tvé přesvědčení, jak věříš své verzi.“

„No a co pak s varovat se V?“

„Chápej! Viděl jsi, jak spolu včera mluvili. Je jasné, že důvěru k sobě navzájem nemají. Za takových podmínek se nebude člověk jen varovat, ale bude jeden na druhého jako pes. Prostě, poslouchej dál. Takže budeš hledat tajnou skrýši. Opatrně proklepej zdi, prohlédni prkna v podlaze, kamna, komín, prohmatej polstrování nábytku. Nezapomeň na nohy židlí a stolů. Tam můžou být u vyztužení vyhloubené jamky. A pak švy u šatů…“

„Dobrý, dobrý,“ přerušil jsem jeho moudrosti. „Neboj se, já to nepopletu.“

Během hovoru jsme ani nezaznamenali, jak jsme došli na místo. Otevřela nám paní Muravjovová.

„Á, vážení hosté jdou,“ řekla. „Dobrý den, pomocníci. Tak jen dál, jen dál. Cože je vás dnes tak málo?“

„To nic,“ bodře odpověděl Kolka. „My to odpracujeme za všechny. Žeňko, vyhrň si rukávy. Tak, paní Muravjovová, poroučejte. Čím začnem?“

„No když tak,“ usmála se stará paní, „teda chutě do toho! Petře Fomiči!“ zavolala. „Zaskoč sem na minutku.“

Ozvaly se šouravé kroky a do předsíně vyšel vyschlý dědeček, manžel naší stařenky. Bez ohledu na jarní teplo měl krk omotán huňatým šátkem, zřejmě ženským, na nohou měl navlečeny vlněné ponožky a teplé bačkory. Veliké okuláry v obyčejné kovové obroučce mu visely na samém konečku nosu. Rozevřené noviny, které držel v ruce, mu zakrývaly půlku těla. Směšně sklonil dlouhý, tenký krk a nahnul hlavu tak, až se mu špička bradky zabodávala rovnou do prsou, a zvědavě si nás prohlížel přes brýle.

„Tak se seznamte,“ pokračovala paní Muravjovová. „To jsou naši pomocníci. Kolja a Žeňa. Pamatuješ, vykládala jsem ti o nich.“

„Jakpak ne, jakpak ne,“ zdvořile se uklonil stařeček. „Pěkně vítám, junáci. Račte dál do pokoje.“

„Děkujeme pěkně,“ uklonil se taky obřadně Funtikov. „My se radši hned pustíme do práce.“

„Tak, tak,“ podpořila nás paní Muravjovová, „my nemáme čas. Ty si jen běž, čti si své noviny, a my máme roboty až nad hlavu. Ty, Žeňo,“ obrátila se ke mně, „vem v kuchyni kartáč, hadr, nalij si do kbelíku vodu a vytři podlahu v kuchyni a v předsíni. A my zatím s Kolkou skočíme na trh, koupíme trochu brambor. Hned, jen co připravím pytel.“

Zpozoroval jsem, jak se Koljovi maličko zježily vlasy hrůzou.

„Ty, matko, moc ty děti nehoň,“ zastal se nás Muravjov. „Vždyť jsou ze školy unavení.“

„Ale co by,“ vmísil jsem se já, „to pro nás nic není. Pro Kolku je taková cesta z trhu s pytlem brambor pravá rozkoš.“

Neřekl bych, že pohled, kterým mě Funtikov obdařil, byl zrovna něžný.

Jak jsem zůstal o samotě, bez váhání jsem se pustil do práce. Chtěl jsem co nejdřív vyřídit kuchyni a předsíň, abych stačil do jejich návratu prolézt Carjovův pokoj.

Zatímco jsem honil hadr po předsíni, uslyšel jsem za zdí nepřetržité chrápání: stařeček za svými novinami usnul. To mně báječně vyhovovalo. Snažil jsem se nedělat hluk, chytil jsem kbelík, kartáč strčil do podpaží, potichu jsem otevřel dveře a proklouzl do vytouženého pokoje. Svou výzbroj jsem si vzal s sebou speciálně proto, abych v případě potřeby mohl vysvětlit, proč jsem se objevil u Carjova.

Na první pohled se mi nepodařilo objevit nic pozoruhodného. Zařízení světnice bylo spartánsky prosté. Úzké lůžko, vzorně ustlané vojenskou přikrývkou, pod ním dřevěný kufřík, u okna stůl s hromádkami knih, pár židlí, na zdi u kamen visel plášť, který už něco zažil – a dost, víc mé oči nenašly.

Vykašlal jsem se na Kolkova ponaučení, a spoléhaje na recepty, které jsem už dávno znal, vyndal jsem lupu a přistoupil jsem k podrobné prohlídce, ale brzy jsem se přesvědčil o marnosti svých pokusů. Stařičké tapety, jimiž byly polepeny zdi pokoje, svědčily jasně o tom, že si za nimi člověk, který tu prožil všeho všudy dva měsíce, nemohl udělat tajnou schránku. Mezi rovnoměrně sesazenými prkny na podlaze nebyla ani jedna škvírka. Z kamen byl i popel vybraný. Nohy židlí seděly jako ze železa. Stůl bez jediné zásuvky nevyvolával nejmenší podezření. V kapsách pláště byly jen děravé rukavice.

Obrátil jsem se ke knížkám. Svazky Puškina, Lermontova, Majakovského, učebnice vyšší matematiky, několik knížek o chemii, německo-ruský slovník… Taky nic zajímavého. Můj pohled padl na svazek Jesenina, který ležel bokem. Z něho trčela papírová záložka, nebo spíš jakýsi papírek se vzkazem. Otevřel jsem knížku a četl jsem: Morgen um 8 Uhr auf unserer Bank. I. Vzkaz měl včerejší datum.

Přeběhlo mě lehké mrazení. Konečně něco, co stojí za to! Mé znalosti němčiny stačily k tomu, abych přeložil: Zítra v 8 hodin na naší… Ale, ať jsem trápil mozek jak trápil, slovo Bank mi pořád nic neříkalo. Možná že Bank bude jako rusky banka. Pak by to vycházelo: Zítra v 8 hodin na naší bance. To je nějaký nesmysl! A přeložil jsem to před tím zatraceným Bank správně? Možná že auf vůbec neznamená na, ale v. V německých předložkách jsem se nikdy nevyznamenával. Auf, in, an, bei… Ještě si tam vymysleli nějaké hinter. Zkusme to! Jestli auf znamená v, pak to vychází docela normálně: Zítra v 8 hodin v naší bance. Ale kde by vzali svoji banku? To je zase konina! Počkat, vždyť je na stole slovník. Popadl jsem ho a horečně jsem v něm zalistoval. Baden… Bahn… Bald… Band… Aha, tak to je ono: Bank – lavička. No samozřejmě. Jak jsem to mohl zapomenout! Teď je všechno jasné: Zítra v 8 hodin na naší lavičce. A auf je přece na, a ne v.

Hned napoprvé jsem to vyložil správně. Ne, přece jen se ukazuje, že německy něco dovedem, ušklíbl jsem se samolibě.

Co je tam ještě? Aha, ano, podpis: I. Jestlipak to není ten chybějící článek z naší zprávy!

Uložil jsem vzkaz na místo a rozhlédl jsem se, abych nalezl další objekt zkoumání. Neprohlédnut zůstal jedině kufřík. Dlouho jsem neuvažoval a pohroužil jsem se pod postel. Kufřík nebyl zamčen, ale když jsem zkusil nadzvednout víko, téměř okamžitě se opřelo o drátěnku postele. Vznikla štěrbina, do které se sotva vešla dlaň ruky. Jednou rukou jsem pootevřel víko, druhou jsem se snažil po hmatu rozeznat obsah kufříku. Svíjel jsem se celým tělem a vesloval jsem nohama, abych našel pevný bod, mlčky jsem funěl a ruku jsem tlačil stále dál a dál. Nevhodná poloha těla spoutávala moje pohyby. Za chvíli jsem se zadýchal jak uštvaná herka. Krev se mi tou dřinou nahnala do tváří, v uších mi hučelo jako při dlouhém potápění pod vodu a já si ani hned neuvědomil, co se děje, když najednou cosi zařinčelo a praštilo mě po nohou. V témž okamžiku jsem ucítil, jak se mi cosi nepříjemně studeného rozlévá po břiše.

Vytrhl jsem ruku z kufru, vysoukal jsem se zpod postele a – zkameněl. Kbelík, který jsem si přinesl, se válel v koutě, louže vody se roztékala na všechny strany a na prahu světnice stál zeširoka rozkročený Carjov.

Zabrán do svého zkoumání jsem ani neslyšel jeho kroky a on, jak otevřel dveře, převrhl kbelík, který jsem tam nešikovně postavil.

Několik vteřin jsme se na sebe beze slova dívali: já odspoda vzhůru, jak jsem seděl na bobku uprostřed vodní záplavy, on svrchu dolů, s mírně nachmuřeným obočím.

Neměl jsem sílu vydržet déle jeho upřený pohled, překonal jsem nakonec strnulost, a abych získal čas a přemohl rozpaky, pustil jsem se s hadrem do vytírání podlahy. Carjov mlčky sledoval mé počínání, a teprve když jsem skončil, vyždímal hadr do kbelíku a narovnal se, stále se ještě vyhýbaje jeho očím, řekl:

„A teď mi snad vysvětlíš, jak ses sem dostal.“

Nesměle jsem k němu vzhlédl a obávám se, že ne bez chvění v hlase jsem mu odpověděl:

„To mi hospodyně nařídila, abych umyl podlahu v bytě.“

„Aha,takhle je to! Ty patříš mezi ty timurovce, o kterých mi říkala paní Muravjovová.“

Přikývl jsem a s hrůzou jsem uvažoval o nevyhnutelnosti příští otázky. A ta otázka přišla:

„A cos dělal pod mou postelí?“

„Já – já – jsem tam chtěl vytřít prach.“

„Hm, tak!“ a Carjovovo obočí se znovu nachmuřilo. Zdálo se mi, že se na mne dívá s podezřením a že čeká na další vysvětlení.

Už jsem otevřel pusu, ale jak jsem ji otevřel, tak jsem ji nechal a ani jediný zvuk z ní nevyšel. Strnul jsem, jako bych naráz ochrnul. Můj pohled zůstal přikován ke kapse jeho blůzy, z níž trčela – přesná kopie té patentní tužky, která nás s Kolkou tak překvapila, když jsme ji objevili v zásuvce naší Iriny.

Jako uragán se mou hlavou prohnaly stovky všelijakých proč a co a jak. Je to jen prostá náhoda?

„No, co koukáš najednou jak tele na nový vrata?“ přetrhl hrubě Carjov mé úvahy.

„Tužka,“ vypravil jsem stěží. „To je ale zajímavá tužka! Můžu se podívat?“ a natáhl jsem ruku.

Neunikly mi pochyby, které mu bleskly v očích. Ale přece vytáhl tužku z kapsy a opatrně mi ji vložil do dlaně a řekl:

„Jen s ničím nekruť, nebo to polámeš.“

Pocítil jsem v rukou neobyčejnou tíži. Nablýskaná chromovaná hračka ve tvaru doutníku mě doslova tlačila v dlani. Dlouhé drážky s různobarevnými knoflíky na hranách mi dotvrzovaly, že je to přesně taková tužka, jakou jsem viděl u naší pionýrské vedoucí. Když jsem se podíval zblízka, mohl jsem na jedné hraně rozluštit nápis: Made in Germany. Tuhle značku jsem znal. Hele, německá věcička, řekl jsem si v duchu. A proč je tak těžká?

Při těchto úvahách jsem jaksi samočinně tužku maličko nadhodil. Další se událo takřka v okamžiku. Tužka mi sklouzla po dlani a já jsem nestačil stisknout prsty, takže s tupým úderem dopadla na podlahu. Rychle jsem se sehnul, abych ji zvedl, ale prudký štulec do ramene mě div neporazil. Před očima se mi mihla vztekem zkřivená tvář Carjovova. Když mě tak odstrčil, vrhl se jako sup po tužce, popadl ji, zběžně si ji prohlédl a honem ji zastrčil do kapsy. Ruce se mu zřetelně chvěly.

Nemohl jsem se vůbec vzpamatovat. Proč se tak rozčertil? No jistě, pustil jsem na zem jeho drahocennou tužku. Nic se s ní nestalo. Přesto je ale slušné se omluvit.

„Odpusťte…,“ začal jsem, ale Carjov mě hned přerušil.

„Víš co, chlapečku,“ procedil přes zuby. „Spakuj se a zmiz.“

Hádat se nebylo na místě. Popadl jsem kbelík a kartáč, vyrazil jsem ze dveří a v předsíni bác, srazil jsem se s hlavou rodiny.

„Tak, splnil jsi svůj úkol?“ zeptal se mě, pak spiklenecky mrkl a dodal: „Honem upaluj, nebo se moje stará vrátí a ještě si něco na tebe vymyslí.“

Nenechal jsem se prosit, rozloučil jsem se a pryč. Jak jsem se dostal z přístavku, hned jsem zamířil do našeho úkrytu, protože jsem byl přesvědčen, že tam Kolka přijde taky. Tentokrát jsem nemusel dlouho čekat. Nejdřív jsem uslyšel zvuky, které připomínaly lokomotivu vypouštějící páru, pak jsem štěrbinou střílny uviděl následující obrázek. Napřed si to vesele rázovala s nevelkou taškou v ruce paní Muravjovová. Za ní, pod tíhou objemného pytle ohnutý jak paragraf, funěl můj kamarád a určitě taky nadával na celý svět.

Neminulo ani deset minut a Funtikov vedle mne poslouchal moje vyprávění, jen si pravidelně utíral rukávem pramínky potu smíšené se špínou, které mu stékaly s čela.

„… Už jsem nedoufal, že vyváznu se zdravou kůží. Myslel jsem, že mě za tu tužku na kusy roztrhá. Nedovedu si vysvětlit, co ho to raflo,“ uzavřel jsem svůj referát.

„Chápeš,“ plácl se Kolka vzrušeně po stehnech, „ty ani nedovedeš ocenit, jak významné novinky jsi získal. Kanón! Mimochodem,“ vzpamatoval se, „v podstatě jsi ovšem jenom realizoval mou ideu. Bůhví jak by to dopadlo, kdybys nedostal mou instruktáž.“

„Tu tvoji instruktáž jsem si mohl strčit za klobouk…“

„No, dobře, dobře… K věci. Pusťme se do analýzy nových faktů. Začnem od vzkazu. Co bys ty o něm řekl?“

„Objevila se nová postava, která pozvala Carjova na schůzku na dnešek v 8 hodin k nějaké lavičce.“

„Dál.“

„Zřejmě jde o nějakého Němce.“

„Jsi o tom přesvědčen?“

„No, vzkaz je napsaný německy.“

„Jak hodnotíš podpis?“

„Podepsal se nějaký I. Myslím, že je to ten, o kterém se v šifře říká ukázat I.“

„Co když je to nějaká…“

„Proč ne… Dokonce to tak vypadá. Rukopis byl ženský.“

„Kromě toho si uvědom, že dávat si schůzku na naší lavičce – to je docela ženský způsob.“

„Tys toho nějak moc rozluštil!“

„Rozhodně víc než ty… Co si myslíš, že se dá usoudit o té I.?“

„Tady se toho dá spousta nafantazírovat,“ pokrčil jsem rameny.

„Jaké fantazírování? Analyzovat se musí. Zdá se mi, že máme dost údajů, abychom mohli odhalit, kdo se skrývá za tou iniciálkou.“

„Kdo, prosím tě?“

„No naše Irina, starší pionýrská vedoucí, hlavo zabedněná! A to se ještě chceš považovat za kolegu velkého Londýňana!“

„Ty tak usuzuješ z podoby tužek?“ zeptal jsem se, jako bych si nevšiml jeho urážek.

