František Flos

Albatros, Nad Tichým oceánem

Obsah:

ALBATROS

1 Pavel se seznamuje s cizím letcem a s neobyčejným letadlem

2 Inženýr Marhan vypravuje, jak se octl v Americe

3 Mr Turbulent unáší inženýra Marhana a Pavla do San Franciska

4 Inženýr Marhan a Pavel bydlí v milionářové paláci

5 Klub výstředníků předpisuje Albatrosu odvážný let, jehož se zúčastní čtyři osoby

6 Albatros letí k severu a Pavel zasvěcuje profesora Finche do kuchařského umění

7 Albatros prchá před tajfunem a nouzově přistává na neznámém ostrově

8 Malajští piráti uvítají trosečníky podle svého způsobu

9 Pavel a profesor Finch se vydávají na výzkumnou výpravu

10 Návštěva přátelských sousedů

11 Trosečníci si stavějí příbytek

12 Trosečníky navštíví vznešení hosté

13 Pavlova šťastná rána

14 Běloši cestují do rádžova sídelního města a setkají se s kapitánem lodi

15 Rádia baví své hosty, kteří při návratu nenajdou Mr Turbulenta

16 Mr Turbulent byl zajat jako rukojmí

17 Vzrušující rozloučení s Gunongem Apim — Parník na obzoru

18 Sbohem, pohostinná zemi!

19 Albatros pospíchá kolem Austrálie a potom k západu

20 Mr Turbulent vysvobodí „kuchaře” ze zajetí

21 Domů, do San Franciska!

NAD TICHÝM OCEÁNEM

1 Únos dětí pobouří San Francisco

2 Vina a trest

3 Přípravy na daleké cesty

4 Racek letí na Havaj

5 Zlá bohyně Pelé varuje

6 Racek letí na Markézy

7 Pan rezident a generální nájemce se svezli

8 Profesor Finch a Pavel rybaří

9 Únoscovi pomahači zdržují pronásledovatele

10 Lovci prožijí ve skálách tropickou bouři

11 Zajímavý výlet a tajemný vzkaz

12 Stále marně do neznáma

13 Vždyť běží jen o sázku podivína

14 Sir Clayton vítá vzácného hosta

15 Znamenitý průvodce a ochránce

16 Lov žraloků

17 Noční bouře a nepříjemné ranní probuzení

18 Pod ochranou pana Kamaišiho

19 Už pouhým zjevem Racek rozhodne boj

20 Neurčité zprávy

21 Noční boj ve vzduchu

22 Bílí lupiči nejsou lepší než hnědí

23 Děvčátko na houpačce

24 Našel jsem děti

25 Kdo rozsoudí při?

ALBATROS

1 Pavel se seznamuje s cizím letcem a s neobyčejným letadlem

„To nemůžeš chvilku klidně posedět, Pavle? Kam zas běžíš?”

„Do kanceláře pro dalekohled. Nezlob se, tati, že jsem tě probudil.”

„Stejně jsem jen dřímal — ale nač potřebuješ dalekohled? Co tě poplašilo?”

„Už chvíli poslouchám hukot letadla a rád bych se teď podíval, co je to za značku, tati. Ale letadlo krouží tak vysoko, že ji nemohu prostým okem rozeznat.”

Inženýr Petr Marhan se již za synem Pavlem neohlédl. Chlapec vběhl do kanceláře a za okamžik se spěšně vracel. Jeho otec ležel v bambusové lenošce, rozložené na prkenné verandě dlouhé, pěkné úřední budovy. Ačkoli stavitel zvolil pro verandu severní stranu a přikryl ji plátěnou střechou, přec na ní bylo dusné teplo a tak klidno, že se nezachvěl ani list, ani květ mučenek, aristolochií, růží a vanilek, jež šplhaly po sloupech až k plátěnému krytu.

V poledních hodinách sálá slunce u Panamského průplavu1 nemilosrdně. Ani blízkost vody v průplavu nemůže zmírnit horko, ba ani pohled na vodu neosvěžuje, protože lesk hladiny oslepuje zraky. Pahorkovitá krajina na severu je místy vyprahlá, zatímco v okolí potůčku roste spousta tropických rostlin; je to park i pustina.

Za poledních hodin se na průplavu nepracuje. Vysoké kostry obrovských drapáků posupně trčí k modré obloze a dělníci odpočívají — stejně jako jejich vedoucí inženýr Marhan — všude, kde nalezli kousek stínu. Po Pavlově spěšném odchodu zavřel inženýr opět oči. Štíhlá postava a hubený obličej dosvědčovaly, že zdejší podnebí inženýrovi nesvědčí. Ani osmahlost obličeje nemohla svést pozorovatele na scestí; zapadlé oči, protáhlé tváře, pevně sevřené rty a hranatá brada prozrazovaly, že inženýr, který teprve před dvěma nebo třemi roky překročil čtyřicítku, je nemocen; jeho vlasy již šedivěly a hnědé knírky nedbale visely přes bledé rty.

„Tati, tati!” opět volal asi čtrnáctiletý, zdravý a hezký Pavel, „myslím, že letadlo tu přistane, a je to něco zvláštního! Dosud jsem takové nespatřil.”

Inženýr Marhan znovu otevřel unavené oči a malounko se usmál; vždyť znal nadšení svého synka pro všecka letadla. Chlapec o nich stále blouznil a jen toužil, aby taky on jednou mohl vzlétnout.

„Tati, podívej! Letadlo skutečně přistává, dělníci se sbíhají ze všech stran. To je něco úžasného; vpředu má čtyři vrtule jako pár tykadel a velké lesklé oči.”

Inženýr Marhan neochotně vstal, sáhl na stůl po tropické přílbě, napil se vlažné vody a cípem ubrusu přikryl rozebranou pušku, kterou Pavel čistil, dokud ho nepoplašil hukot letadla.

Než inženýr přešel železniční trať, předběhlo ho asi tucet dělníků. Letadlo již šťastně přistálo na rozlehlé rovině, ale inženýr uviděl jen předek, protože letoun obklopoval houf dělníků. Inženýr nespěchal, nebyl zvědavý, ale když uslyšel rozhněvaný a pánovitý hlas, jemuž odpovídal jasný hlas Pavlův, přidal do kroku. Dělníci před inženýrem ustoupili, a tu spatřil nejen veliké letadlo, nýbrž i vysokého a silného muže, který mával kuklou a hněvivě se rozkřikoval na dav dělníků:

„Potřebuji benzín.”

„Ach, dobře že přicházíš, tatínku,” volal Pavel, když spatřil otce, „ten cizí letec nevěří, že tu nemáme dost benzínu.”

Rozhněvaný letec se podíval přes rameno na inženýra, ale nezdvihl ani ruku na pozdrav.

„Jsem inženýr Marhan,” představil se Pavlův otec, ale hned dodal, „mohl bych vám nějak pomoci, pane?”

„Ach, přece tedy někdo, kdo pochopí mé rozkazy,” pravil cizí letec, ale když postřehl na inženýrově obličeji úsměv, přidal mírněji, „a má přání.”

Inženýr se jen lehce uklonil; letcova pánovitost a nezdvořilost se mu nelíbily,

„Musel jsem dolů,” vysvětloval letec, „nemám dostatek pohonných látek. Seshora jsem poznal tu vaši strouhu, a tak jsem sestoupil v jistotě, že zde obdržím dostatek benzínu. Ale tihle chlapíci tvrdí…”

Mručení a mumlání dokazovalo, že dav dělníků nesouhlasí, aby je lecjaký cizinec nazýval „chlapíky”.

„Mají pravdu, pane,” řekl inženýr, „ale mohu telegrafovat do Panamy nebo do Gorgony…”

„Telegrafujte třeba do New Yorku nebo do Chicaga,” vybuchl letec, „mně je jedno, odkud benzín dostanu, a neptám se po ceně. Jen rychle, rychle!”

Inženýr se opět usmál:

„Telegrafickou objednávku odešlu ihned, ale nevím, kdy bude benzín odeslán. Budete-li zde muset přenocovat, nabízím vám pokoj ve vládním domě.”

„Děkuji, zůstanu raději u svého stroje. Jen si pospěšte!”

Inženýr odcházel a s ním všichni dělníci. Chvilku šli mlčky, ale vřel v nich hněv; a když poodešli z letcova doslechu, ulevovali si nadávkami a posměchem.

„Takový nafoukanec! To jeho letadlo teď leží jako leklá ryba na suchu, a on se přece rozkřikuje na lidi,” kdosi řekl. Předák, který udržoval krok s inženýrem, mu nepřímo udílel radu, když promlouval ke svým druhům:

„Já bych mu tak telegrafoval pro benzín! To by si počkal a nejdřív by musel pěkně poprosit. Ale náš pan inženýr je dobrák; každému tulákovi poslouží a div ho neprosí za odpuštění.

„Myslím, že je čas do práce, Mr Longsmithi,” ozval se inženýr přísně, avšak hned přidal jako na usmířenou, „kdyby letec žádal tímto způsobem o pomoc v městě, ani bych si ho nevšiml, ale tady, skoro v pustině, musíme pomáhat i nezdvořilým lidem — nemyslíte?”

Dělníci zamířili k průplavu, zatímco inženýr pospíchal do kanceláře, aby se telegraficky dotázal, odkud může nejrychleji obdržet benzín pro letadlo.

Netrpělivý letec si zapálil cigaretu, a když obešel letadlo, aby usedl do jeho stínu, spatřil chlapce, který jako okouzlen si prohlížel veliký a nádherný stroj.

„Co tu děláš? Proč jsi neodešel?” tázal se přísně letec.

Pavel sebou trhl:

„Nemohu odejít,^pane! Nikdy jsem ještě neviděl něco tak krásného a tak velkolepého. Nebojte se; ani se vašeho letadla nedotknu a díváním mu přece neuškodím.”

„Líbí se ti? Máš rád letadla?” zeptal se letec mírněji.

„Jestli je mám rád? Ach pane! Letadlo je největší zázrak, nejkrásnější vynález, nejdůmyslnější stroj!”

Letec se poprvé ušklíbl — snad to měl být úsměv — a řekl:

„Souhlasím s tebou.”

Po těchto slovech vyrazilo Pavlovo nadšení jako nadržené vody.

„Ach pane, pane,” vykřikoval, „vy jste okusil tu závratnou radost, kterou lze prožít jen v nekonečném modru, vy jste se odpoutal od země jako pták, vítězně zápasil s vichrem a prorazil mraky, nad nimiž září slunce, i když na zem padá stín. Ó pane, jak jste asi šťastný!”

Letec vlídně naslouchal chlapcovu horování; hněv mu vymizel z obličeje a na jeho místo se vkrádal zájem o mladého nadšence. Dokonce úsměv zkrášlil jeho vyholený a pěkný obličej. A když položil ruku na Pavlovo rameno a zeptal se: „Jak se jmenuješ, hochu?”, zdálo se Pavlovi, že tento cizí letec je velmi příjemný a laskavý muž.

„Říkají mi Pavel Marhan, pane.”

„Co tu děláš? Podle tvé řeči soudím, že jsi ze Států2,” pravil letec, zapaluje si novou cigaretu.

„Narodil jsem se v Chicagu, ale můj tatínek není Američan. Byl sem poslán, aby na úseku pěti kilometrů udržoval náležitou hloubku v průplavu. Pomáhá mu dvě stě padesát dělníků; jen já jsem tu zbytečný.”

Letec se podíval zkoumavě na chlapce, ale potom promluvil jako v zamyšlení:

„Není tvůj otec nemocný?”

„Ach drahý pane, bojím se o tatínka. Zdejší podnebí mu vzalo spánek i chuť k jídlu. Před rokem byl zdravý a silný. V Knoxvillu3 se nám dařilo velmi dobře, ale když nebyla práce a továrny se zavíraly, rozbíhali se dělníci i úředníci do všech stran světa, a kdo jinde našel místečko, kde by uhájil živobytí, mluvil o štěstí. Přátelé doporučili tatínka Společnosti4. A tak jsme pospíchali do Panamy v obavě, aby tatínka někdo jiný nepředešel. Ale to jsme netušili, že tu ztratí zdraví.”

„A vaše maminka, Paulette?” zeptal se cizí letec a zasmušil se.

„Moje maminka neví o ničem. Zemřela, když mi byly dva roky, a odpočívá v Chicagu,” odpověděl Pavel smutně, „tady by se jí taky nelíbilo. Za den a noc propluje sice průplavem asi čtyřicet lodí a po trati proletí asi zrovna tolik vlaků, ale nikdo se tu nezastaví. Často mi připadá, že jsme ve vězení s výhledem na ulici, po které lidé svobodně jezdí a chodí, a jen my jsme tu přikovaní a závistivě se na ně díváme.”

„Hm, Knoxville,” pravil cizí letec a odhodil cigaretu, „neslyšels tam někdy jméno Turbulent?”

„Myslíte firmu Turbulent a společníci,” zvolal Pavel, „hutě a válcovny?”

„Ano, hutě a válcovny,” odpověděl letec, „viděls je? Znals je?”

„Jen podle nápisů, pane. Chodíval jsem kolem těch ohromných závodů, když jsem kvečeru pospíchal tatínkovi naproti, abych ho uvítal, jakmile vyjde z továrny.”

„Chtěl by ses podívat do mé kabiny?” zeptal se náhle letec, a nečekaje na chlapcův souhlas, otevřel v levém boku trupu dveře a spustil k zemi schůdky.

Pavel se nedal dvakrát pobízet, ale když vešel dovnitř, vykřikl překvapením:

„Ach, to je krása!”

A jak by nevykřikl, vždyť se náhle octl v rozkošném salónku. Jeho stěny byly od podlahy až po strop potaženy lesklými hedvábnými tapetami, posetými květy, a i strop byl krásně pomalován. Šest širokých, pohodlných křesel, umístěných podél obou boků salónku, vytvořilo dvě řady a uličku, jíž bylo možno projít až ke dveřím kabiny, určené pro posádku. U každého křesla bylo okénko a vždy mezi dvěma křesly stál sklápěcí stolek. Při pravé straně byla čtyři křesla, při levé jen dvě, aby zbylo místo pro skříň na spisy, knihy a mapy. Obrazy vyplňovaly prázdné plochy na stěnách a ve stropě se mdle leskly skleněné koule, patrně osvětlovací tělesa.

Cizí letec zamířil k předním zaskleným dveřím a vybídl chlapce, aby šel za ním.

Přední kabina, místnost pro posádku, byla o mnoho menší než salón, a stála v ní jen dvě křesla. Pavel znova vykřikl, ale nyní ho k výkřiku nedonutilo překvapení, nýbrž radostné uspokojení a zvědavost. Palubní deska byla pokryta rozmanitými přístroji. Pavel na ni hleděl vyjeveně, a když řekl, že by se nikdy nevyznal v této změti, přísný letec se usmál; vyzval chlapce, aby se posadil do pravého křesla, a vysvětloval:

„Jako se šofér vyzná ve všech přístrojích auta, tak i zkušený letec, zvyklý na své letadlo, bezděčně sáhne na pravou páku nebo na pravé kolečko. Vždyť létání je umění, které vyvěrá z citu, a ne z přemýšlení a rozumování. Teprve když se letec citově spojí, chtěl bych říci sroste, s letadlem, může prohlásit, že umí létat, ale právě jen s tímto letadlem, protože zas jiné letadlo vyžaduje, aby je znova prostudoval. Letadlo je opatřeno složitým navigačním zařízením kontrolujícím motory, a především přístroji, jež pozorují a zaznamenávají let. Jsou zde hodiny, aby oznamovaly čas, a tady vlevo vidíš hlavní přívodní kohout, který propouští benzín. Tyto čtyři teploměry ukazují letci teplotu každého motoru; pod nimi jsou manometry, ohlašující tlak benzínu, a tyhle poslední se jmenují obrátkoměry; oznamují, kolik otoček vykoná vrtule kteréhokoli motoru za minutu. Pro let, zvláště za špatného počasí, je nejdůležitější výškoměr a rychloměr. Na prvním vidíš stupnici do deseti tisíc metrů, kdežto na druhém jen do dvou tisíc metrů. A zde je regulační přístroj pro různý tlak vzduchu na zemi. A tenhle výborný přístroj pro let v mlze se jmenuje umělý horizont. Jako jeho pomůcka je tu sklonoměr příčný a tady podélný. Bez těchto přístrojů se nelze v mlze nebo v mracích dlouho zdržovat. Ani pták nemůže správně létat, když nevidí. Angličané se o tom přesvědčili, když páskami zastřeli oči několika poštovních holubů. A když je potom vypustili ve výšce z letadla, viděli, jak holubi kolísali a provozovali podivuhodné obraty; hned letěli střemhlav k zemi, hned zase přímo do výše, zkrátka létali všelijak, jen ne pravidelně. Tak by bez těchto přístrojů létal i obratný pilot. Ach, zajímá tě očíslovaný kotouček, který pluje v tekutině? Nuže, to je kompas. Letím-li za špatného počasí v mracích nebo v mlze, je kompas jediným spolehlivým vůdcem, který mne vede k cíli, a proto musí být přesně kompenzován, musí být pomocnými magnety, jež vidíš pod tímto kotoučkem, vyrovnán a zařízen tak, že jeho magnetky ukazují nikoli přímo k magnetickým pólům, nýbrž ke světovým stranám. Můj Albatros může vystoupit do výše deseti tisíc metrů, tam však je zima a málo kyslíku, proto vozím kyslík s sebou; tady je přívod i kontrolní přístroj, abychom mohli ve výšce nad šest tisíc metrů volně dýchat. Nuže, jak se ti to líbí, milý hochu ?”

Pavel nemohl odpovědět, točila se mu hlava. Nikdy si nezapamatuje, jakou práci vykonává ten anebo onen přístroj. Lidský důmysl ho ohromil.

„Vyměňme si místo,” pravil cizí letec a posadil se na pravé křeslo, kdežto Pavel usedl na levé.

„Pro větší bezpečnost,” vysvětloval letec, „mám zde pod sedadlem — pevně vsazenou do spodku letadla — silnou vysílací radiostanici a tady vpředu přijímací stanici s pomocnými měřícími přístroji. Na bubnu tady dole u mé pravé nohy je navinuta anténa. Chci-li se při letu dovědět, jaké je počasí v úseku trati, kterou musím proletět, rozvinu anténu a spustím ji z letadla, takže visí nebo vlaje volně za letadlem v délce asi sedmdesáti metrů. Telegrafním klíčem, který mám po ruce, zavolám nejbližší pozemní radiostanici, a ta mně v mezinárodně ustanovených zkratkách podá žádané zprávy. Zásuvku sluchátek, která má můj druh za letu stále na hlavě, musím zastrčit pod telegrafní klíč,” dodal letec s úsměvem, „abych slyšel. A nakonec ještě něco: touto klikou vlevo se vytahuje nebo spouští podvozek.”

Cizí letec skončil výklad a chystal se k odchodu, ale Pavel nevstával z pohodlného sedadla. Příliš mnoho dojmů ho omámilo. Letec se jen usmíval, pochopil, co se děje v chlapcově mysli. Úmyslně mu vyjmenoval a ukázal většinu přístrojů, aby chlapce nepřímo poučil, že k letu nestačí jenom chuť, touha a žádostivost, nýbrž zeje nezbytná dokonalá a dlouhá příprava. Let není hra. Letec nesmí ani na okamžik zapomenout, že řídí těžký stroj v řídkém vzduchu, že nemůže odnikud očekávat pomoc a že jediný chybný hmat může rychle přivolat pád a smrt.

Kolik tisíc mladých zraků se zdvíhá k letícímu stroji s touhou a snad i se závistí! Ale kdyby je ovál mrazivý proud vzduchu a ohlušil řev pracujících motorů, u mnohých nadšenců by poklesla touha i odvaha. A přece se hlásí stále noví a noví odvážlivci, kteří nedbají nebezpečí, a ty potom právem ctíme jako hrdiny. Země je pro ně malá, chtějí výš a výš — až ke hvězdám! Jsou to děti budoucnosti, jež vymyslí stroje stále dokonalejší.

2 Inženýr Marhan vypravuje, jak se octl v Americe

Inženýr Marhan se vracel k letadlu a bezděky se usmál, když viděl, jak se v boku velikého letadla otevřely dveře a jak po schůdkách seskakuje Pavlík a za ním prchlivý letec.

Inženýr nepohřešoval syna. Tušil, kde se potuluje. Ale velice se podivil, když zpozoroval, jak se chlapec rychle spřátelil s letcem, neboť o vzájemném přátelství nemohl nikdo pochybovat, kdo viděl, jak ti dva spolu obcházejí letadlo. Letec patrně vysvětloval pozornému posluchači důležité věci, protože poklepával na trup, shýbal se k podvozku a nakonec vyzdvihl chlapce, aby si prohlédl, jak jsou připevněny vrtule. Letec i Pavel byli tak zabráni do prohlídky letadla, že ani nepozorovali, že inženýr už přišel. Teprve když promluvil, otočil se letec rychle na patách a zeptal se:

„Nuže, jak to dopadlo? Dostanu brzy benzín?”

„Z Panamy došla odpověď, že mohou poslat vlakem cisternu, ale ptají se po objednavatelově jménu, aby mu mohli zaslat zároveň účet,” odpověděl inženýr.

„Opravdu, odpusťte, inženýre, zapomněl jsem vám říci, kdo jsem. Harry Turbulent ze San Franciska. Vás už znám sto let; Pavel mi už všecko řekl, a těší mě, že jsem se s vámi setkal.” Muži si potřásli rukama. „Dovolíte-li, zatelegrafuji do Panamy sám,” pravil pan Turbulent, rozevíraje pouzdro na cigarety. „A když se mnou vykouříte dýmku míru,” dodal s úsměvem a podával pouzdro inženýrovi, aby si vybral cigaretu, „dokážete, že jste zapomněl na mé drsné chování.”

„V pustině se lidé vzájemně nemazlí,” odpověděl inženýr. „Telegrafovat můžete, a o své letadlo se nebojte, nikdo se k němu nepřiblíží.”

„Taky bych mu to neradil,” ozval se Pavel vesele, „počkám tu, než se major Turbulent vrátí.”

„Major?” pravil překvapený inženýr.

„Eh, nedbejte na majora,” odpověděl letec, „bezděky mi to slovo vyklouzlo před Pavlem. Do včerejška jsem byl opravdu majorem, ale dnes by mi příslušel spíš titul vojenského zběha. Pojďme; zbude-li nám chvilka, vysvětlím vám, co se vám nyní jeví jako záhada.”

Když inženýr zavedl letce do kanceláře, napsal si netrpělivý objednavatel takovou depeši, že inženýr chvilku váhal s rukou na telegrafním klíči.

„Jen telegrafujte, jak jsem depeši napsal!” pobízel ho pan Turbulent, a inženýr četl: „Musím mít benzín hned, ať vypraví zvláštní vlak, Harry Turbulent nerad čeká.”

Inženýrovi nebylo jméno Turbulent neznámé; věděl, jako každý inženýr ve Spojených státech, že firma Turbulent a spol. má své hutě, vysoké pece, slévárny a válcovny ve všech velkých střediscích v Alleghanech5. Ale přece se podivil, když po chvíli přečetl telegrafickou odpověď, že zvláštní lokomotiva se služebním vozem a s plnou cisternou bude ihned vypravena.

„Dobrá,” řekl usmířený letec, „můžete mi poslat několik obratných lidí k napájení stroje, inženýre?”

„Zajisté, ale není naspěch, zde nejezdí vlaky příliš rychle, a tak jistě uplyne nejméně hodina, než lokomotiva přivleče cisternu. Mohl bych vám nabídnout občerstvení, majore?” zeptal se inženýr a odsunul lenošku od stolu.

„Hlad nemám, ale něco chladného bych vypil,” odpověděl pan Turbulent a usedl ke stolu. „Trocha whisky se sodovkou by mi byla nejmilejší, avšak prosím, aby obojí bylo dost chladné.”

„Hned vám posloužím,” pravil inženýr a rychle odešel.

Mr6 Turbulent se rozhlédl po kanceláři. Dřevěné stěny lehce ohozené maltou a vymalované žlutou hlinkou byly tu a tam „ozdobeny” obrázky, vytrženými z časopisů. Na hlavní stěně visely dvě mapy. Na jedné z nich byl nakreslen Atlantský oceán, východní břehy Severní Ameriky a západní břehy Evropy a Afriky. Oceán byl pokryt křivkami, jež vycházely z evropských přístavních měst a končily u amerických břehů. Mr Turbulent na první pohled poznal, že to jsou trati parníků a že na nich jsou napsána nejen jména paroplavebních společností, nýbrž i data a jména stanic, v nichž lodi zakotví. Na druhé mapě byl ve velkém měřítku nakreslen Panamský průplav.

Dva velké stoly, jen zhruba ohoblované, stály uprostřed; větší byl pokryt stohy papíru, zatímco na menším ležela rýsovací deska s nedokončeným plánem. Otevřená lahvička s tuší a rýsovadlo, jehož obsah byl rozházen mezi pravítky a měřidly, dosvědčovaly, že inženýr rýsovací práce dosud neskončil.

Stolek u okna, na němž tiše klepal telegraf, nesl i řadu zaprášených baterií ve skleněných, dávno neumytých nádobách. Dojem kanceláře byl nevlídný a vnitřek se spíš podobal nepořádnému skladišti než kanceláři. Průplavová společnost se nestarala o zkrášlení místnosti a churavý inženýr o ně také nedbal anebo neměl, čím by kancelář zútulnil.

Inženýr se vrátil brzy a na plechovém podnose přinesl láhev whisky, dvě láhve sodovky a dvě sklenice. Sklo bylo oroseno a vybízelo k uhašení žízně.

„Na vaše zdraví, inženýre!” pravil Mr Turbulent, když si nalil na dva prsty whisky a dolil sklenici sodovkou. „Nechci být nepříjemný, ale myslím, že byste potřeboval trochu více zdraví.”

„Nemýlíte se, majore; cítím, jak mi denně ubývá sil, a obávám se, že z tohoto pekla již nevyjdu.”

„Odejděte, dříve než bude pozdě,” radil Mr Turbulent.

„Kam? Nikde není místo, nikde není práce,” vzdychl inženýr. „Kdyby nebylo Pavla, utekl bych ze života.”

„Netušil jsem, že již běžíte z kopce, ale rozumím vám, protože sám jsem také tak běžel. Nehledal jsem ovšem práci, ale utíkal jsem před vraždící nudou, před dlouhou chvílí.”

„Nechápu, jak se může někdo nudit,” řekl inženýr, „nikdy jsem netrpěl dlouhou chvílí, protože práce mi nedala, majore.”

„Přestaňte s tím majorem,” zvolal Mr Turbulent prudce, ale když viděl, že se osmahlý, ale bledý inženýrův obličej zarděl, pospíšil si, aby zmírnil dojem svého výkřiku. „Musím vám povědět něco o sobě, abyste pochopil, proč mne to slovo tolik dráždí. Firma ,Turbulent‘ jsem já a to ,spol.‘ jsou mí dva bratranci. Narodil jsem se zbytečně. Můj otec nahromadil tolik jmění, že ho nemohu za celý život utratit. Již od mladosti jsem měl všecko, čeho se mi jen zachtělo; nic nebylo pro mě nedosažitelné. Jako jinoch jsem prováděl všechny pošetilosti, jaké jen bohatí mladíci dovedou vymyslet. A protože jsem užíval radostí světa až do přesycení, musel jsem vyhledávat stále silnější dojmy. Cestoval jsem po všech mořích, lovil jsem v Kanadě i v Brazílii, v Africe i v Indii, ale i lov, i plavby po moři mě omrzely. Před dvěma roky jsem se vrátil do San Franciska mrzutější a unavenější než dříve. Naštěstí jsem se setkal s nadšencem, který nosil v hlavě velkolepé plány, ale měl prázdnou kapsu. Uvěřil jsem jeho fantaziím, dal jsem mu peníze a Mr Howard mi sestrojil letadlo, mého Albatrosa, kterého jste viděl, a získal můj zájem pro letectví. Podnikali jsme daleké a nebezpečné lety, ale i to mě omrzelo, a prožluklá nuda se opět nastěhovala do mého domu. Avšak milosrdný Osud se nade mnou zase smiloval. Paraguay se znesvářila s Bolívií o území Gran Chaco, a protože Spojené státy drží palce Bolívii, vypravil jsem se s přítelem Howardem do Gran Chaka, abychom tam ulovili silné dojmy. Byli jsme radostně přivítáni, protože jsme nic nežádali, a naopak sami jsme nabízeli jen služby. Přes rok jsme vykonávali výzvědné služby v úseku, jemuž velel plukovník M.C. Pardal de Campo7. Proč se usmíváte?”

„Rozumím trochu portugalštině, a proto se mi zdá jméno udatného plukovníka trochu komické,” odpověděl inženýr, který pozorně poslouchal.

„Kdybyste znal plukovníka Pardala de Campa osobně, přesvědčil byste se, že je směšnější než jeho jméno,” pravil Mr Turbulent a znova si nalil nápoje. A když si zapálil novou cigaretu, opět vypravoval: „V Pardalově pluku jsem dosáhl hodnosti majora, ale včera jsem se všeho vzdal a zkrátka jsem upláchl. Válka se mi zhnusila. Bolívie žene do války již šestnáctileté chlapce a každý velitel si tam válčí podle své chuti a neohroženě utíká, když jde do tuhého. Ale nechci a nesmím posuzovat vyšší politiku. Když před týdnem zabila zbloudilá kule mého přítele Howarda, který se právě procházel táborem, omrzela mě válka a umínil jsem si, že se vrátím domů. Oznámil jsem svůj úmysl plukovníkovi, který pošetile tvrdil, že musím vytrvat do konce. Včera jsem se mu v jeho baráku vysmál do očí a dnes ráno jsem odletěl. Naneštěstí jsem neměl plné nádrže, a proto jsem se musel snést sem, abych přibral pohonné látky.”

„Máte báječný stroj,” pravil inženýr, „a také vojenská letadla, jichž jsme užívali ve světové válce…”

„Jakže! Vy jste létal ve světové válce?” zvolal Mr Turbulent překvapeně.

„Všichni vojáci-inženýři byli přiděleni k různým strojům,” odpověděl inženýr Marhan, „a mě moji nadřízení přinutili, abych létal.”

„Přinutili, tomu nerozumím,” řekl Mr Turbulent. „Jste snad Němec?”

„Nikoli, jsem Čech, a jako rakouský voják jsem vykonával leteckou službu na východní frontě proti Rusům.”

„To je podivuhodné! Jste Čech, bývalý vojenský letec, a uvázl jste u Panamského průplavu!” opakoval si Mr Turbulent, potřásaje hlavou. „To je velmi podivuhodné!”

„Nic podivuhodného se nestalo,” odpověděl inženýr Marhan. „Vzpomínám si, jak kteréhosi dne za horlivých příprav na ofenzívu jsem od svého velitele dostal rozkaz, abych za každou cenu zničil ruský upoutaný pozorovací balón, protože jeho pozorovatelé oznamovali do zázemí každý pohyb na naší straně. Největší pozornost věnovali stavbám betonových základů pro naše hmoždíře, neboť kdykoli naši začali někde stavět, hned byli napadeni ruskou dělostřelbou, i když se domnívali, že je stromy a keře dobře zakrývají. A kdykoli Rusové naši stavbu zničili, hned hledali jinou. Dělostřelecké baterie dostávaly telefonické zprávy přímo z balónu, a proto musel být zničen. Dal jsem si připravit kulometné pásy se světélkujícími náboji, po jejichž výstřelu se střelec snadno přesvědčuje, zda správně mířil. Stačí, aby jediná střela zasáhla balón naplněný vodíkem. Zápalné střely jsou naplněny nejen olovem, nýbrž i tekutým fosforem, který se ve vzduchu sám vznítí a zapaluje všecko, co může hořet. Po zásahu balón vybuchne; posádka je potom šťastna, zachrání-li se padákem.”

Mr Turbulent se usmíval; vždyť mu inženýr Marhan líčil, co sám zakusil na francouzské frontě, ale nepřerušil inženýrovo vypravování.

„Vzlétl jsem za pošmourného večera, když ruský balón právě prozrazoval dělostřelectvu přesné místo našeho nového betonového základu. Vystoupil jsem vysoko a zamířil k balónu. Než jsem k němu doletěl, Rusové jej stáhli motorovým navijákem k zemi. Vracel jsem se k svému letišti. Ale než jsem doletěl, vznášel se balón opět ve vzduchu. Proto jsem se rychle obrátil a vystoupil velmi vysoko, ale Rusové mě opět zpozorovali, a znovu stáhli balón k zemi. Rozhodl jsem se, že poletím do vnitrozemí za ruskou frontu, abych balón překvapil odtamtud. Ale zatím se nad kraj snesla tma a mlha tak zhoustla, že jsem zabloudil a nouzově přistál nedaleko za ruskou frontou.”

Mr Turbulent se hlasitě zasmál, avšak v jeho smíchu nebyla veselost, spíš jízlivost, kterou projevil slovy, když pravil:

„Nepochybuji, že čeští vojáci často zbloudili za ruskou frontu — ovšem úmyslně — hahaha!”

„Kdybych byl zabloudil úmyslně,” odpověděl inženýr trpce, „nebyl bych okusil panamské peklo. Za mnou seděl v letadle německý důstojník a jistě by byl nelitoval kule do mé hlavy, kdyby mě podezíral ze zrady.”

„Odpusťte, nechtěl jsem vás urazit,” pravil Mr Turbulent vlídně, „znal jsem však smýšlení českých vojáků. Německá kule mi provrtala hrudník, naštěstí dost vysoko, a tak se nedotkla plic. Dva měsíce jsem ležel ve vojenské nemocnici vedle vašeho krajana, jemuž dělová koule utrhla nohu. Byl to veselý a laskavý chlapík a jmenoval se Karel Rákos. Po dvou měsících jsme společně opustili lazaret; jeho odnesli na hřbitov a mě poslali znova na frontu.”

Oba muži na chvilku umlkli; jistě vzpomínali na peklo, jemuž se říká válka.

„Karel Rákos, Karel Rákos, výborný kamarád, škoda ho!” šeptal si Mr Turbulent, jako kdyby nahlas vzpomínal, ale jeho šepot vytrhl inženýra z hlubokého zamyšlení. Když inženýr vstal, aby si nalil do sklenice vodu, promluvil Mr Turbulent opět pánovitým hlasem: „Poseďte ještě chvilku a povězte, jak jste se octl v Americe,” a inženýr vyzvání uposlechl.

„Po válce jsem se z Ruska vracel přes Tichý oceán a přes Ameriku. Doma v Čechách jsem nikoho neměl, ale vzpomněl jsem si na strýce v Chicagu. Navštívil jsem ho, a na jeho přímluvu jsem obdržel velice slušné místo v Pullmanových závodech. Dařilo se mi velice dobře. V Chicagu jsem se oženil s krajankou, ale když mně manželka brzy po Pavlíkově narození zemřela, pálila mě země pod nohama. Pavlíčka jsem nechal ve strýcově rodině a sám jsem putoval od města k městu. O zaměstnání nebylo nouze. Pracoval jsem v různých továrnách, tu rok, tu dva, a má bludná pouť trvala sedm let. Pak teprve jsem poněkud zapomněl na ztrátu a uklidnil se. Před třemi roky jsem si dojel do Chicaga pro Pavlíka a odvezl ho do Knoxvillu. Ale když brzy potom nastal v průmyslu všeobecný úpadek, octl jsem se s Pavlíkem na ulici jako tisíce mých druhů — bez práce. Nevzdávali jsme se naděje a doufali jsme, že továrny zase otevřou brány a že se opět vychrlí chumáče kouře z komínů, ale měsíce ubíhaly jako voda a s nimi i naše úspory. Dva roky jsem se bránil: jedinou naději na získání místa jsem neopomenul, ale když se objevilo suché dno a v kapse nebyl ani dolar, radostně a vděčně jsem přijal práci na průplavu, který však za osm měsíců spotřeboval z mého těla všecky síly.”

„Všední historie,” pravil Mr Turbulent a vstal.

„Vskutku všední a nezajímavá,” souhlasil inženýr, „život nepíše romantické historie a nemaluje vábné obrazy. Jeho nejmilejší barva je šeď anebo čerň.”

„Někdy snad vytlačí na paletu i veselejší barvu,” odpověděl Mr Turbulent, „ale teď pojďme na zastávku, snad se něco dovíme o lokomotivě vypravené z Panamy.”

Oba muži vyšli do slunečního jasu. Vyhřátá země vracela teplo slunci, které zmírnilo svůj žár. Drapáky skřípaly, líně se otáčely a vynášely písek a bahno z koryta průplavu na hráz. Tucty dělníků rozvážely štěrk a bahno po hrázi, zatímco jiný veliký houf hloubil vedle průplavu rozsáhlou jímku, budoucí přístav pro velké lodi, jak inženýr vysvětloval Mr Turbulentovi.

Příjezd lokomotivy byl již telegraficky ohlášen, a úředník, zakletý na zapadlé staničce, oznámil, že se lokomotiva objeví v dohledu za deset minut.

3 Mr Turbulent unáší inženýra Marhana a Pavla do San Franciska

„Protože nemohu posunout Albatrosa k zastávce, budu potřebovat vaše dělníky, inženýre,” pravil Mr Turbulent, když vyšel z nádraží. „A také asi padesát konví. Rozestavíte-li své chlapíky do dvou řad, aby si mohli konve podávat a prázdné vracet, vykonají práci nejdéle za hodinu.”

„Dělníci a jejich práce náležejí přece Společnosti,” odpověděl inženýr Marhan, „snad až po skončení dnešní práce v průplavu…”

„Jakže? A já mám čekat?” vykřikl Mr Turbulent, a nedbaje horka, pospíšil dlouhými kroky k průplavu, kde chvíli křičel a zlobil se, ale bez účinku. Když se všecek uřícen vrátil k inženýrovi, krátce poroučel: „Zavolejte své lidi a každému slibte pět dolarů, ale ať si pospíší, slyším již přijíždějící vlak.”

„Kdybych vyhověl vašemu přání,” odpověděl inženýr, „ztratil bych místo. Společnost…”

„Nedbejte na Společnost a o místo se nestarejte,” odsekl Mr Turbulent, „vaše činy zodpovím sám.”

Inženýr Marhan pospíšil k průplavu a v desíti minutách se hrnuly zástupy dělníků k zastávce. Dozorci se postarali o konve a kbelíky, a ty potom putovaly plné od cisterny k letadlu a prázdné zpět řadami veselých dělníků, jimž nenadálý výdělek přišel velmi vhod.

Mr Turbulent dohlížel na plnění nádrží. A když nádrže pohltily páchnoucí obsah poslední konve, vyplatil major dozorcům pro všechny smluvenou mzdu. Dělníci se však již k práci nevrátili, nýbrž tlačili se do kantýny, aby hořkým nebo sladkým douškem zaplašili nepříjemný zápach benzínu.

Nikoho snad nezajímalo „napájení” Albatrosa tak, jako Pavla. Počítal konve a kbelíky a odhadoval, že nádrže pojaly na padesát hektolitrů pohonných látek.

Když byl Albatros „nasycen”, očekával rozčilený Pavel i jeho klidný otec, že Mr Turbulent vstoupí do své kabiny a odletí. Velmi se proto podivili, když bývalý major požádal Pavla, aby ještě chvíli hlídal, a potom vybídl inženýra k návratu do kanceláře.

„Chci napsat Společnosti telegram a žádám vás, abyste jej odeslal,” pravil cestou.

„Vysvětlení je vskutku žádoucí,” odpověděl inženýr, „Společnost se svými úředníky nežertuje…”

Jakmile vešel Mr Turbulent do kanceláře, nejdříve sáhl po whisky a sodovce, a když ukojil žízeň, usedl ke stolu a rychle psal. Když dopsal, podal list inženýrovi s břitkým rozkazem:

„Odklepejte to rychle; nic neměňte a na nic se neptejte, protože bychom zbytečně ztráceli čas.”

Inženýr Marhan četl potichu a jeho ruka tiskla telegrafní klíč, ale náhle se bezděky zdvihla, když oči četly:

Harry Turbulent ze San Franciska potřeboval hodinu vaše dělníky pod vedením inženýra Marhana, aby napojil své letadlo. Pracovní čas nahradí. Nemocného inženýra Marhana odváží do San Franciska.

„Pane, nemohu,” koktal překvapený inženýr.

„Člověk může, co chce,” odpověděl Mr Turbulent. „Můj milý Mr Howard zemřel; neočekávaně mě opustil. Potřebuji tajemníka, který se nebojí létat. Souhlasíte-li, seberte rychle jen nejnutnější věci a pospěšte k Albatrosu. Poletíme-li přímo, potřebujeme na šest tisíc kilometrů dobrých dvanáct hodin letu, a protože chci snídat v San Francisku, nemohu se zbytečně zdržovat.”

„Ale co Pavel?” zvolal inženýr.

Mr Turbulent se obrátil ve dveřích a hlasitě se zasmál: „Pavel? Ach, ten poletí se mnou jako odvážný pozorovatel a vy jako sklíčený cestující.”

Pavlovi se zdálo, že se země pod ním propadá. Seděl v zasklené kabině vedle Mr Turbulenta a celý vyjevený pohlížel na houfy dělníků, mávajících klobouky, na nekonečný průplav a na zalesněné pahorky za železniční tratí. Ale všecko se velmi rychle zmenšovalo a jaksi rozmazávalo, až zbyla hluboko vespod jen ohromná mísa, pokrytá tu a tam tmavšími skvrnami. Stroje hučely tak silně, že se Pavel nemohl Mr Turbulenta zeptat, jak jsou vysoko, avšak na výškoměru poznal, že se Albatros vznesl do výše dvou tisíc metrů. Brzy zmizela země a před Pavlovými zraky se do nedozírna rozprostřelo moře, jen po levici ohraničené tmavým pruhem. Albatros chvíli putoval nad zálivem Karibského moře, ale brzy opět spěchal nad pevninu. Před západem slunce se objevily břehy Nicaraguy. Již za šera plul Albatros nad Nicaraguou a Hondurasem, ale než minul pevninu, aby přeplul nad Honduraským zálivem, setmělo se tak, že Pavel viděl nad sebou jen hvězdy, jež se na černé obloze zdály vzdálenější, než když se na ně dívával ze země. Náhlý pocit úzkosti a strachu mu sevřel prsa, v nichž bušilo poplašené srdce. Nebylo divu. Chlapec se poprvé v životě řítil rychlostí pěti set kilometrů nekonečnou tmou. A za strašného hukotu strojů poklesla jeho odvaha a v celé jeho bytosti se probudila touha po otcově náruči, v níž by se cítil bezpečný. Pavel se ohlédl a spatřil tatínka, jak sedí v salóně pro cestující v hlubokém křesle a dlaněmi svírá hlavu.

Jak rád by se byl k němu přitulil, ale neodvážil se vstát. A tak opět letěli asi půl hodiny, když Mr Turbulent náhle zdvihl telefonní sluchátko. Pavel si pospíšil, aby je také zvedl a přiložil k uchu.

„Jdi k otci,” poroučel Mr Turbulent, „a řekni mu, aby uvařil černou kávu a přinesl ji sem. Všecko potřebné nalezne ve spíži. Až povečeříte, spěte. Před svítáním vás probudím.”

Pavel ochotně vstal a sestoupil do salónu. Nejprve bouřlivě objal tatínka a potom teprve vyřídil rozkaz. Za kabinou našli kuchyňku a spíž a v ní různé nádobí, vodu, kávu i cukr. A protože inženýr Marhan nezapomněl s sebou vzít zásobu potravin, byla večeře rychle připravena.

„Na čem uvaříš kávu, tati!” ptal se Pavel.

Zkušený letec se usmál:

„Cožpak jsi neviděl v kuchyni kamna?” zeptal se. „Jsou to výtečná kamna, do nich nepotřebuješ dříví ani uhlí. Podívej se, stačí, když otočím kohoutkem, a za chvíli se kamna ohřejí žhavými plyny a párami, jež unikají bez užitku spalováním benzínu.”

Pavel odtáhl velmi brzy ruku od malých kamen, na nichž klokotala voda v plechové konvici dřív než na obyčejných kamnech.

„Ach, už si vzpomínám,” zvolal vesele chlapec, „jak mi major Turbulent vykládal, že se v ohromných výškách nebojí zimy ani nedostatku kyslíku, protože vnitřek letadla je od vnějšího prostředí dokonale oddělen a že vnitřní prostor se vytápí ohřátým kyslíkem, kterého s sebou vždycky vozí dostatečné množství.”

„Konstruktér Howard byl jistě znamenitý odborník,” pravil otec, „který důmyslně využil každého místečka, a tak mohl do získaných a skrytých prostorů ukládat náhradní součástky, nástroje, zbraně a léky. Z křesla si můžeme pouhým rozložením upravit pohovku na spaní, a budeme-li si přát čerstvý vzduch, stačí, když posuneme tuto páčku.”

„A to všecko jsi vyzkoumal sám, tati?”

Inženýr se zasmál:

„Ovšemže sám, nejsem přece na letadle nováček. Ale teď odnesu majorovi kávu. Zdrží-li mě déle v kabině, vyber si některou knihu, je jich zde ve skříni dost, a přepadne-li tě přece dřímota, klidně spi.”

Pavel se nedočkal otcova návratu z kabiny. Přemožen silnými dojmy, usnul nad knihou, a Mr Turbulent ho vskutku probudil, když už svítalo a celá obloha zšedivěla jako mdle se lesknoucí perleť.

„Dobré jitro, majore! Kde je tatínek?” zvolal Pavel, který se rychle vzpamatoval.

„Tvůj otec řídí Albatrosa již od půlnoci, ale teď je načase, abychom ho vystřídali. Pojďme, inženýr nám uvaří snídani a potom může hodinu spát.”

Inženýr Marhan opravdu velmi rychle pochopil svůj úkol, takže mu Mr Turbulent svěřil Albatrosa bez obavy. Přímý let v určité výši není tak nesnadný, aby bývalý válečný letec nedovedl podle kompasu plout vzduchem, a otec, který ví, že za ním spí jeho jediné dítě, poletí jistě opatrně.

Když Mr Turbulent zasedl opět ke stroji a podle času, rychlosti a mapy vypočítal vykonanou cestu, prohlásil, že veliká řeka, jež se leskla hluboko pod nimi jako stříbrná stuha, se jmenuje Colorado a že se Albatros vznáší nad Mohavskou pouští. Za půl hodiny přeletí Kordillery a za hodinu se v dohledu objeví moře a — San Francisco!

Pavel vídal v různých místech východ slunce, v horách i na rovinách, ale dosud nikdy z letadla. Viděl je, když se pro ostatní obyvatelstvo skrývalo ještě pod obzorem, a zdálo se mu, že ohnivá koule vystupuje z hlubin. Na obloze, jež rychle zmodrala, nebyly mraky, ale obzor byl zahalen fialovou mlhou, která na východě zprvu rumělkové zahořela, aby brzy potom zbledla do růžová. Vysoké horstvo letělo Albatrosu vstříc. Jeho mohutné skalnaté štíty a široká lysá čela se rděla, jak je zasáhly světelné šípy, ale v údolích a u pat hor se dosud choulily černé stíny.

Albatros stoupal; pohoří se snížilo, a Pavel se domníval, že se země pod ním zježila a že se z pohoří v ohromných jezerech vylila k západu černá láva. Ale nebyla to láva, byly to jen dlouhé ranní stíny. Pavel pozoroval nejen krajinu, nýbrž i obličej Mr Turbulenta. Když se náhle na západě objevil stříbrný lesklý pruh, který se vůčihledě šířil a rostl, vyjasnil se i majorův obličej a na rtech mu zahrál úsměv. Ačkoli byl Pavel nezkušený, přece pochopil, že přísný major, člověk, který viděl celý svět a okusil všechny zábavy, poznává známý kraj a těší se, že se vrací domů.

Za sebou vysoké pohoří, nad sebou modrou oblohu, před sebou nekonečné moře a u moře záplava domů: San Francisco! Město se jevilo jako dětská hračka, pohozená v ohromné prostoře moře a pevniny, na kterou Pavel z výšin pohlížel. Cíp poloostrova a Zlatá brána, jež spojuje záliv s Tichým oceánem, nebyly širší než dlaň, ale všecko se úžasně rychle zvětšovalo a všecko báječně rychle rostlo, protože Albatros sestupoval z oblačných výšin k zelenající se zemi.

„Spusť podvozek!” poroučel Mr Turbulent Pavlovi a opisoval s Albatrosem kruh kolem známého letiště, aby zjistil směr přízemního větru. Chlapce přepadla úzkost a strach, že se věže a komíny zabodnou do dna letadla, ale to už se Albatros vznešeně a klidně, přesně proti větru snesl a usedl lehce jako pták na vodu na výšinu nad městem.

Lehounké drcnutí a náhlé ticho probudily Pavla ze snění. A když Mr Turbulent vstal, usmál se, a podávaje Pavlovi ruku, vlídně pravil: „Vítám tě u nás v San Francisku”, tu Pavel vyskočil a radostně objal muže, kterého poznal teprve včera.

Mr Turbulent se již o letadlo nestaral. Jakmile totiž vystoupil se svými druhy na zem, přiběhlo k Albatrosu mnoho ochotných lidí.

„Albatrosa do hangáru a pro mě auto!” vykřikl přísně Mr Turbulent do davu, nepochybuje ani na okamžik, že by jeho rozkazů nikdo nedbal.

Inženýr ani nepostřehl, kdo a kde vykouzlil auto, a než se rozhlédl, pozval ho Mr Turbulent i s Pavlem do auta. Potom major vykřikl: „Domů,” a klesl vedle inženýra na měkké sedadlo.

4 Inženýr Marhan a Pavel bydlí v milionářové paláci

Když se inženýr Marhan procházel s Pavlem nádherným parkem, v jehož středu se vypínala krásná bílá budova, obydlí Mr Turbulenta, nemohli se dohodnout, je-li dvoupatrový dům palác, nebo vila. Byla to slohově čistá renesanční budova, pevná, velkolepá, a přece líbezná. Z rozsáhlého podjezdu se vcházelo po nízkých, ale širokých schodech do haly, dobře osvětlované velikým oknem nad portálem. Bílé štíhlé sloupy, dvojité schodiště chráněné bohatě a vkusně tepaným zábradlím, mozaiková podlaha a množství vzácných keřů a květin — to vše vítalo návštěvníka radostně a příjemně. Mr Turbulent byl jistě nadán výborným vkusem. Nikde tu nebylo zlato ani pozlátko, nikde zrcadlo a barevná skla, nikde samet a skleněné lustry, zato bílé krásné sochy skrývající se v zeleni rostlin a skvostný koberec pokrývající schodiště prozrazovaly, že se návštěvník octl v domě boháče.

Architekt-zahradník, který proměnil kdysi pustou stráň nad městem v překrásný park, taky jistě rozuměl svému umění. Důmyslně svedl z vrcholu stráně křivolaký potok, jehož voda vytvořila nejen vodopády a kaskády, nýbrž naplnila i jezírka a potom zmizela pod strání, aniž bylo možné postřehnout kudy. Laskavá příroda mu pomáhala, líbala teplem a sytila vlhkostí vzácné stromy, keře a nejkrásnější květiny, snesené sem z blízkých i dalekých končin. Architekt nepokazil park titěrnými kiosky a besídkami, nenaplnil jezírka protivnými červenými kapříky a nezabránil vysokými stromy jedinečnému výhledu na čisté město a na širé modré moře, jehož vlny prorývala nesčetná a různá plavidla spěchající přes Tichý oceán do nejdůležitějšího přístavu na západním břehu Severní Ameriky8.

Inženýr Marhan i Pavlík si již odpočinuli po dalekém letu. Teď — po rozkošné procházce parkem — usedli na kamennou lavičku vsazenou na nejvyšší terase a se zalíbením pohlíželi na bílé město, na ohromný městský park, na Zlatou bránu (Golden Gate) a na temnící se moře, neboť den se již skláněl k večeru.

„Dnes jsme ještě hosty majora Turbulenta,” pravil po dlouhém mlčení inženýr Marhan, „ale už zítra nás očekává práce. Mr Turbulent mi ukázal hromady dopisů, které došly za jeho nepřítomnosti. Musím je roztřídit, pořídit z nich stručný výtah a podle rozkazů Mr Turbulenta na ně odpovídat. A ty, Pavle, půjdeš do školy.”

„Do školy, tatínku?” zeptal se překvapený Pavel. „Bojím se, že mě teď nikde nepřijmou, protože není doba k přijímání žáků.”

„V San Francisku — jako v každém velkém městě — bude dost veřejných přednášek a soukromých učilišť, kam přijímají posluchače denně.” odpověděl otec a dodal: „Škoda každé ztracené hodiny, v níž se pozorný jinoch mohl naučit něčemu krásnému nebo užitečnému. Hned zítra se podíváme do novin na inzeráty škol.”

„Snad by nám mohl poradit major Turbulent,” mínil Pavel.

„Je třeba,” pravil inženýr vážně, „aby sis, Pavle, uvědomil, že Mr Turbulent bude od zítřka naším pánem, a abys zapomněl na přátelské laskavosti, které nám až dosud prokazoval. Bohatí lidé jsou podivní patroni, kteří se mění podle nálady. Proto moudrý úředník nebo služebník vykonává své povinnosti tak, aby pán i ve špatné náladě musel být spokojen s vykonanou prací.”

„Ale Mr Turbulent nám projevoval přátelství,” namítal Pavel, „a snad by se nerozhněval.”

„Včera a dnes, ale kdoví jak bude zítra,” pravil inženýr. „Známe Mr Turbulenta příliš krátkou dobu, a přece jsme již poznali, jak dovede být drsný a pánovitý. Jsem mu velmi vděčen, že mě vysvobodil z nezdravého podnebí a nabídl mi snazší práci, avšak nic jiného nesmím a nechci požadovat.”

„Viděl jsem, že major Turbulent odjel brzy odpoledne do města a dosud se nevrátil. Kde asi je, tati?” ptal se Pavel.

„Nikdy nepátrej po soukromých věcech lidí, hochu! Mr Turbulent byl dlouho vzdálen z města a jistě ho odvolaly z domova důležité věci. Slyšels gong? Ano? Patrně volají k večeři. Pojďme! Dochvilnost náleží k povinnostem.”

Pavel se brzy přesvědčil o správnosti otcových názorů.

Druhého dne časně ráno pracoval nový tajemník s Mr Turbulentem po dvě hodiny, potom psal až do poledne, a když přišel k obědu, vypravoval Pavlíkovi o spoustě práce, která na něho čeká. Mr Turbulent svěřil totiž inženýrovi nejen soukromé dopisy, nýbrž i obchodní listiny a všechny osobní účty, pokud neběželo o dům a zahradu. O ty pečoval domácí správce, hubený a štíhlý muž, asi šedesátiletý, který již dopoledne potkal — snad náhodou — Pavlíka v parku a velice se snažil se vyzvědět, jak a kde se Mr Turbulent setkal s novým tajemníkem. Pavel upřímně odpovídal na všecky otázky, a když se zmínil, že otec je inženýr a že pracoval na Panamském průplavu, uklouzlo zvědavému domácímu správci jen tiché „ach”. Když potom Pavlík ještě přidal, že bude chodit do školy, ráčil se domácí správce trochu usmát, a utrousiv jaksi bezděčně: „To je dobře”, rychle odešel.

Mimo správce viděl Pavel v domě ještě dva sluhy, z nichž jeden, který řekl, že se jmenuje Ben Townly, jim přisluhoval u stolu, kde jídali sami dva s otcem. V zadním dvoře před garážemi umývali dva muži auto, a když Pavel obcházel levé křídlo budovy, spatřil otevřeným oknem v kuchyni ještě tlustou kuchařku a dvě dívky. Potom se domníval, že spatřil již všecky obyvatele rozsáhlého domu až na zahradníky, kteří bydleli ve švýcarském domku u dolejší parkové brány.

To všecko vypravoval Pavlík otci při jídle, ale byl by rád slyšel, zdali se Mr Turbulent po něm ptal.

„Mr Turbulent se stará o důležitější věci,” odpověděl otec, „a snad již zapomněl, že jsi na světě, milý hochu. Po skončené práci a po prohlídce včerejších a dnešních dopisů odjel do města a nikdo neví, kdy se vrátí, protože doma nejídá, leda jen tenkrát, když si pozve hosty.”

„Chybí tady paní Turbulentová,” mínil Pavel tak vážně, že se otec rozesmál, ale hned varoval Pavlíka, aby svá mínění nikomu nesvěřoval.

„Za dvě hodiny dodělám nejdůležitější práci a potom si vyjdeme do města,” prohlásil otec odkládaje ubrousek. „Zabav se zatím v parku.”

„Ta tvoje práce, tati, je jistě velmi nudná, když píšeš osobám, které neznáš, a o věcech, které tě nezajímají,” řekl Pavel a sáhl po knize, již dopoledne četl.

„Oh, ne,” odpověděl otec a opět se zasmál. „Dnes jsem četl velmi zajímavý dopis od znamenitého vojevůdce M. C. Pardala de Campa, zaslaný leteckou poštou přímo z tábora. Pan plukovník v něm vyčítá panu majorovi Turbulentovi, proč tak spěšně odletěl a nepočkal na plukovníka, který se s ním chtěl rozloučit, ale zapomněl prý na hodinu odletu jako na smrt. Důležitější však je, že zapřísahá majora, aby si vzpomněl, kam plukovník založil listiny, které právě podepsal, když major v jeho baráku ohlašoval svůj odchod. A zrovna tak zajímavá jako Pardalův dotaz je i majorova žertovná odpověď. Přikázal mi, abych Jeho Excelenci vyslovil politování nad jeho špatnou pamětí a abych beze změny připsal toto,” skončil tajemník, a vytahuje lístek z náprsní tobolky, četl se smíchem: „ ,Bývalý major Harry Turbulent radí V. E., aby nehledala listiny debaixo da mesa9 jako obyčejně, nýbrž na skříni u dveří, a aby před spaním neodkládala klobouk, sice někdy zapomene, kde má hlavu.’”

Pavel se smál nejen majorově odpovědi, nýbrž i Benu Townlymu, který přinášeje právě černou kávu, se zastavil ve dveřích a vyjeveně hleděl na bujnou veselost tajemníka a jeho synka.

„Proč se na nás tak díváte?” zeptal se Pavel, „cožpak tady se nikdo nesměje?”

Sluha postavil podnos na stůl, zavrtěl záporně hlavou a rychle odešel.

„Tati, já jsem si myslel, že v domě boháčů zní celý den jen zpěv a smích, ale tenhle Ben…”

„Nedbej na Bena; jdi do parku a počkej na mě!”

Odpoledne nestačí, aby si cizinec prohlédl velkolepý park, Zlatou bránu a mimoto i botanickou zahradu, bohatou na subtropické rostliny; proto si inženýr Marhan s Pavlíkem slibovali, že zítra navštíví botanickou zahradu ještě jednou, a zbude-li jim čas, že si prohlédnou i sanfranciské zoo. Když vycházeli bránou na ulici, aby si za večerního osvětlení prohlédli ozářené obchodní výklady, zastavil strážník uliční provoz. Pavlův bystrý zrak objevil v autu, jež se nedaleko zastavilo, majora Turbulenta, po jehož boku seděl pán s těžkým a dlouhým nosem. Pavel si ho všiml velmi pozorně, ba zdvihl i rukou na pozdrav, když je auto míjelo, avšak z auta nikdo nepoděkoval. Osvětlení města a mohutné veřejné budovy nemohly překvapit inženýra ani Pavla. Však již viděli mnoho amerických měst, a větších, než je San Francisco; zato osvětlení přístavu bylo velkolepé. Vrátili se podzemní dráhou, a když vešli do malé jídelny, měli přichystánu jen studenou večeři.

V domě Mr Turbulenta vládl přísný pořádek a nerušený klid.

5 Klub výstředníků předpisuje Albatrosu odvážný let, jehož se zúčastní čtyři osoby

Uplynul týden a druhý se chýlil ke konci, ale Pavel, který již několikrát proběhl San Francisco i okolí, se dosud nerozhodl pro některou soukromou školu, protože dosud nepocítil nějaký silnější zájem pro určité povolání. Toužil po vědomostech, ale ve své budoucnosti neviděl pevný cíl. Otec byl inženýr, a kdyby vyslovil přání, aby Pavel šel v jeho šlépějích a připravoval se k odbornému studiu na technice, byl by ochotně souhlasil, avšak kdyby mu někdo doporučoval vznešený stav lékaře, připravoval by se ke studiu na univerzitě právě tak ochotně jako ke studiu práv. Běda, určují-li rodiče dětem povolání, k němuž mladí lidé pocítí později nechuť nebo odpor! Ať si každý jde za hlasem svého srdce; potom mu práce nebude robotou, ale rozkoší, a nedosáhne-li vysokého postavení a bohatství, co na tom? Cožpak není skromná spokojenost mnohem lepší než kruté bohatství, jež zotročuje? Inženýr často rozmlouval s Pavlem o těchto životních otázkách, ale vždycky se vraceli k majoru Turbulentovi, kterému bohatství nepřineslo štěstí ani spokojenost. Byl přesycen a mrzutý, a je-li pán mrzutý, je smutný celý jeho dům.

Život Mr Turbulenta nebyl radostný; úžasný tlak velikého jmění zadusil každou radost hned v zárodku a otrávil jeho duši přesvědčením, že jedinou hybnou silou na světě jsou peníze, za které lze všecko koupit.

Inženýr Marhan brzy poznal, že jeho zaměstnavatel je tvrdý člověk, zpupný, tvrdohlavý a bezcitný ke každému, kdo slepě neplní jeho vůli.