„Ne podoby – tvrdím, že Irinina a Carjovova je jedna a táž.“

„Dokaž to.“

„Nic lehčího. Za prvé je to vzácná, neobvyklá věc. Určitě jsi nic podobného ještě neviděl. Mimochodem, já taky ne. Těžko, že by se najednou u dvou našich známých objevily stejné tužky. Za druhé, stejná iniciála. A konečně za třetí, a to především, vzpomeň si, jak byla naše vedoucí rozčilená, když jsme ji překvapili s tužkou v ruce.“

„Dejme tomu. Ale proč psala vzkaz německy?“

„Tebe to nenapadá?“

„Ne.“

„No protože Irina je německá špiónka!“

„Ty ses zbláznil!“

„Vůbec ne. Ani krapet o tom nepochybuji. Chápeš, důmyslně se zamaskovala. Získala si děti. ‚Děcka, všichni na sběr šrotu! Děcka, zlepšíme prospěch!‘“ zapitvořil se Funtikov a odplivl si. „Tady máš ten prospěch.“

„Stejně spěcháš se závěry,“ zapochyboval jsem. „S tužkou můžeš mít pravdu. Ale kdes to sebral, že je zrovna špiónka? ‚Získala si děti‘ – to jsou řeči. Bojuje za prospěch – no kdybys ji měl proto podezřívat, tak by byl každý učitel škůdce národa. A co se týče tužky, v tom já žádný zločin nevidím. Jedině ta němčina, s tou to nemusí být v pořádku.“

„Ech!“ hluboce vzdychl Kolka. „Ty jsi přece jenom ještě pajdavý štěně. Pro stromy nevidíš les. Hochu – to je jenom předkrm, ale tužka, to je důkaz.“

„Proč?“

„Říkals, že je tužka nezvykle těžká?“

„No, říkal.“

„Na tužce je německý nápis?“

„Je.“

„Vzpomínáš si na vzrušení pionýrské vedoucí?“

„Vzpomínám.“

„Že tě Carjov málem přerazil, když jsi tužku upustil?“

„No a co?“

„To, že ta tužka vůbec není tužka, ale zakamuflovaná pistole! Copaks nečetl, jak zahraniční rozvědky vybavují své agenty takovými zbraněmi? Na první pohled obyčejné plnicí pero, najednou zmáčkne knoflík a jsi bradou vzhůru.“

„Ty teda myslíš…“

„Hotovka. Můžeš poděkovat pánubohu, že se při pádu pistole neodhalilo její tajemství, to by tě Carjov rovnou cestou poslal k předkům.“

Přeběhl mi mráz po zádech.

„Tak teď už chápeš,“ pokračoval Kolka, „že jsme padli na nového člena bandy? Pochopitelně že v šifře se mluvilo o ní. No nic, hezky rychle jsme je všechny vytáhli z díry.“

Čert ví, řekl jsem si v duchu, co se všecko nemůže stát. Musí se Kolkovi nechat, že asi uvažuje docela přesně. Nahlas jsem ale řekl:

„Nějak se mi nechce věřit, že by naše Irina mohla patřit do takové bandy. Možná že ji do toho zapletli proti její vůli nebo že ona o tom nemá ani tušení.“

Funtikov jen pohrdavě frkl a pak dodal:

„Dočkej času – uvidíme. Radši přemýšlej, jak nejlíp využít toho, co jsme se z toho vzkazu dozvěděli.“

„Musíme vyšpehovat Carjova, až půjde na schůzku.“

„Správně! Ale proč jenom Carjova, a ne taky pionýrskou vedoucí? Chápeš, uděláme to tak. Já půjdu za Carjovem – mě nezná – a ty najdi ji. Nejspíš bude ve škole; a pak ji nespusť z očí. Ručím za to, že se brzo potkáme, a ty se ještě jednou přesvědčíš o bystrozraku svého kamaráda.“ A Funtikov mi shovívavě poklepal po rameni.

KAPITOLA VIII.

Fotografický pes

Měl jsem štěstí, Irina byla ve škole. Vedla poradu družinových vedoucích. Přes zavřené dveře klubovny ke mně doléhal její hlas. Pionýrská vedoucí mluvila něco o přípravě na zkoušení a o zlepšování prospěchu.

Nechtě jsem si vzpomněl na ironické poznámky mého kamaráda a celý jsem se uvnitř otřásl. Strašné pomyšlení, žít takhle mezi námi, přijímat naši lásku a úctu, nahlas mluvit všelijaká správná slova, vyzývat nás k dobrým skutkům, a uvnitř…! Uvnitř nás nenávidět, chystat nám to nejhorší, všechny nás podvádět, jednat podle příkazů nepřátel. Copak je vůbec možná taková špinavost, taková proradnost? I kdyby ji za to rozčtvrtili, bylo by to ještě málo. Rozčilením jsem tak zaťal pěsti, až jsem si vryl nehty do dlaní. Ale tu proud mých úvah změnil směr. No a co když se pleteme, co když je docela pořádný člověk? Znovu jsem si v duchu probral všechna fakta, která známe: německou patentní tužku, její zjevné vzrušení, Carjovův vztek, německy napsaný vzkaz, podpis I. ze šifry. Kolik důkazů! Ale všecky jen nepřímé, řekl jsem si. Možná že to všechno je jen řetěz náhod. Možná že Irina nemá vůbec nic společného s Carjovem, třeba o něm vůbec neví, po schůzi půjde kliďánko domů, a ne na schůzku s nepřítelem.

Přistihl jsem se, že o takovém řešení uvažuji s upřímnou radostí. Moje sympatie k Irině pořád ještě převažovaly proti podezření a obezřetnosti. Ne, to nejde, okřikl jsem se, správný detektiv musí být v každé situaci nestranný a chladnokrevný. Ať činy dokáže svou nevinnost. Teprve pak se zbavím podezření, ne dřív.

Moje úvahy přerušil rámus spousty dětských hlasů. Schůze skončila. Uskočil jsem od dveří a schoval jsem se za roh. Z klubovny se vyhrnula s křikem a dupáním horda děcek. Naposled, obklopena hloučkem kluků, vyšla vedoucí. Kluci křičeli jeden přes druhého:

„Soudružko, my vás doprovodíme domů!“

„Soudružko, pojďte se s námi projít!“

„S námi! S námi!“

Ne, není to možné, řekl jsem si znovu. Ale vedoucí se koukla na hodinky a řekla:

„Dneska to nejde. Běžte hezky domů, já hrozně spěchám.“ A rychle zamířila k východu.

Přemohl jsem pochyby a vyrazil jsem v jejích stopách. Ve vestibulu školy zabočila do učitelské šatny a za chvilku se objevila v chlupatém baretku a světlém plášti, s černou lakovou kabelkou v ruce. Její podpatky rychle zaťukaly po schodech. Ručičky školních hodin ukazovaly v tu chvíli za dvanáct minut osm.

Na ulici se začínalo stmívat. Rozsvěcovaly se výklady a okna domů. Mléčné koule pouličních svítilen se rozžíhaly jedna po druhé. Na chodnících byla spousta lidí. Hlavně u pokladen kin se rojily celé houfy. Na stanicích autobusů stály dlouhé fronty. Irina se postavila na konec jedné takové fronty.

Polekal jsem se. Jestli nasednu do stejného autobusu, musí mě tam zpozorovat. Ale když ujely dva přeplněné autobusy, nechala frontu frontou a skoro poklusem vyrazila vpřed. Sotva jsem jí stačil, každou chvíli se mi ztrácela v davu a zase se vynořovala. Ale najednou uhnula z rušné hlavní třídy do postranní uličky a já jsem naráz pochopil, kam míří. Na konci téhle ulice na břehu řeky byl velký starý park – park kultury a oddechu, jak se mu teď říkalo.

V osm hodin na naši lavičce, vyskočil mi před očima německý vzkaz. Tak přece…

Konečně se objevil kovový plot parku. Mezi mnou a objektem mého pozorování nikdo nebyl, tak jsem z opatrnosti zpomalil chůzi, zvětšoval jsem vzdálenost mezi námi a přitom jsem se tiskl ke zdem domů. Znenadání se naše Irina zastavila pod jednou lucernou a ohlédla se. Sotva jsem stačil vklouznout do tmavých vrat. Maličko jsem počkal a pak jsem opatrně vysunul hlavu.

Pionýrská vedoucí stála pořád na stejném místě, pozorně se dívala do maličkého kapesního zrcátka a malovala si rtěnkou pusu. Pak si schovala svoje malovátka do kabelky a vykročila dál. Směřovala k jasně osvětlenému vchodu do parku. A já – já zůstal trčet na místě a rozpačitě přehraboval kapsy. Teprve teď jsem si uvědomil, že se do parku musí platit! Deset kopejek, ale kde je vzít? Začal jsem zběsile převracet kapsy. Do ruky mně přicházely věci obvykle velmi potřebné, ale teď naprosto zbytečné: perořízek, lupa, klíče, notýsek, špačky tužek, pera, gumy, kousky stočeného špagátu a moc jiných věcí. Ale ani jediný penízek.

V zoufalství jsem se podíval za Irinou. Už si vzala v pokladně

lístek a procházela kolem kontroly do zahrady. Ještě kousek

a zmizí. Vrhl jsem se k bráně a v běhu jsem cpal do kapes svůj

majeteček. Nevím, v co jsem doufal. Snad v zázrak, že žena, co

trhá lístky, najednou řekne: „Na tvé tváři, milý hochu, vidím,

že plníš odpovědný úkol. Prosím, můžeš jít.“

Ale ouvej, zázraky se nekonaly.

„Co se tu pleteš lidem pod nohama a překážíš!“ pustila se do mne zrovna ta žena. „A marš domů psát úkoly!“

Co jsem jí na to mohl odpovědět? Kdyby tak věděla! Tou dobou už naše vedoucí beznadějně zmizela v jedné z parkových alejí. Zlostí jsem div neskučel a pobíhal jsem nahoru a dolů kolem plotu jako zvíře v kleci. Najít dírku v plotu, jednu zlomenou tyč nebo co. Ale marnost nad marnost. Podíval jsem se vzhůru. Ve výši něco přes dva metry hrozivě trčely ostré zuby plotu.

Nějak bylo, nějak bude, prohlásil jsem v duchu a začal jsem šplhat na mříž.

Ruce se mi okamžitě přilepily ke kovovým prutům. Plot zřejmě nedávno natřeli. Ale už bylo pozdě. Přitáhl jsem se a s námahou jsem přehodil nohu přes plot a sedl si mezi dvěma zuby. Ostrý hvizd hlídačky, která mě uviděla, mi dodal nových sil. Zapraskaly švy kalhot, ale teď už mě nemohlo nic zastavit – byl jsem na druhé straně plotu. Naštěstí nablízku nikdo nebyl. Přeběhnout pěšinku a ponořit se mezi keře bylo dílem vteřiny.

Vydechl jsem si, přesvědčil jsem se, že mě nikdo nepronásleduje, a zamyslel jsem se, jak postupovat dál, kde hledat naši Irinu? Jediný údaj – lavička – mi nebyl nic platný, jsou jich tu stovky. Zbývalo jediné – dát se tím směrem, kudy zmizela vedoucí, a snažit se systematicky prohledat celý přilehlý okruh parku a spoléhat se do značné míry prostě na štěstí.

Bez dlouhého rozmýšlení jsem šel na to. Probíhal jsem cestičku za cestičkou a kolem mne proplouvaly desítky laviček.

Brzy jsem se přesvědčil, jaké břemeno jsem naložil na svá bedra. V parku nebylo ani moc lidí, ale tou dobou se už úplně setmělo, osvětleny byly jen hlavní cestičky, a já div nemusel strkat nos ke každé lavičce, abych zjistil, kdo tam sedí. Řeknu rovnou, nebylo to vůbec příjemné zaměstnání. Snažil jsem se co nejdřív dosáhnout cíle, proto jsem se přesunoval klusem. Doklusal jsem k příští lavičce, koukl jsem a honem klusal dál. Určitě si o mně říkali, že nejsem normální. Aspoň jsem za sebou nejednou slyšel výkřiky, jasně adresované mně, mezi nimiž „střelenej“, „trhlina“, „praštěnej“, byly ty nejjemnější výrazy. K dovršení všeho jsem se brzy zamotal na nesčetných cestičkách, vinoucích se mezi stromy a křižujících se navzájem, takže jsem k některým lavičkám přiběhl dvakrát, ano i třikrát. Nepřejte si vědět, co jsem přitom musel vyslechnout.

Kolik času zatím uběhlo, nevím. Ale nastala chvíle, kdy jsem už nemohl nejen běžet, ale ani pořádně lidsky jít. Celý zmořený, sotva popadaje dech, jsem se vlekl temnou cestou jen co noha nohu mine. Před očima mi plula taková zelenooranžová kola a já jsem skoro nic neviděl.

Ne, blesklo mi hlavou, dál už nemůžu, musím si odpočinout.

Rozhlédl jsem se a zpozoroval jsem na pozadí nízkých a hustých stromků lavičku a pustil jsem se k ní. Teprve když jsem dopadl na lavici, zjistil jsem, že tam někomu překážím, ale mně bylo už všecko jedno. Zabořil jsem obličej do dlaní, zavřel oči a slastně odpočíval.

„Chlapče, co je ti, nejsi snad nemocný?“ uslyšel jsem ženský hlas, který mnou zalomcoval.

Tak vida, kde jsem našel toho, koho tak hledám! Nějaké tři kroky ode mne seděla naše Irina. Co si teď počít? Zatím mě nepoznala. Ale stačí, abych promluvil, abych se na ni podíval, a vše bude odhaleno. Mlčet, to nejde. Naléhala by tím víc. A bác! Musím odpovědět.

Nezvedl jsem tedy hlavu z dlaní a nesrozumitelně jsem zabručel úmyslně hrubým hlasem.

„Co by mi bylo? Co vás to napadá?“

„Nech ho být,“ ozval se mužský hlas. „Nejspíš se namazal, až pánbůh brání, a teď to s ním mává. Nejspíš nemá nikoho, kdo by mu nařezal. Pojďme radši odsud!“

Skoro mi ani nedošel smysl toho, co říkal, protože jsem myslel na něco jiného. Hned při prvním slově jsem poznal, že to mluví Carjov.

Takže se ukázalo, že měl Kolka pravdu. Znají se, a hodně dobře. On jí dokonce tyká. Z toho plyne, že všechny nepřímé důkazy se mění v přímé. I německá tužka, i její vzrušení, i vzkaz, i tajná schůzka v parku – to všechno jsou články jednoho, a ne náhodného řetězce událostí. Kam jste to až padla, vy, naše Irina, navenek pionýrská vedoucí sovětské školy č. 7, a ve skutečnosti agent nebo aspoň přisluhovač nepřátel.

V rozhořčení nad proradností naší Iriny jsem div nepromeškal chvíli, kdy se Carjov a jeho společnice zvedli z lavičky, a vzpamatoval jsem se, až když ušli kus cesty. Už jsem se chystal, že je budu sledovat, ale mou pozornost upoutal praskot rozhrnovaných větviček za mými zády. Ani jsem se ještě nestačil ohlédnout a u mého ucha se ozvalo šeptání: „Jseš ty ale kus osla, a ne operativní pracovník. To už tě opravdu nenapadlo nic chytřejšího, než aby ses tady tak pitomě objevil v nejnevhodnější chvíli? Svým odporným vzezřením jsi je vylekal a pokazils mi celé pozorování.“

Byl to pochopitelně Funtikov.

Pro své útrapy jsem úplně zapomněl, že by měl být nablízku, a jeho zjevení bylo pro mne zcela neočekávané.

„Kde ses tady vzal?“ optal jsem se vyjeveně.

Ale Kolka mě už neuznal za hodna odpovědi. Nasadil si přezíravou grimasu a vyrazil za vzdalujícím se párkem. Nezbývalo mi, než abych šel za ním.

Teprve když jsme vyšli na hlavní alej, vedoucí k východu z parku, a uviděli, že Carjov s Irinou zavěšeni směřují k bráně, uráčil se Funtikov otevřít ústa.

„A je po všem,“ chmurně si odplivl a zpomalil krok. „Prošvihli jsme to. Teda, aby bylo jasno, tys to prošvihl,“ pospíšil si upřesnit svou myšlenku.

Cítil jsem se vinen, začal jsem mu honem vyprávět o svých dobrodružstvích. Kolka poslouchal, nepřerušoval mě, a pak řekl:

„Moula! Neví si rady… To si snad myslíš, že já mám po kapsách milióny? Já taky neměl ani kopejku a prošel jsem jedna báseň.“

„A jak?“

„Myslet se musí! Už cestou jsem zhodnotil situaci. Koukám: hlídačka je starší žena, přísná, s cvigrem…“

„S cvikrem,“ opravil jsem ho.

„Na tom nesejde. No tak, ta určitě doma mučí své vnuky celé hodiny s učením. To znamená, že se na ni musí taky takovým způsobem.“

„A cos jí řekl?“ přerušil jsem ho netrpělivě.

„Řekl jsem jí, že bratr šel do parku a že mi odnesl klíče od bytu, že se musím připravovat na zítřejší test z fyziky a že se nemůžu dostat domů.“

„Pustila tě?“

„To je jasné.“

„Prima!“ upřímně jsem se nadchl.