Když jednou odpoledne vycházel Pavel z haly do parku, spatřil před budovou auto, z něhož vystoupil týž nosatý pán, kterého viděl Pavel v městě, jak sedí ve voze vedle Mr Turbulenta. Byl by snad promluvil na Pavla, avšak již tu byl domácí správce, který uvítal hosta a odváděl ho do paláce. Pán poděkoval za pozdrav domácího správce a nadzdvihl lesklý cylindr. A tu Pavel spatřil holou lebku, olemovanou jen nad ušima a v týle věnečkem černých vlasů. Poodešel a potají se zasmál, když viděl, jak vysoko sedí sako na zádech lehce shrbeného pána, jak krátké má nohavice a jak dlouhá jsou jeho chodidla. Skoro se zdálo, že si cizinec obul omylem galoše místo lakýrek. Také tajemník byl překvapen, když v neobvyklou hodinu ho volal zvonek do pracovny Mr Turbulenta, kde zastihl podivného hosta.

„Můj přítel, profesor Finch10, učenec a cestovatel, můj tajemník inženýr Marhan,” představil stručně Mr Turbulent hosta a tajemníka a hned rozkázal: „Sedněte!”

Profesor Finch zdvihl palcem a malíkem brýle, a protáhnuv týmiž prsty od kořene až ke hrotu těžký a svislý nos, lehce se uklonil nejprve inženýrovi a potom Mr Turbulentovi, a rozhodiv obratně šosy kabátu, poslušně se posadil, aniž by promluvil.

Také tajemník usedl a bezděky vytáhl poznámkový sešit, jako kdyby měl zapsat rozmluvu.

„Schovejte sešit, nebudu diktovat, zavolal jsem vás k přátelské a důvěrné rozmluvě,” pravil Mr Turbulent, ale neusedl, nýbrž odešel k oknu, opřel se o těžký stojan s koulí, v níž se kmitalo kyvadlo hodin, a zahájil poradu.

„Profesor Finch je členem Klubu výstředníků právě tak dlouho jako já, a když vyslechl mínění předsedy Klubu, ctihodného M. J. Rusella, že vzduchoplavba ve směru zemských rovnoběžek natropila ve světě dosti hluku, nejenže souhlasil s výborem, aby Klub podnikl něco nového a zvlášť odvážného, nýbrž vypracoval i plán. Navrhl, aby náš letec podnikl let směrem poledníků; aby se vydal ze San Franciska podél pobřeží až na Aleuty, aby přeletěl poloostrov Aljašku, Čukotský poloostrov, Kamčatku, Japonsko, Filipíny, Novou Guineu a obletěl Austrálii. Musí též přeletět Indický oceán, ohlásit se v Kapském Městě a na Ohňové zemi a vrátit se podél pobřeží Jižní a Střední Ameriky do San Franciska. Ctihodný M. J. Rusell prohlásil tento plán letu za důstojný Klubu výstředníků a já jsem se přihlásil, že let podniknu a plán provedu.”

Mr Turbulent si zapálil cigaretu, a odfukuje vonný kouř, obratně hodil perleťové pouzdro tajemníkovi.

„Vyberte si, inženýre, cigaretu, a odpovězte, jestli poletíte s námi; profesor Finch poletí.”

Profesor Finch zdvihl palcem a malíkem brýle, pohladil si týmiž prsty těžký nos a lehce se uklonil. Ale překvapený inženýr zapomněl otevřít cigaretové pouzdro.

Mr Turbulent se ušklíbl:

„Poletíme na Albatrosu. Ovšem bojíte-li se…,” z jeho hlasu čišel posměch.

„Nebojím se ničeho, pane,” odpověděl inženýr Marhan, „ale váš návrh mě překvapil, mimoto nejsem sám, musím také myslet na svého syna!”

„Ach, opravdu, vždyť je tu Pavlík. Zapomněl jsem na horlivého letce, ale nelíbí-li se vám můj návrh, nezmiňujte se o něm svému synovi, nebo vás přemluví, abyste letěl.”

Inženýr cítil hrdost a bezcitnost pána, který se neptal na souhlas, nýbrž poroučel. Buď poslechneš, co poroučím, anebo jdi!

Inženýr rychle přemýšlel. Najde v San Francisku jiné zaměstnání, vyhodí-li ho zpupný boháč ze svého domu? Úspory nemá — tu trochu cenných věcí, co měl, nechal u průplavu —, takže za týden bude trpět hlad. A co Pavel? Inženýr nechtěl ani domyslit.

„Poletím s vámi, ale Pavel poletí také,” řekl a vrátil pouzdro, cigaretu si však nevzal.

„Tak dobrá,” odpověděl Mr Turbulent, „a protože poletíme za týden, připravte se! Dobrou noc!”

To znamenalo, že tajemník může, ba musí odejít. Proto se inženýr Marhan uklonil Mr Turbulentovi i hostu. A když profesor Finch nadzdvihl brýle a řekl: „Ehm, noc”, dokázal, že není hluchoněmý.

Pavel vyslechl otcovu zprávu o neobyčejném a dalekém letu s ohromným nadšením a jásotem.

„Ach tatínku, já se tak těším! Nikdo na světě dosud nevykonal takový let. Považ, spatříme východní břehy Asie, východní a jižní břehy Austrálie, a jižní Afriku a celé západní pobřeží Jižní i Severní Ameriky od Ohňové země až k Aljašce!”

Pavel vyhledal atlas a cestoval zatím aspoň ukazováčkem po dráze, kterou naznačil a navrhl učený profesor Finch a kterou schválil Klub výstředníků (Club Eccentricals).

Inženýr Marhan však nebyl nadšen. Toužil po klidné a užitečné práci a po místě, kde by Pavel mohl chodit do škol a připravovat se k životním zápasům. Pavel sice navštěvoval školy v Chicagu i v Knoxvillu a inženýr využíval každou volnou chvíli k tomu, aby nadaného syna učil, ale byl přesvědčen, že není nad pravidelné vyučování ve školách. Vzpomněl si na slova Mr Turbulenta: „Potřebuji tajemníka, který se nebojí létat,” Je-li Mr Turbulent posedlý letec, užije jeho tajemník málo klidu. A tak v některých chvilkách inženýr litoval, že navrhl Mr Turbulentovi, aby Pavel letěl s nimi. Ale mohl zanechat syna samotného zde mezi cizími lidmi, kteří mu dosud neprojevili ani přátelský pohled?

V příštím týdnu nezbývalo tajemníkovi mnoho času na vycházky. Telegrafy se rozehrály, telefony rozezvučely a dopisy se rozletěly na všecky strany. Státy bedlivě střeží i svůj vzdušný prostor; proto letec nesmí bez dovolení vládních úřadů ani přeletět cizí území, ani přistát.

Mr Turbulent s profesorem Finchem počítali: Poletí-li Albatros podél západního pobřeží Ameriky, doletí až k ústí Yukonu na Aljašce, to je asi čtyři tisíce kilometrů za osm hodin; od ústí Yukonu k Čukotskému mysu, to je dalších pět set kilometrů a odtud na ostrov Sachalin skoro tři tisíce kilometrů, tedy celkem sedm tisíc pět set kilometrů. Při klidné plavbě se Albatros udrží až dvacet hodin ve vzduchu, má-li v zásobě padesát hektolitrů benzínu. Protože však nelze předvídat nahodilé překážky, musí se zkušený a opatrný letec postarat o doplnění pohonných látek ještě před jejich naprostým vyčerpáním. Proto Albatros přistane po patnácti až šestnáctihodinovém letu na ostrově Sachalinu, naproti ústí Amuru, kde načerpá novou zásobu benzínu, která tam bude připravena. Telegrafické odpovědi z Moskvy zněly příznivě. Ze Sachalinu do Manily na Filipínách měří vzdušná čára pět tisíc kilometrů a z Manily na východní pobřeží australského poloostrova Yorského do Cooktownu nejméně čtyři tisíce kilometrů. V Cooktownu musí tedy být připravena plná cisterna.

Má-li Albatros oblétnout východní a jižní pobřeží Austrálie, vykoná až do města Perthu cestu dlouhou sedm tisíc kilometrů. A tak Mr Turbulent ustanovil Perth jako třetí napájecí stanici. Mezi Perthem a ostrovem Madagaskarem u Afriky se prostírá Indický oceán v šířce skoro sedmi tisíc pěti set kilometrů. Proto hledal odvážný letec čtvrtou stanici a nalezl ji v Tananarive na Madagaskaru. Z Tananarive do Kapského Města lze počítat tři tisíce pět set kilometrů, a protože mezi Kapským Městem a Montevideem leží opět oceán, bude v uruguayském Montevideu pátá stanice. Z Montevidea se Albatros obrátí k jihu. Cestu k Ohňové zemi vykoná ve čtyřech či pěti hodinách, přeletí nad Magalhäesovým průlivem a obrátí se k severu. Potom Albatros popluje podél západního pobřeží Jižní Ameriky a naposledy se napojí v blízkosti ecuadorského Quita na pláni Pichincha.

Týden příprav se protáhl na dvanáct dní, protože v tak krátké době nebylo možné všude připravit zásoby benzínu. A mimoto určil Mr Turbulent i mezistanice.

V té době se inženýr učil pracovat s přijímačem a vysílačem.

Ačkoli Mr Turbulent přikázal, že se Albatros nesmí zbytečně zatěžovat, Pavel tam přece leccos tajně přestěhoval a prozkoumal všecky skryté dutiny v letadle, což letcům později velmi prospělo. Nejzajímavěji se choval profesor Finch, který se staral jen o mapy a fotografické přístroje. Co bude jíst a pít, o to se staral právě tak málo jako ptáci nebeští.

Přestože bylo časné ráno, přišlo v pět hodin dne 2. července všech sedmašedesát členů Klubu výstředníků na letiště, aby se rozloučili s Albatrosem. Letadlo se poslušně vzneslo a majestátně jako jeho jmenovec pták albatros zakroužilo nad městem i nad zálivem. Cestující spustili americkou vlajku, aby jí vzdali poctu davy obecenstva na stráních i námořníci na lodích, z nichž hřměly dělové rány na pozdrav.

Pavel seděl s profesorem Finchem v salóně a volal oknem na davy lidí mávajících klobouky i kapesníky, zatímco profesor Finch pilně fotografoval. Jeden aparát měl zasazený v podlaze, kdežto druhým mohl zachycovat obrázky z boků Albatrosa.

Inženýr Marhan seděl v kabině po pravici Mr Turbulenta jako dobrý radiotelegrafista.

Albatros měl vykonat cestu padesát pět tisíc kilometrů dlouhou. Kdyby letěl nepřetržitě, musel by letět asi sto dvacet hodin, čili dobře pět dní; protože však musí být zásobován pohonnými látkami, promešká tak nejméně deset hodin. Lze tedy očekávat, že se vrátí šestého dne, pokud se mu do cesty nepostaví překážky a nestihne-li jej nepředvídaná nehoda. Když si Pavel takto všecko vypočítal, shledal, že cesta kolem čtyř dílů světa je vlastně jen krátký výlet. Ale Pavel byl dosud jen nezkušený hoch!

6 Albatros letí k severu a Pavel zasvěcuje profesora Finche do kuchařského umění

Již hodinu letěl Albatros k severu. Slunce se zatím vzneslo nad Kordillery a pozlatilo nepřehledné moře, po němž pluly v dálce parníky s dlouhými vlajícími prapory tmavého dýmu, zatímco nedaleko břehů se houpaly plachetnice a čluny rybářů. Kaskádové hory11, dosud zastíněné, tvořily vysokou hradbu na východě a z nich pospíchaly k moři četné řeky, potoky a bystřiny.

Profesor Finch, který snad rychle přemýšlel, ale pomalu jednal a mluvil, zavřel fotografické aparáty a ráčil si všimnout Pavlíka, pozorně zkoumajícího mapu, rozprostřenou po celém stole.

„Ehm, proč letíš s námi?” otázal se náhle profesor Finch a přistoupil k chlapci.

„Protože si to major Turbulent a tatínek přáli,” odpověděl Pavel, a zdvihnuv hlavu, podíval se do profesorova obličeje. O jeho sesouvajících se brýlích a o výstředním nosu již věděl, ale nyní si všiml i velkých a laskavých úst, malé kulaté brady a černých licousků pod dlouhými boltci. Okrouhlý tuhý límeček, černý oděv a vázanka dodávaly profesorovi vzhledu přísného kazatele.

„Ehm, a jak se jmenuješ?”

„Pavel Marhan; tatínek se jmenuje Petr.”

„Ehm! A co to píšeš?”

„Chci si zaznamenat všecko pozoruhodné, co uvidím.”

„Ehm, to je správné,” pochválil chlapcovo rozhodnutí profesor a zdvihl ukazováčkem a malíkem brýle. „Uvidíš mnoho pozoruhodných věcí, ale nemusel by sis jich všimnout, kdybys na ně nebyl upozorněn anebo kdybys jim nerozuměl. V každém případě se mne zeptej! Ehm! Líbí se ti fotografické umění?”

„Vždycky mě zajímalo, ale nevěděl jsem, že je to umění.”

„Ehm, chápu. Jak bys to mohl vědět? Jestliže se však o ně zajímáš, brzy to pochopíš.”

V salóně se ozval telefonický rozkaz z kabiny, aby Pavel připravil snídani.

Pavel byl již dobře poučen, jak se připravuje káva pro otce a čaj, vejce a šunka pro Mr Turbulenta, a tak už po čtvrthodině odnášel snídani do kabiny. Když se vrátil, připravil snídani profesorovi a sobě a dočkal se pochvaly.

„Ehm, jako kuchař nejsi na Albatrosu bez užitku, milý hochu. Kdo tě to naučil?”

„Tatínek mě učí všecko, co je užitečné, protože nikdo neví, kdy to bude potřebovat — a — a každý člověk se má spoléhat jen sám na sebe.”

„Ehm, velmi správně,” souhlasil profesor, zdvihaje ruku k neposlušným brýlím, „přeješ-li si, budu tě také učit.”

„Ovšemže chci,” zvolal Pavel, „a budu vám velmi vděčný, pane profesore.”

„Ehm, velmi dobře. Pomohu ti odnést nádobí do kuchyně.”

„Děkuji vám, pane profesore, odnesu je sám a hned je umyji.”

„Ehm. Umyji. Vskutku. Podivné. Na to jsem nevzpomněl,” přemýšlel hlasitě profesor Finch a hladil si prsty požehnaný nos. „Což abych ti pomohl? Ale to bys mne musel naučit, jak se myje nádobí.”

„Ach, to pochopíte snadno, pane profesore,” smál se Pavel, „počkejte jen, až pro vás vyhledám zástěru a uvážu vám ji.”

„Výborně! Kdo by si pomyslil a jasně si představil, že ve výši, ehm, patnácti set metrů umýváme nádobí. Ehm! To v Klubu nikdy nebylo,”

Když „kuchaři” umyli a utřeli všecko nádobí a vrátili se do salónu, objevil se v dohledu blízko u pevniny velký podlouhlý ostrov.

„Ehm, to je ostrov Vancouver, dříve se jmenoval Quadra,” pravil profesor, chystaje si fotografický aparát. „Zachytím snímek vertikální, to je svrchu,” vysvětloval Pavlíkovi. „Všimni si, že ostrov je hornatý a že se jeho hluboké fjordy zarývají do břehů. Vidíš ty ohromné jehličnaté lesy? Nuže, jsou plné zvěře, zvláště vlků. Nejvyšší hora se jmenuje Victoria pic. Myslím, ehm, že by se ti zde nelíbilo, je tu drsné podnebí.”

Učenlivý Pavlík pilně psal do sešitu, ale když profesor sklapl aparát, mávl paží a řekl: „Ehm, to přece není nic pozoruhodného”, pozoroval chlapec přece, že se profesor spokojeně usmívá, a tak zvolna klíčila Pavlíkova úcta k profesorovi, a přísný učenec se zalíbením pohlížel na pozorného žáka.

Severně od Vancouveru se pobřeží rozdrobilo na mnoho ostrovů. Kolem deváté hodiny ranní se opět objevila větší skupina ostrovů vzdálená od amerického břehu. Profesor Finch je prohlásil za souostroví královny Charlotty. Albatros letěl nad průlivem Hecaktským. V průlivu a brzy potom na četných ostrovech Alexandrových spatřil Pavel poprvé tolik ptactva, že se hejna podobala mračnům. Dlouhá křídla, rychlý let a barva peří (černá, bílá a šedivá) dokazovaly, že jsou to ptáci, které živí moře. Profesor Finch upozornil Pavlíka na hejna potáplic a na zvlášť veliké, bílé a velmi obratné chlapíky, jejichž letky byly černé:

„Měli by se podívat blíže na svého druha, jsou to albatrosi. Hnízdí sice daleko na jihu, ale zalétají až sem.”

Albatrosi očitě nedbali o letadlo. Zato od pevniny vesloval k němu jiný zvědavec. Profesor Finch nelenil a přichystal si fotografický aparát, aby zachytil obrázek velikého ptáka způsobem „horizontálním”. Pták, patrně jakýsi dravec, se přiblížil k Albatrosu na dostřel z kulovnice, avšak hukot strojů ho nakonec polekal, takže obratně zakličkoval a potom se rychle vracel. Ale na citlivé fotografické desce přece zanechal svůj obrázek.

„Byl to nejspíše orel,” pravil profesor, „ačkoli v těchto končinách je dost vzácný, kdežto v kalifornských horách a odtud na jih až do Patagonie se objevuje v párech velmi často.”

Pavel nečekal na rozkaz z kabiny, a sám si včas vzpomněl, že se blíží doba oběda a že letci budou mít hlad. Po důkladném prozkoumání seznamu zásob napsal si jídelní lístek. Z konzerv a z polévkového koření připraví dobrou polévku, a ohřeje-li na pánvi řízky, které nakrájí ze skopové kýty upečené již včera na rozkaz opatrného tajemníka Marhana, nasytí všecky letce, zvláště když jim přidá dost sladkých sucharů, kalifornských meruněk, broskví, ořechů a mandlí. Černá káva vhodně doplní hostinu.

Profesor Finch se všecek změnil; nadšeně vykřikoval a pospíchal pro zástěru. Uvázal si ji vysoko, skoro pod pažemi, a jeho chtivé, ale neobratné ruce zdvihaly, posunovaly a zbytečně odkládaly nádobí, balíčky a krabičky. Profesor se vážně domníval, že Pavlíkovi pomáhá, ačkoli jen překážel, a po čtvrthodince si liboval, když se salón naplnil líbeznými vůněmi.

„Ehm, pozor, Pavlíku, ohlédni se vpravo a pozoruj! Ehm, co vidíš? Dvě vysoké hory na obzoru. Ehm: Gookovu a Vancouverovu. Obě nadnesly své hlavy nad čtyři tisíce metrů nad mořskou hladinu, ehm, ale nejsou zde nejvyšší,” a milý profesor nadnesl i své brýle na kořen nosu.

Oba kuchaři se zasmáli, když z kabiny zazněl telefonický rozkaz, aby nezapomněli na oběd. A když sám profesor vítězně oznámil, že se bude za čtvrt hodiny „prostírat”, odpověděl mu Mr Turbulent radostným: „Hurá!”

Obědvali teprve v dohledu hory svatého Eliáše, a potom skoro za hodinu po obědě se Albatros vznesl nad Aljašským pásmem, jež se táhne rovnoběžně se břehem od západu k východu. Daleko na východním obzoru stápěly své hlavy vysoké hory, jež profesor určil jako Wrangelovu skupinu.

Nad Aljašským pásmem se Albatros uhnul o čtyřicet pět stupňů k západu. Mr Turbulent oznamoval, že získali hodinu a že dorazí na Sachalin ještě za jasného denního světla.

Oba letci v kabině prohlásili oběd za lukulské hody, a když se Pavel zmínil o zásluhách profesora Finche, odmítal skromný profesor chválu:

„Ehm, vskutku, podivno; na polévku je potřebí vody, a ehm, podivuhodnější je, že skopové řízky se opékaly bez vody, a pokud běží o ,špécie‘, ehm, nevnikl jsem dosud do jejich tajemství.”

Profesorův výklad rozesmál oba letce, ale profesor nedbal na jejich veselost, nýbrž rychle zavřel dveře kabiny, aby sám také zasedl s Pavlíkem k obědu v salóně.

Když se po obědě chystal Pavel opět k umývání nádobí, podivil se dobrák profesor:

„A to se, ehm, musí umývat po každém jídle?”

„Ale ne,” odpověděl Pavlík vážně, „která kuchařka nerada nádobí myje, vyhodí je špinavé oknem.”

Profesor chvilku přemýšlel a potom se otázal prostoduše:

„Ehm, a v čem potom vaří?”

Ale když postřehl posměšek v Pavlíkově odpovědi, pohrozil mu dlouhým ukazováčkem, zdvihl brýle a předešel svého malého mistra do kuchyně.

Čtyři silné motory řvaly nad tichou krajinou, do které pospíchalo před desítiletími tisíce poctivých lidí i nejhorších dobrodruhů, aby se obohatili zlatem, skrytým v ledovém pekle.

Kdož by neslyšel nebo nečetl o Klondiku, Dawsonu a Bonanze?

Desítky lidí tu zbohatly, ale tisíce jiných zahynuly.

Mr Turbulent řídil Albatrosa směrem přes Beringův průliv na poloostrov Čukotský. Potom zamíří jihozápadně přes Kamčatku přímo na Sachalin — k první napájecí stanici.

Oba kuchaři byli dlouho zaměstnáni, ale to už se Albatros hnal jako meteor nad řekou Yukonem. Brzy potom letadlo rychle sestupovalo k zemi, aby shodilo noviny zástupu lidí, kteří se sběhli na břeh, aby máváním a zbytečnými výkřiky — protože letci je nemohli slyšet — pozdravili americkou posádku.

Albatros se nízko vznášel nad nejvýchodnějším cípem Asie, nad poloostrovem Čukotským, a po výměně pozdravů se opět vznesl do bezpečné výše nad poslední výběžky hor.

Profesor Finch si musel po umývání nádobí odpočinout. Chtěl se však Pavlíkovi odvděčit, a proto mu vypravoval o národech, které přebývají v nehostinné a drsné zemi pod nimi, a kterou přesto vřele milují.

„Ehm,” pravil, „mezi hřbety hor se rozkládají nekonečné bažiny, tundry, z větší části roku zamrzlé; sušší místa se jmenují tajgy a jsou porostlá hustými lesy a křovinami, vřesem a mechem. Ehm, nejvýchodněji žijí Čukčové, západněji Korjaci a Jakuti. Živí se lovem ryb a kožišinových zvířat. Denně zápasí o potravu, loví divokou zvěř, statečně bojují se sněhovými bouřemi a mrazem v zimě, s obtížným hmyzem a komáry v krátkém létě a toužebně očekávají loď z Vladivostoku, která jim jednou za rok přiváží potraviny, oděv, zbraně, cukr, čaj, tabák, železné nádobí, koření, sušenou zeleninu a zprávy z ostatního světa. Ehm, je to tvrdý život, ale oni ho mají rádi. Pohleď, to je Anadyr a ty tečky na jeho hladině jsou kajaky, loďky z kůže, ehm.”

Pavel pozorně naslouchal a tu a tam si letmo napsal do sešitu poznámku.

Ve tři hodiny odpoledne letěl Albatros nad Kamčatkou. Profesor upozornil Pavlíka na dlouhou řadu kuželovitých hor.

„Ehm, podívej se, milý hochu, jak se z některých těch kuželů kouří, ehm, jako z velikých dýmek, a tím kouřením varují obyvatelstvo, že v nich dosud vře láva, která často vykypí z kráteru jako vřelá voda z kotle. Ta nekonečná řada nekouřících kuželů jsou také sopky, ale již vyhaslé nebo odpočívající, ehm.”

Pavel pohlížel na zem, rozloženou pod sebou, jako na obrovskou mapu. Viděl nejen pásma hor, nýbrž i tmavé lesy, a když nad tím vyjádřil své podivení, profesor ho ochotně poučil:

„Jen hluboké sněhy zachraňují za kruté zimy lesy a ostatní rostlinstvo. Kdybychom se snesli níže, ehm, spatřil bys háje z olší, bříz, zakrslých vrb, jalovců a limb12. Také Kamčatka má své léto, a tu nejen děti, nýbrž i zvířata mlsají jahody, borůvky, ostružiny a brusinky. Hejna, ehm, hus, kachen, labutí, jeřábků a sněhulí oživují vody a stepi, a medvědi, sobi, lišky, hranostaji, soboli a polární zajíci pobíhají v křovinách, v hájích a po travnatých paloucích. Pohříchu trvá tu léto jen krátce. Teprve v květnu zde taje sníh a v září mnohem jižněji, při ústí řeky Amuru, zmrzne i rtuť, že ji lze kovat, ehm, jako železo. Větry vanoucí od severní točny ochlazují nejen Asii, nýbrž i západní pobřeží Ameriky. Ehm, vzpomeň si, co jsem ti vypravoval o studeném a drsném podnebí Vancouveru, a přece leží na padesátém stupni severní šířky.”

„Jako Praha?” vykřikl Pavel.

„Ehm. Jak? Co víš o Praze?” zeptal se profesor udiveně.

„Oh, hodně, pane profesore,” odpověděl Pavlík, jehož oči zářily a ústa se usmívala. „Tatínek je Pražák, a velmi často mi vypravuje o krásném městě, jemuž není na světě rovného.”

Profesor Finch, znamenitý zeměpisec a výstředník-fotograf, věděl o Československu a těšil se, že si s inženýrem o něm pohovoří, až je Albatros zanese opět do Friska.

Ve čtyři hodiny spěchal Albatros nad Ochotským mořem a právě v půl páté se snesl na vysoký západní břeh ostrova Sachalinu13 před městem Dui.

Albatros lehce dosedl na zem jako veliká labuť na vodu a ve chvilce byl obklopen houfem lidí.

Místní osadníci se vyznamenali. Připravili pro letce nejen benzín, nýbrž i hostinu. Mr Turbulent a inženýr Marhan se nejprve důkladně proběhli, aby si narovnali údy strnulé dlouhým sezením. K hostině přišli nejen nejvzácnější občané, ale i zástupci vlády z Alexandrovska. Hostitelé se dočkali zklamání; Mr Turbulent zaplatil sice ochotně benzín, avšak za hodinu vstal od stolu, ačkoli se celá dlouhá řada připravených jídel dosud neobjevila na velkých stolech. A protože Mr Turbulent rozhodně odmítl pozvání i prosbu, aby okusil aspoň tučné selátko, jesetera po tatarsku a kaviár, vyprovázeli letce nejen stolovníci, nýbrž i kuchaři, kteří nesli mísy, koše a veliké láhve jako výslužku. Mr Turbulent sice všecko odmítal, ale profesor Finch a Pavlík přece přijali dva koše a láhev vodky.

Albatros se krátce rozběhl, vrtule se rozvířily, a za nadšeného „hurá!” a mávání se vznesl a za několik minut již plul nad mořem.

Albatros teď pospíchal k jihu, nad Japonské moře, a tak vzduchoplavci spatřili ještě za denního světla ostrov Hokkaidó.

„Z Dui jsme se poroučeli trochu rychle,” mínil Pavlík.

„Ehm, a naštěstí,” souhlasil profesor, „protože kdybychom chtěli zachovat ruský způsob loučení, neodletěli bychom ani za týden. Rusové se loučí před dlouhou cestou celý týden, ehm. Podívejme se ale na Hokkaidó!”

Profesor Finch byl v běžném životě nemluva, ale jakmile mohl někoho poučovat, seděl na svém koníčku. A pozorný Pavlík ho přímo vybízel, aby profesor ze svých bohatých vědomostí každou chvíli utrousil zajímavé poznatky.

„Ostrov Hokkaidó měří osmdesát tisíc čtverečních kilometrů, a žije na něm milión obyvatel. Původními obyvateli jsou tu Ainové, malí a tmaví lidé, kteří žijí v opovržení Japonců. Jejich vlast je bohatá na vyhaslé sopky a na hluboké lesy, v nichž rostou duby, břízy, jilmy, lípy; zato v sadech lze spatřit ořechy a kaštany.”

„A co je to žluté na pobřeží?” ptal se Pavel.

„Ehm, to jsou písčité duny,” odpověděl profesor. „V lesích Hokkaidó žijí černí medvědi himalájští i krásní jeleni, ale lov na ně je nebezpečný, protože Ainové používají dosud jen luky a šípy.

„Četl jsem,” řekl Pavlík, „že ostatní japonské ostrovy jsou přelidněné. Proč se jejich obyvatelé nestěhují na Hokkaidó?”

„Ehm, protože na Hokkaidó panuje krutá zima a země se tu tak často otřásá, že si obyvatelé stavějí chýše jen z tenkých kmenů a z klestí, aby si mohli rychle postavit nové, když se staré zemětřesením rozsypou. Ehm, každá země má své světlo i svůj stín.”

Šero se již zvolna snášelo na zem, když Albatros plul nad Nipponem14. Obrovská sopka Fudžisan15 se ohlašovala zdaleka, neboť její vrchol je pokryt věčným sněhem, a profesor Finch neopomenul, aby Pavlíkovi nevypravoval, že Fudžisan, miliónkrát na nejrůznějších předmětech namalovaný, nakreslený nebo vyrytý, je pro Japonce posvátný a že k němu putují tisíce lidí, aby se jako pravověrní šintoisté dotkli cesty, jež vede na sopku. Podle pověsti Fudžisan vytvořili bohové stejně jako jezero Bivu.

Než Albatros přeletěl ostrov Honšú od severu k jihu, snesla se na zemi i na moře noc, a proto profesor Finch odhadl jen podle světel polohu Šikoku a Kjúšú.

„Dnes večer se nemusíme starat o večeři,” prohlásil Pavlík, „stačí studený nářez a čaj nebo káva.”

„Ehm, jelikož kávu a čaj dovedu uvařit sám,” pravil pyšně profesor, „budeme bdít napolovic. Ehm, já do půlnoci a ty, milý Pavlíku, od půlnoci, protože přistaneme až zítra ráno.”

Pavel souhlasil, neboť naštěstí netušil, že všichni budou po celou noc bdít ve strachu a úzkostech.

7 Albatros prchá před tajfunem a nouzově přistává na neznámém ostrově

Albatros sebou několikrát trhl, jako když kůň skáče v trysku přes překážky. Pavlík zavrávoral a profesor, zdvihaje brýle na kořen nosu, vrazil si je na čelo.

Inženýr Marhan, který až dosud udržoval radiotelegrafické spojení s pozemními stanicemi, byl překvapen nepříjemnou zprávou: pro blížící se bouři zastavuje nejbližší stanice provoz.

Inženýr poděkoval za zprávu, vypjal vlastní stanicí a navinul anténu. Jako zkušený letec poznal Mr Turbulent z jednání svého radiotelegrafisty, co se děje. Proto přidal benzín a zvětšil počet obrátek tak, aby Albatros co nejdříve vystoupil do bezpečných výšek. Na zemi ani na moři nezazářilo světýlko a také na obloze nebyla jediná hvězda.

„Ehm, zdá se, že před něčím prcháme do výše,” pravil profesor, když uslyšel, jak se motory rozhlučely.

„Snad jsme se octli v mracích, že je taková tma,” hádal Pavel a vzpomněl si na vypravování o poštovních holubech, jimž Angličané zastřeli oči, „anebo narazil na Albatrosa silný vítr?”

„Ehm, všecko můžeme očekávat, i náhlý úder větru, i mračna,” prohlásil profesor, ale hned dodal, „vystupujeme rychle, hleď, jak se podlaha naklání.”

Albatros se řítil tmou stále výš a výše a Pavlík bezděčně svíral opěradlo lenošky. Albatros sebou nepokojně škubal.

Statečný profesor Finch neprojevil strach a vykládal Pavlíkovi, aby jeho mysl odvrátil od pozorování:

„Je to nejspíš tajfun. Ehm, kdyby naše stroje tolik neřvaly, slyšeli bychom jeho vytí a burácení. Tajfunu neodolá ani loď na moři, ani letadlo ve vzduchu, ba ani pták. Co tajfun uchvátí, to odnese úžasnou rychlostí a neodolatelnou silou. Proto se mu Mr Turbulent vyhýbá.”

„Četl jsem,” řekl Pavlík, „že tajfun je nejděsnější projev rozhněvané přírody.”

„Ehm, velmi dobře, projev hněvu, projev děsu. Pod námi se nyní válejí těžké černé mraky, z nichž se lije déšť jako při průtrži mračen, a všecko tvorstvo daleko na pevninách se hrozí, že ehm, nastala potopa světa. Vítr přímo rve mořskou vodu a vrhá ji v takových spoustách do řek, že se řeky rozlévají. Tajfun láme stromy, mýtí lesy a sady a boří lidské příbytky jako domky z karet. Běda člunům i plachetním lodím, hází je jako pápeří daleko na souš. Ale i na zemi rozsévá spoušť, vyrve i drny, i ornici, keře i trávu, láme křídla ptáků a poráží i nejsilnější tvory. Japonci věří, že tajfun se rodí z mořské vody, když je nejteplejší. Ehm, je to podivný přírodní jev, ale strašný.”

Přestože horké plyny, které vznikaly spalováním benzínu, zahřívaly topení v salóně, pociťovali profesor i Pavlík chlad, ale dosud dýchali bez potíží. Výškoměr ukazoval, že Albatros již dosáhl výše pěti tisíc metrů.

Profesor a Pavlík nezpozorovali, že Albatros změnil směr a že prchá nad Tichý oceán.

Po čtvrthodině ucítili v salóně nedostatek kyslíku16, a proto bylo třeba, aby jej vypustili z připravených bomb. Pavel s profesorem velebili učence, kteří na všecko mysleli a dokázali letadlo tak dokonale vybavit. Z kabiny se nikdo neozýval; patrně byli oba letci velmi zaměstnáni.

Zdálo se, že se čas zastavil. Řev a hukot strojů, neproniknutelná tma a vzrůstající chlad tísnily statečná srdce učeného profesora i chlapce. Aniž si snad uvědomili, dávno již usedli těsně k sobě. Pavlík toužil po otci, ale neodvážil se povstat.

O půlnoci plul Albatros ve výši šesti tisíc metrů, ale stále k východu. Zvonek telefonu vytrhl Pavla z dřímoty, která trvala jistě hodinu. Pavel procitl a zastyděl se za svou slabost, ale když pohleděl do profesorova obličeje, spatřil v něm úsměv.

„Ehm, jen spi, hochu,” pravil profesor, „vyslechnu sám rozkazy.”

Profesor zdvihl sluchátka, ale hned pokynul levicí Pavlovi a pravil:

„Tvůj otec chce s tebou mluvit.”

„Věděl jsem, že nespíš. Neboj se, již dávno se vznášíme nad tajfunem, ale nesmíme se spustit níže dříve, dokud neustane anebo dokud neodplujeme z jeho oblasti,” řekl inženýr Marhan Pavlovi.

„Tati, smím na okamžik k tobě?”

„Ne, raděj spi, hochu, dobrou noc!” Pavel vzlykl a položil sluchátko.

„Ehm, statečného muže miluje Bůh, ehm, ano, chtěl jsem říci, že také statečného chlapce. To je divné, co si lidé vymyslili! Lítat! Ehm, svaté Písmo praví, ,ryba k plování, pták k létání‘, ale o člověku nic, ehm.”

„Nevím, jestli to je v Písmu, ale konec rčení jsem už slyšel: ,Člověk k práci stvořen jest‘,” řekl Pavel a opět usedl vedle profesora.

„Ehm, mohl bys mi něco vypravovat o svém otci a o sobě? Ušla by nám chvíle. Jsou teprve dvě hodiny s půlnoci…”

Dvě hodiny s půlnoci — v černé tmě — za řevu strojů — nad rozbouřeným mořem…

Na desátém stupni severní šířky svítá teprve v pět hodin ráno. Když zbledla obloha a perlově se zalesklo moře, spatřil Mr Turbulent, který po celou noc oka nezamhouřil, jen nekonečnou vodní pláň. Věděl, že prchal stále k východu, ale neodhadoval přitom správně vzdálenosti. Chce-li se vrátit k pevnině, musí obrátit Albatrosa k západu. Přinutil tedy letadlo, aby sestoupilo o dva tisíce metrů, avšak udržoval je stále ve výši čtyř tisíc metrů, aby daleko dohlédl. Teprve za dvě hodiny spatřil na západě roztrhané mraky a usoudil, že tam je pevnina.

Pavel přinesl letcům bez vybídnutí snídani.

Otec a syn se ani slovem nezmínili o děsné noci, jen se bouřlivě a pevně objali, jako by se nechtěli již nikdy odloučit.

V devět hodin, když se mraky roztrhaly, takže letci čas od času viděli tmavší skvrny dole před sebou, snesl se Albatros opět o dva tisíce metrů. Zde pod mraky, při výborném osvětlení, objevilo se zrakům letců několik pevnin — ostrovy. V největším z nich rozpoznali po radiogoniometrickém zaměření a po prohlédnutí mapy ostrov Novou Guineu, a tak se rozhodli, že Albatros musí změnit směr. Inženýr nezachytil zprávy z pozemní stanice, a přece se letoun spouštěl dolů, protože zvláštní výborné přístroje poučily Mr Turbulenta, že se v nižších polohách žene monzun rychlostí sto kilometrů za hodinu.

Žene-li se silný vítr ve směru letu letadla, zvyšuje jeho rychlost rychlostí svou; avšak Albatros se musel při přeletu Nové Guineje, její západní části, prodírat proti větru, a proto se jeho rychlost zmenšila.

„Pozor!” vykřikl asi po hodině inženýr Marhan. „Přítok benzínu ochabuje.”

Výkřik ovšem zanikl v hukotu strojů, ale zaťaté rty Mr Turbulenta a prudký rozkaz dosvědčovaly, že také postřehl vážné nebezpečí.

„Naviňte anténu a spusťte podvozek! Musíme dolů,” poroučel a mírným stiskem volantu sklonil Albatrosa lehce kupředu do klouzavého letu. Motory se znovu rozhučely, ovšem na krátkou dobu. Zbytek benzínu stékal skloněním letadla ze všech koutů nádrží.

Oba letci pátrali po vhodném místě, kde by mohli bez pohromy přistát; nebylo však kdy na uvažování, čin musel stihnout myšlenku.

Ostrovů bylo kolem na vybranou; někdy plochy dosti velké, někdy jen skály nebo korálové útesy.

„Ehm,” pravil profesor Finch, „milý hochu, jestli se nemýlím, tak se vznášíme nad mořem Bandským, a ta drobotina pod námi jsou Moluky17.”

Mr Turbulent byl dobrý letec a dovedl přistávat bez motorů na místo, jež si vybral. Věděl, že musí přistát proti větru, zvláště když tak silně duje jako zde. Stiskl ve své kabině páku a sklonil zadní podélnou a pohyblivou část nosné plochy a tak zvýšil jednak nosnost a jednak zmírnil přistávací rychlost.

Proti silnému větru klouzal Albatros jen nepatrně kupředu, avšak skoro svisle, a zvolna klesal k zemi.

Profesor Finch a Pavlík pozorovali, jak pod nimi roste a zdvihá se ostrov, uvnitř hornatý a lesnatý, avšak na východě lemovaný světlou písčinou.

Hory a lesy letěly opět zdánlivě k nim, ale než se nadáli, zmizely kamsi za nimi. Již zřetelně viděli na zemi stromy a keře, když neočekávaný silný náraz větru naklonil Albatrosa napravo a v této nebezpečné poloze jej srazil k zemi, takže oba pozorovatelé upadli.

Albatros vskutku klidně „seděl”; byl však stále příliš nakloněn, takže se konec křídla zabořil do písku. A tu letci pochopili, že podvozek je porouchaný.

Letci, ohlušeni stálým řevem, rachotem a hukotem, si v nastalém tichu oddechli a jejich roztřesená těla s rozkoší užívala blahodárného klidu.

Profesor Finch a Pavlík vyskočili, dříve než se dveře kabiny otevřely. Mr Turbulent, vycházeje z kabiny, pravil:

„Museli jsme dolů, došla nám ,šťáva‘, ale zdá se, že pravá strana podvozku neodolala silnému nárazu. Jen aby vrtule a křídlo vyvázly bez pohromy! Musíme škodu hned vyšetřit.”

Mr Turbulent neprojevil hlasem ani pohybem rozčilení. Klidně snášel nehodu, která ho donutila, aby přistál. Let se ovšem zdrží, ale všemohoucí peníze opět zdvihnou Albatrosa do vzdušných výšin. Mr Turbulent prošel salónem, odemkl boční dveře a sestoupil na zemi, a inženýr Marhan, který pospíchal za majorem, objal jen Pavla a potřásl profesorovou rukou, protože ho milionář už volal.

Oba letci prošli pod levým křídlem a odstoupivše prohlíželi Albatrosa. Poznali hned nejen poruchu, nýbrž i její příčinu. Protože letci neznali přesně směr větru, přistáli s bočním větrem, to znamená, že nepřistávali přímo proti větru, nýbrž že vítr dorážel na Albatrosa zpředu i z levé strany. Když se Albatros naklonil, bezděky nabídl větru velkou plochu — a tak se to stalo! Vítr srazil letadlo stranou, čili „klouzl po křídle”. Křídlo při nárazu na zem neutrpělo, vrtule se země vůbec nedotkly, ale podvozek praskl. Při zevrubném ohledávání viděl inženýr Marhan, že výztužná opěra, spojující podvozek s trupem, se přerazila a byla zlámaným podvozkem vražena dovnitř Albatrosa, právě v místě, kde se nalézala vysílačka.

„Běda!” zvolal. „Naše vysílací stanice je zničena. Jak se teď dovoláme z ostrova pomoci?”

„Proboha, snad nevěříte,” pravil Mr Turbulent, „že jsou na světě ostrovy, na nichž by si člověk za peníze neopatřil ochotnou pomoc? Ostrov je obydlen, vždyť jsem viděl chýše a kouř, a proto lidé brzy přiběhnou. Zdejší obyvatelé jistě mají čluny a snad i lodi, a nebudou-li s to, aby nám sami pomohli, přivolají aspoň pomoc odjinud. Teď však potřebujeme lopaty na odklizení písku a železné sochory, abychom mohli nadzdvihnout podvozek a spravit, co se spravit dá. Rychle k dílu!”

8 Malajští piráti uvítají trosečníky podle svého způsobu

Protože snídaně byla velmi chudá, smluvil se profesor Finch s Pavlem, že se postarají o časnější a bohatší oběd a že se hned po obědě porozhlédnou po ostrově. Dosud nevěděli o porušeném podvozku a o zkáze vysílačky, ale tušili, že se jejich nucený pobyt na ostrově prodlouží.

S radostí se přesvědčili, že v koších, které dostali na Sachalinu, je dosti zásob, z nichž se dá připravit velmi chutný oběd.

Profesor si svlékl kabát, vysoko si uvázal zástěru a na rozkaz „mistra kuchaře” krájel, mlel a strouhal, takže se mu nepokojné brýle svezly až na hrot nosu.

Mr Turbulent a inženýr Marhan již odházeli písek a snažili se, aby železnými pákami nejprve ohnuli a potom vyrvali tyč, která prorazila Albatrosu hruď. Kuchaři a letci pracovali tak horlivě, že ani netušili, co se na písčitém a pustém břehu děje. Teprve divoký křik a ostrý cvakot přinutily pracovníky, aby vzhlédli a strnuli.

Jistě dvacet polonahých, hnědých příšer se hnalo k Albatrosu, od jehož kovového trupu odskakovaly šípy. Na ústup do letadla již nebylo kdy. Mr Turbulent i jeho druh pochopili, že byli přepadeni divokými lidmi, s nimiž nelze vyjednávat. Kučeravé hlavy ovázané úzkými hadry, nahá poprsí, potrhané kalhoty, ale především dlouhé dýky a křivé šavle poučily zkušeného Mr Turbulenta, že útočníci jsou malajští piráti. Jižjiž dobíhali první tři lupiči k letcům kryjícím si bezděčně záda Albatrosem. Letci očekávali útok a třemi rozmachy železných sochorů srazili první útočníky k zemi.

Křik vylákal zvědavého profesora. Otevřel boční dveře, ale sotva sestoupil na první schod, již se zřítil. Šíp, který odskočil od trupu Albatrosa, udeřil profesora tvrdým násadcem do čela tak prudce, že učenec pozbyl vědomí. A to bylo pro zvědavce štěstí, neboť hned potom vletěly dva jiné šípy otevřenými dveřmi do salónu a upozornily Pavla, že se venku děje něco neobyčejného.

Statečný chlapec vyběhl po schůdcích do zasklené kabiny a hrůzou a zděšením div neomdlel. Vždyť viděl tlupu divochů útočících na Mr Turbulenta a na tatínka, kteří se sice udatně bránili, ale jak by se mohli ubránit přesile? Divoký křik a řev přinutil Pavla, aby se ohlédl k moři, odkud se hnal k Albatrosu nový dav lupičů.

V okamžicích největšího nebezpečí, kdy každá vteřina přináší zkázu, letí myšlenky jako ptáci stržení vichrem.

Pavel musí tatínka a majora zachránit. Ale jak? Jak?

Chlapec si náhle vzpomněl. Skočil do salónu, přilezl k levému boku, vytrhl zásuvku, a uchopiv dva kovové válce v objemu asi dvou litrů a opatřené kruhy, vyskočil bočními dveřmi. Nedbal na nebezpečí, vyhoupl se na křídlo a šplhal na trup Albatrosa, zachycuje se zevních žeber letounu. Vykonal všecko tak rychle, že byl na hřbetě letadla dříve, než divoká smečka doběhla od moře. Pavel spatřil, jak tatínek, stržený lanem, klesá, zatímco Mr Turbulent se se sklopenou hlavou jako rozlícený býk vrhá proti čtyřem či pěti lupičům, švihajícím dýkami.

Pavel nelenil ani okamžik. Jeho vysoký hlas zaječel jako polnice: „Pozor! Bomby! Slzy!” a již mrštil bombu do houfu, zápasícího pod Albatrosem, kdežto druhou hodil vstříc zástupu, běžícímu od moře.

Účinek bomb byl okamžitý a úžasný. Sám Pavel zakolísal a divže z Albatrosa nespadl. Výbuchy, plameny a žlutý dým, který vyrazil z vybuchnuvších bomb, způsobily náhlé zhroucení tří desítek lidí. I ti, co zápasili pod Albatrosem, i ti, co přibíhali od moře, leželi teď nebo klečeli a všichni si tiskli dlaně na oči. A ti, kteří vstali, potáceli se jako opilí a znova padali nebo do sebe vráželi. Zprvu ojedinělé výkřiky se spojily ve strašný jek, jejž vyráží z lidských prsou dosud nepoznaná hrůza. Některé postavy se přece zdvihly a uháněly jako šílené k moři, zatímco jiné ryly hlavami v písku a zběsile kopaly.

Pavel se dlouho na ten zmatený a divoký rej nedíval. Musí odvést tatínka a Mr Turbulenta do letounu! Ale jak to má udělat, když se nesmí odvážit do plynů, které se dosud nerozptýlily?

Náhle si na něco vzpomněl. Jako lasička se sesmekl po trupu Albatrosa, a když se spustil na nejvyšší stupeň schůdků, spatřil profesora, jak se probírá z mrákot a snaží se posadit. Pavlík mu pospíšil na pomoc a spíše vytáhl, než vyvedl klopýtajícího profesora do salónu.

„Musím ven pro tatínka a pro majora,” oznamoval chlapec profesorovi, který se již vzpamatoval, „a prosím vás, abyste mě ochránil před případným zákeřníkem, který by na mě chtěl vyslat šíp.”

Pavel se rychle shýbl a z jiné dutinky vytáhl podlouhlé pouzdro, jež rychle otevřel, a třemi hmaty sestavil svou pětirannou opakovačku a vsunul do ní nábojnice.

„Je nabita jen broky, ale na padesát až šedesát kroků s ní můžete zasáhnout cíl,” pravil podávaje pušku profesorovi. Potom vběhl do kabiny, ale v minutě se vrátil, a přitahuje si v běhu na krku řemen letecké kukly, vyřítil se z letadla.

Donedávna zuřiví lupiči si nyní hráli na „slepou bábu”; s dlaněmi na očích, nebo hluboce shýbnutí tápali s roztaženými pažemi, jako kdyby se chtěli něčeho zachytit. Pavel proklouzl pod křídlem a pátral kolem. Brzy spatřil dvě hledané osoby. Tatínek i major leželi a tiskli obličeje do písku.

Pavlík přiskočil nejdříve k otci, shýbl se nad něj a žalostně vykřikl:

„Tatínku, slyšíš mě? Můžeš vstát?”

„Ach, tos ty, hochu?” odpověděl inženýr zdvihaje se, „ovšem že mohu vstát, chránil jsem si jen oči před plynem.”

Pavlík zajásal. Nebylo ani potřebí, aby pomohl otci vstát, a proto pospíšil k Mr Turbulentovi, který sice zamručel, ale nevstával.

Vtom třeskly rychle za sebou dvě rány, které poplašily Pavla i jeho otce a způsobily takový zmatek mezi oslepenými lupiči, že prchali na všecky strany.

„Tatínku, pomoz mi; major je patrně raněn a nemůže vstát,” volal Pavlík, když se mu nepodařilo majora zdvihnout aspoň do sedu.

Ale inženýr byl sám příliš sláb, a proto musel Pavel zavolat na pomoc profesora.

Podařilo se jim zdvihnout Mr Turbulenta na nohy, ale potom ho spíše nesli než vedli. Před schůdky se major vzpamatoval a skoro sám vystoupil, ale uvnitř se zase zhroutil.

„Pane profesore, opatrujte raněné,” rozkazoval statečný chlapec, „já musím hlídat, aby nás lupiči nepřekvapili novým útokem.”

Pavlík si naplnil kapsy nábojnicemi, a uchopiv pušku, vylezl na trup Albatrosa, kde skryt pod sklopeným křídlem, bystře pozoroval okolí, neobjeví-li se někde nepřítel. Od tatínka věděl, že plyny se po čase rozptýlí a že oči lupičů, oslepené slzami, opět prohlédnou, a tu by se mohli nadít pomsty. Marně se však rozhlížel.

Inženýr Marhan, který se mohl sám svléci, požádal nejdříve o nápoj a tak upozornil profesora, aby také Mr Turbulentovi vpravil do úst hlt ruské vodky. Mr Turbulent spolkl vodku, všecek se otřásl a otevřel oči. A když na otázku: „Kde jsou ti hnědí ďábli?” uslyšel, že uprchli, spokojeně vzdychl a opět zavřel oči.

Profesor nemohl majora svléci z šatů, a proto je i s prádlem rozstříhal. Když ale spatřil, jak je major na ramenou a prsou pobodán, všecek se zděsil. Nepočítal rány, jen je vymýval, obvazoval, nebo přikládal na ně náplasti.

Každý letec veze s sebou léky a obvazy, a učený profesor, třeba člen Výstředníků, věděl, jak je má použít.

Když ošetřil Mr Turbulenta, nabídl svou pomoc také inženýrovi, ale ten poděkoval. Ačkoli také jeho tělo bylo pokryto sečnými a bodnými ranami, přece nekrvácel tak, jako major. Každý pohyb byl ovšem bolestivý. Také jeho rány byly konečně vymyty, zasypány hojivým práškem nebo zalepeny náplastmi. Inženýr si však naříkal na jinou bolest: měl strašný hlad. A tu si milý profesor teprve vzpomněl na přichystaný oběd.

„Dejte majorovi najíst, a hned se uzdraví,” radil inženýr profesorovi. „Ta kachna byla výtečná, ale prosím vás, podejte mi ještě rybu, sýr a kus chleba.”

„Nemohu, nesmím, přepadne vás horečka,” odporoval opatrný profesor.

„Nebojte se; Pavlík na ni hodí pumu,” odpovídal inženýr a dožadoval se po obědě kávy a cigaret.

„Kéž by tak mluvil i Mr Turbulent!” vzdychl si profesor, a když se sklonil nad majora, ležícího na podlaze, shledal, že Mr Turbulent spí. A nebylo divu. Vždyť hrdinský letec za noci ani oka nezamhouřil.

Dvě hodiny hlídal Pavel okolí. Když se ale nikdo neobjevil, neboť lupiči se rozptýlili a zmizeli, aniž Pavel zvěděl kam, vrátil se opatrný strážce do letounu. Toužil nejen po zprávách, jak se daří raněným, nýbrž i po tom, aby se najedl.

Bdícího zastihl jen profesora, oba ranění spali. Mr Turbulent ležel všecek ovázaný na podlaze salónu a bledý inženýr odpočíval ve sklopené lenošce.

„Zbylo vám něco z oběda, pane profesore?” tázal se chlapec tiše.

„Ehm, dost, ale už je všecko studené,” odpověděl profesor.

„Nevadí, i studené to bude dobré,” mínil Pavel a vklouzl do kuchyňky. Vrátil se teprve po chvíli a s krajícem v ruce žádal profesora, aby s ním vystoupil na zem. „Podívejte se,” upozorňoval, „tady jsou rozházené dýky a šavle, které musíme sebrat, protože kdyby se lupiči vrátili, mohli by je použít proti nám.”

„Ehm, ti se již nevrátí,” tvrdil profesor. „Domnívám se, že to byli piráti a že se, ehm, tomuto ostrovu vyhnou na míle a že jejich vůdce bude na zdejší návštěvu nějaký čas bolestně vzpomínat, ehm.”

„Nerozumím vám, pane profesore, proč by bolestně vzpomínal?”

„Ehm, chtěl jsem ti to již vypravovat, ale nebylo na to kdy.” Profesor se narovnal, až mu luplo v kříži, a pozdvihnuv klouzavé brýle, náhle se upřímně zasmál. „Když jsi vyběhl z letadla, abys vyhledal naše bojovníky, a mě jsi postavil na stráž, tu jsem spatřil, ehm, dva podivné chlapíky, kteří sem chvátali od moře. Hádal jsem, že by to mohl být vůdce, ehm, pohlavár lupičů. Měl totiž na hlavě turban a na ramenou plášť. A ten druhý zas mohl být jeho pobočník, protože měl hlavu ovázanou červeným cárem a za pasem se mu blyštěl celý sklad zbraní. Když přiběhli k první skupině tancujících dervišů, ehm, chci říci oslepených mužů, a trochu si také přičichli k prožluklé voňavce, ihned se obrátili a vraceli se k moři. Abych je popohnal, poslal jsem každému po hrstce broků z vaší roztomilé bouchačky. A tos měl vidět, jak se chytili za kalhoty a pelášili. Hahaha! Jakživ na ten úprk nezapomenou.”

„Ach pane profesore, proč jste je dráždil? Budou přemýšlet o pomstě, a podruhé se jim neubráníme!” vyčítal Pavel.

„Nevěř tomu, hochu! Lupič je jako šelma, a ta se nevrátí na místo, kde jí už zpražili kožich,” odpověděl profesor a hodil poslední dýku na hromádku zbraní. „Horší je, že nevím, kde jsme a jak odtud unikneme.”

„Jestli jsou všichni zdejší obyvatelé tak pohostinní jako ti, kteří nás přišli uvítat, snadno neunikneme.”

„Ehm, nesuďme předčasně. V celém Tichomoří, ale především ve východních oblastech se objevují tlupy pirátů, totiž mořských lupičů: Malajců, Číňanů i bílých dobrodruhů. Avšak ostrované jsou lidé pokojní a obdělávají zemi. Jestliže tento ostrov omývají vlny Bandského nebo Arafurského moře, jak se domnívám, žijí zdejší obyvatelé pod ochranou a pod těžkou rukou, ehm, chci říci pod laskavou holandskou vládou, a proto se nedopustí násilí. Ehm, bezpečno jako v paláci v San Francisku zde asi nebude, protože horské kmeny, které žijí uprostřed ostrovů, ehm, nevynikají příliš slušnými mravy. Ale my se, ehm, nedáme.”

Oba ranění spali až do večera; jednak zeslábli bojem, jednak doháněli probděnou noc. Ale když se k večeru probudili, přáli si večeři. Pro Mr Turbulenta sklopili lenošku a pomohli mu, aby se na ni položil. Avšak udatný bojovník chtěl sedět, a tak zahnal ochotné ošetřovatele.

Profesor s Pavlem přestěhovali svou kuchyni na písčinu, protože dosavadní zdroj tepla, žhavé plyny, již nevyhřívaly jejich kamna.

Písčina, na niž se Albatros musel snést, byla sice velmi dlouhá, ale jen asi pět set kroků široká. A proto když se profesor Finch vydal s Pavlem pro palivo, zašli z písčiny do houštiny keřů a stromů, uzavírajících písčinu na západě, jako do džungle. Hledali suché větve, ale v tropickém lese nelze v podrostu snadno nalézt padlý suchý kmen. A tak se vrátili na pobřeží a brzy nasbírali náruče suchého dříví, jež přinesly mořské vlny a vyplavily je na břeh. Plochý kámen vespod a tři velké kameny ze stran vytvořily ohniště. Pavel položil přes kameny dlouhé dýky Malajců a tak získal rošt, na kterém stály pevně hrnec i pekáč.

„Ehm, moudré; aspoň na něco jsou kudly těch hrdlořezů dobré, a blahoslaveni buďte přátelé v Dui za plné koše a láhev!”

„Bohužel jsou vyčerpatelné. Zítra se musíme postarat, abychom ulovili nějakou zvěř nebo abychom našli aspoň ovoce,” prohlásil Pavlík. „Dokud se tatínek a Mr Turbulent neuzdraví, musíme se o zásobování starat sami.”

„Uzdraví se brzy,” těšil profesor chlapce, „ehm, dostali sice mnoho ran, ale ani jediná není příliš hluboká a životu nebezpečná.”

Vskutku, dlouhé železné sochory ovládané silnými pažemi udržovaly útočníky za boje ve vzdálenosti, takže paže nebo prsa přepadených mužů zasahovaly jen hroty šavlí. Čínští piráti by byli skončili zápas rychleji, protože dovedou vrhat dýky zdálky. Ale i malajským pirátům by stateční obránci podlehli, kdyby byl Pavlík nepřispěchal zvláštní zbraní na pomoc. A právě o tom musel Pavel raněným po večeři vypravovat, zatímco profesor odkládal neumyté nádobí, protože musel ušetřit na snídani trochu sladké vody, která jim zbyla.

„Na bojišti v Gran Chaku,” pravil Mr Turbulent, když vyslechl Pavlíkovu zprávu, „vykonával Albatros jen výzvědnou službu a nikdy jsem nesvolil, aby se změnil v bombardovací letadlo. Ale přítel Howard s sebou přece vždycky vozíval třaskaviny, granáty a bomby a sliboval, že je použije jen k obraně. Před odletem z bojiště jsem dal všecku nebezpečnou přítěž odstranit, a proto se divím, kde a kdy jsi našel bomby, Pavle.”

„Objevil jsem je v tajné dutině již v hangáru v San Francisku, když jsme se chystali k odletu. Nevěděl jsem, co ty kovové válce obsahují, ale když jsem je ukázal tatínkovi, poučil mě nejen o bombách, nýbrž i o tom, jak se vrhají a co způsobí, když vybuchnou. V úzkosti jsem si na ně vzpomněl a…”

„… zachránils nejen nám všem, ale i sobě život,” doplnil Mr Turbulent Pavlíkovo vypravování. „Malajští piráti nezajímají přemožené nepřátele, zvláště jsou-li to lovci lebek. Drahý přítel Howard nám tedy prokázal službu i ze záhrobí.”

Mr Turbulent se hluboce zamyslil. Celé jeho obrovské jmění mu neprokázalo takovou službu, jako tenhle chlapec.

Profesor Finch vykládal inženýrovi, že piráti, kteří projížděli na své lodi mezi ostrovy, jež jim poskytují znamenitý úkryt, spatřili, že Albatros přistál, a nadáli se, že jim vítaný lup spadl přímo z oblak. Právem doufali, že letců je málo a že se jejich přesile neubrání. Netoužili ovšem po letadle, ale po jeho obsahu.

„Kde jsme, profesore?” otázal se náhle Mr Turbulent.

„Nevím, ehm, ale domnívám se, že na Molukách18,” odpověděl profesor. „Zítra prozkoumáme s Pavlíkem okolí a vyhledáme domorodce.”

„Jak se mluví na Molukách?” ptal se opět Mr Turbulent.

„Ehm, většinou malajsky; protože však žijí mezi domorodým obyvatelstvem také přistěhovalí Číňané, Indové a Papuánci, může tu jazykozpytec uslyšet prapodivné zvuky. Vládní úřednicí mluví holandsky.”

„To je krása,” povzdechl si Mr Turbulent, „jak se tedy domluvíme? Umí z vás někdo malajsky nebo holandsky?”

Inženýr Marhan jen zavrtěl hlavou, ale profesor se pochlubil, že umí asi sto malajských slov a že holandsky dovede pojmenovat „list, žábu a šunku — ehm”!

Kovový trup Albatrosa sálal jako vytopená kamna. Naštěstí však vál od moře chladný vánek, a tak nechali boční dveře otevřené. Opatrnost a nedávné zkušenosti velely, aby posádka hlídala.

Inženýr Marhan se přihlásil, že bude bdít, a odmítl Pavlovu pušku. Prohlásil, že revolver, který nikdy neodkládal, mu stačí k obraně i k vyhlášení poplachu. Vyšlo najevo, že v bedničce pod prvním sedadlem jsou uloženy majorovy pistole. Profesor je ihned přinesl i s třemi krabicemi nábojnic. A tak měl každý střelnou zbraň. A zastrčí-li si za pásy malajské dýky nebo šavle, nebudou muset ve chvíli nebezpečenství zápasit holýma rukama.