„A ještě primovější by bylo, kdybys měl na ramenou hlavu, a ne otep slámy.“

„Když já…“

„Radši už mlč… Já ti povím, co se mi přece jenom podařilo vypátrat. Chápeš, držel jsem se Carjova jako přilepený. Došel jsem s ním až k lavičce a vidím, že přišel na místo první. Uvažuju, že si musím zatím vybrat pozorovatelnu. A právě vhod je za lavičkou houští mladých smrčků. Nic lepšího jsem si nemohl přát. Asi padesát metrů od něho jsem uhnul, vklouzl do houští, pěkně na břicho, a plazil se… Připlazil jsem se přímo k lavičce, poslouchal jsem a až mi přišlo úzko – slyšel jsem, i jak dýchá. Říkám si, nechtě kýchnu a je se mnou amen. Klofne po mně tou svou střílecí tužkou a hotovo. Chápeš, hnout jsem se bál. Kolik času uběhlo, to nevím, ale byl jsem celý zdřevěnělý, vždyť víš, jak je země ještě studená. Slyším, že i on začal být neklidný, vyskočil a začal pobíhat sem a tam. Využil jsem toho a aspoň jsem si přehodil nohy. Najednou skoro vykřikl: ‚Iruško!‘ a pádil jí naproti. Aha, povídám si, měl jsem pravdu. Zase to Žeňka projel s tou svou nedůvěrou. Posadili se na lavičku. On začal něco, že přišla pozdě, ale ona ho přerušila, a aby spustil německy. Chápeš, je v parku a i tam dodržuje konspiraci.“

„Takže tobě zbývalo leda zvednout plachty k rodnému přístavu,“ přidal jsem se.

„Proč?“ nechápal Kolka.

„No protože němčina je pro tebe španělská vesnice.“

„To ty bys schlípl uši,“ rozčilil se Funtikov, „ale já ne. Hlavně že začala úplně jako naše němčinářka: ‚Nur deutsch. Wir müssen nur deutsch sprechen1.‘ No, pak už jsem tak docela všemu nerozuměl, ale sem tam jsem něco chytil. Například ona se ho ptala, zase úplně tak jako naše Emma: ‚Hast du alles vorbereitet?‘2 Teda jemu zřejmě ta němčina zrovna dvakrát nejde, spíš jí jen přikyvoval: ‚Ja, ja‘ a ‚jawohl‘.“

„Tos teda moc nerozuměl.“

„Počkej, hlavně že jsem hlavní směr pochopil. Chápeš, ona s ním od začátku jednala jako učitelka se školákem. Jasně je jí podřízený. Měl jsem z toho všeho dojem, že mu dávala nějaké pokyny.“

„To jo, ale jaké. Rozuměl jsi pendrek. Takovéhle zprávy si mužem strčit za klobouk!“

„Jak to, za klobouk!“ naježil se Funtikov. „Vzpomínáš, co jsi říkal: ‚Možná že ji do toho zapletli proti její vůli.‘ Jako vždycky jsi byl vedle jak ta jedle. Je to hotovka, není žádný řadový člen, ale větší zvíře. Možná že přes ni se táhnou nitky k jejich vyššímu velení. Pamatuješ na jejich instrukci: Ukázat I. Ukázat! To znamená, že ona je něco jako kontrola.“

„To se ještě neví.“

„Ty nikdy nic nevíš. Nemáš ani za mák fantazie. Ale poslouchej dál. Neřekl jsem ještě všecko. Hlavní teprve přijde.“

„Tak mluv.“

„Chápeš, pak jí začal něco číst německy. Já samozřejmě nejsem Němec, všecko jsem nepřeložil. Ale dvě slova jsem si především zapamatoval, ta se pořád v textu opakovala.“

„Jaká slova?“

„Hund a photographieren.“

„Pes a fotografovat,“ pochopil jsem. „A co bylo dál?“

„Dál se objevil jeden můj známý trouba a všecko zkazil.“

„O to mi nejde. Já se ptám, jaké závěry dělá můj známý trouba.“

„Copak ty se sám nedovtípíš?“

Pokrčil jsem rameny.

„Co myslíš,“ pokračoval Kolka, „že jí mohl číst? Romány si přece nečetli, to je jasné.“

„Myslím, že ne.“

„Je-li ona spojovacím článkem mezi hraběnčinou skupinou a jejich šéfem, pak se vysvětlení nabízí samo.“

„Jaké?“

„Dám na to krk, že jí četl pravidelné hlášení od hraběnky.“

„A proč? Mohl jí je prostě předat.“

„Propánakrále, to je přece elementární ostražitost. Najednou se dostane do takové situace, třeba že ji budou sledovat a bude muset hlášení sníst. Musí znát jeho text?“

„Musí.“

„Vidíš. Ale my jsme odbočili. Co řekneš o slovech, která jsem zachytil. Proč asi mluví hraběnka o fotografování a o psovi?“

„No, hraběnka má psa s pitomým jménem Adolf. A pak, v šifře, kterou to všecko začalo, je zmínka o chcíplém psovi.“

„O chcíplém ne. Tam stálo: Tady je zakopaný pes. To je obrazné rčení. To se říká, když se chce podtrhnout podstata nějaké věci. To znamená, že v tomto případě je podstata ve psovi. Do případu je jasně zamotaný hraběnčin pes. Jiní psi se nám tu zatím neobjevili. Jakou roli může hrát?“

„Hlídá hraběnčin byt,“ odpověděl jsem rychle.

„Dobře. A dál?“

„Může se ho užívat k stopování někoho.“

„Vzpamatuj se! Kde jsi slyšel, že by doga byla stopař?“

„Pak nevím.“

„Namáhej se trošku. Co můžeš povědět o očích Adolfa?“

„O očích…,“ zamyslel jsem se. „No, má je zlé, protivné…“

„Jakou mají barvu?“

„Co se zase vyptáváš na samé nesmysly,“ rozčilil jsem se. „Copak se dá zapamatovat každá maličkost?“

„Při naší práci neexistují maličkosti,“ poučně pravil Kolka. „To si jednou provždy zapamatuj, soudruhu detektive!“

„Ale co s tím má společného barva psího oka?“

„To,“ a v hlasu mého kamaráda se ozvaly slavnostní tóny, „že má oči různých odstínů. Má je hnědé, ale jedno je trochu tmavší než druhé.“

Beze slova jsem mu sáhl na čelo: bylo studené.

„Horečku asi nemáš,“ řekl jsem.

„Sám jsem si nejprve taky myslel, že se pletu. Ani jsem ti dřív nic neříkal. Ale ve světle dnešních událostí mizejí všechny pochybnosti.“

„O čem?“

„Uvažuj sám, proč jsem zavedl řeč o barvě oka hraběnčina psa. Dovtip se sám, co to má společného s fotografováním.“

Najednou mi svitlo, co má Funtikov na mysli. Vzpomněl jsem si na knížku, kterou jsme nedávno společně četli. No tu, kvůli které se Kolka ulil. Tam se popisoval případ, který mě strašně chytil: špión používal pro své cíle psa s umělým okem, ve kterém byl zamaskován miniaturní fotoaparát.

Tak takovéhle odhalení Kolka učinil! A kdo se teď opováží tvrdit, že čtení knih o špiónech je neužitečné, ba dokonce škodlivé zaměstnání! Co bychom si počali, kdybychom nebyli obeznámeni s takovými podlými uskoky zahraničních agentů?

„Koljo!“ vykřikl jsem. „To znamená, že doga má v oku zamontovaný fotoaparát.“

„Došlo ti to,“ usmál se spokojeně Funtikov. „Teď chápeš, proč má oči různých odstínů. Nepodařilo se jim přesně vystihnout tu barvu, bestiím. A teď si vzpomeň na světlo, které jsme viděli v prázdné světnici. Jakou mělo barvu?“

„Počkej, řekl bych, že načervenalou.“

„Správně. Víš, kde se používá červené světlo?“

„Při vyvolávání filmů a při zvětšování fotografií.“

„Koukejme, přímo před očima nám chytráš!“

„Že by si tam udělali fotografickou komoru? Ale co s tím psem můžou fotografovat?“

„Je toho snad málo? Tajné dokumenty, nákresy a takové. Jak to mám vědět? To teď pro nás taky není důležité! Hlavní je – ověřit si naše dohady. A jestli máme pravdu, o čemž jsem hluboce přesvědčen, tak je náš případ, dá se říct, skoro hotov. Ten fotografický pes bude tak vážným důkazem, že je budou moci zavřít.“ A Funtikov si nadšeně zamnul ruce.

„A jak si ověříme naše podezření?“ zeptal jsem se.

„Maličkost! Není nic jednoduššího. Musíme se blíž seznámit se psem, získat si jeho důvěru, dosáhnout toho, aby nám hraběnka dovolila vodit ho na procházky, a pak zbývá detail – vymáčknout mu opatrně umělé oko, a přístroj bude v našich rukou.“

„Zkusíme to,“ souhlasil jsem s jistými pochybami, protože jsem se v duchu obával, že Kolkův plán nepůjde tak lehce splnit, jak si to představoval.

„Jedno mi dělá těžkou hlavu,“ řekl kamarád. „Jen aby nepřistoupili k rozhodujícím akcím, dokud nebudeme hotovi. Musíme vyzvědět u Jurky, kdy přijede jeho otec.“

„Z čeho usuzuješ, že by bylo takové nebezpečí?“

„Vzpomeň si, že se ta tak zvaná pionýrská vedoucí ptala Carjova: ‚Připravil jsi všechno?‘ Je to jasné, události dozrávají.“

KAPITOLA IX.

Události následují jedna za druhou

Ten zatrápený pes nám dal zabrat. Adolf dělal čest svému jménu. Taky jsme mu mezi sebou říkali Hitler. Všechny naše pokusy o sblížení s ním narážely v nejlepším případě na jeho přezíravou nevšímavost, v horším na vzteklý řev.

Pečlivě jsme prostudovali grafikon hraběnčiných procházek s jejím miláčkem, a jestli jsme v tu dobu měli volno, za každou cenu jsme se snažili, abychom se s nimi potkali. Uctivě jsme hraběnku zdravili, vyptávali jsme se jí na zdraví, nabízeli jí své služby. Dosáhli jsme toho, že Helmont-Almazovová se při setkání usmívala, i když mi připadalo, že se usmívá jen tak koutky úst a jen trošku roztahuje své bezbarvé rty, ale její oči za skly staromódního cvikru zůstávají chladné.

Ale jen co jsem se obrátil ke psu, řekl mu „malej Adolfek“, opatrně k němu natáhl ruku, doga se celá nastražila, zježila srst na krku, vycenila zuby a ozvalo se tiché vrčení, které úplně stačilo zarazit všecky naše pokusy hned v zárodku.

Docela se dalo předpokládat, že nás pes skrz naskrz prohlédl a poznal naše úmysly.

Při každém setkání jsem se snažil prohlédnout jeho oči, abych našel rozdíl v barvě, který objevil Kolka, ale vůbec se mi to nedařilo; jednou jsem neviděl žádný rozdíl, podruhé jsem náhle zpozoroval cosi nepřirozeného a umělého v levém oku, pak zase v pravém.

Konečně jsem ztratil trpělivost a řekl jsem Funtikovovi:

„Víš co, Kolko, podle všeho z našeho plánu nic nebude. Tenhle Hitler je paličatý jako osel. Nechce uznávat nikoho kromě hraběnky.“

„To není pravda,“ namítl Kolka. „Uznává ještě Franze. Pamatuješ, jak jsme byli u Helmont-Almazovové, ten Němec přišel a pes ani nepípl.“

„To je jiná věc. Franz je hraběnčin příbuzný. Bývá často u nich. Pes si na něj jasně zvykl.“

„To znamená, že si může zvyknout na nás. Jenom si ho musíme naklonit.“

„Jak si ho chceš naklonit, když tě pes nepustí ani na krok k sobě?“ poznamenal jsem smutně.

„Poslechni, nápad!“ vykřikl znenadání Kolka a chytil mě za ruku. „Cesta k psímu srdci vede přes žaludek. Chápeš, musíme mu něco podstrkovat. Že jsem to dobře vymyslel?“

„Jestli ti to hraběnka dovolí.“

„A proč ne… Takové zvíře toho musí zprásknout, že ho nedokrmíš, a teď se prodává na lístky – to se špatně vychází. Tak dovolí, na beton,“ přesvědčeně zakončil Funtikov.

„Čím ho chceš krmit?“

„Jak to, čím? A co tvé svačiny? Maminka ti dává každý den chleba s máslem a míváš tam i salám.“

„Ještě to!“ vzbouřil jsem se. „Mně salám taky neuškodí.“

„Fuj!“ procedil Kolka pohrdavě mezi zuby. „Tady se mluví, aby se tak řeklo, o životě člověka, o osudu závažných státních tajemství, a ty by ses jen přecpával salámem.“

Funtikov mi křivdil, salám jsem neviděl zrovna často. Ale komu by bylo příjemné poslouchat taková obvinění! Proto jsem řekl:

„Dobrá, čert to vem. Ať se ten Adolf mými svačinami zalkne.“

Ale on se nezalkl. Chleby s máslem mizely v jeho ohromné tlamě. Zvlášť měl rád salám. Když tam nebyl, dlouho chleba očuchával, pak olízal máslo a otočil se. Nás taková vybíravost urážela do hloubi duše, ale obětavě jsme trpěli.

Vlastně jsem trpěl jenom já. Kolkovi, který si nebral svačiny do školy, snášet takovou rozmazlenost nedávalo moc práce. Věděl, že po návratu domů najde posilnění. Na stole pod ubrouskem ho čekala svačina, kterou mu maminka chystala před odchodem do práce. Já jsem si musel utahovat pásek a chodit o hladu do večera, dokud se máma nevrátí.

Zkusil jsem vybruslit z téhle situace tak, že jsem nechával půl svačiny pro sebe a půl pro Adolfa, ale Funtikov nemilosrdně odhalil můj uskok.

„Nech toho,“ řekl mi. „Pes si už začíná na nás zvykat, už na nás neřve, a ty začneš lakotit. Však ty to přežiješ…“

A skutečně přišel okamžik, kdy se mi dostalo odměny za mé oběti. Jednou pes, když schlamstl svůj pravidelný příděl chlebů s máslem, zavrtěl ocasem, a div divoucí, olízl mi ruku. Osmělil jsem se a opatrně jsem ho pohladil po zádech – pes to dovolil.

Kolka okamžitě využil nové situace.

„Paní Helmont-Almazovová,“ řekl mile, „dovolte nám, abychom se chvilku prošli s Adolfem.“

Hraběnka se trošku zarazila a pak mu podala řemínek a pes šel poslušně za námi. Nevěřil jsem svým očím.

Druhého dne nás Helmont-Almazovová sama požádala o službu.

„Mládenci,“ řekla, „potřebuji si zajít nakoupit. Mohli byste mi ohlídat Adolfa?“

„Jistě, s velkou radostí,“ odpověděli jsme sborově.

Sotva hraběnka vyšla ze vrat, Kolka vzrušeně zašeptal:

„A je to! Teď musíme jednat. Zaveďme ho za polena, aby to nikdo neviděl, a ty mu vymáčkneš falešné oko.“

„Proč já,“ honem jsem se ohradil.

„Polekal ses, viď,“ konstatoval Funtikov.

„Ničeho jsem se nepolekal. Ale ty jsi u něj objevil umělé oko, tak musíš mačkat ty.“

„Aha, tak je to. Ty si budeš sedět za bukem a já si mám za tebe pálit kaštany z ohně.“

„Tak buď pálit prsty, nebo kaštany tahat,“ opravil jsem ho.

„To je slovíčkaření. Radši se přiznej, že se ti klepou kolena.“

„A tobě se neklepou?“

„Mně?“ a Kolka se prudce obrátil k psovi, přičemž neopatrně trhl za řemínek. Doga se nastražila a srst na hřbetě se jí naježila.

„Víš co,“ řekl neočekávaně mírumilovným tónem. „Hoďme si korunu.“

Proti takovému návrhu se nedalo nic namítat. Kolka vytáhl z kapsy minci a vyhodil ji do vzduchu.

„Orel!“ vykřikl jsem.

Rychle jsem se sehnuli nad peníz, div jsme si o sebe nenarazili čela. Pětník ležel znakem navrch.

„Tak,“ pronesl chmurně Funtikov, „to si ještě říká kamarád…“

Vztekle se na mne podíval, vteřinku se rozmýšlel a pak vytáhl z kapsy kostku cukru a obrátil se k psovi:

„Adolfku, malej, pojď sem… Pukni, ty Hitleroune ohavnej… Pojď ke mně. Na, cukříček.“

Pes schlamstl cukr, jen to zachřupalo. Kolka opatrně natáhl ruce a položil je psovi na hlavu. Doga slabě zavrčela, ale ruce nestřásla.

„No, můj pejsánek, zlatíčko,“ vemlouval se mu Kolka s přízvukem na zdrobněliny, „my ti jenom vymáčknem očičko. Neboj, bolet to nebude… Počkat!“ přerušil své domluvy. „A které oko je to falešné, levé nebo pravé?“

„To musíš ty vědět líp,“ poznamenal jsem.

„Hrome, teď vypadají obě nějak stejně.“

„Honem, nenatahuj to. Hraběnka se každou chvíli vrátí.“

„Tak, na které mám mačkat?“

„Zmáčkni na obě – jedno vyskočí.“

„Blázníš,“ odsekl Kolka. „Uděláme to tak: já zmáčknu levé, a jestli se nic nestane, tak ty potom zmáčkneš pravé. Tak to bude správné,“ a Funtikov se konečně vzmužil a rozhodně uchopil Adolfa za hlavu.

Ale na mne řada už nedošla. Následující události byly dílem okamžiku. Uslyšel jsem zuřivý řev psa, uviděl jsem, jak Kolka prudce odletěl bokem, praštil se o hranici dříví a otočil se. Bleskly psí zuby a téměř okamžitě prořízl vzduch výkřik mého kamaráda. Doga sebou hodila, vytrhla nám řemínek a vrhla se naproti hraběnce, která právě v tu chvíli vcházela do dvora. A Funtikov – ten zůstal na místě, bledý, s obličejem zkřiveným hrůzou, a třel si rukou pravou půlku.

„Co se stalo, mládenci?“ zeptala se Helmont-Almazovová, když zastavila psa.

Rychle jsem vykročil, zakryl jsem tak svým tělem Kolku, a rozčileně jsem breptal:

„Adolf asi ucítil, že jdete, tak se nám vytrhl.“

Hraběnka neřekla nic, jen se na mne dlouze podívala takovým pohledem, až mě zamrazilo.

Když hraběnka zašla i s tou svou nestvůrou do přístavku, vrátil jsem se ke Kolkovi. Za tu dobu se stačil sebrat, dokonce se pokoušel o úsměv, jenom koutky úst se mu zrádně chvěly.

„Moc tě rafl?“ zeptal jsem se soucitně.

„Nesmysl, vždyť to vydržely i kalhoty,“ odpověděl Kolka takovým tónem, jako by pro něj bylo psí pokousání ta nejvšednější věc.

„Udělal jsem chybu,“ pokračoval zamyšleně, „zmáčkl jsem to nepravé oko. Teď už nám ani kilo salámu nepomůže. Musíme hledat jiné důkazy.“

Večer jsme šli k Čisťakovovi. Z Jurky se vyklubal neodbytný pomocník, který nám nepřál oddechu. Připadal si jako opravdový učitel a neúplatně vyžadoval plnění svých požadavků. Když jsme nestačili udělat nějaký úkol nebo vypočítat některý příklad, který nám uložil, ztropil úplný skandál.

„Můžete se třeba na hlavu stavět,“ vykřikoval, „kolektiv mi svěřil vaši výchovu, a buď z vás udělám co k čemu, nebo vás před celou třídou odhalím jako šejdíře a podvodníky. Napříště vám dám dvojnásobný úkol. Jen to zkuste neudělat!“

Mezi sebou jsme Jurku křtili nejpříšernějšími jmény. Funtikov začal dokonce vzteky koktat, když přišla řeč na „toho vejtahu“.

„Chápeš,“ zajíkal se Kolka, „on se prostě na nás kasá. Kdo to kdy viděl, aby nutili pořádné lidi dělat všechno pro školu a ještě navíc plnit úkoly nějakého blázna, který si o sobě myslí, že je nějaký kantor a pedagog! S takovým gustem bych tomuhle panu profesorovi natřel hřbet! Chápeš,“ Kolka snivě přimhouřil oči, „majznout ho tak devítiocasou kočkou, až by se poroučel…“

„Marnost nad marnost,“ vzdychal jsem s ním jednomyslně. „Musíme trpět. To nic, v naší ulici taky bude jednou svátek.“

„A brzo!“ přesvědčivě dodal Funtikov. „To si pak s ním zacvičíme pro radost a poučení…“

Proto, když jsme k Čisťakovovi dorazili na pravidelnou hodinu, všemi silami jsme krotili svůj spravedlivý hněv a snažili jsme se dělat hodné a poslušné žáčky.

Tak i dnes nás Jurka přivítal nedbale rozvalen v křesle za otcovým stolem.

„No jakpak, hoši,“ přivítal nás tónem, který jasně odkoukal od naší třídní, „doufám, že dneska jste moje úkoly splnili jak se patří. Tak to ukažte…“

Proseděli jsme nad úkoly nejmíň hodinu, když nás přerušilo rázné zazvonění. Jurka vyběhl do předsíně a v minutě se vrátil s telegramem v ruce. Celý zářil blaženým úsměvem.

„Tatínek dneska přijede!“ hlásil nám nadšeně už na prahu a mával telegramem. Pak se podíval na hodiny a už ustaraně dodal: „Vlak přijede za čtyřicet minut, musím letět na nádraží.“

Vstali jsme, ale Jurka nás pohybem ruky zarazil.

„Ne, ne, prosím vás, nechoďte pryč. Dusja není doma a odešla bez klíčů. Kdyby tu nikdo nebyl, nedostala by se domů. Seďte, já hned…“

„Jaksi se to nehodí…,“ začal jsem rozpačitě, ale hned jsem se zarazil, jak jsem ucítil lehkou ránu do boku. Kolka, jako vždy, hleděl získat prospěch z nastalé situace.

„Nesmysl!“ namítl Jurka. „A abyste se nenudili, dám vám malý úkol,“ a zatrhl nehtem v učebnici dobrých deset příkladů z algebry.

Jen se za Čisťakovem zavřely dveře, Kolka vyskočil ze židle a začal vzrušeně chodit po pokoji.

„Blížíme se k rozhodnému okamžiku,“ prohlásil slavnostně, nepřestávaje pochodovat kolem stolu. „Otec vejtahy se vrací ze služební cesty. Z toho plyne, že každou chvíli začnou jednat.“

„Proč jsi do mě strkal?“ zeptal jsem se ho. „Co tu chceš dělat?“

„A tudíž,“ bez ohledu na mé otázky rozvíjel Funtikov své úvahy, „není čas k lelkování, musíme jednat i my.“

„Co tím myslíš?“ začal jsem na něj znovu naléhat.

Funtikov skončil svou procházku po pokoji, přistoupil ke mně, stoupl si se široce rozkročenýma nohama a zvolna promluvil, slovo po slovu.

„Soudruhu detektive! Jsme blízko cíle. Je nutno včas zadržet zločinnou ruku, ohrožující Fjodora Nikolajeviče Čisťakova. Jste ochoten tvrdit, že jsme zcela připraveni?“

„Řekl bych, že jsme nashromáždili dost důkazů…,“ začal jsem, ale Kolka mě přerušil:

„Jaké důkazy? Vyjmenuj je.“

„Především německá šifra. Pak jsme vymezili okruh pachatelů – hraběnka, Franz, Carjov, Dusja, naše Irina. Jejich vzájemné spojení je jednoznačně dokázáno a mezi Franzem a hraběnkou jsou dokonce zjištěny příbuzenské vztahy. Vypátrali jsme jejich tajné schůzky u hraběnky, v prázdném bytě, v parku. Většina z nich, a možná že všichni, mluví německy. Pak Carjovova tužka-pistole… Konečně,“ uzavřel jsem trochu nepřesvědčeně, „fotografický pes.“

„Pes…,“ zapitvořil se Kolka po mně, jako by ten nápad s fotoaparátem v psím oku pocházel ode mne, a ne od něho. „A můžeš mi například odpovědět na takové otázky: s kým se setkával Carjov v prázdném bytě, o jakém prachu mluvil při odchodu, co konkrétně chtějí pachatelé podnikat?“

„To nemůžeš ani ty,“ namítl jsem.

„Chápej,“ pokračoval Funtikov, nedbaje na moje poznámky, „sebrali jsme mnoho důkazů, ale samé nepřímé důkazy. Šifru můžou zapřít, znalost němčiny taky. Známosti, příbuzenské vztahy, tajné schůzky? ‚Co vás napadá, nic takového se nestalo‘, řeknou. A jak to my dokážem?“

„A tužka-pistole?“

„To je sice přímý důkaz, ale toho se můžou lehko zbavit, jak to jen s nimi začne smrdět. Jo, kdybychom dokončili tu věc se psem, tak by to stačilo. Ale pro tvou zbabělost…“

„Mou?“

„Jasně. Ale nebudem se hádat. Potřebujeme jako sůl přímý důkaz, chápeš, přímý. Musíme jednat.

„Jak?“

„Využijem toho, že jsme sami v bytě, a prohledáme Dusjiny věci.“

„Co když se najednou přihrne?“

„Co když, co když. Kdo se bojí, nesmí do lesa. Pracovat se musí chytře. Já půjdu do kuchyně, kde bydlí, utíkej k oknu – v případě nebezpečí zaklepej na zeď.“

Ale sotva jsem vstal, skřípot odemykaných dveří do předsíně mě přikoval k místu. Strnuli jsme. V předsíni se ozvaly nějaké kroky. Byli přinejmenším dva. Zřetelně jsem rozlišil mužský krok a drobné ženské nebo dětské krůčky.

„Jurka s otcem,“ hádal jsem šeptem.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Kolka. „To je ještě brzo.“

Kroky zatím ztichly. Otevřely se a zabouchly dveře do kuchyně.

„Dusja s někým,“ řekl jsem. „Proč nám Jurka nalhal, že nemá u sebe klíče?“

„A tys mu uvěřil,“ odfrkl si přezíravě Funtikov. „On nás tu nechal schválně, aby se mohl před otcem chlubit: Koukej, jaký já jsem výtečník, tahám dva lajdáky z bryndy. Vejtaha jeden…“

Za zdí se ozvaly z kuchyně něčí hlasy. Ano, mluvili tam dva: muž a žena, ale slova bylo těžko rozeznat. Přitiskl jsem ucho ke zdi, stejně bezvýsledně. Vedle mne zatajoval dech Kolka.

Vtom cosi skříplo, a najednou k nám Dusjin hlas doléhal tak zřetelně, jako by mluvila vedle nás v téže místnosti. Ale divné na tom je, že to působilo dojmem, jako když se nějakým zázrakem octla z kuchyně na ulici. V každém případě se slova hrnula otevřeným oknem jako z reproduktoru.

První uhádl, oč jde, Kolka.

„Otevřeli v kuchyni okno,“ zašeptal mi téměř neslyšně do ucha a přitom mi stiskl rameno s takovou silou, že jsem div nevykřikl.

V kuchyni promluvil muž. Byl to – Carjov. Ale to nebylo ono, co nás rozechvělo, proč jsme zbledli a přitiskli se strachem k sobě, až jsme cítili, jak nám přebíhá mrazení po těle.

Byla to jeho slova, nebo spíš jejich smysl – z nich šla hrůza. Slyšel jsem všechno, ale mozek se příčil pochopit, uvěřit, že je pravda, co se děje za zdí, docela blízko mne…

„Všechno je připraveno,“ mluvil Carjov jakýmsi neskutečným, řekl bych kovovým hlasem. „Nic už ho nemůže spasit. Během tří dnů bude úkol splněn. Aby náhodou neušel odplatě, zvolili jsme noční čas. Přesně ve dvě hodiny s půlnoci tu vše vyletí do povětří. Tobě připadla velká čest: tvé ruce položí večer minu pod jeho divan a připojí drát.“

Aniž jsme se s Kolkou domluvili, ohlédli jsme se oba po koženém divanu s vysokým opěradlem, který stál u protější zdi.

„Ne!“ ozval se Dusjin plačtivý hlas. „Já nemohu. Příliš jsem mu přivykla. Tak pěkně se ke mně choval. Prosím, prosím vás, zprostěte mne tohoto úkolu!“

„Vzpamatuj se!“ vykřikl rozzlobeně Carjov. „Vzpomeň na svou přísahu. Ne, ustoupit už nemůžeš.“

„Nemohu, nemohu!“ štkala Dusja. „Vždyť zároveň s ním zahynou nevinní lidé. Zač?“

Carjovova odpověď byla neočekávaná.

„Začíná být chladno,“ řekl. „Asi bude pršet. Mohla by ses nachladit.“

Zaskřípaly zavírané okenice. Rozmluva za zdí se pro nás stala rázem nesrozumitelnou.

„Bojí se, že by je mohli slyšet na dvoře,“ zašeptal Kolka.

„Měls pravdu,“ řekl jsem zamyšleně. „Musíme spěchat. Zbývají nám všeho všudy tři dny. Zajímalo by mě, jak se dozvěděli, kdy se vrátí Jurkův otec?“

„O tom si promluvíme pak. Teď musíme mazat pryč, než nás vyčmuchají.“ Kolka zamířil po špičkách ke dveřím.

„Stůj!“ zastavil jsem ho šeptem. „Ty ses zbláznil! Vždyť nás uslyší.“

„A ty chceš počkat, až se vrátí vejtaha s otcem?“ spustil Kolka. „Pak už docela jistě zjistí, že jsme tu byli a mohli je slyšet. Jdeme, dveře do kuchyně jsou zavřené. Jenom opatrně.“

S hrůzou v duši jsem šel za Funtikovem. Z kuchyně k nám doléhaly vzrušené hlasy – zločinci si dál vyjasňovali své vztahy. To nám jen nahrávalo. Ale já jsem si volně vydechl teprve na schodech.

„Chápeš,“ chytil mě za ruku Kolka, který měl samým vzrušením vytřeštěné oči. „Chápeš, ti bídáci si usmyslili, že vyhodí do povětří celý přístavek.“

„Proč celý?“ divil jsem se. „Vždyť mluvil jen o mině pod divanem.“

„A co řekla Dusja? ‚Zahynou nevinní lidé.‘ Ne člověk, ale lidé! Kdyby užila jednotného čísla, dalo by se říct, že mluví o Jurkovi. Toho vyhodit do povětří by ovšem nebylo zvlášť na škodu. Ale ona řekla: lidé,“ opakoval Kolka. „To znamená, že se rozhodli vyřídit i staré Muravjovovy.“

„Proč to?“ zapochyboval jsem.

„Aby zahladili stopy. Pamatuješ se, jak paní Muravjovová zaťala zuby, když jsme se zmínili, že půjdeme pomáhat i hraběnce.“

„To tedy zmizí i hraběnčin byt se vší parádou.“

„No a co? Poschovávané zlato si sbalí samozřejmě s sebou, a obrázky a sošky…“ a Funtikov pohrdavě mávl rukou.

„Kam všichni zmizí – hraběnka, Carjov, Dusja?“

„Tsss!“ sykl Kolka. „Ti už dlouho před výbuchem prásknou do bot, a až přístavek shoří, hledej si je za kopečky. Zkus dokázat, že neshořeli všichni dohromady. Mimochodem, to není špatně vymyšlené.“

„Když zmizí dřív, kdo provede výbuch?“ nechtěl jsem se nechat.

„Ne kdo, ale co! Ty jsi jako malej,“ rozzlobil se Funtikov. „Carjov to přece řekl jasně: ‚připojíš drát‘. Jeden konec k mině a druhý k pekelnému stroji s hodinovým strojem. Chápeš? Jenom kam chtějí ten pekelný stroj umístit?“ zamyslil se.

„To je to, kam? Kdyby ho postavili někam do bytu Čisťakovových, to by pak někdo mohl uslyšet tikání hodin.“

„Počkej, počkej… No, to je jasné, jenom tak… Chápeš, plukovníkova pracovna je nad Carjovovým pokojem. Tak ten si nechá stroj u sebe, nařídí ho, drát pustí z okna. Vzpomeň si, v pracovně jsou od divanu až k oknu samé knihovničky. Za ně se dá schovat lano, a ne jen tenký drátek. Fakt.“

Už jsme docházeli k našim vratům, když mě napadla ještě jedna námitka.

„Víš co, Kolko,“ utrousil jsem jízlivě, „ta tvoje verze, mimochodem, stojí za bačkoru.“

„A pročpak?“ vybuchl Kolka.