9 Pavel a profesor Finch se vydávají na výzkumnou výpravu

Již včera se ozývaly z nedalekých houštin rozmanité hlasy; do výkřiků ptáků se mísilo rokotání žab, pískání a chrochtání drobných savců a podivné mručení. Ale dnes časně ráno, když Pavlík a profesor vyšli k ohništi, aby uvařili snídani, uvítal je takový jásot, vycházející snad z tisíců ptačích hrdel, že oba kuchaři zapomněli drahnou chvíli na práci. Stáli jako očarováni a okouzlení naslouchali rozkošnému a nejvýš rozmanitému rannímu koncertu.

„Ehm, jsou to Moluky, ptačí ráj,” pravil profesor, „nikde na světě není podobné místo.”

Po snídani, k níž chudí kuchaři předložili jen černou kávu, čaj a žalostné zbytky z nedávné bohaté hostiny, rozhodli se profesor s Pavlem pro výzkumnou výpravu. Ranění, jimž prospěje klid, budou hájit tábor. Jejich rány, znova ošetřené, se nesmí jitřit pohybem, ale tolik síly obránci mají, aby zdvihli revolvery, kdyby se blížil nepřítel.

Když si Pavel nasadil tropickou přílbu se závojem, který mu měl chránit krk, přehodil si pušku přes rameno a zastrčil malajskou dýku za pás, proměnil se v odvážného lovce, který se nebál krys ani hadů, protože si připjal — jako profesor — nad kožené botky tvrdé holenice.

„Neboj se o mě, tati,” loučil se pod schůdky, „za dvě, nejdéle za tři hodiny se vrátíme a přineseme něco k obědu,”

Mr Turbulent a inženýr se sice usmívali, ale hořce litovali, že výzkumnou výpravu museli svěřit chlapci a roztržitému profesorovi, který si připásal dlouhou šavli k pravému boku a revolver si pověsil na krk vedle dalekohledu.

Průzkumníci ještě zdvihli před houštinou paže na pozdrav a zmizeli v chladném stínu, jejž stlaly na zem podivuhodné stromy bez větví, ale s ohromnými listy, stokrát proseknutými a vějířovitě rozloženými. Pavel a profesor brzy museli používat ostré dýky i šavle, aby si prosekali cestičku hustým podrostem anebo aby uťali bodlinaté větve, pod nimiž se nemohli shýbnout. Poutníci dosud slyšeli křik ptactva, ale neměli kdy, aby se po zpěvácích rozhlíželi. Když konečně prorazili hustým pásem křovin a octli se v háji vysokých stromů, užasli nad nádherou, jež se nabízela jejich zrakům.

Byl tu zřejmě ptačí sněm, který se nemohl shodnout na jakési rezoluci, protože každý člen křičel něco jiného. Bílí kakaduové patrně už ochraptěli, protože jen skřehotali, zelení, červení, žlutí a fialoví papoušci pronikavě křičeli, ale přitom provozovali na větvích krkolomné kejkle jako klaunové na hrazdách, černí, červení a bílí šplhavci klovali do kmenů, šedí a modří holubi vrkali, růžové hrdličky něžně houkaly a drobná lesklá havěť, třpytící se duhovými barvami jako rosa na slunci, třepetala se v hejnech nad květy i nad zralým ovocem, vydechujícím sladkou vůni. V biblickém ráji nemohlo být živěji a veseleji.

Pavel by si byl rád prohlédl pestré ptactvo a také se rozběhl za překrásnými motýly, ale nebylo kdy, protože profesor pospíchal. Chtěl patrně prohlédnout okolí jen povšechně, protože správně usoudil, že na podrobnosti bude později času dost.

Háj se prostíral jistě v šíři kilometru, ale když jím profesor a Pavel prošli a spatřili před sebou travnaté údolí, za nímž se zdvihala opět zalesněná stráň, bezděky se zastavili, aby si odpočinuli a setřeli z obličejů a krků hojný pot. Svěží ranní vzduch se zatím rychle oteplil. Ani se jim nechtělo ze stínu do údolí zalitého slunečním světlem a žárem, a jen pruh křovin a stromů táhnoucí se středem údolí je pobídl, aby vešli do tuhé a teplé trávy, tak vysoké a dlouhé, že museli v chůzi zdvihat nohy jako čápi, aby neklopýtali nebo aby neuvázli.

Tráva se před lovci často zavlnila; buď před nimi prchal některý plaz, malý savec nebo kurovitý pták.

Profesor správně předvídal, že dlouhá řada keřů a stromů lemuje potok, a Pavel by si byl bez rozmyslu zul boty, aby se mohl v potoce ochladit, avšak profesor ho přísně varoval.

„Ehm, snad si pamatuješ, že ani v okolí Panamského průplavu nebylo radno, aby si lovec usedl do trávy anebo aby se koupal ve vodách stojatých nebo běhutých. Ehm, myslím, že zde je takové pošetilé jednání desetkrát nebezpečnější. Jedovatí hadi, stonožky, štíři, ba i někteří červi ohrožují lidský život na suchu; ale ani ve vodách není bezpečněji. I tam může člověka uštknout jedovatý hádek, bodnout dravá rybka, štípnout některý korýš anebo přisát se ošklivá pijavice. Mimoto, ehm, nepochybuji, že se tu protahují a vyhřívají také velcí ještěři.”

Pavel nerad odstoupil od potoka. A když viděl na dosah tolik blahodárné vody, tím prudší žízeň pocítil.

„Ehm, trpělivý se dočká,” odpověděl profesor, když si mu Pavel naříkal na žízeň. „Půjdeme podél potoka, až najdeme volný přístup k vodě.”

Mnozí ptáci nedbali na nebezpečí a koupali se. Na protější nízký břeh se sneslo hejno holubů. Rozběhli se k vodě a chtivě a dlouho pili.

„Bylo by jich na jednu ránu pět nebo šest,” šeptal Pavel, „a byl by dobrý oběd,” dodával jako na omluvu.

„Počkej, až se budeme vracet,” odpověděl profesor, nerad bych, abys střelnou ranou poplašil zdejší živočichy. A, ehm, zdejší obyvatele.”

„Zdejší obyvatele? Vždyť nikoho nevidím,” divil se Pavel, rozhlížeje se kolem.

„Ehm, nevidíš tamhlety šedožluté kupy pod stromy?” tázal se profesor, „jsou to chýše domorodců; tam zastihneme obyvatele a dostaneme i pitnou vodu.”

Naděje na občerstvení a odpočinek popohnala kroky lovců, takže po čtvrthodince došli k veliké mýtině, zastíněné jen tu a tam skupinami palem. Tísnily se tam chýše postavené z bambusových tyčí a z palmových kmenů a přikryté homolovitými střechami, úpravně a pevně složenými z tuhých velikých palmových a banánových listů. Profesor a Pavlík překvapili dva muže a tři ženy s dětmi při práci.

Muži seděli na dlouhém a asi půl metru tlustém a rozštípaném kmeni stromu a vyškrabovali z něho dřeň a dlouhá tuhá vlákna, na nichž dřeň pevně lpěla. Kupa vyškrábané dřeni se podobala hromadě úzkých hoblovaček. Jedna z žen ji sbírala a odnášela v náručí ke svým družkám a k nahým dětem do stínu palem, aby ji mezi drsnými dřevěnými deskami rozdrtily19.

Teprve když profesor zvolal: „Tabeh, begimana? — Dobrý den, jak se máte?” postřehli pracující domorodci příchod cizinců a zjevně se ulekli. Děti a ženy uprchly s křikem do chýší. Muži vstali, odhodili železné škrabáky, ale jejich vykulené oči a pootevřená ústa projevovaly úžas a strach.

Profesor opakoval svůj pozdrav a potom po úsilném přemýšlení vykoktal:

„Apa koweh suda mengarti? — Rozuměli jste mi?”

Zdálo se, že pohled na mladého lovce nahání mužům více strachu než na velkého, který srozumitelně promluvil. Proto si starší Malajec dodal odvahy a odpověděl:

„Saja, tuan! — Ano, pane!”

Profesorův obličej zazářil. Patrně nedůvěřoval své malajštině, avšak když z odpovědi domorodce poznal, že mu porozuměl, vyrazil radostné „ehm” a hned nato: „Saja ada aus. — Mám žízeň.” A to stačilo. Malajci poznali, že cizinci nepřicházejí jako násilníci, ani jako kouzelníci. Žádají jen vodu a čekají, až budou pozváni do chýše.

Nyní spustili oba muži nejen „saja tuan”, nýbrž šveholili také něco jiného, a přistoupivše k hostům, vzali je za ruce a vedli k chýším, z nichž se ozýval křik žen a dětí. Profesor nevešel do chýše, nýbrž usedl na poražený kmen a vybídl Pavla, aby se také posadil.

Oba Malajci vešli rychle dovnitř, kde hluk ihned utichl, ale po chvilce se vrátili a přinesli dva hrnky studené vody.

„Podívejme se, jaké mají pěkné hrnky,” pravil Pavlík, když se důkladně napil a s díkem vrátil Malajci kulovitou nádobu.

„Snad jsi nemyslel, ehm, že zdejší lidé žijí jako, ehm, robinzoni?” pravil profesor, usmívaje se. „Až sem občas dojíždějí lodi, a holandští obchodníci zde dobře pochodí. Přivezou-li na výměnu za ságo, ovoce, koření, želvovinu, perly a vonné pryskyřice různé evropské zboží, ale především nejhorší jed, ehm, kořalku, vždycky na tom vydělají.”

„Jak se řekne, pane profesore, po malajsku ,voda‘?” zeptal se Pavlík, „a jak ,přineste’?”

„Ehm, voda se řekne ,ajer‘ a přineste ,öawa‘,” odpověděl profesor. „Chceš se ještě napít? Neradím ti, abys tolik pil. Zeptáme se, mají-li něco k jídlu. Jak se to jen řekne? Aha, ehm! ,Saja ada lapar. — Mám hlad‘.”

Sotva profesor tu větu vyslovil, oba Malajci se překřikovali. Patrně se ptali, co by vzácným hostům bylo libo, protože profesorovo ucho zachycovalo slova: telor — vejce, buwa — ovoce, katjang — ořechy, pisang — banány.

Profesor se rozhodl pro ovoce a pro vejce, ale odmítl vejce nasyrovo; poněvadž si však nemohl vzpomenout, jak se řekne oheň, shrabal hromádku třísek a suchého listí, a vytáhnuv z kapsy krabičku zápalek, chtěl hromádku podpálit. Ale Malajec zachytil jeho ruku a vedl profesora za chýši, kde na udupaném prostranství visel nad kamenným ohništěm začouzený kotel.

Za čtvrt hodiny si lovci pochutnávali na vejcích a pokusovali k nim i placky z prosné mouky. Ba dostali též sůl, když si profesor vzpomněl, že sůl se malajsky řekne „garem”.

Zatímco hosté jedli, vyšly ženy i děti z chýší, ale stály opodál.

Výborné banány, a ještě lepší mangivy20 zpříjemnily snídani. Po snídani si profesor Finch přál, aby se hostitelé, jejich ženy a děti postavili před chýši. Chtěl je fotografovat, a Pavel se podivil ochotě Malajců.

„Ehm, nedivte se,” řekl profesor, „zdejším lidem není fotoaparát neznámý. Obchodníci jim přivážejí na výměnu nejen látky, nářadí a nádobí, nýbrž i gramofony, bubny, trubky, laciné hračky, harmoniky a kdovíjaké zbytečné trety. Pěstuje se tu jen výměnný obchod.”

Přestože obyvatelé byli vlídní, nemohli přece zapřít plachost a bázeň, a dlouho trvalo, než se starší muž zmínil o strašné zbrani bělochů. Profesor pochopil spíš z posunků než z řeči, že do zdejší krajiny a po celém ostrově roznesli pokoření piráti strašnou zprávu o bílých lidech, kteří přiletěli na velikém ptáku, a o bitce, v níž nejmenší z nich pouhým mávnutím pažemi oslepil houf udatných a ozbrojených bojovníků.

Profesor sice potvrdil tuto pověst, ale současně Malajce ubezpečoval, že přátelům bělochů nehrozí nebezpečí. Litoval, že nemá nic, co by hostitelům daroval. A tak jen obracel jejich dlaně, tleskal do nich svou dlaní a opakoval: „Trima kasi banjak. — Děkuji mnohokrát.”

Pavel to opakoval po něm, a když daroval hnědému chlapci, asi dvanáctiletému naháčkovi, kapesní nožík a menšímu děvčátku kulaté zrcátko, získal přátelství nejen obdarovaných dětí, nýbrž i jejich matek.

Profesor zval Malajce, aby se přišli podívat na velikého ptáka. A když mu jakási žena přinesla z lýčí pěkně pletenou mošnu plnou vajec uložených v ságu, aby se nerozbila, sáhl profesor do kapsy, kde našel několik drobných mincí a vložil je do ženiny hnědé ruky. Hlasitě se zasmála a poskočila jako děvčátko, když poprvé dostane barevné stuhy nebo skleněné korále.

Oba Malajci vyprovázeli hosty proti proudu potoka asi půl hodiny. Profesor nelenil ani chvilku, a ukazuje na různé předměty, tázal se po jménech, jež si zapisoval, a tak obohacoval svůj slovník. Zato Pavlík, který měl na zřeteli oběd a večeři, pátral po zvěři. Z malé zátočiny zarostlé sítinami se vznesl párek ptáků. Pavel rychle strhl pušku z ramene, ale ptáci byli již daleko. A tak požádal profesora, aby se zastavil, a sám se plížil kolem zátoky. Když vzlétlo celé hejno, rychle do něho dvakrát střelil a šťastně zasáhl dva ptáky.

Ani rány z pušky nepoplašily Malajce, naopak, mladší se rozběhl do sítin a brzy přinesl oba ptáky, v nichž Pavlík na první pohled poznal kachny, ovšem jinak zbarvené a štíhlejší než ty, které až dosud vídal.

„Bude pečené k obědu,” jásal, „a zastihnu-li holuby, bude večeře.

Tím spíš nyní Malajci věřili, že nejmladší běloch je nejudatnější a nejnebezpečnější střelec. A když se s hosty loučili, podali profesorovi ruce, ale před Pavlem si dlaněmi zastínili oči, což vysvětloval profesor jako pozdrav a projev úcty.

Pavel vykřikl jen „trima kasi — děkuji” a pospíchal, skrývaje se za kmeny a keři; spatřil totiž hejno holubů snášející se k potoku.

Dvě rány vypálil nad vodu a třetí do vzduchu, a všecky byly šťastné. Neboť když se dočkal profesorova příchodu, byl již ověšen nejen dvěma kachnami, nýbrž i pěti zelenomodrými holuby21.

Profesor i Pavel se velmi podivili, když se opět octli v háji, ráno tak hlučném a nyní tak ztichlém, že se nikde neozval ani ptačí hlásek. A kdyby tu nebzučel hmyz a nepoletovali motýli, museli by se domnívat, že všechno tvorstvo vymřelo. Horko bylo úžasné, až se chodcům tajil dech, takže museli často odpočívat, aby mohli nabrat do plic horký vzduch, který neosvěžoval, byť i byl naplněn kořennými a sladkými vůněmi.

Chůze hustým podrostem lemujícím písčité pobřeží dovršila únavu. Zaliti potem a klopýtajíce, dovlekli se do stínu Albatrosa, vyhřátého a sálajícího jako kamna.

Ve stínu letadla zastihli Mr Turbulenta a inženýra, kteří nedbajíce bolesti, vyvlekli se z útrob letounu jako z ohnivé pece. Na jídlo nikdo ani nepomyslil, zato oba ranění chtivě sáhli po ovoci, aby zahnali žízeň.

„Zkušený kuchař” Pavlík věděl, že by se jeho úlovek do večera zkazil, a proto po půlhodinovém odpočinku nutil všechny společníky, aby mu pomohli škubat. Musí všecky ptáky hned upéci anebo uvařit. Polévka ze dvou holubů, do níž zavaří ságo, bude jistě dobrá a pečené kachny budou moci jíst k večeři i vychladlé. Profesor i Pavlův otec ochotně pomáhali. Jen Mr Turbulent se mračil. Byl pokořen. Všechny jeho peníze mu nemohly zjednat ani trochu úlevy. Horko ho dusilo, rány pálily, a nikde nebyl občerstvující nápoj, nikde chladivý stín. Až dosud ho obsluhovali ochotní služebníci, a nyní měl škubat ptáky, aby dostal večeři!

Když odpolední vedro ochabovalo, odhodlal se Pavel, že rozdělá oheň a upeče kachny a holuby. Profesor Finch mu věrně pomáhal, ale Mr Turbulent odvolal profesora k poradě.

„Že se nám zničil vysílací přístroj, stihlo nás největší neštěstí,” prohlásil Mr Turbulent, zahajuje poradu. „Nemůžeme přivolat pomoc. Podle profesorova mínění jsme přistáli na některém z četných ostrovů v Bandském moři, do něhož se velké zámořské parníky odváží jen zřídka. Musíme se spoléhat, že se objeví nějaká menší holandská loď, po které pošleme zprávu do přístavu, který je telegraficky spojen se světem.”

„Ehm, cožpak nemáme náhradní vysílačku?” tázal se profesor.

„Bohužel nemáme všechny součástky. Jako pilot jsem se dopustil největší chyby, kterou nelze napravit,” řekl zlostně Mr Turbulent. „Inženýr Marhan navrhuje, abychom využili aspoň přijímací přístroje, ale jak zdvihneme anténu do výše, když se oba plazíme po zemi jako želvy?”

„Ehm, o to se postarám s Pavlíkem,” těšil mrzutého Mr Turbulenta profesor, „musíme ovšem porazit vysoký strom a usadit jej v písku, protože ubohý Albatros se nehne ani o píď. Ehm, už to mám! Malajci nám pomohou.”

Již při škubání ptáků vypravovali oba vyslanci o všech příhodách na výzkumné pouti i o laskavých hostitelích, a profesor nepochyboval, že jim Malajci neodepřou pomoci.

„Nesneseme již to horko,” naříkal Mr Turbulent, „a přece nesmíme opustit Albatrosa.”

„Já tvrdím,” pravil inženýr, „že se již nikdo neodváží k Albatrosu. Proto se můžeme vzdálit aspoň do stínu křovin a stromů, odkud na Albatrosa dohlédneme. Protože máme vhodné nástroje, navrhuji, abychom si vybudovali pevnější a pohodlnější příbytek.”

„Proboha, inženýre, jak dlouho se míníte zdržovat na tomto proklatém ostrově?” vykřikl Mr Turbulent. „Cožpak jsme trosečníky?”

„Ano, jsme trosečníky,” odpověděl inženýr, „je přece lhostejné, ztroskotal-li koráb, nebo letadlo. Brzy odtud neodejdeme.”

„Profesore, řekněte tomu pošetilci, že chci odletět ihned!” vykřikl popudlivý Mr Turbulent.

„Ehm, já chci také, ale souhlasím s inženýrem. Vystavíme chýši. Hned zítra doběhnu pro pomocníky.”

Mr Turbulent se hněval, ale když ucítil vůni pečené, zapomněl na hněv a zavolal na Pavla:

„Halo, kuchaři, mohl bys nám něco dobrého předložit?”

Pavlík přiběhl, ale nepřinášel nic.

„Ptáci nejsou dosud upečení,” ohlašoval, „ale nemohu vám nabídnout ani vejce — protože nemáme vodu!”

Dvě slova: „nemáme vodu” ohromila trosečníky tak, že na chvíli oněměli. Zásobu, kterou vezli s sebou, vyčerpali, a nyní nevěděli, kde nablízku by měli vodu hledat. Na písčitém pobřeží, jež se táhlo do daleka, pitnou vodu nenajdou, a na destilování mořské vody neměli přístroj. Bez vody však nelze žít. Žízeň se dá ovšem načas zahnat šťavnatým ovocem, ale z čeho budou vařit, čím se budou mýt?

Slunce se již sklánělo k obzoru, a protože v tropických krajinách je večer kratičký, nemohl se profesor vydat na obhlídku. Na západě za hájem protéká sice potok travnatým údolím, je však příliš vzdálený. Tak daleko pro vodu chodit nemohou.

„Počkej, Pavlíku,” pravil inženýr, pomalu vstávaje, „pomohu ti uvařit vejce bez vody.”

„Nenamáhej se, tati; jestli si myslíš, abych je upekl v popelu, dovedu to sám,” odpověděl Pavel a odběhl.

Za několik minut prostřel profesor ubrus na písek, a Pavlík předložil první část večeře: vejce a suchary, avšak sliboval, že za čtvrt hodiny přinese také pečeni.

„Bude-li tvrdá, nebude to má vina,” omlouval se, „spíš bude vinen ptákův věk. Starý holub patří do hrnce, a ne na pekáč.”

„Ehm, Pavlíku,” pravil profesor, naklepávaje nožem vejce, „nenavštěvoval jsi po nějaký čas kuchařský kurs?”

„Ano, u tatínka,” odpověděl chlapec a odběhl ke své kuchyni.

10 Návštěva přátelských sousedů

Již při západu slunce se nad mořem probudil lehký vánek a puzen zvědavostí běžel po mořské hladině, až ji rozčeřil, a když přeběhl beze stop po písčině a vpadl do houštiny keřů a stromů, rozesmálo a roztančilo se listí a ptáci si přáli výkřiky „dobrou noc”. Na oblohu vystoupily tiše hvězdy, ale v závojích. Velký letoun se hnal nízko nad písčinou k moři a můry, zvábené dohořívajícím ohněm, navštívily Pavlovu polní kuchyni.

Mr Turbulent a inženýr po večeři pokuřovali, kdežto profesor a Pavlík připravovali v salóně lůžka, neboť noc je nepřítel člověka, a kdo nemusí, nespí pod širým nebem. Nikomu se nechtělo do hovoru; nedostatek sladké vody donutí trosečníky, aby opustili písečné pobřeží; kdo však ohlídá nehybného Albatrosa, jehož podvozek je rozlomen, a tak jej nelze posunout.

Obtíženi starostmi a obavami ulehli oba ranění i Pavel, aby prospali několik hodin, než profesor některého z nich probudí.

Profesor Finch usedl na nejvyšší stupeň v otevřených dveřích, a jistě hodinu slyšel za sebou vzdechy, zívání nebo mručení, z čehož usoudil, že blahodárný spánek nevešel do salónu. Ani hlásek nerušil noční ticho, ba i mořské vlny, pravidelné jako oběh krve v těle živočichů, od věku do věků dorážející na břehy, jen tlumeně šeptaly a sváděly profesora k dřímotě. Profesor dřímal snad pět minut, snad půl hodiny, ale když se probudil, podivil se, že na černé obloze není ani jediná hvězda a že i okolní písčina ztemněla. Pomalu a tiše vstával, ale náhle rychle usedl, neboť ho oslepil oheň spadlý z nebe a srazila ho hromová rána, která jistě protrhla oblohu. V tom okamžení nastala totiž potopa světa. Profesor nelenil; uskočil dovnitř a přirazil dveře. Ale několik okamžiků stačilo, aby zmokl, jako kdyby se vykoupal. Hřmění neustávalo, blesk stíhal blesk a Albatros se otřásal jako při prudkém letu.

Všichni spáči se probudili a napjatě naslouchali nejen prudké a vytrvalé střelbě nebes, nýbrž i prudkému bubnování lijáku na kovové tělo Albatrosa.

„Bohudíky, vody bude dost,” pravil Pavel profesorovi, který právě svlékal mokrý oděv.

„Ehm, jsem vždycky spokojen, dokud je dobrého dost, ale bojím se, když je ho příliš,” odpověděl profesor.

„Ach, vy vzpomínáte na starozákonního Noema, pane profesore; tak zle zde snad nebude,” mínil Pavlík, „uvidíte.”

A uviděli. Pršelo do rána, pršelo celý den, pršelo příští noc a pršelo příští den, a teprve k večeru druhého dne ukázala se na obloze záškleba.

Trosečníci byli zavřeni v Albatrosu dvaačtyřicet hodin a za tu dobu otvírali dveře jen na minuty, aby se přesvědčili, že déšť hustě a vytrvale padá. Za ty dva dny též okusili půst; snědli holuby i kachny bez námitky, že je pečené tvrdá, snědli obsah posledních konzerv, a k večeři zbyl na každého suchar, ale mohli si jej aspoň namočit v čaji, protože všudybyl Pavel objevil v zásobách láhev lihu.

Mýlil by se, kdo by očekával po dlouhém dešti jasnou noc nebo svěží ráno. Ačkoli hodiny v letadle ukazovaly na šestou hodinu ranní, panovala dosud noc, ale podivná žlutošedá noc, která se tlačila do salónu, ba která pohltila i moře i písčinu a džungli.

„Co se děje, profesore?” tázal se Mr Turbulent, „na jaké ďábelské ostrovy nás Albatros zanesl?”

„Ehm, zeměpisci a přírodopisci užívají všelijaká jména, ale o ďábelských ostrovech nevím. Dovolil jsem si pronést mínění, že jsme přistáli na Molukách, a z mapy jste poznali, že sem do Bandského a Arafurského moře vysypal laskavý tvůrce všecky drobty, které mu zbyly na dlani. A tak nevím, sedíme-li na Halmaheře, Morotai, Ramu, Ternatu, Timoru, Mujajanu, Motinu nebo na Kajou. Někde v sousedství bude také Ambon, Buru a Seram. To jsem vám vyjmenoval ty větší drobečky, protože jména těch menších jsem si nikdy nemohl zapamatovat. A protože nejdůležitější z nich je skupina Ambon, na které přebývá generální guvernér, vyslaný a ustanovený holandskou vládou22, panují po celé ostrovní oblasti jeho, ehm, chci říci mravy ostrova Ambon. Je to prý malajské jméno a znamená mlhu. Ehm, mlha je tu doma, a ta žlutá, mazlavá a přilnavá kaše je jen vzorek na ukázku.”

Mr Turbulent si ulevil nekřesťanským přáním, ale Pavel se zeptal profesora, přepadá-li potopa často ostrovy a trvá-li mlha dlouho.

„Ehm, v jarních měsících pršívá vytrvale po celé týdny, ale tuto vlážičku nám přinesl monzun vanoucí od Austrálie, proto trvala jen dva dny a dvě noci, a mlha, ehm, zmizí za dvě nebo za tři hodiny.”

Učený profesor Finch správně předpovídal. Kolem deváté hodiny se objevila jasně žlutá skvrna, dosti vysoko; bylo to jistě slunce, ale mělo oko ještě přimhouřené; poplašilo však přece mlhu tak, že se trhala, že tála na zemi a plížila se k džungli.

V jedenáct hodin nebylo po mlze ani památky, a slunce se smálo z modré oblohy, jako kdyby nikdy nebylo strašné bouře a potopy.

Opatrný Pavlík nabíral z dolíků vodu a naplnil všechny nádoby, neboť se nechtěl opovážlivě a lehkomyslně spolehnout, že jim nebesa pošlou blahodárnou vodu podruhé.

Všichni trosečníci okřáli na čerstvém vzduchu, ale rychle ustoupili k Albatrosu, když pojednou spatřili houfek lidí, kteří náhle vystoupili z džungle.

„Ehm, vždyť jsou to naši přátelé,” zvolal profesor, když si zastínil brýle.

Pavel už je také poznal. Běžel jim naproti a volal na ně po malajsku: „Dobrý den, dobrý den!” Byl by rád přidal: „Vítám vás”, ale nevěděl, jak se to řekne, zato to věděl profesor a již zdálky hlaholil. Pavlíkův sluch z toho sice nic nepochytil, protože čtyři muži a dvě ženy současně štěbetali a zdravili Pavlíka, zakrývajíce si dlaněmi oči.

Profesora vítali veseleji, podávali mu ruce a usmívali se. Ženy ukazovaly řady silných zubů a snímaly z hlav vysoké a jistě těžké koše, plné ovoce.

Spodní oděv žen, totiž košile bez rukávů a bez pásů, se podobal košilím mužů. Ale mimoto nesly ženy přes ramena přehozené čtvercové lehké látky, kterých užívaly někdy jako přehozů, ale někdy i jako velikých pokrývek na hlavu. A tak jim látky spadaly na ramena a na záda jako veliké kápě.

Profesor i Pavel zvali hosty, aby šli blíže k Albatrosu, ale Malajci, kteří snad viděli letadlo ve vzduchu, projevovali úžas a bázeň, když viděli ohromného netvora se zdviženou rohatou hlavou a s rozpjatými křídly, sedícího na písku. Teprve když se Mr Turbulent opřel o jeho trup a inženýr otevřel boční dveře, pochopili, že netvor je buď zkrocený, nebo mrtvý, protože nepohnul ani hlavou, ani křídly.

Zvědavost je silnější než strach, což potvrdily obě ženy, které popošly a složily koše k nohám. Nehýbaly se a s úžasem si obrovského motýla nebo brouka prohlížely, protože ležící netvor se spíš podobal hmyzu než ptáku; vždyť jeho hladké tělo se lesklo a nebylo na něm peří.

Moudrý profesor nenutil překvapené a opatrné hosty, aby se dotkli Albatrosa, nýbrž usedl opodál do písku, čímž zval hosty, aby si také odpočinuli.

Malajci neusedli, protože se k nim belhali Mr Turbulent a inženýr, a když ranění letci podávali hostům ruce, vkládali ostrované jen se zjevnou bázní sevřené ruce do dlaní bělochů.

„Ehm, usedněte,” pobízel profesor anglicky své druhy, a když uposlechli, usedli též hosté. Drahnou chvíli všichni mlčeli a prohlíželi se, jako když se sběhnou cizí děti na hřišti.

Netrpělivé ženy vykládaly z košů přinesené dary a hned je jmenovaly: buva—ovoce, pisang—banány, ananas, katjang—ořechy, telor—vejce, ketju—sýr, ale především velký kus „babi”, který trosečníci poznali bez překladu jako vepřovou kýtu.

„Trima kasi banjak!” vykřikl Pavlík, ale hned přidal po anglicku: „To právě potřebujeme,” a uchopiv kýtu, pospíchal ke své kuchyni. Kameny našel, ale rozvalené; a tak opět musel vyhrabat v písku jámu a upravit ohniště zničené deštěm. Horší to bylo s palivem, ale ženy pochopily nejen chlapcův úmysl, nýbrž i jeho nesnáze, a proto se rozběhly do džungle a brzy se vrátily s náručemi suchých a tlustých stvolů, které polámaly a složily na hranici. Stvoly brzy hořely dlouhými plameny a praskaly jako prázdné nábojnice, když spadnou do ohně.

Ženy by byly mladému kuchaři rády pomohly, ale nemohly se s ním domluvit, až teprve když viděly, že Pavel krájí maso na tenké řízky a klade je na pekáč, běžela jedna pro sůl a druhá nalila na pekáč trochu vody, aby se řízky masa nepřipálily, o což dbal i kuchař a řízky často vidličkou obracel. Mladší žena vzala Pavlíkovi vidličku z ruky a cosi šveholila, což by asi po anglicku znělo: „Takové kouzelnictví také dovedu,” a Pavel využil volné chvilky, aby z dutin Albatrosa vynesl mísy, talíře, hrnec na kávu, nože, vidličky a šálky. Ve stínu letadla prostřel na písek ubrus a rozložil nádobí a příbory tak pěkně jako číšník v hostinci.

Profesor zatím rozmlouval s Malajci a po dlouhém dohadování, při němž užívali hnědí hosté i běloši více rukou než slov, se dorozuměli, že Malajci přišli po velkém dešti, aby nabídli cizincům pomoc. Tušili, že déšť bělochy překvapí a že cizinci snad trpí hladem, protože si za deště nemohou opatřit potravu, a tak jim přinesli darem z toho, co sami mají.

Mr Turbulent a inženýr kouřili cigarety, ale když je hostům také nabízeli, Malajci je odmítli. Zato přijali doutníky, které rozdrtili a tabák nacpali do hliněných dýmek, které měli zastrčené nad ušima v hustých kudrnatých vlasech.

Pavlík se vrátil k ohništi a usmál se na ženy, když viděl, jak rychle pochopily, proč přinesl mísu. Mísa byla již skoro plná opečených řízků, ale ženy ještě vkládaly další syrové řízky na pekáč a pilně je obracely.

Důvěra hnědých hostí již tak vzrostla, že se nevzpírali a šli s bělochy, kteří je vedli za ruce, do stínu Albatrosa k hostině.

Bez pobídky odnesly ženy nejen mísu s řízky, nýbrž i své dary do stínu letadla, ale samy „k tabuli” neusedly. Se zjevným potěšením se jen dívaly na hodující. Běloši si brali řízky na talíře a krájeli je, ale hosté talíře odmítli a horké řízky si přehazovali z dlaně do dlaně a po malých soustech z nich ukusovali.

Hostina byla bohužel rychle skončena, protože nic jiného než řízky nebylo, avšak výborné ovoce a ořechy nahradily moučník. Ženy nakonec neodolaly a také okusily řízky, ale brzy odběhly za Pavlem, který vařil v objemném hrnci kávu. Káva zavoněla i hostům; kostky cukru však nevhodili do šálků, ale vkládali je do úst, a kdykoli se kávy napili, silně zamlaskali.

Největší překvapení si Pavel ponechal na konec chudé hostiny. Přinesl nejen kbelík pitné vody, nýbrž i řadu odlivek na tácu, uprostřed něhož trůnila láhev ruské vodky.

„Ehm, Pavlíku!” zvolal profesor, směje se, „ve tvém hotelu je popletený pořad; likéry se přece podávají před jídlem.”

„Ach, vím, pane profesore,” odpověděl vesele chlapec, „ale domníval jsem se, že nejlepší se má podávat nakonec, a myslím že tento ,chod‘ zachutná našim hostům nejlépe.”

A nemýlil se. Nejen muži, nýbrž i obě ženy, když si vlili vonnou tekutinu do úst, ihned nastavovali skleničky, aby jim štědrý hostitel nalil podruhé.

Kdo pojedl s Malajcem, je jeho přítel, a tak získali trosečníci obědem z darů přátelství nejen těch, kdo s nimi právě jedli, nýbrž všech ostrovanů žijících široko daleko na pobřeží, protože pověst letí jako vítr.

Po obědě se opět jednalo o důležitých věcech, Mr Turbulent přísně nařizoval profesorovi, aby se Malajců zeptal, na kterém ostrově uvázli, kde je nejbližší město nebo přístav, odkud by mohl telegrafovat nebo aspoň poslat dopis. Není přece Robinson, aby se odíval do kůží, lepil hrnce a jedl měkkýše! Potřebuje benzín, aby mohli vykonat předepsaný let a vrátit se domů. „Poručte jim to!” rozkazoval.

Profesor dlouho trpělivě poslouchal, chvíli se usmíval, ale když se Mr Turbulent hněval a tvrdil, že profesor vlastně nic neumí a mluví spíše jako hluchoněmý, odsekl vznětlivému milionáři, který se chlubil, že jeho peníze všecko zmohou, aby se tedy zeptal domorodců sám.

„Proč jsem vás tedy vzal na Albatrosa?” zeptal se hněvivě Mr Turbulent.

„Abych fotografoval,” odpověděl profesor klidně, „mimoto jsem cestující, vyslaný Klubem výstředníků, abych bděl nad dodržením podmínek letu. Ehm, ale to nic. Nepozorujete, že naši hosté nemohou odpovědět na vaše otázky? Tady nejsou školy, ve kterých by se učili zeměpisu. Podle toho, co jsme viděli, provozují tito lidé polní hospodářství; dále na březích bychom jistě našli rybáře, a to jsou jediná zaměstnání Malajců. O vnějším světě se dovídají jednou za čtvrt nebo za půl roku, když u ostrova zakotví loď. Ale ani tenkrát se nemluví o zeměpisu, ale rychle se vyměňuje zboží za plodiny. Podívejte se na ženy, jak si váží peněz, které jsem jim dal. Zavěsily si je na krky jako ulity, které jsou pro ně stejně vzácné. Ehm, nemůžete-li se smát, tvařte se aspoň laskavě, protože by nebylo moudré, aby naši hosté zpozorovali, že se přeme.”

Mr Turbulent uznal pravdu profesorovy řeči a usmál se na hosty. Inženýr žádal profesora, aby se zmínil o pitné vodě.

„Ajer minum?” tázali se a opakovali Malajci; potom rychle vstali a rozhlíželi se kolem. Patrně pochopili, co si profesor přeje, protože ryl tyčí v písku. A tak vybídli posunky profesora, aby šel s nimi. Ale zamířili k džungli na sever, kde se zdvíhala nejspíš stráň, protože les tam byl vyšší. Asi po čtvrthodině vskutku došli ke konci hřbetu, který byl patrně prvním předhůřím hornatiny, zvedající se uvnitř ostrova. Malajci se bystře a pozorně rozhlíželi po travinách rostoucích na úpatí stráně, a když se jeden z nich rozběhl a vyrval z měkké půdy nejen trsy dlouhé trávy, nýbrž i keře, objevila se zakrátko v dolících voda, jež prosakovala humusovou prstí. Malajci se zasmáli a vrhli se k jamce. Nepoužívali nástroje, ba ani kusy dřev, nýbrž hrabali zemi rukama a hned stavěli hrázku kolem jámy půl metru hluboké a metr široké. Jáma se plnila zvolna kalnou vodou.

Profesor věděl, že se voda ustojí a vyčistí, ale umínil si, že jámu prohloubí lopatou, aby zachytil nižší pramen. Obával se totiž, že svrchní voda bude obsahovat mnoho humusových látek a že se nebude hodit k pití. Přesto Malajcům poděkoval, a když se vraceli lesem k písčině, poprvé vyslovil slovo chýše.

Zdálo se, že na to Malajci čekali, protože se marně ohlíželi po příbytku bělochů. Vždyť je běloši usadili na písek na slunci, kde nebyla ani stříška, jež by vrhala kousek stínu!

Výkres anebo obraz je srozumitelnější než řeč nebo písmo. Když profesor nakreslil do uhlazeného písku kusem dřeva něco jako chýšku, a ukazuje na sebe, opakoval: „Daja minta luar. — Přeji si dům,” — potřásali Malajci hlavou a zdvihali paže na znamení, že rozumějí a že ochotně pomohou.

Pavlíka trápila jiná starost; odpoledne sice všecky své strávníky nasytil, ale co jim předloží k večeři? Šest hostů a čtyři letci spotřebují velmi mnoho potravy, ale jak a kde ji měl ulovit? Ovoce bylo dost, avšak masa málo.

Malajské ženy se postaraly o večeři samy. Volaly na Pavla, a pospíchaly k moři, jež zvolna ustupovalo od břehu.

Když k nim Pavlík doběhl, omráčily právě klackem dva ošklivé černé kraby a chtěly je vhodit do koše. Ale Pavel projevil bezděky takový odpor, že kraby opět vysypaly a dál pátraly po břehu. Náhle se obě rozběhly a křičíce zaskočily velkou želvu, kterou ubily, dříve než Pavlík přiběhl. Ženy byly s lovem spokojeny; uložily želvu do koše a nesly ji do tábora a stále něco vyprávěly, patrně o dobrotě uloveného zvířete.

Pavel odešel; nechtěl vidět, jak ženy tělo zvířete vytrhnou z krunýře, a umínil si, že nebude večeřet. Ale když před západem slunce malajské ženy přinesly hrnce plné scvrklého a šedivého masa, dodal si Pavlík odvahy a ochutnal je. Chutnalo mu — jako všem stolovníkům — výborně. Litoval jen, že není okořeněno a že k němu není ani vhodná omáčka, nebo aspoň kousek chleba.

Hned po večeři se hosté chystali k odchodu, ale volali ještě zdálky: „Slamat jalan”, což přeložil profesor slovy „na shledanou”, a co slibovalo, že vlídní a ochotní hosté zase brzy přijdou.

11 Trosečníci si stavějí příbytek

Pavel si umínil, že zítra ráno půjde do háje, aby zastřelil několik holubů. Na ostrově nebylo patrně divoké a nebezpečné zvěře, neboť Malajci přišli beze zbraní.

Dlouho po večeři rozmlouvali běloši o svých hostech.

„Naši sousedé, ehm,” pravil profesor, „nejsou mohamedáni, protože se neštítí vepřů, a žijí klidně, poněvadž nenosí zbraně. Domnívám se, že jsou nám vděčni za porážku pirátů, kteří loupí i na ostrovech, nedostává-li se jim potravin. Lituji, že nemáme, čím bychom se jim odměnili, neboť u všech nekulturních, ehm, i u kulturních lidí platí pravidlo: Dar za dar.”

Zpupný milionář Mr Turbulent se jen pohrdlivě usmál a pravil:

„Nemluvte mi o darech; za hrst dolarů bych koupil nejen jejich dary, nýbrž i všechen jejich majetek.”

„Ehm, snad v San Francisku, ale tady ne,” odpověděl profesor, který nenáviděl vychloubačnost. „Kdyby nás dnes ostrované nenavštívili, trpěli bychom hladem.”

„Hm, hlad,” mručel mrzutý Mr Turbulent, „ulovili bychom želvu a bylo by po hladu. Dovedou-li to malajské ženy, dovedli bychom to také.”

„Ehm, vskutku, pohádka o Kolumbově vejci se stále opakuje. Ulovili bychom želvu! A kdo nám pověděl, že lze ulovit želvu a kde? Je nejvýš potřebí, abychom si uvědomili, že jsme nezkušení cizinci a že nemáme právo vyžadovat úsluhy a pomoc od domorodců. Nejen v amerických městech, nýbrž po všem světě žije mnoho chudáků, kteří se podobají ztroskotancům na ostrovech. A co pro ně dělá takzvaná vzdělaná společnost? Ehm! Pospíchá k nim pralesem dvě hodiny cesty s koši plnými potravin, nabízí jim pomoc, jakmile vysloví nějaké přání, a chrání je před nebezpečím? Ehm, myslím, že tito divoši jsou lidštější a zasluhují více vděku než takzvaní dobrodinci, kteří, ehm, se občas blýsknou dobrým skutkem, aby se dočkali hlučné chvály.”

Profesor se tak rozehřál, že si zdvihl brýle až na čelo, a když mu Pavel horlivě přitakal, usmál se, a poplácávaje hochova ramena, pravil:

„Aspoň ty to uznáváš!”

„Pane profesore,” řekl inženýr Marhan, „také já souhlasím se vším, co jste řekl. Lituji jen, že jsem dosud slabý a nemohu pracovat s vámi, jak bych si přál.”

„Ehm, jen trpělivost, milý pane. Za dva za tři dny se uzdravíte a potom vykonáte poctivě svou práci.”

„Stydím se, že ji konáte zatím za mě,” povzdechl si inženýr, ale Pavlík mu nedal domluvit. Chytil tatínka kolem krku, a dívaje se mu přímo do očí, tázal se:

„Cožpak jsi za nás nebojoval, tati, a cožpak já nepracuji taky za tebe?”

Mr Turbulent vstal a kulhal po písku, bručel a přitom kouřil, ale když poodešel, odhodil nedokouřenou cigaretu, a složiv ruce za záda, popošel vždy jen několik kroků a stále bručel.

Inženýr Marhan ani na chvíli nezapomínal, že Mr Turbulent je jeho pán a zaměstnavatel. Proto snášel projevy jeho hněvu i mrzutosti trpělivě, ale těžce nesl, že profesor a Pavlík pracují za všecky a nedočkávají se uznání ani vděku. Inženýrovy rány se sice hojily, ale musel být opatrný, aby se zase neotevřely. Proto byl zdánlivě nečinný, avšak usilovně přemýšlel, jak by přispěl ke všeobecnému prospěchu. A tak, když se od profesora dověděl, že míní postavit chýši, aby se do ní mohli uchýlit za parného dne a aby v ní mohli spát na čerstvém vzduchu, přemýšlel nejen o místě, nýbrž i o plánu. Chýše musí být postavena v džungli, ale nablízku Albatrosa i vody, a proto se rozhodl pro stranu severní. Aby do chýše nemohli snadno vnikat plazi, štíři a hlodavci, postaví chýši na kůly. Stavebních hmot je po ruce dost; štíhlé kmeny palem mohou být osekávány jen ze dvou stran, aby na sebe přilehly. Z palmových kmenů se dají vyrobit nejen stěny, nýbrž i podlaha. Na strop a na střechu se nejlépe hodí lehké bambusové kmeny. Nejdůležitější místo v domě je krytá veranda, protože je nejvzdušnější. O komín a kamna se trosečníci nemusí starat, protože venkovské ohniště dostačí na uvaření pokrmů.

Když se ráno po snídani vydávali Pavel a profesor na lov, aby v háji nebo v travnatém údolí ulovili něco k obědu, inženýr kreslil, počítal a měřil. Sliboval, že plán dokončí, dříve než se lovci vrátí. Jeho práce získala na chvíli zájem Mr Turbulenta. Byl mrzutý a toužil po odletu. Po chvíli jej přihlížení přestalo bavit, a tak si zavěsil na krk dalekohled a odešel k moři, aby pátral po lodích. Asi za hodinu se vrátil pro pistoli a potom střílel po mořských ptácích, avšak úlovek nepřinesl.

Profesorovi a Pavlovi se dařilo dobře. Po deštivých dnech příroda jaksi omládla a všechno živočišstvo se hlučně radovalo z jasné oblohy, vlažného vzduchu a rozmanitých vůní. Ptáci švitořili, křičeli a poletovali, hmyz bzučel a květy se rozvíraly, lákajíce motýly, včely, vosy a mouchy. Profesor upozornil Pavlíka na rozkošné květy, jež usedly na předlouhý pružný stvol jako motýli. Dvouřadé husté listy tvořily koš, z něhož visely stvoly a houpaly se v ranním vánku.

„Ehm, hleď, orchidea vanda23,” pravil profesor, ale květ neutrhl, ačkoli se vznášel na dosah ruky.

Pavel se ptal na jméno stromu, jehož květy silně voněly a z jehož kmene i z větví se spouštěly kořeny jako pevná lana a zarývaly se do země.

„Ehm, to je pandán,” odpověděl profesor. „Jeho listí budeme potřebovat. Je pevné a poskytuje malajským ženám výbornou látku na výrobu rohoží, klobouků, slunečníků, ba i plachet na čluny. Z pandánových listů bude krásná plachta na verandu, ehm.”

„A tyhle liány můžeme použít jako houžve a provazy,” prohodil chlapec žertem.

„Ehm, vskutku,” souhlasil profesor, „tato liána, jež tvoří tak pěkné polověnce na korunách stromů, je také příbuzná pandánu a jmenuje se freycinettia. Našel bys ji na všech malajských ostrovech.”

Protože Pavlík nechtěl střílet na papoušky, radil mu profesor, aby v háji nestřílel ani na holuby, aby ptactvo zbytečně nepoplašil.

Ještě než lovci vyšli z řídkého háje, spatřil profesor hejno ptáků větších než slepice. Vedl Pavla oklikou proti větru, aby je ptáci pasoucí se na lesních plodinách nezpozorovali. Když se Pavlík připlížil na dostřel a vypálil rychle jednu ránu na zem a dvě do vzduchu, rozběhl se vážený profesor, aby zdvihl dva statné ptáky, kteří dosud třepetali křídly.

„Taboni24, to bude výborná pečínka,” liboval si profesor a zdvihl brýle na nos. „Jen se podívej, cos ulovil! Ti dva chlapíci nás nasytí všecky.”

„Pojďme se podívat k potoku,” navrhoval šťastný lovec, „snad objevíme ještě nějakou lovnou zvěř.”

Jen vešli do trávy, přeletěl jim nad hlavami velký pták. Usedl na vysoký strom, zvedl vějířovitý ocas a vyrazil hlasitý skřek.

„No ne, vždyť vypadá jako veliká kukačka,” zvolal překvapeně Pavlík a sklonil pušku.

„Ovšemže kukačka a obrovská,” odpověděl profesor. „Viděl jsem již moluckou kukačku vycpanou. Měřila přes půl metru a byla zajímavá tím, že měla na zobáku zejk (výkrojek) jako ťuhýk.”

Pavel kráčel trávou nerad; ačkoli se nepřiznal, bál se hadů, a proto propásl šedou a pěkně pruhovanou kočku, která tu patrně lovila.

Nad potokem se vznášel velký pták, pravděpodobně dravec, ale uletěl, dříve než lovci došli k pruhu keřů a stromů.

Pavel, chtivý kachen, se plížil k sítinám, ale místo kachen zdvihl se z rákosí veliký, tmavě šedivý pták s dlouhým krkem. Chlapec se tak lekl, že ani nestřelil, až teprve, když se vznesl druhý pták, srazil jej pěknou ranou.

„Výborně!” zvolal profesor. „Teď máme zvěřiny dost; podaří-li se nám uvařit nebo upéci tuhle husu naměkko, abychom mohli její maso rozkousat, můžeme se potom den postit.”

„Jakže, husu?” divil se Pavel.

„Ovšemže husu,” odpověděl profesor.

„Proboha, pane profesore, jak to všecko víte? Cožpak jste žil na moluckých ostrovech?” zvolal překvapený Pavlík. Již několikrát se chtěl učeného profesora na to zeptat, ale ostýchal se.

Profesor Finch se zasmál:

„Ehm, milý hochu, cožpak nejsem členem Klubu výstředníků? Každý člen musí předvádět ukázky své výstřednosti. Nuže, ehm, já jsem zeměpisec, a tak musím vědět všecko o všech zemích, jako kdybych v nich žil, ba často mnohem víc než mnohý cestovatel.”

„To je ale krásná výstřednost,” pravil chlapec, hledě radostně na profesora, jehož zevnějšek, neustálé zdvihání brýlí a jeho velmi časté „ehm” mohlo pošetilého člověka svést k posměšku. Profesor Finch byl nejen „výstřední” zeměpisec a znamenitý přírodopisec, nýbrž byl především šlechetný muž, převyšující milionáře o deset hlav! To cítil a věděl Pavlík bez ptaní.

Chlapec si bezděčně vzpomněl na Mr Turbulenta a v duchu se ptal, proč zrovna on se stal členem Klubu a čím vyniká. Až dosud poznal, že vášnivě rád lítá a těší se ze všemohoucnosti peněz. Pavel se neukvapil v úsudku, neptal se profesora, ale umínil si, že vyčká, až také Mr Turbulent projeví užitečnou výstřednost.

„Ehm, podívejme se, jsou-li v potoce ryby,” navrhoval profesor.

Z vody vyletěl pták, ale zachytil se hned na silném stvolu rákosu a natáhl dlouhý krk, dívaje se do vody. Jeho černé temeno a týl byly ostře ohraničeny hnědožlutým peřím, jež na hřbetě přecházelo do krásné hnědi. Břicho a nohy ptáka byly světlejší.

„Nestojí za ránu,” prohlásil profesor, „je to bukač, ale ryby tady jsou. Někdy si na ně zajdeme, až nám malajské ženy upletou sítě.”

Sluneční žár připomněl lovcům, že je čas, aby se vrátili do ležení, a proto zvolili nejkratší cestu. Na planince, kde tráva nenašla dosti živin, se popelilo hejno tabonů. Pavlík jednoho z nich zastřelil.

„Ehm, tyhle ptáky si musíme šetřit,” pravil profesor, prohlížeje úlovek. „V době nedostatku sem pro ně půjdeme jako do kurníku. A tamhle v té hromadě listí bezpochyby najdeme jejich vejce, na nichž si znamenitě pochutnáme.”

Obtížení lovci pospíchali, ale než došli k písčině, slyšeli dunivé rány a praskot a radostně vítali včerejší hosty, kteří již pracovali. Poráželi vhodné stromy na „dům” pro bělochy!

Inženýr Marhan odvedl ochotné pomocníky na vyhlédnuté místo a ukazoval, že si přeje, aby je vymýtili. Malajci nepotřebovali mnoho rad; jakmile pochopili, že si běloši přejí příbytek, překvapovali je obratností i důmyslem.

Místo bylo brzy vymýceno a potom čtyři zkušení muži odešli do lesa, aby sami vybrali a pokáceli vhodné stromy.

Malajský hoch a děvčátko, které Pavlík tak chudě obdaroval, běželi lovcům naproti a radostně je vítali. Profesor se od nich dověděl, že dnes připluli na člunech a že si přivezli zásoby potravin, protože se nevrátí domů, dokud nevykonají uložené práce.

Ženy se již otáčely kolem svého ohniště, nad nímž visel kotel, ale pro Pavlíkovu kuchyni také nanosily hromadu výborného paliva, jež tak dobře hoří a tak hlučně „střílí”.

Nad pernatým úlovkem se ženy jenom ušklíbly; vařily něco lepšího.

Mr Turbulent si prohlédl staveniště a schválil inženýrovy plány, ale brzy odešel s dalekohledem a s pistolí k moři a pohlížel na ně jako zajatec, který touží po útěku.

Pavel nedůvěřoval kuchařkám, a proto škubal nejen sám, nýbrž vybízel i profesora, aby mu pomohl.

„Ehm, škoda že ani zde, ani široko daleko není vápenec,” vzdychal profesor, a když se ho Pavlík ptal, proč si vzpomněl na vápenec, odpověděl: „Kde je vápenec, tam je i jíl, a kde je jíl, tam, ehm, tam nemusí člověk oškubávat ptáky.”

„To bych rád věděl, proč a jak?” otázal se chlapec, kterého škubání také netěšilo.

„Inu tak,” poučoval profesor mladého kuchaře. „Křídla a krk se useknou, z trupu a ocasu se vytrhnou jen větší péra, pták se vykuchá a zabalí do jílu. Tak se vytvoří jakýsi pekáč, který se vloží do žhavého uhlí. Po upečení se pekáč, do něhož se zapeklo všechno peří, rozbije a čistý pták se vyloupne jako jádro ze skořápky, ehm.”

Pavlík se po očku díval na profesora a potom se upřímně zasmál.

„Už jste to zkusil, pane profesore?”

„Ehm, nezkusil, ale slyšel jsem to,” řekl profesor a také se rozesmál, „ehm, víš, Pavle, když je šití, nejsou nitě, a když jsem tedy měl ptáka, neměl jsem jíl a obráceně. Ale vidíš, kdybychom mlčeli a mračili se, bylo by škubání tím protivnější.”

Pavlík pochopil, proč mu moudrý profesor vypravoval o cikánském způsobu pečení drůbeže; veselá mysl a žertovný hovor dovede zpříjemnit i obtížnou a protivnou práci.

Běloši i jejich hnědí hosté a pomocníci se vzájemně zvali k obědu. Malajské ženy uvařily v kotli rýži s kousky masa, a protože ji okořenily, svůdně voněla. Ale také Pavlíkovi upečení ptáci rychle zmizeli, když po nich sahalo tolik rukou.

Při obědě vypravoval „stavitel” Marhan, že se do večera nahromadí dosti stavebního materiálu, a tak že už zítra položí základy nového příbytku.

„Nejdřív mi postavte u Albatrosa vysoký stožár,” poroučel Mr Turbulent, „chci vědět, co se děje ve světě.”

Inženýr Marhan slíbil, že do večera splní rozkaz Mr Turbulenta a zdvihne anténu, aby milionář mohl přijímat radiotelegrafické zprávy.

Majorův rozkaz zdržel ostatní práce, neboť doprava dvacetimetrového tenkého kmene z lesa na písčinu, jeho zdvihnutí a pevné usazení v písčité půdě vyžadovaly mnoho času a práce. Ale když inženýr spojil drát s přijímačem v Albatrosu, dočkal se neobyčejné pochvaly. Mr Turbulent zářil, mluvil vesele a poplácával inženýra po ramenou:

„Velmi dobře, inženýre, jsem s vámi spokojen, a těm svým hnědým pomocníkům dobře zaplaťte,” dodal, podávaje svému tajemníkovi tobolku, naplněnou bankovkami.

„Ehm, jistě budou radostí skákat a výskat, až dostanou pomalované papíry,” pravil profesor a smál se.

„Ať se radují nebo rmoutí, dejte jim je,” řekl Mr Turbulent a odešel do kabiny, aby zachytil zprávy ze světa. Inženýr uposlechl rozkazu, ačkoli věděl, že je směšný, a rozdal nejen mužům, ale i ženám a dětem po dvou bankovkách. Radosti se však nedočkal. Muži odevzdali malované papíry ženám, které se smály a cosi štěbetaly.

Malajci si přinesli své nástroje, ale když inženýr, profesor a Pavel přinesli z Albatrosa sekery, pily, rýče, lopaty, kladiva, kleště, dláta a nebozezy, prohlíželi je muži se zájmem. Což sekery a pily znali, ale dláta, kleště, a zvlášť nebozezy se jim nesmírně líbily.

Profesor dovedl Pavlíka ke studánce a sám byl překvapen, když spatřil, že dolík je plný čisté vody. Přestože byla průzračná, varoval chlapce, aby ji nepil.

„Ehm, na vaření bude dobrá,” prohlásil, „ale musím ji nejdřív prozkoumat, jestli je i pitná. Odpařením bychom se dověděli, které nerostné látky jsou v ní obsaženy, ale nepoznali bychom, obsahuje-li látky rostlinné a živočišné.”

„A jak se to dovíte, pane profesore?” tázal se chlapec.

„Ehm, cožpak nemáme v lékárničce dost solí, kyselin a zásad?” odpověděl profesor. „V tropických krajinách se nemoci rozšiřují především nákazou,” poučoval Pavlíka, „roznáší ji hmyz: komáři a mouchy — a nezdravá voda.”

Profesor i Pavel pomáhali Malajcům; odnášeli poražené kmeny. O večeři se nemuseli starat, protože ještě zbyli dva ptáci, a o Malajce se postarají ženy, které doplétají síť, s níž budou na mělčinách lovit. Inženýr zarazil řady kolíků, kam zítra budou vsazeny nejsilnější kmeny, které spojí příčnými břevny a tak získá pevnou kostru.

Hodiny rychle ubíhaly, takže všichni dělníci byli překvapeni, když se stíny prodloužily a oživlý háj oznamoval štěbetáním a křikem, že nastává večer.

Když se před večeří vrátily do ležení malajské děti s košem plným krásného ovoce, běloši se zasmáli; jen Mr Turbulent, který také vyšel, aby v ochlazeném vzduchu okřál, se nesmál. Vždyť viděl své bankovky, kterými odměnil malajské pomocníky, na prsou, na pažích a na bříškách dětí, kam si je nějakou smolou přilepily jako ozdobu!

Mr Turbulent vyslechl různé zprávy ze světa, ale hněval se, že se nikdo nestará o osud Albatrosa.

Zapomněl, že od nuceného přistání Albatrosa na neznámém ostrově již uplynul týden a že mínění o zániku Albatrosa nabývalo vrchu. Klub výstředníků v San Francisku rozeslal za tři dny a noci na tisíc dotazů - na východní polokouli. Všechen vzdělaný svět zvěděl o podivné dráze, vyměřené Albatrosu, a četl všecky zprávy, jež letadlo samo za letu vyslalo k zemi. Znalci, odvolávajíce se na poslední zprávy ze Sachalinu a na zprávy z Japonska, které zvěstovaly, že za tmavého večera letělo cizí letadlo směrem k východu a prchalo před tajfunem, tvrdili, že nešťastný Albatros tajfunu neunikl a že spadl do Tichého oceánu a potopil se.

Klub výstředníků odmítal sice všecky domněnky o zániku nebohého letadla a jeho statečného vůdce a sliboval velikou odměnu letci, který by se vydal k Austrálii, k Velkým Sundám a Filipínám, aby pátral po Albatrosu. Americké a evropské noviny přinášely celý týden různé úvahy a letci asijští i australští se rozletěli zvláště k Filipínám. Avšak o tom Mr Turbulent nevěděl, a proto se hněval. Teprve druhého dne zachytil zprávu, která ho nepotěšila. Ze Sydney25 oznamoval letec Smith, že marně pátral po dvanáct hodin nad pevninami i nad mořem a že sto dvacet kilometrů východně od Filipín spatřil na moři trosky. Silný monzun mu však nedovolil, aby se snesl až ke hladině, a proto si letec nemohl trosky zblízka prohlédnout.

Zatímco Mr Turbulent zachycoval zprávy anebo pátral na pobřeží po plachetní lodi anebo po kouři parníku, stavěli jeho druzi a hnědí hosté vzdušný a pohodlný příbytek o dvou místnostech. Místo dveří a oken zavěsí na noc rohože, které ženy i děti velmi dovedně pletly z listí pandánů a z lýka. Čtvercová budova stojící na metrových kůlech se podobala budce na ptáky, ale byla pokryta kuželovitou a vysokou střechou jako chýše Malajců. Dělníci vykonali za den velikou práci; na třetí den jim zbude jen vnitřní úprava a veranda.

O vnitřní úpravu, totiž o lůžka, stůl a sedadla, se starali běloši. Vyřezávání prkna z kmene jen pomocí ruční pilky je těžká práce. Proto navrhl inženýr, aby nejnutnější nábytek zrobili ze štípaného dříví a z bambusu. Desku stolu však přece vyřezali pilou, ale na lůžka, podobná nízkým bednám, stačily tenké bambusové tyče. Strop byl ovšem „prodyšný”, protože se nedostalo tyčí, ale střecha byla důkladná, aby jí déšť nepronikl. Malajci na ni snesli nejen ohromné listy, sítiny a mechy, nýbrž každou vrstvu krytiny pevně svázali liánami, aby vítr střechu neodnesl.

Třetího dne překvapily malajské ženy všechny pilné pracovníky výbornou večeří „na rozloučenou” a předkládaly nejen vařené kraby, ale i pečené měkkýše a — ryby!

Inženýra i profesora rmoutilo, že se nemohou přátelským a ochotným domorodcům odměnit. Když se připravovali na odlet ze San Franciska, nepomysleli si, že přistanou na ostrově a že budou vyžadovat pomoci od „divochů”.