„Jenom proto, že jednou minou přístavek do povětří nevyhodíš.“

Funtikov zůstal jako přimrazený a díval se na mne. Jeho oči prozrazovaly dokonalé zmatení. Vítězoslavně jsem si řekl: Konečně jsem tě dostal do kouta. Jurkovi říkáš vejtaha, a sám ho desetkrát trumfneš. Nevadí, aspoň ti teď dojde, že já taky nejsem na hlavu padlý.

Ale najednou bleskla v Kolkových očích jiskřička a hned se ozval jeho hlas:

„A kdo ti řekl, že chystají výbuch jednou minou?“

„Jak to, kdo?“ zarazil jsem se. „Carjov přece mluvil jen o jedné mině, kterou položí pod divan.“

„Možná že si vzpomeneš, že taky kdysi mluvil o prachu?“

„Vzpomínám.“

„Tak si možná taky představíš, proč začal hovor o třaskavině.“

Začal jsem chápat směr Kolkových myšlenek.

„Ty myslíš,“ řekl jsem nedůvěřivě, „že připraví nálož ještě na jiném místě?“

„Nemyslím, jsem o tom přesvědčen,“ odsekl Funtikov.

„Kde by mohli sehnat tolik třaskavin? Jednu minu – no, prosím. Ale aby vyhodili celý dům.“

Kolka zřejmě pustil moje úvahy kolem uší.

„Mimochodem,“ řekl, „kde pracuje Carjov?“

„V nějaké továrně, říkala to paní Muravjovová.“

„A přesně…“

„Nepamatuji si.“

„Špatně! Skutečný detektiv si musí pamatovat všechno. Pracuje v chemičce! Chápeš, odkud má třaskaviny?“

Musel jsem se chtě nechtě podivit, jakou má Kolka paměť a představivost. Skutečně, jemu neuteče žádná maličkost a dovede jich dobře využít. V duchu jsem mu záviděl, ale nahlas jsem řekl:

„Dejme tomu. Ale já sám jsem byl v jeho pokoji a žádné třaskaviny jsem tam nenašel.“

„Není tak hloupý, aby je měl doma.“

„Ale někde je musí schovávat.“

„Taky je schovává.“

„Kde?“

„Hádej.“

„U hraběnky?“

„To by bylo taky nebezpečné.“

„Možná někde venku.“

„Těžko. Sám jsi slyšel, že akci plánují na nejbližší dny. Všecko mají připraveno. Vzpomeň si na otázku naší Iriny v parku a na Carjovovu odpověď.“

„Budiž… Ale kde potom… Že by v prázdném bytě?“

„To není špatná myšlenka… Ale ne… Tam by se těžko vedl drát, byl by moc znát.“

„Na půdu by to bylo ještě složitější.“

„Proč se pořád táhneš k nebi?“

„Sklep?“

„Teď ses strefil do černého. Ve sklepě je to výhodné, nenápadné, ekonomické z hlediska organizace výbuchu i směru vzdušného nárazu.“

„Kde jsi nabral takovéhle vědomosti?“ neubránil jsem se překvapení. „Směr vzdušného nárazu…“

„Cosi jsem o tom četl,“ ušklíbl se Kolka samolibě. „My, detektivové, musíme znát základy trhání. Víš co, pojď, prohlídnem si sklep. Domů se ještě dostanem. Pojď zpátky.“

„Jdem,“ přijal jsem nadšeně.

Tmavá chodba přístavku nás přivítala známým vlhkým pachem. Funtikov se zastavil, naslouchal, vytáhl baterku a rozsvítil ji. Opatrně jsme jeden po druhém zamířili dolů po schodech. Do obličeje nám zavanul chlad. Kolka lehce zatáhl za prkenné dveře s velkými škvírami. Zaskřípaly a otevřely se.

„Není zamčeno,“ zašeptal jsem.

Sehnuli jsme se do nízkých dveří a vykročili jsme do černého jícnu sklepa. Strop nám visel těsně nad hlavou. Baterka svítila slabě. Baterie zřejmě docházela. Žlutá světelná skvrna sklouzla po vlhkých zdech a běžela po stropě. Pod nohama nám začvachtalo bláto. Cosi písklo a vyrazilo pryč. Krysa! Mimoděk jsem se zarazil. Ty tu ještě chyběly, blesklo mi hlavou. Nikdy jsem nepatřil mezi zbabělce, ale jediné, co jsem nikdy nemohl snést, byly krysy. Hnusné potvory. Brrr. Jen když jsem si na ně vzpomněl, běhal mi mráz po zádech.

Můj stav Kolkovi neušel, takže zašeptal s nepokrytou ironií:

„Můžem se vrátit, nechceš?“

Zaťal jsem zuby a vykročil vpřed. Chodba brzy končila a před námi se rozevřela slušně velká prostora. Přitom ovšem paprsek světla nedosáhl ani na protější stěnu.

Nalevo byly naházeny páté přes deváté všelijaké prázdné soudky, prkna, trosky nábytku, stará pérová matrace. Jak jsme přišli, mrsklo sebou na různých místech několik krys. Tentokrát jsem se ani nehnul, ale za jakou cenu – na prokousnutém rtu jsem ucítil slanou příchuť krve.

Vpravo u zdi ležela velká dřevěná bedna, přikrytá nějakou pytlovinou.

Kolka k ní přistoupil, strhl hadr, sehnul se a tiše hvízdl. Nahlédl jsem mu přes rameno. V nejasném světle baterky mi padla do očí velká černá písmena, složená do německého nápisu: Minen.

Miny! Zase měl Funtikov pravdu.

Kolka zkusil zvednout víko bedny, ale marně. Bylo přitlučené hřebíky. Hnout s bednou také nešlo. Jako by byla zarostlá do země. Kamarád posvítil ještě dál kolem zdi, a já jsem uviděl celou řadu zrovna takových beden, mírně zamaskovaných hadry.

Skočil jsem k nim, ale najednou strašný úder zasáhl mou hlavu… Nohy se mi podlomily a já jsem padal, ztráceje vědomí.

Poslední, co jsem uslyšel, byl Kolků v křik…

KAPITOLA X.

Rozhodující důkaz

Stmívalo se. Seděli jsme ve svém úkrytu a posuzovali celý případ. Čas od času jsem jako náhodou zvedal ruku a ohmatával ohromnou bouli, velkou určitě jako pěst. Boule bolela a hlava mi třeštila, i když od chvíle úderu minulo víc než čtyřiadvacet hodin.

„To nic,“ ušklíbl se Kolka, když zpozoroval mé manipulace, „do svatby tě to přejde. Je to tvoje vina… Neměl jsi tak neopatrně skákat k bednám. Odnesls to ještě lacino. Když jsi praštil čelem do trámu, ozvala se taková rána, až jsem myslel, že máš kebuli nadranc.“

„No dobře,“ šklebil jsem se ani ne tak bolestí jako pomyšlením na vlastní chybu, „to stačí. Teď se pusťme do případu. Zbývají nám dva dny.“

„Což o to, my máme všechno v po…,“ spustil Funtikov a zarazil se v půli slova, protože začal poslouchat.

Uslyšel jsem zaskřípat schody v přístavku. Jako na povel jsme se vrhli ke střílně.

Po schůdkách se kradmo protáhla na dvůr Dusja. V celé její postavě se zračila obezřetnost a napětí. Pod šálem, který měla přehozen přes ramena, se jí rýsoval jakýsi neurčitelný předmět, který tiskla rukama na prsa. Houstnoucí soumrak nám nedovoloval, abychom rozeznali detaily, ale mně se zdálo, že má obličej zkřivený strachem.

Zlodějsky se rozhlédla a vklouzla do chodbičky mezi hranicemi dřeva a zamířila směrem – k nám. Strnuli jsme. Už jsme ji nemohli vidět, zato její kroky se ozývaly stále zřetelněji a zřetelněji… Asi takové dva tři kroky před naší skrýší se Dusja zastavila. Zaslechli jsme zrychlený dech.

Skřípot vytahovaných polen nám napověděl její cíl: cosi ukrývala. Uplynula minuta, druhá. Pohyb dřeva ustal. Uslyšeli jsme vzdalující se kroky a za okamžik jsme uviděli Dusju mizet v přístavku. Chvilku jsme čekali a pak jsme vyrazili k východu z úkrytu. Byla už úplná tma, ale nám se podařilo skoro okamžitě najít to, co jsme hledali. Dvě trochu vyčnívající polena nám prozradila místo Dusjiny skrýše. Vytáhli jsme polena, Kolka zasunul do vzniklého otvoru ruku a před námi ležel dost objemný balík v silném tmavém papíru a převázaný provazem.

Opatrně jsme se s nálezem vrátili do úkrytu. Funtikov ho postavil na špalek, který nám sloužil za stůl, vyndal baterku a rozsvítil. Uviděl jsem modrý obal a okamžitě jsem balík poznal.

„Kolko!“ vykřikl jsem. „Víš, odkud je tahle věc?“

„Odkud?“

„Pamatuješ se na tu neděli, kdy jsme celý den pozorovali křídlo a pak lezli na půdu? Tak tenkrát Carjov, když se vracel domů, nesl pod paždím tenhle balík. Tenkrát jsem mu skoro nevěnoval pozornost, ale teď jsem si na to okamžitě vzpomněl.“

„To jsem mohl vědět,“ šeptal vzrušeně Kolka.

„Jak bys to mohl vědět, když jsem ti nic neříkal.“

„Jak?“ pokrčil rameny, „až budeš ovládat Holmesovu metodu, taky budeš leccos vědět.“

„Líp než ty!“

„Vážně? Tak naschvál. Řekni mi třeba, co je uvnitř balíku?“

„Ty to taky nevíš.“

„Vím. Před námi se nachází,“ prohlásil slavnostně Kolka a vbodl prst do papírového obalu, „pekelný stroj, přesně rozněcovač se zpomaleným účinkem, vybavený hodinovým mechanismem.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Jednoduše. Výbuch se chystá na přesně určenou chvíli, přitom v takové lhůtě, aby organizátoři mohli včas zmizet. Z toho plyne, že je zapotřebí speciálního zařízení. Carjov to přinesl – ten fakt jsi pozoroval – ale z důvodů zabezpečení předal Dusje. Byt Čisťakovových, to je jasné, je mimo podezření. V předvečer diverze začne Dusja pochybovat. Nejspíš se polekala o svou kůži. Slyšeli jsme její rozhovor s Carjovem. V posledním okamžiku se rozhodla stroj schovat. A i když ji třeba Carjov přece jen umluvil, prostě se bojí skrývat doma rozněcovač po návratu vejtahova tatíka. Vždyť Čisťakov je dělostřelecký konstruktér; kdyby na to náhodou padl, hned by věděl, odkud fouká vítr.“

„Zaraž,“ vzpamatoval jsem se, „proč máme hádat jako Sibyla. Rozbalíme papír a uvidíme.“

„Proč ne,“ souhlasil Kolka, „když svému příteli nedůvěřuješ, tak se podívej. Jenom opatrně, nepotrhej provaz ani papír. Musíme všechno uložit na místo v takovém stavu, jak jsme to tam vzali. Mohou si pro balík kdykoli přijít. Pracuj tak, aby se ani smítko nepohnulo.“

„A nevybuchne?“ vzal jsem opatrně balík do rukou.

„Nemusí,“ nepříliš přesvědčivě odpověděl Funtikov. „Hodinový mechanismus ještě nebude zapojen. Ale pro všechny případy radši… no, moc s tím neklepej.“

Při pomyšlení na možnost výbuchu se mi tak trochu zježily vlasy na hlavě, ale na ústup bylo pozdě. Vymyslel jsem si to sám. Třesoucíma se rukama jsem polehoučku rozvázal provaz a zvolna jsem rozbalil chrastící papír.

Před našima očima se objevil divný přístroj, sestávající z dřevěné desky, k níž byl připevněn na dvou podpěrách jakýsi buben s kovovými tyčkami. Vedle byly k desce připojeny svorky a přepínač. Od svorek trčelo několik drátků.

Podivné bylo, že jsem se nemohl zbavit dojmu, že už jsem něco takového někde viděl.

„Přesvědčil ses?“ ozval se Kolkův hlas.

„Kde je hodinový mechanismus?“ odpověděl jsem mu otázkou.

„Zřejmě ho mají zvlášť a připojí ho někam až na poslední chvíli. Tady, koukej. Vidíš, tady jsou závity pro šrouby,“ a ukázal na nějaké dírky.

„Tak takhle tedy vypadá pekelný stroj,“ řekl jsem zamyšleně.

„Honem to zabalíme, jak to bylo,“ přerušil mě netrpělivě Funtikov. „Nevíš, kdo se tu kdy objeví.“

Ale nikdo nám nepřekážel. Kolem bylo všude ticho a klid. Pokojně zářila okna přístavku. Jenom prázdný byt zůstával neosvětlen. Nic nenasvědčovalo tomu, že tady, kousek od nás, se chystá strašlivý zločin. Balíček, skrývající v sobě smrtelnou hrozbu několika nevinným lidem, odpočíval znovu ve svém dřevěném hnízdečku a nás přepadla snivá nálada. Naše srdce pukala pýchou.

„A je to,“ pomalu propouštěl slovo po slově Funtikov, „získali jsme rozhodující důkaz. Pátrání je skončeno. No, nepracovali jsme špatně. Chápeš, jak efektně to bude zítra vypadat.“

„Ano,“ přidal jsem se, „pachatelé předpokládají, že mají všechno promyšleno, že jim oběť nemůže nikam uniknout, a tu…“

„… se objevujeme my,“ přerušil mě Kolka, „v doprovodu Bezpečnosti a všechny miláčky skřípnem. Dovedeš si představit ty obličeje, až zjistí, kdo je vytáhl na světlo boží. A Jurka, Jurka, ten ubohý vejtaha, toho bych chtěl vidět v ten moment, až vyjde najevo, jakej byl makovec.“

„A co jestli,“ rozohnil jsem se, „Jurkův tatínek řekne: ‚Zříkám se takového syna. Takovíto hoši, to jsou chlapíci, ti se mi líbí. Nač mají marnit čas ve škole, beru si je k sobě do rozvědky.‘“

„Proč ne,“ velkoryse přikývl Kolka, ale hned se vzpamatoval: „Co to plácáš? On přece vůbec v rozvědce nepracuje.“

„Máš pravdu, já jsem zapomněl. Tak nás doporučí do rozvědčické školy… A ve škole, tam kluci určitě puknou závistí.“

„To si piš… No, udělali jsme pěkný kus práce,“ opakoval Kolka s blaženým úsměvem.

Ještě dlouho jsme rozmlouvali a oddávali se sladkým snům. Ale pak jsem si vzpomněl ještě na něco.

„Pojď si teďka připravit a přezkoušet,“ řekl jsem, „co budeme zítra říkat, až se objevíme na Bezpečnosti. Kdo bude referovat?“

„Koho navrhuješ?“ uhnul Kolka.

„Ty si to právo zasloužíš víc,“ přiznal jsem čestně.

„Dobře. Já teda začnu asi tak: Soudruhu plukovníku… Ne, soudruhu generále… Nás samozřejmě přijme nejvyšší velitel. Tak teda, soudruhu generále, přišli jsme k vám z velmi vážného důvodu. Já se jmenuji Funtikov Nikolaj a zde můj přítel Jevgenij Bystrov. Podařilo se nám přijít na stopu závažného protistátního zločinu…“

„Počkej,“ skočil jsem mu do řeči, „nejdřív musíš uvést, že se už dlouhou dobu připravujeme na detektivní působení. Bude to vypadat solidně. On pochopí, že má co činit s vážnými a zapracovanými lidmi, a ne s nějakými zelenáči.“

„Dobře, řeknu… Tak se nám podařilo přijít na stopu zločinu. Všechno začalo tím, že jsme našli na našem dvoře nedaleko samostatného přístavku šifru napsanou německy. Předám a odrecituju ji nazpaměť: ‚Být pozorný, nelelkovat, ukázat I., poslouchat L., varovat se V. a vítězství se dostaví. Tady je zakopaný pes. V případě úspěchu dostanete 4. Stůl.‘ Pak povím, jak jsme cestou pozorování obyvatel přístavku a analýzy sebraných údajů dospěli k závěru, kdo je I., L., a V. Uvedu charakteristiky všech osob. Připomenu podezřelý původ Helmont-Almazovové, řeknu o jejím bytě se spoustou zámků, o Adolfovi…“

„Chceš mluvit o fotoaparátu v jeho oku?“

„Jenom jako o neprověřené verzi, nic jiného.“

„No, tak to by šlo,“ souhlasil jsem.