Malajcům by ovšem byla nejmilejší baňatá láhev s ohnivou vodou, ale ta již byla prázdná; také toužili po tabáku a po zápalkách a ženy po tkaninách a ozdobách. Profesor a inženýr rozdali všecko, čeho se mohli bez újmy zbavit, ale věděli, že dávají málo. Avšak Malajci byli i s málem spokojeni, a když se příštího dne ráno loučili, sami podávali bělochům ruce, usmívali se a slibovali, že zase přijdou.

„Také my vás navštívíme,” sliboval profesor, a Pavel, který daroval malajskému chlapci svůj slaměný klobouk, šel dlouho po břehu a díval se za čluny, z nichž domorodci mávali na rozloučenou.

12 Trosečníky navštíví vznešení hosté

Mr Turbulent sedával sice za horkých hodin na verandě zastíněné rohoží a obrácené k severu, ale jakmile vedro polevilo, vracel se k Albatrosu anebo k moři.

Pavlík horoval o znamenitém noclehu ve vzdušném domě, plném chladného průvanu, ale Mr Turbulent prohlásil, že Albatros neopustí — ne snad pro pohodlí, nýbrž proto, aby mu neunikla některá důležitá zpráva. „Vždyť tam u nás,” dokládal, jako kdyby to Pavel nevěděl, „je den, když na tomto prožluklém ostrově je noc.”

Na písčitém pobřeží, kde se ve dne v noci střídaly větříky vanoucí z moře na pevninu nebo z pevniny na moře, nebyli moskyti, kteří milují bažinaté krajiny a nehybný vzduch. Inženýr, profesor a Pavlík, již dvakrát spali v „domě” bez vyrušování a ráno vstávali osvěženi a vesele šli po své práci.

Profesor a Pavel se dobrovolně starali o potravu, kdežto inženýr, který se již uzdravil, štípal klínem a kladivem kmeny, z nichž vyrobí žlab a přivede vodu ze studánky blíže k „domu”. Profesor se přesvědčil, že voda ze studánky je dobrá, a když rýčem a lopatou vyhloubil jámu na metr, získal tolik vody, že ji ani nespotřebovali.

Ve volných chvílích užívali trosečníci rozkošné koupele na mělčinách moře a profesor s Pavlem se často bezděčně vykoupali, když chytali ryby do sítí, jež jim zde zanechaly malajské ženy.

Objev tabonů byl pro lovce dobrodiní; našli nahrabané kupy ptáků skoro vždycky a někdy jim vybrali hnízda.

Jízlivý posměch Mr Turbulenta se splnil. Letci museli chtěj nechtěj žít po způsobu robinzonů. Protože neplašili zvěř v háji, poletovali zvědaví ptáci až k jejich obydlí. Nejkrásnější bývala jitra. Švitoření, zpěv, pískání, bublání a vrčení probouzelo spáče a napomínalo je, že je čas k přípravě snídaně. Naštěstí stačily zásoby kávy, čaje a cukru na dlouhou dobu, a kdyby nestačily, našel by učený profesor náhradu; vždyť ukázal Pavlovi strom, který „vyrábí” cukr26.

V rozložitých korunách vysokých stromů provozovali pestří papoušci obratné kejkle. Po vodorovných větvích jako na lanech se posunovali bílí kakaduové, po kmenech a větvích rejdili šoupálci, a když ze stromu na strom přeletovaly černohlavé žluvy, zdálo se, jako by přeletovaly zlaté míče. Různé druhy nebojácných pěnkav tu tak zdomácněly, že usedaly na zábradlí verandy a zobaly drobty sucharu.

Z hustého podrostu se ozýval hlas drozda a do dutin stromů se dívali zvědaví datlíci.

Někdy hleděla z větve na verandu dlouhá ještěrka s hřebenatým ocasem. A když ji Pavlík zastihl nízko, shledal, že je pokryta drobounkými černými šupinkami, v nichž bílé tvoří pěkné souměrné obrazce.

Vůně porostu neomamovala opojnou sladkostí, nýbrž osvěžovala, a barvy květů — buď sněhová běl, azurová modř, zlatá žluť nebo ohnivá červeň — závodily s barvou hmyzu, většinou kovově se lesknoucího.

Profesor Finch přinesl Pavlovi velké žluté brouky, jejichž zlatožluté krovky byly ozdobeny fialovými skvrnami, a nazval je krasci. Když však položil před užaslého chlapce lupenitku, domníval se Pavlík, že je to suchý list27.

Pátého dne po dostavění příbytku překvapili trosečníky návštěvníci, při jejichž objevení poskočila srdce bělochů, ale paže jim klesaly a ústa se zvolna otvírala.

Bylo asi osm hodin ráno, když se Pavel a profesor chystali na lov. Inženýr Marhan cítil, že se mu vrací bývalá síla a křepkost, a proto chtěl „zkušené lovce” provázet. Protože však neměl pušku, vyrobil si z pružného kmene luk a připravil si hrst šípů. Mr Turbulent pronesl několik jízlivých posměšků a právě, když se otočil, aby se vrátil k Albatrosu, spatřil neočekávané hosty.

Asi tucet jezdců klusalo po písčině k příbytku, a neméně dvakrát tolik pěších běželo za nimi.

V čele tlupy přijížděl asi čtyřicetiletý muž, patrně vůdce, neboť jeho tělo vězelo v modrém vojenském kabátci, nohy v širokých červených nohavicích a ve žlutých botkách. Z ramen mu splýval bílý plášť a hlavu pokrývala vojenská čapka ozdobená velikým chocholem z nejkrásnějšího a nejdelšího peří. Ostatní jezdci byli oděni jen tunikami a plášti a na hlavách měli pestré turbany. Kdykoli se některý plášť odhrnul, spatřili užaslí běloši krisy (dlouhé dýky) a pistole za širokými pásy. Pěší byli vesměs ozbrojeni luky a šípy.

Nenadálý příjezd návštěvníků by překvapil každého, ale když vůdce zvolal anglicky: „Dobrý den, jak se máte?” změnilo se překvapení v úžas a radost.

Mr Turbulent zdvihl tropickou přílbu na pozdrav a s přáním „dobrého jitra” vůdci pospíchal, aby „vysvoboditeli” stiskl po americku pravici. „Radostně vás vítám,” pravil, „a budu šťasten, sestoupíte-li a poctíte nás návštěvou.”

Vznešený vůdce se usmál, ale patrně vzpomínal na slova, aby vyjádřil myšlenku. Posléze velmi zvolna pravil:

„Tanah, laughat saja punja sendiri28,” ale když viděl, že mu Mr Turbulent nerozumí, dodal anglicky: „Jsem rádža Tuanku Pulu.”

Po tomto sdělení nazdvihl Mr Turbulent opět tropickou přílbu a poklonil se. To panu rádžovi asi postačilo, protože jen vykřikl a hned dva jezdci seskočili z koní a zatímco jeden držel třmen, druhý podpíral vznešeného rádžu, který sestoupil, a pošvihuje bičíkem, bez pozvání zamířil do příbytku předstíraje, jako by Albatrosa ani neviděl.

Všichni běloši šli za ním, a když se vznešený host usadil na verandě, rozkázal Mr Turbulent Pavlovi, aby přinesl z Albatrosa poslední zbytek koňaku a cigarety, neboť běloši neměli, čím by rádžu uctili.

Chytrý chlapec seběhl z verandy a pospíchal k Albatrosu. Nikdo mu nemusel přikazovat, aby v letadle uklidil všecko, co rádža nemusí vidět, a aby při odchodu pečlivě zamkl boční dveře. Jezdci sesedli z koní, ale zůstali i s pěšími v uctivé vzdálenosti.

Když se Pavlík vrátil na verandu, bavili se pánové nenuceně, ale více posunky než řečí, protože brzy vyšlo najevo, jak mělká je studánka jazykových znalostí pana rádži, který ji vyčerpal až na dno, když vyslovil několik frází. V rádžově jinošském věku se učitelé v Ambonu (anglický kazatel a holandský obchodník), pokoušeli získat následníkova ducha; první mu otvíral dveře do křesťanského ráje, kdežto druhý mu otvíral okna do blahobytu, který plyne z výnosného obchodu; a přitom ho oba učili své mateřštině. Mladý následník se rozhodl pro ráj Mohamedův, a protože byl chytřejší než holandský obchodník, prohlásil, že si v obchodě ponechá volné ruce, již dostatečně oslabené holandskou vládou. Z té doby podržela rádžova paměť slova a věty anglické i holandské a rádža je tak rozkošně míchal, že vytvořil řeč naprosto novou.

Rádža Tuanku Pulu rychle vypil dvě skleničky koňaku, a když si zapálil cigaretu, projevoval spokojenost; zato Mr Turbulent se snažil, aby zakryl zklamání, když mu na profesorův dotaz o spojení ostrova s ostatním světem rádža odpověděl, že ho občas navštíví úředník z Ambonu, ale že náčelník o jeho návštěvy nedbá.

Po třetí skleničce koňaku rádža prozradil účel své návštěvy; usmál se na Pavla a potom, rozhlédnuv se po všech přítomných, vyslovil jasně slovo:

„Bomba!”

Profesor Finch se usmál. Zpráva o porážce pirátů dospěla tedy až k rádžovi a jistě byla důležitá, když přinutila vznešeného náčelníka, aby se sám vydal na písčité pobřeží.

Když rádža viděl profesorův úsměv a lhostejnost ostatních bělochů, vychrlil spoustu slov, strašnou míchanici malajsko-anglicko-holandskou, ve které se často ozývala slova bomba a „Gunong Api”29.

Po dlouhém vysvětlování, jež se podobalo bloudění v pralese, se běloši dověděli, že v hornaté části ostrova žije divoký národ Arfurů, národ lovců a lupičů. Nad nimi prý panuje největší ničema Gunong Api, který vylétá jako skalní orel se svými lupiči do rovin. A když lupiči seberou všechen majetek, pobijí mírumilovné rolníky a spálí jejich příbytky, vracejí se zpět do hor. Rádža Tuanku Pulu sice brání své poddané udatně a již několikráte potřel loupežné tlupy. Tím však popudil proti sobě Gunonga Apiho tak, že horský lupič mu vypověděl nepřátelství na život a na smrt. Přepadne prý „sídelní město” a odvleče rádžu Tuankua Pulua do otroctví. To všecko vypravoval rádža bělochům a skončil:

„Kdybych měl ,kouzelné bomby’, neodvážil by se lupič Gunong Api k nájezdům a zalezl by strachem do tmavé jeskyně.”

Nyní byla dobrá rada drahá. V zásuvce Albatrosa leží ještě tři bomby. Kdyby je běloši vskutku darovali rádžovi, nepoužil by jich proti bělochům a nezabavil by Albatrosa? Odmítnou-li jeho žádost, pomstí se jim rádža jinak; buď je zajme, anebo je odsoudí k smrti hladem, když jim nedovolí lovit.

Mr Turbulent pochopil nebezpečí, protože sám byl zpupný jako rádža a nesnášel odpor.

„Kolik máme bomb?” tázal se Mr Turbulent, protože musel odpovědět na rádžovu žádost.

„Jen jednu, ehm, ano, vskutku, jen jednu,” odpověděl profesor.

„Daruji vám bombu,” rozhodl se Mr Turbulent.

Tomu rádža rozuměl, vyskočil a směje se zatleskal.

„Kdybych směl poradit,” ozval se Pavlův hlas, „radil bych, aby rádža dostal bomby dvě.”

„Jak se opovažuješ?” zvolal Mr Turbulent hněvivě.

„Ehm, jen mluv, milý hochu,” pravil profesor, „někteří chlapci mají filipa, třeba se jmenovali Pavel nebo Petr.”

„Rádža Tuanku Pulu,” řekl Pavlík neohroženě, „si přeje mít bombu, aby svého nebezpečného souseda z hor zastrašil. Nebude ji tedy skrývat, nýbrž se postará, aby se Arfurové o jeho kouzelné bombě co nejdříve dověděli. Proto musí mít bomby dvě, jednu pravou a jednu falešnou; pravou uschová pro čas potřeby a falešnou bude ukazovat.”

„Tvoje pohádky jsou směšné, chlapče; odejdi!” rozkazoval Mr Turbulent.

„Ehm, jsem přesvědčen, že Pavlík promluvil moudře,” řekl profesor, „pohříchu však nemáme falešné bomby.” Pavel se zasmál:

„Máme čtyři; naše plechové konvice na mléko se podobají bombám jako vejce vejci, ba mají i kruhy!”

„Výborně, hochu!” vykřikl profesor. „Pavlíku, ty jsi chlapík! Rádža dostane pravou bombu, kterou odnese skrytě, a falešnou, kterou dá nést veřejně; ovšem ponechá si tajemství pro sebe.”

Když rádžovi vysvětlili, čím a jak ho obdarují, dal se do tance, a popleskávaje si boky, smál se a výskal. Běloši ho naučí, jak se vrhá pravá bomba, a rádža vystaví tu falešnou tak, aby ji mohl každý vidět.

Profesor pospíšil do Albatrosa, aby naplnil plechovou konvici pískem a důkladněji zaletoval, protože nedůvěřoval zvědavcům z rádžova průvodu, kdyby ji náhodou otvírali.

Mr Turbulent dopřál profesorovi dosti času, aby obě bomby připravil, a potom požádal rádžu, aby navštívil Albatrosa. Rádža byl jistě statečný muž, protože směle vystoupil po schůdcích a vešel do salónu, který se mu bohatým zařízením velmi líbil. Všichni jeho průvodci strnuli, ale zajásali, když rádža po čtvrthodině vyšel a ve zdvižených pažích opatrně nesl lesklou bombu; nikdo však neviděl druhou bombu, která visela na rádžových zádech, skryta pod pláštěm. Rádža svěřil bombu prvnímu z jezdců, jemuž se třásly ruce, když v nich spočinula kouzelná a nebezpečná věc.

Rádža Tuanku Pulu se s bělochy rychle loučil, jako kdyby se bál, že budou daru litovat; sliboval jim vděčnost a zval „milé přátele” do svého sídelního města.

Jezdci vsedli na koně, obklopili rádžu, a zdvihnuvše na povel pravice, cosi vykřikli, načež pobodli koně do klusu a houf pěších se hnal za nimi.

Běloši se dívali za odjíždějícími hosty, a když poslední zmizel, profesor si povzdychl:

„Ehm, hosté odešli — a k obědu nic”, ale hned dodával: „Pospěšme si; snad zaskočíme nějakého tabona.”

Lovci zdvihli zbraně a čekali jen, až si profesor připne k boku šavli a zastrčí za pás pistoli.

13 Pavlova šťastná rána

Lovci dnes zvolili jiný směr; došli ke studánce, kde si naplnili láhve, a vystupovali na mírnou stráň, aby se mohli rozhlédnout po okolí. Inženýr Marhan, který provázel do pralesa lovce dnes poprvé, se obdivoval nádherným stromům, ověšeným hustými sítěmi lián anebo rdoušeným divokým fíkovníkem, mechem a ovíjivými rostlinami, jež pokrývaly a tísnily kmeny až do korun. Procházka pralesem není snadná ani příjemná. Rozsáhlé skupiny bodlinatých keřů, houštiny širokolupenatých rostlin a velké ostrovy obrovských bodláků nutily lovce, aby je obcházeli. Nohy se boří do měkké půdy, na které je vysoko nastláno hnijícího listí, v němž se skrývají hadi, ještěrky a štíři. Lovci se proto zaradovali, když vystoupili na vrchol stráně, kde bylo sucho, a stromy odstoupily daleko od sebe.

Profesor Finch upozorňoval své druhy nejen na stromovité přesličky a kapradiny, nýbrž i na pozoruhodné nebo užitečné palmy. Livingstonia získala jejich pozornost ohromnými vějíři na dlouhých řapících, palma ságová krátkým, ale tlustým kmenem, který je pln houbovité dřeni, a ostnitá zalacca, jejíž hustě shloučené bobule profesor nabízel svým druhům k jídlu.

Zkušenost měla lovce poučit, že v tomto hustém pralese zvěř neuloví, a proto profesor navrhl, aby sestoupili k travinám. Tu se ale před nimi náhle zdvihlo stádo zvířat, o jejichž příbuzenství s vepři inženýr ani na chvilku nepochyboval a ihned vyslal do stáda šíp. Pavel se ani nepokusil vypálit, protože zvířata prchala od něho, ale když jedno z prasátek, zasaženo šípem, odskočilo a ukázalo Pavlíkovi bok, střelil je chlapec do krku a zvíře se svalilo! To byl znamenitý úlovek, který vážil aspoň třicet kilogramů!

Lovci se sběhli k mrtvému zvířeti a prohlíželi si jeho válcovité tělo, dlouhé nohy a protažený rypák.

„Ubožák!” zvolal Pavel. „Pohleďte, kly mu prorazily tváře a zahnuly se mu až k očím; jak jen může kousat potravu?”

Profesor Finch se smál:

„Jsou to horní kly, kterými babirusa netrhá ani nekouše. Spodní kly jí rostou zpět k tělu, a všecky ostatní zuby jí vypadají až na stoličky. Proto babirusa neryje, nýbrž sbírá ovoce, červy a hmyz, které najde na zemi.”

„A její maso?” zeptal se inženýr.

„Ehm — je výborné. Navrhuji, abychom se vrátili, máme co nést.”

Inženýr uřízl pružný tenký kmen, svázal babiruse nohy a vybídl Pavlíka, aby mu pomohl nést. Avšak profesor se rozhodl, že pomůže sám. Pavel musel jít s puškou v čele jako strážce. Vraceli se rychle, ale profesor přece zahlédl popínavou rostlinu, na níž visely dužnaté bobule, a poradil Pavlíkovi, aby je natrhal.

„Rostlina se jmenuje mučenka,” poučoval profesor, „ale, ehm, její bobule jsou dobré, když nás mučí žízeň.”

Inženýrův „vodovod” se nepodařil; přivedl sice vodu asi o šedesát metrů blíže k obydlí, ale dál to nešlo. Jedno však inženýr přece zlepšil: voda, která dlouho běžela po dřevě, byla chutnější. U té druhé studánky lovci opět odpočívali a uradili se, že maso vepře vyudí, aby déle odolalo zkáze.

Mr Turbulent očekával lovce netrpělivě; měl hlad, ale potravu si opatřit nedovedl. Na vepřovou pečeni čekat nechtěl, a proto se profesor a inženýr vydali k moři, aby zatáhli síť a chytili několik rybek, které se upečou ve čtvrthodině.

Po návratu z lesa odložil profesor svou výzbroj na zem, protože pospíchal na lov ryb.

Když Pavel vešel do světnice, spatřil kris a pistoli na zemi. A poněvadž to nepovažoval za správné, vyhledal hřebíky a kladivo a zavěsil kris nad profesorovo lůžko, zatímco pistoli pověsil nad své lůžko vedle pušky. Netušil, jak brzy bude pistoli potřebovat.

Lůžka z bambusových tyčí byla postavena v koutech světnice jednak proto, aby ušetřili tyče, protože stloukli jen dvě strany, a jednak, aby získali ve světnici víc místa. Lůžka, vlastně jednoduchá bednění, vystlali suchými listy, suchou mořskou trávou a lesním mechem, takže se jim na nich měkce odpočívalo. A když se spáč zabalil do prostěradla a přes obličej si přehodil tenkou tkaninu, nemusel se obávat nočního hmyzu.

Rozsekávání a rozkrajování vepře na tenké pruhy, nasolování a uzení si vyžádalo práci všech, takže po večeři odešli unaveni na lůžka.

Pavel, jehož úkolem bylo denně upravovat lůžka, odhodil pokrývku a blaženě se natáhl, neboť byl velmi unaven, a brzy usnul.

Chlapec se domníval, že nespal ani hodinu, když ho kdosi budil. Zdálo se mu, že opět letí v Albatrosu a že Mr Turbulent poroučí tatínkovi, aby volal „SOS”, což smí letec učinit jen v nebezpečí. Tatínek patrně nebezpečí viděl, protože kopal do podlahy kabiny: ťukťukťuk — ťukyťukyťuky — ťukťukťuk!

Pavlík zná to znamení, ale proč je slyší, když se už probudil? Otevřel oči a udiveně se rozhlédl, aniž pohnul hlavou. Světnice je zaplavena měsíčním světlem, nikde se nic nehýbá, ale „SOS” neustává.

Chlapec otočil malounko hlavu a podivil se. Spatřil profesorovu ruku a jeho prst ťukající na pelest, ale když pozvedl zrak výše, strnul hrůzou. Na podélném kmenu, z nichž byl zroben strop, byl ovinut kotouč a visel nad profesorovým lůžkem jako tuhý hák se širokou tlamou, v níž se kmital jazyk.

Pavel okamžitě poznal strašné nebezpečí; prudkým hmatem strhl pistoli a v příští vteřině zahřměl ve světnici výstřel.

Inženýr Marhan, náhle probuzen, spíš vypadl než vyskočil z lůžka, ale profesor Finch si odlehčil hlučným zvoláním:

„Ehm, Pavlíku, ehm, výborně a v pravý čas!”

Vybalil se z prostěradla a shodil na zem mrtvé hadí tělo.

„Proboha, co se děje?” tázal se inženýr.

„Už se stalo, ehm, nerozčilujte se!”

Inženýr však byl všecek rozechvělý, a usednuv na Pavlovo lůžko, ptal se, jak mohl had vniknout do příbytku.

„Ehm, když dovede takový chlapík vyšplhat na strom, vyšplhá i na střechu a vleze na půdu. Již jsem usínal, když jsem náhle uslyšel na půdě šustot. Naštěstí byla světnice osvětlena měsícem, a tak jsem spatřil, jak se z půdy spouští had. Byl jsem zabalen v prostěradle, a proto jsem nemohl vyskočit. Sám jsem si pomoci nemohl, proto jsem volal, a Pavlík nejenže uslyšel volání, nýbrž, ehm, roztříštil hadovi ohavnou hlavu.”

Jestliže profesor předstíral klid, byl statečný chlapík, ale Pavel nemohl klid předstírat, protože teprve nyní se třásl strachem, jektal zuby a vzlykal.

„Utiš se, chlapče,” chlácholil ho tatínek a tiskl Pavlovu hlavu k hrudi, „již je zase dobře. Jsi hrdina, Pavlíku!”

Profesor zabalil hadovo tělo do prostěradla, vynesl je na verandu a na vysvětlenou řekl:

„Vyhodím toho smraďocha a prohlídnu si ho zítra, jestli z něho nezbude než kostra.”

Pavlík se již mezitím uklidnil a vypravoval otci o svém snu a o procitnutí.

„Ehm, milý hochu,” řekl profesor, když se vrátil do světnice, „prokázal jsi mi dnes velkou službu, ale, ehm, dnes ty mně a zítra já tobě. Podej mi ruku! Děkuji ti!”

Když znova ulehli, ještě hodinu rozmlouvali, ale únava obtížila jejich víčka, takže konečně usnuli.

14 Běloši cestují do rádžova sídelního města a setkají se s kapitánem lodi

Od rádžovy návštěvy uplynul již druhý týden v pilné práci i v radostech, jež jim denně připravovala nádherná příroda, neboť jak rostlinstvo, tak i živočišstvo sem vyslalo nejkrásnější druhy. Běloši se domnívali, že na ně rádža Tuanku Pulu zapomněl. Dostal, co si přál, a proč by se tedy staral o bělochy na písčině? Když jednoho dne ale vyšli po obědě z „domu”, aby vyhledali příhodné místo k lovu ryb, překvapil je pohled na jezdce, kteří vyrazili z pralesa na písčinu a mířili k Albatrosu. Když se tlupa přiblížila, běloši poznali, že přijeli jen čtyři jezdci, ale že každý z nich vede koně, na jejichž hřbetech byly přivázány rohože a kůže místo sedel, a že na tuhých řemenech visely dřevěné třmeny.

Profesor vyrozuměl, z řeči, že je vyslal rádža Tuanku Pulu, že zve bělochy do svého sídelního města a že si přeje, aby se brzy vydali na cestu.

Mr Turbulent pozvání odmítl. Zklamal se v rádžovi, protože mu nechtěl nebo nemohl pomoci z ostrova. Všecky profesorovy domluvy odmítl a hněvivě prohlásil, že Albatrosa neopustí ani na hodinu. Mr Turbulent byl stále mrzutý, neboť zprávy, jež ze světa zachycoval, buď ho nebavily, nebo rozčilovaly. Vždyť ten nevděčný svět již na Albatrosa zapomněl a Turbulentův majetek si rozdělí jeho bratranci!

Moudrý rádža neposlal jen koně, nýbrž i dostatek potravin. Přes plece koní visely pytlíky plné rýže, kukuřičné mouky a sušeného masa.

A protože jezdci přijeli odpoledne, sesedli hned z koní a chystali se, že budou na písčině nocovat. Nejdříve obstarali koně, pro které přivezli v pytlích zrní a tluč ze suchého ovoce. Když se koně nasytili, ptali se jezdci po sladké vodě, aby zvířata napojili.

Když obstarali koně, kteří ulehli na písek, připravovali si jezdci večeři. Vyhrabali v písku jámu, zapíchli nad ní tři tlusté kmeny, na které zavěsili kotel, a za chvíli praskal oheň a voda v kotli bublala. Vařili si kaši; ale běloši se nedověděli, co všecko cizinci do kotle nasypali a naházeli; byla to asi pěkná směs!

Také běloši vařili z rádžových darů, neboť poslední kousky „uzeného” již dávno snědli.

Po večeři zůstali jezdci sedět kolem ohně a překvapili bělochy zvláštní hudbou. Velký chlapík, patrně vůdce, pískal na flétnu vyrobenou z bambusu a ostatní tři klepali prsty na blánu napjatou přes ozvučnou nádobu podobnou kuchyňské sběračce. Kvílivý hlas flétny o čtyřech tónech, doprovázený jednotvárným, ale vytrvalým dunivým klepáním, neurážel sice sluch bělochů, avšak po chvíli působil tísnivě.

Noc uplynula klidně a již časně ráno potvrzovalo ržání koní, že je malajští jezdci krmí a napájejí.

Profesor snesl přivezené potraviny do Albatrosa a poučil mrzutého Mr Turbulenta, jak si má připravit jídlo. Potom ozbrojiv se pistolí a fotografickým aparátem, vydal se ke skupině koní. Mr Turbulent šel sice za ním, ale rozloučil se s bělochy i s posly krátce a chladně. Zdá se, že veliké jmění, z něhož plyne moc, přetvoří člověka v sobce, který se domnívá, že je středem světa, a hněvá se, když se všecko neděje hned po jeho vůli. Mr Turbulent byl jistě odvážný, statečný a v jádru i dobrý člověk, ale jmění ho zotročovalo, jako zotročuje chudáka bída.

Mr Turbulent ani nečekal, až jezdci zmizí v pralese, obrátil se a odcházel k moři, aby vyhlížel loď, která se dosud neobjevila.

Běloši zatím rychle klusali s Malajci. Bylo svěží ráno a koně, kteří si za noci odpočinuli, letěli jako vítr. Vůdce poslů, mladý muž, vedl tlupu asi půl hodiny v blízkosti moře. Potom však zahnul na západ, a když projeli řídkým hájem, rozložila se před udivenými zraky bělochů náhle rovina, proměněná v zahradu nebo přírodní park, obklíčený na severu pralesem a daleko na jihu uzavřený pohořím.

Ostrov byl jistě hustě obydlen, neboť všude na dohled stály skupiny stromů a pod nimi chýše domorodců, kolem nichž se rozkládaly do daleka široka sady. Mezi nimi ležela obdélníková políčka, na nichž ostrované pěstovali jamy30, podzemnici31 a manihot32, ale především proso33.

Bělochy zajímaly rozsáhlé sady; teprve nyní poznali na vlastní oči, proč se ostrovy jmenují „Hřebíčkové”, ale proslavil je nejen hřebíček, nýbrž i muškát a skořice34.

Profesor Finch ukázal svým druhům řady zelených stromků, obsypaných květy i žlutými bobulemi, a nazval je muškáty.

„Ehm,” pravil, „co se v obchodě prodává jako muškátový květ, je vlastně míšek, žilkovaný obal kolem skořápky, který, když se usuší, zbarví se oranžově. Semena, vyluštěná z tvrdé pecky, se nazývají muškátové oříšky.”

„Vyžaduje pěstování muškátů velkou péči?” tázal se inženýr.

„Skoro žádnou,” odpověděl profesor, „ostrované denně sbírají spadlé bobule a někdy se i podívají do koruny, jestli některý plod pukl. Sebrané bobule mačkají, masitou dužinu odhazují a míšky i pecky suší. Usušené zboží se musí chránit před červy, a proto se sudy natírají žíravým vápnem. Ehm, kdysi to bylo vzácné zboží, ale nyní dovoluje holandská vláda, aby se muškáty pěstovaly jen v určitých okresech, ba při bohaté sklizni úmyslně úrodu zničí, aby ceny neklesly. Ehm, někde pálí kávu a kukuřici, jinde se nechají shnít tisíce tun obilí, aby, ehm — a přece statisíce lidí denně marně prosí: ,Chléb náš vezdejší dejž nám dnes!‘”

Profesor Finch dovedl svými úvahami bezděčně pokazit radost, ačkoli se nezmínil, že holandská vláda vysílala na tyto požehnané ostrovy své zločince a nutila k práci malajské otroky. Neméně zajímavě vypravoval profesor o vysokých stromech s bílými, silně vonícími květy ve vrcholcích. Malajské ženy je právě otrhávaly a sušily až do hnědá.

„To je, ehm, hřebíček35, který je našemu mladému kuchaři jistě znám,” řekl profesor, „a hřebíčkového oleje užil z vás snad každý, když ho bolely zuby, ehm, nadarmo!”

Před polednem zastavil vůdce svého koně u větší skupiny chýší a oznámil, že si zde karavana tři hodiny odpočine a poobědvá.

Běloši rádi sesedli z koní neboť ještě nezvykli jízdě. Také je velmi trápily horko a žízeň a mimoto by si byli rádi utrhli ovoce, jež je vábilo krásnou barvou a lahodnou vůní. Žíznivý poutník rád sáhne po zlatých pomerančích nebo po šťavnatých bobulích papáje36.

Okolí vesnice bylo uzavřeno ploty z křovin, mezi nimiž rozkládalo i agáve tuhé a široké listy. Chýše stály ve stínu palem arekových37, jež náležejí k nejkrásnějším stromům na zemi. Mimo palmy arekové stínily ušlapané prostranství palmy ságové i kokosové a za chýšemi se pod hustými keři vavřínovými popelila drůbež.

Obyvatelé očekávali hosty. Rádžovi poslové, kteří tudy před včerejškem projeli, zde objednali občerstvení.

Když běloši uhasili žízeň malými doušky palmového vína, jež zapíjeli studenou vodou, procházeli se pod palmami. Muži, ženy a děti se sběhli, aby se podívali na vzácné hosty. Jejich oděv byl velmi jednoduchý. Ženy měly na sobě jen košile bez pásů a muži se spokojili dvěma zástěrami; děti pak běhaly nahé.

Pavel si umínil, že zde nebude obědvat, neboť nejen ústa mužů, nýbrž i žen se pěnila červenými slinami. I odrostlejší chlapci a dívky žvýkali betel a nestarali se, že jim tekou červené sliny po bradách.