„Řeknu, že se Carjov objevil v přístavku před dvěma měsíci. Mimochodem, tenhle fakt bude třeba spojit s časově shodným nástupem Dusji u Čisťakovových. Pak přejdu k Franzovi a portrétu, díky jemuž jsme zjistili jeho příbuzenský vztah k hraběnce. Konečně odhalím naši pionýrskou vedoucí a ukážu její skutečnou tvář. Tak postupně před generálem vystoupí kontury spiknutí: hraběnka – rezidentka a vůdkyně spiklenecké skupiny, Carjov – terorista, Dusja – průzkumnice a diverzantka, Franz – spojka, Irina – také spojka a možná pravá ruka jejich tajemného šéfa, o němž víme jenom to, že má pitomou přezdívku Stůl.“

„Moment,“ přerušil jsem ho znova, „ty mluvíš o spiknutí, a vůbec jsi neřekl, proti komu je zaměřeno.“

„K tomu jsem se chtěl právě dostat. Vylíčím, jaký význam má Fjodor Nikolajevič Čisťakov, objasním, jak jsme přišli k názoru, že právě on je objektem zločinu. Pak bude následovat vyčíslení a rozbor důkazů, které jsme získali, a jejich prověření: tužka-pistole u Carjova, setkání hraběnky, Carjova a Dusji, které jsme pozorovali oknem, světlo v neobydlené místnosti a Carjovova návštěva v ní, schůzka Carjova s Irinou v parku, vyslechnutý rozhovor Carjova a Dusji o diverzi a Dusjina nerozhodnost, objev beden s minami ve sklepě a nakonec rozhodující důkaz – pekelný stroj. V závěru udělám souhrn a čestně ukážu na ty okolnosti, se kterými jsme si neuměli sami poradit.“

„Co tím myslíš?“

„Za prvé, nedospěli jsme k tomu Stolu, za druhé, pořád nevíme, s kým se setkával Carjov v prázdném bytě, kdo tam čas od času rozsvěcuje… Tak co říkáš mému referátu?“

„Jde to. Myslím, že jsi nic nespletl.“

„To tak… Tenhle referát jsem si pro sebe už opakoval nejmíň stokrát,“ přiznal se Kolka. „Ale dřív mi chyběly některé závěrečné články, teď je mám.“

„Kdy půjdeme na Bezpečnost?“

„Zítra ráno, místo školy.“

„Místo školy?“ opakoval jsem pochybovačně. „Stojí to za to… Asi by to bylo lepší až po vyučování.“

„Polekal ses?“

„Jaké lekání? Zítra budeme v očích celé školy hrdinové. Nemáme zapotřebí, aby nám mohli něco předhazovat.“

Kolka se trochu zamyslel a neochotně řekl:

„Dobře, ať je po tvém. Nějak těch pět hodin přetrpím. Ale až bude po všem, to si teda udělám prázdniny, že budeš čubrnět. Žeňko, to nám teprv začne život! Jenom co se s těmi parazity vypořádáme,“ a Funtikov pohrozil pěstí k přístavku.

KAPITOLA XI.

Sláva nám!

Zatímco Kolka přednášel svůj referát, vládlo v pracovně mrtvé ticho. Šedivý generál se zlatou hvězdičkou hrdiny na prsou si podepřel hřbetem ruky domodra vyholenou bradu a ani se ve svém křesle za psacím stolem nepohnul. Suchý podplukovník středních let dávno nechal vyhasnout dýmku v pravém koutku úst. Mladý, urostlý major nervózně ťukal konečky prstů na opěradlo křesla a nespouštěl oči z mého kamaráda.

Kolka překonával sama sebe. Nestačil jsem se divit jeho sebeovládání. Kdybych tak bezpečně nevěděl, že mluví poprvé v životě s generálem, docela bych si myslel, že vystudoval přinejmenším vojenskou akademii.

Klidně, jistě, zřetelně vyložil všechny okolnosti případu, postup našich úvah a závěrů, získané důkazy a fakta. Viděl jsem, jak tři důstojníci s úctou hledí na mého přítele. Jak jsem si přál být na jeho místě! Ale chápal jsem, že se mu nemohu rovnat.

Když Kolka skončil, dostal se do křížové palby otázek. Funtikov vydržel i tuto zkoušku. Jeho odpovědi byly neuvěřitelně jasné a logické.

Konečně generál řekl:

„Nuže, soudruzi, podle mého mínění jsme probrali vše. Hoši si výborně poradili s tak složitým úkolem, který dobrovolně vzali na svá bedra. Bohužel, máme k dispozici velmi málo času. Nemůžeme tedy odkládat svůj zásah až do vyjasnění všech detailů a do dopadení jejich šéfa, který dosud zůstává skryt. To samozřejmě zkomplikuje jeho dopadení, ale musíme nepřítele předejít a dnes večer přejít do protiútoku. Soudruhu majore, vám svěříme naplánování a řízení operace. Budeme zatýkat všechny členy diverzantské skupiny najednou. Udělejte si rozpočet, kolik lidí bude potřeba. Zařiďte okamžité pozorování přístavku. Hochy vezměte s sebou. Kromě nich nezná nikdo podobu všech pachatelů. Ale pamatujte: odpovídáte mi za ně svou hlavou. Své názory mi sdělíte,“ generál pohlédl na hodinky, „v sedmnáct, nula, nula. Jsou nějaké otázky? Nejsou. Proveďte úkol.“

„Provedu,“ vyskočil major.

„Soudruhu generále,“ vmísil se plukovník, který dosud mlčel, „případ je spojen s odminováním. Myslím, že bude užitečné zařadit do operativní skupiny i ženisty.“

„Správně,“ souhlasil generál. „Pamatujte na to, majore. A ještě něco: pouštět hochy domů před dokončením operace nestojí za to. Aby nedošlo k nějakým nepříjemným náhodám… Zařiďte, aby dostali oběd. Upozorněte rodiče, aby se nelekali. Ale opatrně, vy už víte. Jasné?“

„Úplně,“ odpověděl major.

„Můžete jít.“

„Soudruhu generále,“ osmělil jsem se teď já, „my s Kol… s Nikolajem Funtikovem k vám máme prosbu. Pomozte nám, ať se dostaneme do rozvědčické školy. To je náš sen.“

Generál se usmál.

„O vašem snu si promluvíme po operaci. Jak se mi zdá, budeme vám muset pomoci, a kdožví, možná i vyznamenat. No, a teď běžte, nakrmte se…“

Spořádávali jsme báječný oběd a přitom jsme si sdělovali své dojmy.

„Chápeš,“ horempádem vykládal Kolka, přestože si pálil pusu polévkou, „jak to ohromně dopadlo. Hned je vidět, že je generál starý praktik. Jen se koukl a už věděl, co a jak. A slíbil, že nás navrhne k vyznamenání. Co myslíš, co nám dají? Já bych řekl, že přinejmenším řád Vlastenecké války prvního stupně.“

„Nepřeháněj. Prima by bylo, i kdyby nám dali jen medaili.“

„Počkáme, uvidíme,“ řekl smířlivě Kolka. Pak o něčem přemýšlel a dodal: „Jenom jednoho je mi líto – že jsme nedokázali vystopovat toho šéfa bandy.“

„Co bychom teď litovali? Najdou ho i bez nás. I takhle jsme něco udělali.“

„Chápeš, konec, to má být koruna všeho, a nám jako by konec chyběl. Měl bych hroznou chuť pochytat celou partu do jednoho a pěkněji naservírovat na podnose…“

„Moc nechybělo… Teď co se vzdycháním?“

„Nevzdychám marně. Mám takový nápadeček.“

„Jaký?“ ožil jsem.

„Podezřívám jednoho člověka. Docela dobře by mohl být šéfem bandy.“

„Znám ho?“

„Jak by ne!“ ušklíbl se Kolka. „Ne hůř než já.“

„Kdo je to?“

„Chápeš, přímé důkazy pochopitelně nemáme. Ale moje intuice mi to napovídá, a intuice, přesněji řečeno detektivní smysl, to je velká věc. Ten mě málokdy klame.“

„Tak nenapínej! Kdo?“

„Ředitel.“

„Ředitel naší školy?“

„Hm.“

„Blázníš?“

„A kdyby ti někdo před několika týdny řekl, že naše Irina je špiónka, to bys věřil?“

„No ne…“

„Tak vidíš. Zkusme si to probrat. Pronikla k nám do školy ta tak zvaná pionýrská vedoucí? Pronikla. Kdo prověřoval její dokumenty? Ředitel. Přijal ji náhodou? Myslím, že ne. Dál. Zasedl si ředitel na nás? Zasedl. Náhodou? Myslím, že ne. Kdožví, jestli nemá taky intuici – cítí, kdo ho vytáhne na světlo.“

„To zas ne,“ namítl jsem, „řekl bych, že na mne si nezasedl.“

„Tak to proto, že to nebudeš ty, ale já, kdo ho vytáhne na světlo,“ odbyl mě Funtikov.

Jeli jsme s majorem v čelním voze. Srdce mi divoce tlouklo. Nervy jsem měl napnuté k prasknutí. Zaťal jsem zuby a marně jsem se pokoušel překonat horečnaté chvění, které se mi ve vlnách rozbíhalo po těle. Kolka zaručeně prožíval něco podobného. V každém případě, když jsem se mimoděk dotkl jeho ruky, byla chladná jako led.

V jedné zatáčce jsem se ohlédl. Ostatní vozy naší malé kolony následovaly těsně za námi.

Rychle jsme prolétli známé ulice. A tady je už náš dům. Šofér ještě nestačil zabrzdit, když se od temných vrat odlepila jakási postava. Muž se přiblížil k našemu vozu a šeptem hlásil majorovi:

„Vše v pořádku. Všichni jsou doma.“

Ozvala se tichá slova povelů a skupina lidí zamířila do dvora. My dva jsme se snažili nezůstávat pozadu.

„Soudruhu majore,“ zašeptal najednou Funtikov, „co když Carjov na poslední chvíli zapne ten svůj aparátek. Řekne si: Když konec, tak s muzikou. Všichni dohromady i s domem uděláme pěkný veletoč do povětří.“

Major nic neodpověděl, ale několik kroků před přístavkem se zastavil, přelétl očima ozářenou fasádu, kývnutím přivolal poručíka od ženistů a řekl:

„Pošlete pár svých lidí do sklepa, ať zneškodní miny. Sám pojďte se mnou.“

Ještě pár stručných příkazů, a stoupáme do schodů. Všude je ticho. Několik lidí zůstává na plošince v přízemí. Jdou zatýkat Carjova a hraběnku, domyslel jsem si.

Krátké zazvonění u bytu Čisťakovových. Krutá pauza. Čísi opatrné kroky. Dveře se otevírají. Na prahu stojí Dusja. Blednou jí tváře. Stojí bez hnutí a třeští na nás oči plné hrůzy.

„Ruce vzhůru!“ velí major a vcházíme do bytu.

Do předsíně vstupuje z pracovny Jurkův otec. Je oblečen po domácku, v jezdeckých kalhotách, v bílé košili a v trepkách.

„Co se děje?“ ptá se. „Co to je za přepad?“

„Okamžik strpení, soudruhu plukovníku,“ odpovídá major, vyjímaje z kapsy pověření, a pak se obrací k veliteli ženistů: „Pracujte…“

Poručík zmizel v pracovně se slovy „prosím, nevstupujte za mnou“.

„Tak mi konečně vysvětlete, co se přihodilo?“ podrážděně opakuje Čisťakov.

„Přihodilo se to,“ promluvil major, odděluje důrazně slovo od slova, „že jste taktak nebyl této noci zavražděn.“

„Jak to?“

Nenadále Dusja propukne v hysterické vzlykání. Lomí rukama, štká, zajíká se, snaží se něco říci:

„Sou – dru – hu Čis – ťa – ko – ve, věřte mi, já nechtěla, do – nu – ti – li mě.“

„Můžete vejít,“ ozval se poručíkův hlas a rychle vcházíme do pokoje.

Poručík stojí u divanu. V jedné ruce drží placatou, kruhovitou kovovou krabičku, v druhé kousek tenkého drátu.

„Mina je zneškodněna,“ hlásí.

Plukovník si kapesníkem stírá s čela pot a pomalu se spouští na židli.

Do pracovny vbíhá rozcuchaný, rozespalý Jurka; vyjeveně se rozhlíží, zpozoruje mne a Kolku, protírá si pěstmi oči, popleteně mrká očima a zůstává stát s pootevřenou pusou.

„Tak, soudruhu plukovníku,“ přerušuje mlčení major, „za svou spásu vděčíte těmto chlapcům,“ a kývl na nás.

Jurkova pusa se otvírá ještě víc.

Plukovník si ještě jednou přejíždí čelo, jako by odháněl nějaký přízrak, pak vstává, rychle k nám přistupuje, tiskne nám ruce, objímá nás a říká:

„Ještě ničemu nerozumím, ale – děkuji, upřímně vám děkuji… A kdes byl ty?“ otáčí se k synovi. „Proč ty jsi všecko prochrněl?“

Jurka zase zamžikal a pak ze sebe vypravil:

„A jak jsem mohl vědět…“

„Nekňubo!“ řekl tvrdě otec.

„Skopohlavý,“ řekl jsem polohlasně, ale plukovník to slyšel.

„Máš pravdu,“ podpořil mě. „Je mi hanba, že mám takového syna. Takovéhle bych si přál mít syny,“ a ukázal na nás.

Jurka zavzlykal.

Na ulici se rozlehl nějaký mnohohlasý hluk. Kolka a já jsme zaběhli k oknu a otevřeli je. Venku bylo kupodivu světlo jako ve dne. Dole na dvoře se shromáždil dav lidí. Zaplňoval celé prostranství od zdí přístavku až k hranicím polen. Spousta lidí se vyškrábala i na polena.

Náš příchod k oknu byl přivítán nadšenými výkřiky.

„Ať žije Bystrov, ať žije Funtikov!“ skandovaly desítky lidí.

„Jak se to dozvěděli a jak sem tak rychle stačili přijít?“ zeptal jsem se udiveně Kolky. Ale ten mě jenom odbyl a začal se teatrálně klanět.

Zástup se dal do tleskání, volání zesílilo. Rozkoukal jsem se a nechtěl jsem věřit svým očím. Na dvoře se shromáždili všichni naši známí. Především naše 7. bé v plné sestavě. A ještě spousta dětí z jiných tříd. Zvláštní skupinku utvořili učitelé. V jejich čele nadšeně mával rukama ředitel.

Byli tu také všichni naši sousedé v čele s domovním důvěrníkem. Najednou jsem uviděl mámu a Funtikovovu maminku. Radostně se na nás usmívaly a snažily se prodrat blíž k přístavku.

Mámo! Div jsem nevykřikl, ale včas jsem se vzpamatoval. Pocit nesmírné radosti a pýchy naplnil mou hruď. To je ten slavný okamžik, na který jsme s takovou netrpělivostí čekali! Naše naděje se splnily. Kolka měl pravdu. S láskou jsem pohlédl na svého přítele a objal ho. Ale on hned odstrčil mou ruku a vztekle zašeptal:

„Nech ty opičí něžnosti, buď chlap!“

Kdosi mě uchopil za rameno. Ohlédl jsem se. Za námi stál generál. Kdy stačil přijet? divil jsem se.

„Pojďme, hoši, dolů ke vchodu, blíž k masám,“ zažertoval.

Sešli jsme ke dveřím právě v tom okamžiku, kdy začali vyvádět pachatele. Se skloněnými hlavami, uhýbajíce očima před zraky lidí, vycházeli jeden po druhém za pískotu kluků.

Prvého vyvedli Carjova. Netajil se se svými city. Vztek a nenávist zkřivily jeho obličej k nepoznání. Když procházel kolem, vrhl na nás tak nenávistný pohled, že jsme se mimoděk odtáhli kus dál.

Kdosi předal generálovi, stojícímu vedle nás, teroristovu patentní tužku.

„To známe… Typická špiónská pistole,“ konstatoval generál.

Jako druhá prošla Dusja. Byl na ni smutný pohled.

Ve dveřích se objevila hraběnka. Ve zmatku zřejmě ztratila cvikr a teď krátkozrace mhouřila oči. Kam se podělo její pyšné vystupování! Po paměti, nejistě sestupovala ze schůdků. Vedle ní kráčel a opatrně ji podpíral – Franz.

„Kde se tu ten vzal?“ zeptal jsem se nechápavě Kolky.

„Zřejmě byl u hraběnky. A tam ho, miláčka, chňapli,“ odpověděl.

Nakonec se objevil pes. Dva statní milicionáři ho s největší námahou vlekli ven. Pes se vzpíral a řval. Neodolal jsem pokušení a zatahal jsem ho za ocas. Pes zuřivě zakňučel a hodil po mně krví podlitým okem. V takovém oku teda fotoaparát není, pomyslel jsem si.

A tu jsem uviděl Irinu. Odvážila se přijít sem a vítat nás se všemi. Jaká drzost! Irina stála s ředitelem a cosi mu šeptala do ucha. Ředitel se k ní nakláněl a pozorně poslouchal.

Okamžitě jsem si vzpomněl na Kolkovo podezření. Že by měl zase pravdu?

„Chyťte ji!“ vykřikl jsem. „Chyťte Irinu! To je členka bandy. To ona předala Carjovovi tužku-pistoli. Chyťte ji!“

Pionýrská vedoucí zbledla a udělala krok vzad, ale pozdě. Několik rukou se jí chopilo.

To vám bylo! Výkřiky rozhořčení a nadšení se proplétaly a otřásaly dvorem. Lidé proklínali Irinu a mne oslavovali.

V slavnostní náladě jsem kynul na pozdrav a obrátil jsem se ke generálovi. Ale ten kamsi zmizel a na jeho místě stál falešně se usmívající ředitel. Sklonil se až k mému uchu a řekl:

„Zradil jsi Irinu i ostatní, za to tě čeká smrt.“

Vy sám jste zrádce! chtěl jsem vykřiknout, ale nemohl jsem. Křeč mi sevřela hrdlo. Bezmocně jsem otevíral ústa a marně jsem se pokoušel vykřiknout: Chyťte proradníka! Mé hlasivky nevydaly ani jediný zvuk…

Najednou v davu propukl nějaký pohyb. Lidé strkali jeden do druhého, vrhali se na všechny strany a tak utvořili úzkou uličku. A tu jsem to spatřil: úzkou uličkou se k nám obrovitými skoky řítil Adolf.

Vytrhl se milicionářům! Proč jsem ho, já trouba, tahal za ocas, blesklo mi hlavou a zakryl jsem si tvář rukama. V tom okamžení mě těžký úder do prsou povalil na záda. Ucítil jsem horký dech rozzuřeného psa, jeho tesáky se blížily k mému krku.

Kdosi se nade mnou naklonil. Rouškou slz, která mi zastírala oči, jsem rozeznal rysy ředitelovy tváře. Tedy od toho jsem záchranu nečekal! Ale co to? Ředitelovy ruce neodtahují psa, ale místo toho sevřely mé hrdlo. Před očima se mi roztančily barevné kruhy. Šum, povyk a volání mi splynulo se zvoněním v uších. Už už jsem ztrácel vědomí, ještě mi bleskla hlavou myšlenka – tak takový je tvůj konec – a propadl jsem se do prázdna.

KAPITOLA XII.

Jak to všechno skončilo

Stěží jsem otevřel oči a nemohl jsem hned pochopit, co se vlastně stalo. Polštář ležel bůhvíkde, přikrývka mi spadla na zem a zkroucené prostěradlo jsem měl pevně omotáno kolem krku.

„Žeňo, vstávat, už je čas, přijdeš pozdě do školy,“ slyšel jsem maminčin hlas z kuchyně.

Tak to se mi jen zdál takový krásný sen! pochopil jsem konečně a vyskočil z postele. Nevěděl jsem, mám-li se radovat, nebo být smutný. Obraz našeho vítězství byl tak báječný, ale zato ten hrůzný závěr! Nakonec jsem usoudil, že vítězství máme ještě před sebou a strachy, ty třeba zůstaly v posteli. Tak jsem se rozveselil.

Cestou do školy jsem už jen v legraci vykládal Kolkovi svůj sen.

„Doufejme, že je tenhle sen dobré znamení,“ uzavřel Funtikov, když vyslechl mé vyprávění.

Po chvilce pak dodal:

„Chápeš, Žeňo, pořád mi nejde z hlavy ten prázdný byt. Mám takový pocit, že dokud neprozkoumáme tuhle záhadu, nemůžeme považovat vyšetřování za skončené. Prve jsem si myslel, že máme dost důkazů. Ale čím dál jsem to promýšlel, tím víc se přesvědčuji, že mě můj pocit klame. Tady, jak se říká v šifře, je zakopaný pes.“

„Co sis to ještě vymyslel,“ ozval jsem se nespokojeně. „Vždyť jsme se rozhodli, že dnes půjdeme na Bezpečnost. A ty si vzpomeneš na prázdný byt.“

„Nezapomínej, že nevíme nic o jejich šéfovi. A to je marné, dokud není tohle tajemství odhaleno, není případ zakončen.“

„Ale jak bys chtěl takové tajemství proniknout?“ zeptal jsem se nechápavě. „Čas přece nečeká.“

„Je jediné východisko: dostat se jakýmkoli způsobem do bytu.“

„To se lehko řekne… Ale počkej! Můžem užít smluveného znamení. Pamatuješ: jedno dlouhé a tři krátká zaklepání na dveře.“

„A dál? Dejme tomu, že nám někdo otevře a ty řekneš: ‚Brý večer, já jsem vaše teta.‘ Ještě bys vyvázl dobře, kdyby tě jenom shodili ze schodů.“

„No jo…,“ ušklíbl jsem se.

„Já bych jeden nápad měl,“ prohodil zamyšleně Kolka. „Jenomže taky riskantní.“

„Jaký?“

„Krb.“

Hned jsem si vzpomněl na velkou stavbu v pracovně Jurkova tatínka a pochopil jsem, co má Kolka na mysli.

„Říkáš, že by se tam dalo spustit komínem?“ řekl jsem.

„Jistě. Na laně. Když tam prolezou kominíci, tak proč bych tam neprolezl já.“

„A najednou tam na někoho padneš!“

„Řekl jsem, že je to riskantní,“ pokrčil Funtikov rameny. „Ale jiné východisko nevidím. Navíc mě ty budeš zajišťovat. Domluvíme si signály. Trhnu lanem jednou – všechno v pořádku. Můžeš slézt se střechy, otevřu ti dveře. Trhnu dvakrát – upaluj pro nejbližšího milicionáře.“

Naježil jsem se – nebyla to zrovna nejpříjemnější perspektiva.

„No nic,“ pokračoval Kolka. „Kdo se dal na vojnu, musí bojovat. Zato aspoň dovedeme případ do konce sami, chápeš, sami. Vždyť kdybychom teďka šli na Bezpečnost, mohli bychom tam jedině říct: ‚Vážení soudruzi, vytáhněte nás z bryndy, máme na to slabý pajšl.‘ Ne?“

„Je to tak,“ souhlasil jsem. „Jak vidět, jiné východisko nemáme. Riskneme to. Jenom kdy?“

„Večer, až se setmí. A ráno půjdem s hlášením. Čas, naštěstí, ještě máme. Výbuch plánují na zítřejší noc.“

Bez ohledu na vážnost situace jsem div neumřel smíchy, když jsem v určenou hodinu uviděl svého přítele, přichystaného k nastávající operaci. Měl na sobě jakési nepopsatelné kalhoty s několika vrstvami záplat, které mu sahaly sotva po kotníky, a podle všeho starou matčinu blůzu, která už několik let určitě sloužila jako hadr na podlahu.

„No co jančíš,“ broukl beze zlosti. „Chápeš, snad abych si na lezení do komína bral smoking?“

Přístavek nás přivítal slavnostní iluminací. Ostré světlo se linulo z oken Čisťakovových, hraběnčiných, Muravjovových i Carjovova. Odkudsi k nám tlumeně doléhala lehká hudba. Jako očarovaní jsme z úkrytu ve stínu polen pozorovali obraz zdánlivě mírumilovného a pokojného života.

Teď se za záclonou mihl charakteristický orlí profil hraběnčin. Pak se objevila v druhém okně a zas v prvním. Stařena přecházela po pokoji tam a zpátky.

„Hele, jak běhá,“ zašeptal jsem. „Zřejmě ji trápí svědomí.“

„Ale jdi,“ nesouhlasil Kolka. „Ta tak má svědomí! Nejspíš pakuje svoje zlato, aby mohla vzít nohy na ramena. Ale je čas,“ dodal. „V našem bytě je tma. Tak jdem.“

Vyzkoušel jsem, jestli mi dobře drží šňůra na prádlo, kterou jsem štípl sousedce a ovázal si ji pevně pod bundu, a pohnul jsem se za Funtikovem.

Poklusem jsme zdolali prostor mezi poleny a přístavkem. Pak jsme se proplížili kolem zdi ke dveřím. Schůdky zavrzaly a už jsme byli v chodbě. Naslouchali jsme každému sebemenšímu šramotu a po špičkách jsme vyběhli do schodů. Přiložil jsem ucho ke dveřím tajemného bytu – ticho. Na půdě Funtikov rozsvítil baterku. Půdní okénko se nehlučně otevřelo. Pár kroků po střeše a byli jsme u komína. Nahlédl jsem do jeho černého nitra a nechtě jsem se otřásl. Kolka zkusil posvítit dolů baterkou, ale paprsek sklouzl po začazeném zdivu a zabodl se do ohybu komína.

„Co tam bude?“ zašeptal kamarád se znatelným chvěním v hlase. „Přivážem jeden konec šňůry ke komínu. Navázal jsi každého půl metru uzly?“

„Ano,“ odpověděl jsem skoro neslyšně a rozmotával jsem šňůru.

Když se spodní část Kolkova těla skryla v komíně, obrátil ke mně pobledlou tvář a řekl:

„Pro všechny případy se rozlučme. Co můžeme vědět…“

V mém nitru se všecko vzbouřilo, chytil jsem ho za ruku a snažil jsem se ho zastavit.

„Koljo, snad to není třeba.“

Ale Funtikov hrdě zatřásl hlavou a tragicky pronesl:

„Kostky jsou vrženy. Ale lacino svou kůži neprodám.“ A zamával mi před nosem kuchyňským nožem.

Nahnul jsem se přes okraj komína a se zatajeným dechem jsem sledoval jeho sestup. Kolka se pohyboval pomalu dolů, narážeje na stěny komína a zviřuje mraky sazí. Konečně jeho postava zmizela za ohybem komína. Ještě několik vteřin bylo možno vidět odraz světla jeho baterky a pak nastala úplná tma. A v tu chvíli se ozvalo slabé prasknutí – krátká pauza – tupý úder – a ticho.

Zatahal jsem za šňůru a bez obtíží jsem ji vytáhl. S hrůzou jsem prohlížel zpřetrhaná vlákna.

První, co mě napadlo, bylo vlézt do komína Kolkovi na pomoc. Ale včas jsem si uvědomil, že jestli tam dole bezvládně leží a já se mu svalím na hlavu, nepřinesu mu zrovna moc užitku. Utíkat pro milicionáře? Ale možná že Kolka nespadl z velké výšky a že teďka živ a zdráv probádává byt. To by mi taky dvakrát nepoděkoval za mou iniciativu. Co dělat? Co dělat? opakoval jsem si docela bezradný.

Nevím, kolik času uběhlo, mně to připadalo jako věčnost. Najednou dole cosi zašramotilo a k mým uším dolehl silně zkreslený, ale přece Kolkův hlas, v tu chvíli tak milý.

„Žeňkó–ó–ó, slyší–í–ííš?“

„Slyší–í–ím,“ zapomněl jsem na všechnu ostražitost a zařval jsem, div jsem přitom komín nepřevrátil.

„Běž ke dveřím,“ ozývalo se ze tmy, „otevřu–u–u.“

Jako střela jsem sklouzl ze střechy na půdu, z půdy na schodiště a ze schodiště rovnou do náručí Kolkovi, který pootevřel dveře.

„Ty jsi živ?“ vykřikl jsem hloupě při pohledu do umouněného obličeje mého kamaráda.

„Ne, mrtvola,“ odpověděl a tlačil mě do předsíně. „Co hulákáš? Chceš zalarmovat celý dům?“

„Kolko, Kolko, nezlob se,“ začal jsem šeptat. „To je z radosti. Myslel jsem, že už tě živého neuvidím.“

„Měls sehnat šňůru, která by nebyla shnilá,“ zabručel Funtikov. „Ještě štěstí, že praskla, když jsem byl sotva dva metry nad zemí.“

„Tak co jsi zjistil?“ zeptal jsem se Kolky, když jsem se přesvědčil, že je živ a zdráv.

„Zatím jen to, že tu momentálně nikdo není, a podrobně budeme zkoumat spolu.“

Opuštěný byt, do kterého jsme se tak dobrodružnou cestou konečně dostali, se svým rozložením nelišil od ostatních bytů v přístavku, proto jsme se mohli snadno orientovat. Navíc Kolka už beze mne stačil nahlédnout všude. Začali jsme od vzdálenějšího konce, od kuchyně. Bylo znát, že tu už dávno nikdo nevařil. Paprsek Kolkovy baterky ozářil zaprášenou plotnu a police s kuchyňským nádobím, přikryté novinami. Podíval jsem se na jedny, byly dva měsíce staré. Nikde nebyl ani drobek jídla.

Průzkum velkého pokoje s krbem, přes který sem Funtikov pronikl, také nic nepřinesl. Obvyklé zařízení obývacího pokoje, všude vrstva prachu, zatuchlý vzduch dávno nevětrané místnosti, nic z toho nás nemohlo zvlášť zaujmout. Všechny své naděje jsme vkládali do posledního, menšího pokoje, do toho, v jehož oknech jsme pozorovali záblesky světla.

Jakmile jsem otevřel dveře, hned mi bylo jasno, že se tato světnice odlišuje od ostatního bytu. Začichal jsem. Ano, nebyla tu ta zatuchlá atmosféra, ale zároveň jsem ucítil změť jakýchsi nepochopitelných pachů. Ještě jednou jsem potáhl nosem a zdálo se mi, že jsem vpadl do lékárny nebo na hodinu chemie. Ale ty pachy nebyly všechno. Jestli jsme v prvním pokoji a v kuchyni dokázali rozeznávat aspoň obrysy nábytku, tady jsme si neviděli ani na špičku nosu. Bylo to proto, že jediné okno pokoje bylo zatemněno silnou záclonou. Ten kdosi zřejmě nechtěl, aby byl ze dvora viděn.

Přistoupili jsme k prohlídce. U zdi vpravo od vchodu stála prodřená pohovka, potažená voskovaným plátnem, za ní knihovna, přeplněná knížkami a časopisy. Nalevo ode dveří byl roh pokoje přepažen zástěnou. Za ní byly na podlaze vrchovatě naskládány kufry a na zdi viselo šatstvo, zabalené do prostěradel. Dál následoval dlouhý úzký stůl, všechen zavalený vzorky všelijakých hornin. Pod stolem a na několika zavěšených poličkách byly spousty bedýnek, rozdělených přehrádkami jako včelí plásty na malá okýnka, v nichž ležely do vaty zabalené minerály. U okna stál druhý stůl a dvě židle. Tento stůl byl celý zastavěný všelijakým chemickým náčiním: baňkami, křivulemi, zkumavkami s chemikáliemi, lahvičkami plnými všemožných tekutin, krystalických látek nebo prášků. Odtud také vycházel specifický zápach, který jsem zjistil při vstupu do místnosti.

„Tak,“ řekl Kolka spokojeně. „A všechno je jasné.“

Mně, k mé hanbě, nebylo jasné ještě nic, proto jsem se jen mlčky podíval na Funtikova a čekal jsem další vysvětlení.

„Chápeš,“ začal, ale rázem přestal.

Zaskřípání klíče ve dveřích do předsíně nás přikovalo na místě. Poplašeně jsme se rozhlédli, a aniž jsme se domluvili, vrhli jsme se do kouta za zástěnu. Sotva jsme se stačili schovat, otevřely se dveře a kdosi překročil práh. Ucítil jsem, jak se Kolkovo tělo zrovna napjalo. Přitiskli jsme nosy k úzké štěrbině mezi křídly zástěny a marně jsme se snažili přinutit oči, aby rozeznaly, co se venku děje.

Lehké kroky přeťaly místnost, cvakl vypínač stolní lampy, a my jsme uviděli – Jurku Čisťakova.

Překvapením se mi otevřela pusa. Čekal jsem tu kohokoli – Carjova, hraběnku, Franze, Dusju nebo jakéhokoli neznámého člověka – ale Jurku! Taková varianta mě ani nenapadla. Jedinou útěchou pro mne byl vyjevený výraz Kolkův. Lehce jsem do něho strčil, a když se ke mně otočil, zvedl jsem tázavě obočí. Funtikov udělal přímo zvířecí grimasu, která měla určitě znamenat: Dej pokoj, sám ještě nic nechápu.

Jurka si zatím něco falešně prozpěvoval a pobíhal kolem laboratorního stolu: zapálil lihový kahan, nahříval zkumavky, míchal nějaké chemikálie. Mne už začala unavovat nehybná pozice, když tu se ozvalo známé dohovořené klepání: jeden dlouhý a tři krátké údery. Čisťakov vyběhl ze světnice.

„Kolko, co to znamená?“ zašeptal jsem a přešlapoval jsem z nohy na nohu. „Z tajného bytu je nějaký nesmysl.“

„A co když se Jurka zamíchal do spiknutí?“ zauvažoval Funtikov, ztráceje zřetelně půdu pod nohama.

„Proti svému vlastnímu tatínkovi?“

„Psst, jdou,“ uhnul Kolka před odpovědí.

Do světnice vstoupili živě rozmlouvající Jurka a Carjov.

„… nikdo neviděl?“ zaslechli jsme konec Jurkovy věty, kterou začal na chodbě.

„Nikdo, neměj strach,“ zasmál se Carjov.

„Tobě se to směje,“ řekl dotčeně Jurka. „A víš ty, co se mi stane, jestli se o tom ona doví.“

„Jen se neboj. Kdyby něco, tak já si s ní promluvím… Co výsledky?“

„Dneska jsem dělal pokus po sedmapadesáté,“ zkroušeně vzdychl náš důvěrník. „A zase nic nevyšlo. Pojď, zkusíme to ještě jednou spolu. Přece se to musí nakonec podařit. Tak podívej…“

„Ne,“ přerušil ho Carjov, „dneska ne. Zaskočil jsem sem jenom na minutu, abych ti to pověděl. Zítra máme generální zkoušku, a já ještě nemám některá místa propracovaná. Vůbec se nemůžu dostat do kůže hitlerovského důstojníka.“

„A jak se to vede Dusje?“ zeptal se Jurka.

„Jí je líp. V podstatě hraje sama sebe.“

„To jsem si teda nemyslel,“ ušklíbl se Čisťakov, „že se z Dusji vyklube herečka.“

„A jaká!“ řekl s úctou Carjov. „Hrála už u nich na vesnici v ochotnickém kroužku. No, já půjdu. Trošku si zatrénuju. Tak třeba…“

Carjov zaujal divadelní pózu a promluvil cizím, jaksi nepřirozeným hlasem. S drtivým pocitem nenahraditelné ztráty jsem jako zařezaný poslouchal pronášená slova.

„Všechno je připraveno!“ přednášel. „Nic ho nemůže spasit. Během tří dnů bude úkol splněn. Aby náhodou neušel odplatě, zvolili jsme noční čas. Přesně ve dvě hodiny s půlnoci tu vše vyletí do povětří… No dobře,“ přešel Carjov do obyčejného tónu. „Však to sám brzo uvidíš. Tak mnoho úspěchů.“

Jakmile Jurka vyšel doprovodit Carjova, odstrčil Funtikov s kamenným obličejem křídlo zástěny a rozhodně vykročil vpřed. Nechápal jsem sice ještě, co má v úmyslu, ale následoval jsem ho.

Mám snad popisovat Čisťakovův údiv? To se ani nedá popsat. Nic jsme mu nevysvětlovali. Kolka chytil Jurku za ruku a zavelel:

„Žeňko, posaďme ho na pohovku!“

Jurka se bránil, ale my jsme ho spojenými silami hodili na pohovku a sami jsme se posadili z obou stran.

„A teď odpovídej,“ promluvil hrozivě Kolka, nepouštěje Jurkovu ruku, „už dávno se dali Carjov a Dusja na herectví?“

„Tak mě pusťte!“ vzpamatoval se Čisťakov. „Neuteču.“

„Tak bacha!“ varoval ho Funtikov a povolil ruku. „No?“

„Oni vůbec nejsou herci. Jednoduše u klubu chemičky, kde pracuje Carjov, je dramatický kroužek. A paní Helmont-Almazovová je zagitovala a zatáhla je do kroužku.“

„Hraběnka?“ zeptal se Kolka.

„Jaká hraběnka?“ ušklíbl se Čisťakov. „To jí kluci na dvoře začali z hlouposti takhle říkat. Je to stará herečka na penzi a teď vede v klubu dramatický kroužek.“

Před mýma očima se začaly míhat obrázky z nedávné minulosti: pokoj Helmont-Almazovové, fotografie na zdech, na kterých je v různých kostýmech; scéna, kterou jsme viděli oknem, rozhovor Dusji a Carjova v kuchyni… Tak takhle je to! A se strachem jsem se podíval na kamaráda. Zbledl, ale jeho tvář vyjadřovala nedůvěru.

„Nekličkuj,“ řekl rozzlobeně. „Viděli jsme její byt a prostředí… Navíc se paktuje s Němcem.“

„S Franzem?“ zeptal se Jurka. „Tak to je německý komunista, který se dobrovolně dal k nám do zajetí. Chodil k ní a pomáhal jí v práci na hře – vyprávěl jí o tom, jaké byly způsoby a obyčeje ve fašistické armádě.“

„Báááchorky!“ protáhl Kolka. „Je přece hraběnčin příbuzný. Portrét to nevývratně dokazuje.“

„Jaký portrét?“ podivil se Čisťakov.

„Portrét na zdi v jejím pokoji. Fotografie takového majestátního muže. Je šedivý, s velkým orlím nosem a s cvikrem na šňůrce… Na první pohled je zřejmá příbuzenská podobnost – hraběnka a Franz mají také orlí nosy. A já jsem…“

„Zaraž,“ přerušil Kolku náš důvěrník a kuckal se smíchy. „To přece mluvíš o fotografii slavného režiséra Stanislavského. Paní Helmont-Almazovová ji má přímo od něho. Na druhé straně je věnování. Ty jsi taky cvikr.“

Funtikov zbledl ještě víc, ale nevzdával se.

„Jak to všecko tak víš?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Občas jsem tam dole býval. A o Franzovi mi vykládal Viktor Carjov. Franz pomáhal i jemu, aby pronikl do role gestapáckého důstojníka.“

„A co máš ty společného s Carjovem?“ vmísil jsem se já.

„Oba jsme chemici,“ řekl pyšně Jurka. „Tak děláme ve dvou. Co – to je zatím tajemství, ale, čert to vem, řeknu vám to: vynalézáme nové reaktivní palivo, dělám tu pokusy.“ A kývl hlavou ke stolu u okna.

„Kdo tady bydlí?“ zeptal jsem se sklesle.

„Manželé geologové. Jsou skoro pořád na cestách a mají svou domácí laboratoř. Nechávají si vždycky u nás klíč. Dusja nás pořád honí, bojí se, že něco exploduje nebo že založíme požár. Tak to před ní tajíme. Vymysleli jsme si i signalizaci – dohovořené znamení.“

Poslušná paměť mi znovu připomněla záhadné osvětlení prázdného bytu, načervenalé záblesky světla v okně, naši čekanou na půdě, Carjovův příchod, jeden dlouhý a tři krátké údery na dveře, Carjovova nepochopitelná slova o prachu…

Co se to děje? myslel jsem si zoufale a tu se zas ozval Kolka:

„A miny si Carjov schovává do zásoby taky kvůli pokusům?“

„Jaké miny?“ odpověděl Čisťakov nechápavou otázkou.

„Bedny s minami ve sklepě přístavku.“

Jurka se pozorně zadíval na Kolku a pak řekl:

„Kdes to sebral? Do sklepa složila domovní správa jenom cement v trofejních bedýnkách. Nic jiného tam není.“

„A Carjovova tužka pistole?“ neustupoval Funtikov.

„Coo?“ Jurkovo obočí se udiveně zvedlo.

„Aha, neviděls!“ vítězoslavně vykřikl Kolka: „A ještě budeš něco povídat! Nosí ji v kapse, takovou těžkou, chromovanou, s knoflíky na hranách – znáš?“

„No jistě,“ pokrčil rameny Jurka. „Ale proč tomu říkáš pistole? Je to německá tužka s různobarevnými tuhami. Viktorovi ji věnovala naše Irina.“

„Ty víš i to?“ neudržel jsem se.

„Řekl mi to Viktor. Znají se už z let před válkou. Chodili spolu do školy. A teď, co je demobilizovaný, dali se zase dohromady. Pomáhá mu s přípravou na vysokou školu, učí ho německy. Tak ho, chudáka, honí, že mu ani nedovolí, aby s ní mluvil rusky. A on pěkně poslouchá. Já bych řekl,“ Jurka se ušklíbl, „že je do ní, no – zamilovaný, nebo co.“

A zase jsem si vzpomněl, jak se Irina začervenala, když jsme ji překvapili s tužkou v ruce, jak se Carjov rozzuřil, když jsem neopatrně upustil její dárek, jak mu v parku řekla: „Musíme mluvit jenom německy.“

„Jak to, že umí tak dobře německy?“ zeptal jsem se Čisťakova.

„Studuje. Vy jste neslyšeli, že dálkově studuje na filologické fakultě?“

„Tak,“ řekl Funtikov zachmuřeně, „dobře. A kde se u Dusji najednou vzal pekelný stroj? Náhodou jsme zpozorovali, že ho ukrývala mezi polena.“

„Jaký stroj?“ Jurka najednou ožil. „Povídejte.“

„Obyčejný – pekelný,“ odpověděl Kolka. „Dřevěná deska, na ní buben, na…“

Ale popis stroje Funtikov dokončit nemohl, Jurka najednou poskočil na pohovce a nadšeně zakřičel:

„Tam se teda poděla! A my jsme se s Viktorem mohli ulítat, abychom ji našli. Že mě to hned nenapadlo, že ji Dusja odvlíkla! Ona přišla teprve nedávno z vesnice. Určitě myslela, že je to nebezpečná věc. Počkat, a proč tomu říkáte pekelný stroj?“

„Z legrace,“ hanebně zalhal Kolka.

„A co je to vlastně zač?“ zajímal jsem se.

„Jak to, co? Vždyť jste to stokrát viděli ve skleněné skříni ve fyzikálním kabinetu. Indukční cívka. Potřebovali jsme ji k nějakému pokusu, Viktor ji získal na pár dní, a najednou se propadla.“

Tak proto mi ta věcička připadala nějak známá, myslel jsem si zdrceně a po očku jsem pozoroval Kolku. Ale Funtikov nějak netoužil, aby se setkal s mým pohledem.

Nervózně prohledával kapsy, poplácal si na stehna, sahal si za košili, až konečně vytáhl, co hledal. Hned jsem poznal šifrovanou zprávu, kterou jsme našli u přístavku. Slabá naděje se zatřepetala v mé duši. Ano, řekl jsem si, náš poslední trumf.

Kolka rozbalil lístek a podal ho Čisťakovovi se slovy:

„Když jsi takový vševědoucí, schválně, rozšifruj to.“

Zdálo se mi, že koutky Jurkových úst sebou zacukaly, ale odpověděl klidně:

„A ty to dokážeš přeložit?“

„To znamená, že ty to neumíš,“ konstatoval Funtikov.

Jurka pokrčil rameny.

„To znamená, že jsi slabý v kramflekách,“ rejpal Kolka dál.

„Když ty jsi silný, tak to přelož,“ nepohnutě utrousil Jurka,

„Jak račte,“ s rukou na prsou se Kolka galantně uklonil, „poslouchej: Být pozorný, nelelkovat, ukázat I., poslouchat L., varovat se V. a vítězství se dostaví. Tady je zakopaný pes. V případě úspěchů dostanete 4. Stůl.“

„Coo?“ vykřikl Čisťakov. „Stůl?“

„Nechápeš?“ ušklíbl se jedovatě Kolka. „Ve zprávě je samozřejmě jenom řádka písmen Tsch, ale taková slova v němčině nejsou. Jasně tu vypadlo i. Obyčejné přepsání. Dej tam i na místo, a máš Tisch – stůl.“

„Aha, takhle,“ řekl Jurka a zaťal zuby. „Dejme tomu. A co pak znamenají písmena I., L. a V.?“

„Nenapadá tě to?“

„Ne.“

„Tak teda znamenají toto,“ a Funtikovův hlas zaduněl, „I. – Irina, pionýrská vedoucí, L. – Leokadie, podle tebe takzvaná herečka na penzi, a V. – Viktor Carjov.“

S uspokojením jsem viděl, jak se Jurkův obličej protáhl. Aha! Koukáš, co? Ale dál se přihodilo cosi nepochopitelného. Jurka vyletěl, zakryl si tvář rukama a celé tělo se mu rozechvělo drobnou třesavkou.

Kolka a já jsme na sebe polekaně pohlédli. Najednou Jurka pustil ruce, dopadl na opěradlo pohovky, vyhodil nohy do výše, zatřepal s nimi ve vzduchu a dal se do děsného chechtotu. Doslova se zalykal a dlouho se nezmohl ani na slovo. Konečně jsme uprostřed smíchu začali rozeznávat jednotlivé artikulované zvuky.

„Ne – mů – žu… chachacha,“ blekotal Jurka. „Vy jste mi dalííí! Chachacha… Stůl!… Ochocho… Zelenohlaví si něco vymysleli…“

Jako bychom se domluvili, popadli jsme Čisťakova z obou stran a začali jsme s ním tak třepat, až mu zacvakaly zuby. Hlava mu klimbala na všechny strany jako useknutá, tělo mu od smíchu docela ochablo. Ale pomaloučku polehoučku přece jen přišel k sobě, odstrčil nás, a třebaže se ještě občas uchichtl, začal mluvit.

„Tak teda I. je Irina, L. – Leokadie a V. – Viktor. A já pořád koukám, na jaké pitomosti se ptáte – na tužku pistoli, na pekelný stroj… Neměl jsem vůbec potuchy… Ale jak by mě mohlo napadnout, že vymudrujete takovou plácaninu. No jo… A tím lístkem to určitě všecko začalo… To mě nenapadlo… Tak poslouchejte, jak se překládá: Být pozorný, nezameškávat… Přesně versäumen znamená zameškávat, a ne lelkovat, to by bylo jiné sloveso – gähnen… ukázat, spíš projevit horlivost – Inbrunst.

To je to I., vy palice… Poslouchat učitele – Lehrern, varovat se čtyřek – Vieren… Jasné, co je L. a V.? a vítězství se dostaví. Tady je zakopaný pes. V případě úspěchu dostanete čtyři. To znamená čtyřku napůl, každý dvojku. Na víc to nevytáhnete. Teď tomu rozumíte?“

Byli jsme otřeseni. Mlčeli jsme. Po dlouhé pauze jsem se přece jen zeptal:

„A jak to víš, že se to zrovna tak překládá.“

„Tak,“ uchechtl se Jurka, „že jsem to psal já! To vám doteďka nedošlo. Doškrábali jste se až do sedmičky a nevíte, že Č se německy přepisuje Tsch. První písmeno mého jména – Tschistjakov. A vy si vymyslíte stůl… Jste trumpety, a ne žáci. Tenkrát jsem byl trochu nemocný – bolelo mě v krku, nešel jsem do školy. Sedím u okna a dívám se na dvůr a najednou koukám – Kolka leze z polen a prochází se kolem přístavku. Hned jsem věděl, že se ulil. Řekl jsem si – schválně, udělám si z něho legraci. Napsal jsem ten lístek a vyhodil jsem ho vyhlídkou, když byl zády ke mně. Koukám, zabral – zvedl ho. Ale copak jsem mohl předvídat, co se z toho potom vyvine? Já už na to dávno zapomněl. Kdepak, vůbec jsem vás marně nepřejmenoval na zelenohlavé.“

„Tak teď už, Kolko, víš,“ domyslel jsem si, „od koho se třídní dozvěděla, že jsi byl tenkrát za školou.“

„Dokonale,“ jaksi zvolna odpověděl můj kamarád. „Ještě bys za to, ty důvěrníku, zasloužil trochu zpracovat záda,“ a máchl rukou.

„No, no,“ vyskočil Jurka z pohovky. „Zavinili jste si to sami. Polykáte jednu detektivku za druhou a představovali jste si, že jste hotoví detektivové. Teď jste se přesvědčili, že to není tak jednoduché. Já vám doporučuji, abyste si dali ten lístek za rámeček a pověsili ho na zeď jako pomník vlastní hlouposti.“

„Ne,“ řekl Kolka a roztrhal papírek. „Čert vem ten pitomý lístek – pitomec ho napsal, trojnásobní pitomci mu uvěřili.“ A Funtikov přitom trpce zabodl prst z nějakého důvodu jen do mých prsou. Po malé přestávce dodal hlasem, v němž se ozývala nevyvratitelná jistota:

„A detektivy se přece jenom staneme.“

„Rozhodně!“ potvrdil jsem.