Zatímco profesor Finch fotografoval skupiny domorodců a okolí a inženýr Marhan se snažil, aby rozsekl kokosový ořech, odešel Pavlík za chýše v naději, že pod keři najde v hnízdě slepic vejce. Musel jít kolem „kuchyně”, kde ženy připravovaly oběd, a viděl, že vaří nejen v kotli, nýbrž že i na rožni opékají kusy bílého masa. Podle oblého tvaru Pavel hádal, že pečou sele nebo velkou rybu. Ale když zašel za chýši a pod keřem spatřil useknutou dlouhou hlavu s hubou plnou zubů a s šupinatými drápy na prstech, rázem uhádl, co ženy pečou, a již nehledal ani vejce, neboť cítil, že se mu zdvihá žaludek. Při obědě předstíral únavu a nevolnost a spokojil se ovocem.

Když se Pavel po obědě při odpočinku zmínil profesorovi o svém objevu a ptal se, jestli mu není špatně, smál se učenec a pravil:

„Ehm, milý hochu, vždyť jsem věděl, co jím, ale divím se, ehm, tvému odporu. Pochutnáváš si na ptačím mase, a přece, ehm, prarodiče ptáků byli ještěři.”

„To je něco jiného, pane profesore,” bránil se chlapec, „pták je nejkrásnější tvor a ještěr nejošklivější. Hadi a ještěři mě děsí.”

Když pominulo největší horko, vydala se karavana opět na cestu. Běloši nikdy nezapomenou na putování rozkošnými zahradami, plnými vůně a pestrých barev. Z prosných polí se ozývalo volání křepelek, jež profesor nazval perepely a pravil, že samička se chlubí pestřejším šatem než sameček, z korun stromů měkce zaznívalo vrkání a houkání holubů a skřehotání pestrých papoušků. Pavel i jeho otec se podivili, když profesor nazval pestrého ptáka, poletujícího nad bažinou, ledňáčkem, a rozesmáli se, když uslyšeli chechtot jakéhosi ptáka. Pavlík tvrdil, že v políčku spatřil běhající drozdy, ale profesor opravil jeho mínění a pravil, že ptáci se jmenují pitty.

Nikdo by ovšem neodolal, aby nepostál a se zalíbením nepohlížel na papoušky štětcojazyčné. Jsou sice nevelcí, ale krásní jako duhy, a třepotají jazýčkem, roztřepeným jako štěteček, když mlsají sladké šťávy ronící se z přezrálého ovoce.

Profesor vypravoval, že papoušci žijí podle rozvrhu hodin a že vynikají výbornou pamětí, že uzavírají přátelství a že si vyřizují staré spory. Mnozí — od mládí chovaní v zajetí — se prý naučí žvatlat a vyslovují slova i delší věty.

Cesta rychle ubývala, protože bohatá příroda nabízela zrakům stále něco krásného a zajímavého.

Vůdce karavany měl čas a cestu dobře rozdělené. Než se slunce sklonilo nad pralesy, objevila se v dohledu vesnice, kde poutníci přenocují.

I zde je obyvatelé očekávali a slibovali dobrou večeři. Blízký potok poskytl bělochům hojnost vody, a když vychladli, důkladně se myli. Zde jim nehrozilo nebezpečí, neboť všechna vodní havěť byla lidmi již dávno vyhubena, anebo se z okolí vesnice odstěhovala.

Nádherný den zvolna umíral, a běloši, stojíce na břehu osvěženi vodou, užívali krásného, ale krátkého večera. Pod tmící se oblohou proháněli lasoleti večerní hmyz, nad potokem přeletovali lelci, na trnitém křoví napodoboval různé ptačí hlasy šedý ťuhýk a z háje se ozývaly skřeky kakaduů a jiných papoušků.

K večeři předložily ženy hostům rýži s velmi chutným slepičím masem a prosné koláče, které Malajci namáčeli do sladkého sirupu a pobízeli bělochy, aby pamlsek okusili. Pavel dostal vejce, o která požádal, a vodu, zatímco inženýr a profesor chválili palmové víno vyrobené podomácku.

Pohostinní ostrované postoupili bílým hostům prostornou chýši, provoněnou čerstvým listím a květy, a tak hustě a vysoko na zemi nastlanými, že stačilo, aby se unavení cestující na nejen položili a spali.

Než Pavel usnul, slyšel houkání výra a opět onu smutnou hudbu provozovanou na flétnu a bubínky, kterou projevují primitivní národové svůj stesk.

Když běloši nasedli časně ráno na koně, sliboval jim vůdce, že budou obědvat už v rádžově paláci. Dosavadní rovina se změnila v mírnou pahorkatinu, avšak všecky stráně nevysokých pahrbků a kopců byly pilně obdělávány. Karavana projíždějící širokými údolími, jimiž protékaly potoky, byla překvapena i změnou pěstovaných rostlin. Všichni běloši poznali rýži i kukuřici. Obě důležité rostliny sem byly přeneseny z ciziny, ale v úrodné půdě se jim dařilo tak dobře, že tu brzy zdomácněly. Číňané, kteří hledali živobytí na všech ostrovech ve východních mořích, přenesli sem ze své vlasti i z ciziny mnoho užitečných rostlin i zvířat, které jim přinášely mnoho zisku, jejž zvětšovali pilnou prací a vytrvalostí, aby se jako zámožní lidé mohli vrátit do své milované vlasti. Vesničky byly stále častější, neboť malé ostrovy, jsou lidnatější než velké.

„Ehm, výborně!” pochvaloval si profesor Finch, když spatřil plantáže kávovníků a kakaovníků, „obával jsem se, že dostaneme k snídani měkkýše a třeba hnízda salangany místo kávy.”

„O jedlých hnízdech salangany jsem již slyšel a četl,” řekl inženýr, „a pamatuji si, že jsou to hnízda rorýsů, kteří je budují ze svých slin.”

„Už dost,” znechuceně volal Pavel. „Podívejte se, v dálce vidím moře!”

Vskutku, z vrcholu kopce spatřili běloši opět moře jako lesknoucí se zrcadlo. Dalekohledem mohli rozeznat veliký, polokruhovitý záliv, ohraničený na severu skalnatým hřbetem a na jihu rovinou, posetou skupinami kokosových palem sklánějících se nad mořem. Koně již vytušili nedaleké místo odpočinku a přidali do kroku, a když přeběhli údolí a vynesli jezdce na poslední návrší, vykřikli běloši radostně, neboť pod návrším spatřili „rezidenční město” rádži Tuankua Pulua, a tam je čekal i odpočinek. Profesorův radostný výkřik vyvolal však pohled na záliv, v němž profesor spatřil loď! Loď, která spojí trosečníky se světem!

Podle pravidel zdvořilosti měli běloši pospíšit do „paláce”, aby se poklonili rádžovi. Ale profesor pobodl náhle koně a uháněl k přístavu. Co se stalo? Spatřil totiž v přístavu parníček, z jehož komína vystupoval kouř. Avšak profesora popoháněl k překotnému spěchu člun, který mířil ke břehu, a ve člunu stojící, bíle oblečený muž! Parníček bud právě přistál, anebo se chystal k odplutí, proto si musel profesor Finch pospíšit.

Docválal ke břehu, když veslaři posledně zabrali, aby vehnali člun k jednoduchému přístavnímu můstku.

„Dobrý den, kapitáne!” zvolal profesor. „Mluvíte anglicky?”

„Zajisté, co si přejete, pane?”

„Rád bych zdvojnásobil vaše měsíční služné, kdybyste odpověděl na několik mých otázek. Ehm, velmi rád bych to učinil, věřte!”

„Ptejte se, pane, odpovím bez zvýšení služného,” pravil mladý, asi třicetiletý muž a zasmál se tak upřímně, že se mu zaleskly zuby pod tmavým knírkem.

„Jsem jeden z trosečníků, který touží, aby mohl opustit tento krásný ostrov, a jmenuji se profesor Finch.”

„Těší mě, pane! Kapitán Muyden, velitel vládního parníku Seram,” představil se mladý muž.

Nyní bylo na profesorovi, aby se usmál, protože vládní parník Seram unesl sotva sedm set tun; byl tedy tuze malý, aby se mohl nazývat parníkem. Profesor chtěl říci: Myslíte onu kocábku?, ale zdržel se, protože i malé plavidlo je lepší než nehybný Albatros, a proto se zdvořile uklonil a řekl:

„Ehm, potřebujeme spojení s ostatním světem.”

„Patrně jste člen společnosti, o které mi vypravoval rádža Tuanku Pulu a přemlouval mne, abych vyčkal vašeho příchodu?”

„Uhodl jste, kapitáne! Ehm, jistě dospěla k vašemu sluchu zpráva o letu Mr Turbulenta na Albatrosu?”

„Ovšem a lituji, že letadlo i se statečnou posádkou utonulo v moři u Filipín,” odpověděl kapitán vzrušeně.

„Ehm, svět se mýlí,” zvolal profesor. „Albatros leží na východní písčině, a Mr Turbulent zuří na pobřeží jako zajatý lev.”

Překvapený kapitán vyskočil na břeh a div profesora nestrhl z koně, jak mu divoce potřásal paží.

„Vy jste přistáli? Šťastně přistáli? Albatros se nepotopil?”

„Ehm, o šťastném přistání nemluvme,” odpověděl profesor, „nemáme benzín, a protože se náš vysílací stroj porouchal, nemůžeme se, ehm, dovolat pomoci.”

„Opatříme vám pomoc,” sliboval kapitán, „popluji přímo do Ambonu38, odkud se zprávy rozletí do všech končin země. Vstupte na palubu, rád vás svezu.”

„Děkuji, kapitáne, ehm, ale nemohu opustit své druhy, kteří už jistě dojeli do rádžova paláce.”

„A co dělá odvážný letec Mr Turbulent?” zeptal se kapitán.

„Mr Turbulent hlídá Albatrosa. Má zpráva ho jistě potěší, až mu povím o vás a o vaší ochotě.”

„Oznámím rádžovi svůj odjezd a poženu Seram plnou parou,” sliboval kapitán. A potom oba pánové pospíšili do paláce.

Profesor Finch se podivil, když spatřil na širokém prostranství veliký a zděný jednopatrový dům. Rozsáhlý dvůr byl uzavřen vysokou zdí, ozdobenou třemi bránami. Jen prostřední brána byla otevřena, ale nejméně třicet ozbrojených Malajců zabraňovalo vstupu každému nepovolanému. Profesora a kapitána pozdravily stráže zvednutím kopí a provázely je až ke vchodu do paláce. A tu si profesor všiml, že nad vchodem se leskne „bomba” za železnými mřížemi.

Profesor sklonil hlavu, aby zakryl úsměv, ale kapitán posměšek nesmlčel:

„Velmi moudré opatření. Než obránci sejmou bombu, dobudou útočníci paláce.”

Profesor neuznal za dobré, aby kapitána poučil.

Rádžu a bílé hosty zastihli v prostranné a chladné síni. Hostitel i hosté seděli na vysokých poduškách u nízkých stolečků, na nichž se tísnily koflíky, a vedle stolků stály baňaté hliněné nádoby s palmovým vínem a vodou.

Rádža podával patrně hostům první občerstvení, a když spatřil vcházejícího profesora a kapitána, rychle vstal a pospíchal jim naproti a vítal je anglicky i holandsky. Profesor Finch se zmohl jen na „tabeh Tuanku — dobrý den”, kdežto kapitán bez rozmýšlení vychrlil: „Naja punja asti senang skali, liat sama Tuanku. — Těší mně, že vidím Vaši Výsost.”

Než profesor usedl na bantal — podušku, rozhlédl se po síni, v níž mimo nízké divany, koberce, podušky a nízké stolečky nebylo nábytku.

Na rádžovo zatleskání přišel Malajec, vyslechl rozkaz a po chvíli přinesl ovoce a jakési sladké pečivo, jež rozložil na stolky.

Rádža se vyptával na Mr Turbulenta a na cestu bílých hostů. A protože kapitán mluvil zběžně malajsky a také hbitě překládal, neuvázla zábava ani na chvilku. Pavlovi se mladý kapitán velmi líbil; jednak mu výborně slušel bílý stejnokroj ze surového hedvábí a jednak ho příjemně překvapovala kapitánova znalost řečí. V duchu si umiňoval, že se bude učit především řečem, protože kdo v cizině neumí řeč, je ztracen.

Inženýr Marhan rychle chápal, a když uslyšel, že kapitán van Muyden slíbil, že ihned po návratu do Ambonu rozešle guvernér telegrafické zprávy především do Batávie39 na Jávě a zároveň Klubu výstředníků do San Franciska, upřímně se zaradoval.

Za půl hodiny kapitán vstal, rozloučil se krátce s rádžou, a podávaje ruce bělochům, pravil:

„Kdybyste, pánové, vstoupili na palubu mé lodi, dovezl bych vás bezpečně do Ambonu a pro Albatrosa bychom poslali vlečnou loď.

„Díky, kapitáne, ale Mr Turbulent nikdy neopustí Albatrosa, a buď se, ehm, vrátí do San Franciska na něm, nebo se vůbec nevrátí a my, ehm, musíme s ním.”

15 Rádža baví své hosty, kteří při návratu nenajdou Mr Turbulenta

Pavel vyběhl za kapitánem, a když ho velitel parníku pozval, šel s ním až ke člunu, kde čekali veslaři. Poděkoval však za pozvání, aby se podíval na loď, jen aby kapitána nezdržoval. Hleděl za člunem a dočkal se posledního pozdravu z kapitánova můstku. Parníček se zavrtěl jako kachna, pískl, a výraziv z komína kotouče kouře, zaryl se přídí do těžké vody jako ostrý pluh do prsti a uháněl na nepřehledné moře, zanechávaje za sebou ve vodě hlubokou brázdu, lemovanou na hřbetech řídkou bílou pěnou. A hejno bílých ptáků letělo za ním…

Pavel se nevrátil hned po rozloučení s kapitánem do paláce, nýbrž kráčel po břehu k severu, kam ho lákal hornatý břeh, který se drobil daleko do moře. Když ušel asi kilometr a vystupoval na hřbet po dobře upravené pěšině a obcházel balvany, přesvědčil se, že úlomky v moři nejsou kameny, ale mohutné korálové trsy, dávno zvětralé. Došel až na útes, odkud se rozevíral před jeho zraky daleký rozhled na moře i pohled do mořských hlubin. Mořská voda, čistá jako sklo, byla tak průhledná, že Pavlík mohl vleže vidět nejen na sta živočichů, rejdících ve vodě, nýbrž i mořské dno, pokryté balvany a bahnem, ale též poseté ostrůvky chaluh a jiných mořských travin. Nejdříve pozoroval veliké ryby různých tvarů a barev. Některé měly veliké hlavy, jiné ploská, ale vysoká těla, některé byly hnědé, jiné zelené, avšak míhaly se tam i rudé a oranžové. Z chaluh se utrhl trs, ale nebyla to chaluha, nýbrž živočich, kterého by učený profesor nazval Isocrinus asteria; jinde se vznášel k hladině zvon, duhově zbarvený, a Pavel uhádl, že je to medúza, a opět jinde plula pouhá kostra s vlajícími fábory, kterou již Pavlík znal jako australského koníčka mořského. Na tisíce drobných rybek, třepetajících ploutvemi jako křidélky, rejdilo na povrchu, ale rozstříkly se jako rtuť, když mezi ně jako střela přiletěla dravá ryba s ohromnou tlamou. Pavel se nemohl vynadívat na hvězdice a sasanky a rád by měl barevné ulity, jež hrály překrásnými, perlově lesklými barvami na dně. Bandské moře je nejbohatší na živočichy, a přírodopisec by je všechny nepoznal ani za rok.

Od krásné podívané odcházel Pavlík jen nerad, ale musel se projít, protože ho bolely lokty, ramena i kolena. Kráčel po hřbetu, na němž bujely agáve a z balvanů visely dlouhé lišejníky jako obrovské vousy trpaslíků. Rozkošný sad pomerančovníků, papájových stromků, banánovníků a libě vonících kávovníků, osypaných bílými květy, zlákal chlapce, aby se dal po stezce sestupující k chýši, nad jejíž homolovitou šedou střechou se zachvívaly v mořském vánku koruny palem.

Pleskot mořských vln sem nezaléhal, avšak Pavlův sluch zachycoval jiné, velmi příjemné zvuky. Někde daleko pískali hudebníci na píšťaly hlubokých a lahodných tónů, sice bez rytmu, ale velmi pěkně. Čím níže Pavel sestupoval, tím hlasitěji se ozývaly táhlé zvuky. Když přišel k chýši, zastihl domorodce, patrně zahradníka, který ukládal krásné ovoce do košů.

„Dobrý den a jak se máte,” dovedl Pavlík říci malajsky. Zahradník se usmál a cosi odpověděl. Pavel nerozuměl, ale pochopil, že si má sednout na lavičku a vybrat si z koše, co se mu líbí.

Chlapec usedl, pojedl výborné ovoce, a když hudba neustávala, posunkoval tak dlouho, až zahradník pochopil, co si přeje mladý běloch vědět. Protože mu to říci neuměl, vzal Pavla za ruku a vedl ho opět do stráně, ke skupině tří palem. A tu Pavlík spatřil na kmenech asi ve výšce tří metrů svazky dutých bambusových tyčí různé délky a tloušťky. Tyče, vlastně kmeny, byly na koncích zvláštním způsobem přiříznuty a obráceny vzhůru, aby zachycovaly vítr.

„Aiolská harfa!40” zvolal Pavel, který pochopil, že tu vítr hraje na píšťaly. Zahradník se usmíval, jako kdyby chlapci rozuměl, ač o Aiolovi jistě jakživ neslyšel.

Odkudsi přiletěl kakadu, usedl zahradníkovi na rameno a něco mu povídal. Malajec pohladil přítulného ptáka po hlavě, podal mu bobulku a posadil ho na keř. Ale ptačímu chlapíkovi se to nelíbilo. Zlostně skřehotal a huboval.

Pavel se rozloučil se zahradníkem a vracel se na vrchol stráně. Náhle ale uskočil před velikou zelenou ještěrkou, která se uvelebila na stezičce. Pavlík se zastyděl, poodešel, zdvihl kámen, a když jej hodil po ještěrce, zmizela pod keřem. Chlapec brzy zapomněl na ještěrku; jeho pozornost zaujali krásní modráskové a nádherní admirálové. A když se za nimi rozběhl a jižjiž mohl vzácného motýla polapit, uslyšel zahradníka, který běžel za hostem a nabízel mu lýkovou mošničku. Pavel se domníval, že v mošničce je ovoce, ale překvapením vykřikl, když spatřil zahradníkův dárek. Dosud nikdy podobného živočicha neviděl, ačkoli profesor Finch o něm mluvil, když přinesl lupenitku. Oblé, jako tužka tlusté a dlouhé článkovité tělo neslo malou hlavu ozdobenou dvěma tuhými růžky. Na hrudi seděly dva elipsovité lístky jako ploutvičky a pod nimi bohatě řasnatá suknička, podélně i svisle pruhovaná. Silné článkovité nohy se vzpíraly o dno mošničky a při doteku stéblem složil obrovský hmyz křídla.

„Myslím, že je to strašilka asijská,” řekl Pavlík, přijímaje dar, a zahradník se zasmál, jako kdyby rozuměl, a přátelsky mával paží, dokud chlapec nezmizel za křovinatým hřebenem.

Pavel pospíchal do paláce, ale již cestou potkal malajského vojína, který byl s mnoha druhy vyslán, aby hledal mladého bělocha; v paláci podávali oběd.

Když Pavlík přiběhl a uložil lýkovou mošničku do kouta, pokynul mu rádža, aby přisedl k nízkému stolku. Každý z hodovníků seděl u svého stolku, na nějž sluhové kladli misky s pokrmy. Kosti byly z masa pečlivě vybrány již v kuchyni a maso bylo rozkrájeno, takže hosté nepotřebovali nože a stačila jim vidlička položená na každé misce. Rádža uctíval své hosty znamenitě a dodával jim chuti dobrým příkladem. Hosté poznali, že jim sluhové předkládají velmi chutné ryby, kuřata s rýží a pečenou zvěřinu41. Ale když je rádža upozornil na zlatý hřeb hostiny, tu rozpačitě pohlíželi na velmi tučný pokrm. A když na profesorovu otázku rádža odpověděl, že býčkové domácího chovu jsou obdařeni na zádech hrboly a že z těchto hrbolů se připravují nejlepší pochoutky, dodal si učenec odvahy a jedl. Inženýr a Pavel pokrm také ochutnali a litovali jen, že k němu není kousek černého chleba anebo aspoň miska bramborů. Placky, podobné božím milostem, a ovoce doplnily hostinu, kterou hostitel i hosté zapíjeli palmovým vínem.

Rádža Tuanku Pulu pravil, že Prorok sice zakázal věřícím, aby pili víno z hroznů, ale o víně z palem není v koránu ani řeči právě tak jako o araku, který se vyrábí z rýže.

Po obědě kladli sluhové před levá ramena hostů bílé roušky a podávali jim misky, naplněné navoněnou vodou, aby si hosté umyli prsty a utřeli si je.

Když na stolcích zavoněla výborná černá káva, přinášeli sluhové již nacpané dýmky a nabízeli je všem hostům, i Pavlíkovi. Ten však poděkoval a rozběhl se pro mošničku, aby ukázal dar od zahradníka.

Rádža se odvrátil s ošklivostí, ale profesor a inženýr si se zalíbením prohlíželi podivného živočicha.

Rádža, který po obědě pravidelně odpočíval, doporučil hostům, aby se také položili kdekoli na nízké, ale široké divany. Sám odešel do své ložnice.

Běloši poděkovali; chtěli se projít, a tak vyšli z paláce, aby si prohlédli sídelní město. Kdyby nebylo nádherných stromů a keřů a překrásného zálivu, nenašli by hosté v „městě” nic zajímavého, neboť pět či šest dřevěných domků, řady a skupiny chýší a dlouhá kůlna, nejspíše kasárna nebo skladiště, bylo všecko, čím se „město” lišilo od ubohých vesniček ve vnitrozemí.

Běloši se podivili, že v paláci nespatřili ženy, ale pak si uvědomili, že v mohamedánských domech bydlí ženy v zadních částech domů, do nichž není cizincům přístup dovolen.

Profesor a inženýr rozmlouvali především o mladém kapitánovi a nejraději by se byli vydali na písčité pobřeží, aby zvěstovali radostnou novinu Mr Turbulentovi. Avšak na odjezd nebylo ani pomyšlení, protože jim rádža sliboval na zítřek znamenitou podívanou.

Dopoledne se vzácní hosté zúčastní vojenské přehlídky a odpoledne potěší své zraky pohlížením na válečné hry a národní tance.

„Ostrov, na němž jsme nalezli útočiště, se podle kapitánova sdělení jmenuje Obi major42, ehm, a je od přístavu Ambonu vzdálen skoro tři sta kilometrů. Parníček Seram by mohl vplout do přístavu za patnáct až dvacet hodin. Protože se však tu i tam zastaví, těšme se tedy nadějí, že zítra odpoledne poletí zpráva do Batávie a odtud do celého světa.”

„Mr Turbulent se doví tedy o svém vysvobození před naším návratem,” upozorňoval Pavel, „bezpochyby zachytí zprávy v Albatrosu.”

„Ehm, velmi správně, hochu; vskutku přijímač v Albatrosu naše zprávy předstihne.”

Když bílí hosté došli k moři, zastihli asi tucet malajských mladíků, kteří se potápěli jako vydry až ke dnu a vynášeli z mořských hlubin škeble a ulity a házeli je na břeh.

Jakmile se hosté vrátili do paláce, přicházel jim rádža naproti a zval je k večeři. Ale hosté si přáli jen čaj a ovoce. Večer seděli dlouho na jakési pavlači v prvním patře a naslouchali smutné a únavné hudbě v přístavu, kde se rybáři připravovali na noční lov. Náhle vpadly do hudby ohlušující a duté zvuky tamtamů43 a neutichly, ani když čluny vypluly daleko do zálivu. Po drahné chvíli bubny umlkly a na některých člunech zaplály ohně44, které lákaly zvědavé ryby. Rybáři spustili sítě na všech člunech a uzavřeli veliký kruh, který zužovali, až sítě spojili, a potom je vlekli se vším, co v nich uvázlo, ke břehu.

Běloši usnuli pozdě v noci v přesvědčení, že Malajci milují hudbu, která bělochům nelahodí.

Vojenská přehlídka způsobila hostům sice mnoho zábavy, ale nevzbudila úctu ani obdiv k rádžově branné moci, neboť pěší i jízdní hrdinové byli vesměs bosi. Jejich stejnokroj se lišil od občanského obleku jenom dávno už vysloužilými čepicemi s ohromnými štítky a pásy.

Velitelé předváděli své čety o dvaceti pěti mužích podle zbraní. Kopiníci, jádro pěchoty, nesli na hřbetech dlouhé luky a na levých ramenech kulaté štíty, úderné roty byly vyzbrojeny dávno vysloužilými zadovkami, z nichž se dalo někdy i střílet, a za pásy bojovníků vězely dýky. Třicet jezdců — rádžova pýcha — se honosilo karabinami a dlouhými šavlemi. Celá armáda čítala asi sto mužů a bydlela ve třech dřevěných kůlnách.

Protože „vojska” bylo poměrně málo a přehlídka by trvala příliš krátce, rozmlouval rádža dlouho s veliteli. Obecenstvo přitom rvalo z rukou zuřivých hudebníků paličky i tamtamy, aby slyšelo hlas milovaného vládce, který je ochrání před loupežnými Arfury. Má přece bombu!

S úctou a bázní pohlížel vděčný národ na baňku, v jejíchž útrobách byl písek.

Po vojenské přehlídce přišli velitelé do paláce k hostině, a tu se běloši na vlastní oči přesvědčili o udatnosti velitelů. Statečně vytrvali u stolků až do pozdních odpoledních hodin, kdy se museli zúčastnit válečných her.

Tance bojovníků se bělochům líbily, ale když při „hrách” na sebe doráželi muži ostrými dýkami a chránili se pouze štíty, klopili hosté oči, aby neviděli prýštící krev z ran, jež si „hráči” štědře udíleli. Když některý z bojovníků padl a vítěz mu usedl na záda, povzbuzoval ho rozčilený dav divochů, aby jen vrazil dýku do týlu přemoženého bojovníka.

„Ehm,” pravil profesor vstávaje, „pojďme, už se mně ta kratochvíle hnusí.”

„Mně taky,” souhlasil inženýr, „a jsem rád, že Pavlík odběhl ke svému příteli zahradníkovi, aby neviděl ty divošské mravy.”

Profesor Finch se zasmál:

„Opravdu divošské? Ehm, hehehe! A jaké potom jsou rohovnické zápasy ve vzdělané Americe a v přemoudřelé Evropě? Ehm! Patrně ušlechtilé!”

Inženýr potřásal hlavou, ale mířil k moři místo do paláce; ten prožluklý profesor mluvil vždycky pravdu.

„Ehm, kam pospícháte, příteli?” volal profesor.

„Nejraději bych utekl a také uteču s Pavlem, nepoprosíte-li rádžu, aby nás už propustil.”

„Již jsem rádžu o to požádal,” odpověděl profesor, „a před jeho hněvem mě zachránil, jen, ehm, slib, ano, lituji, ehm, slib.”

„Proboha, co jste slíbil, že litujete?”

„Slíbil jsem rádžovi ještě jednu bombu, ehm, ale pravou.”

„Tak! Vždyť jsme mu řekli, že dostal poslední.”

„Ovšem, ehm, ale znáte přece přísloví, že lhář lháři nevěří.”

Rádžova touha po druhé bombě byla tak velká, že vzácné hosty nezdržoval, nýbrž příštího dne ráno je opět vypravil na koních. Na jiné koně dal naložit mnoho vzácných darů, především potravin, a vyslal s nimi nejen četný doprovod, nýbrž i důvěrníka, který tajně přiveze druhou bombu.

Běloši poděkovali za pohostinství a rozloučili se s rádžou teprve po hodině jízdy, neboť rádža je vyprovázel. Vůdce výpravy k písčinám volil tutéž cestu, ba i týž nocleh. V noci se strhla bouřka, ale k ránu déšť ustal, takže se karavana zdržela jen dvě hodiny, než země vyschla, a příštího dne brzy odpoledne dojela šťastně na písčinu.

Inženýr a profesor se marně rozhlíželi po Mr Turbulentovi. Jeden běžel po břehu a druhý do dřevěného domu, ale Pavel se rozběhl přímo k Albatrosu. Nenašel však Mr Turbulenta ani v kabině, ani v okolí, a to chlapce znepokojilo.

Pavlík věděl o bombách, a tak vyzdvihl ze zásuvky bombu a odnesl ji rádžovu důvěrníkovi.

Zatím se vrátili i profesor s inženýrem. Přijali složené dary a rozloučili se s průvodci. Jezdci urazí do večera kus cesty, a čím dříve se vrátí, tím větší dostanou chválu a odměnu od netrpělivého rádži.

Po půlhodině zmizeli jezdci v pralese, a běloši, místo aby odnášeli zásoby do dřevěného domu, bloudili po okolí, volali, ba i stříleli, ale nadarmo.

Stala se neuvěřitelná věc: Mr Turbulent opustil Albatrosa!

Trosečníci udržovali oheň po celou noc v úzkostlivém očekávání, ale i slunce už vzešlo, a po Mr Turbulentovi nebylo nikde ani stopy…

16 Mr Turbulent byl zajat jako rukojmí

Za nepřítomnosti druhů prožil Mr Turbulent vzrušující dobrodružství. Celý den po odjezdu přátel do rádžova sídelního města uplynul klidně. Mrzutý Mr Turbulent snědl studený oběd, protože mu bylo zatěžko rozdělat si oheň, a jako obyčejně se procházel buď po mořském břehu, nebo „chytal” zprávy ze světa.

Teprve kvečeru se mu zachtělo teplého pokrmu a kávy, a tak se vydal ke studánce pro čerstvou vodu.

Pro Mr Turbulenta rozházela příroda nadarmo nespočetné krásy; mrzutý muž si ničeho nevšímal. Ale když nabral do dvou nádob vodu, uslyšel praskot větvičky a zrychlený dech.

Patrně přišlo k vodě některé zvíře, aby se napilo, pomyslil si Mr Turbulent a zvolna se vracel k Albatrosu, v jehož blízkosti leželo v troskách první Pavlovo ohniště. Mr Turbulent srovnal kameny, vyhrabal písek a popel. Pak postavil hrnec a pekáč na očazené čepele dýk a podpálil hraničku dříví. Bylo ještě světlo, takže bezděčný kuchař viděl k pralesu i k moři.

Po západu slunce vyvstal nad mořem mrak. Šířil se na jižní obloze a zvolna zhasínal hvězdy, které teprve nedávno vystoupily z hlubin nebes.

Mr Turbulent seděl na schůdkách a asi hodinu pokuřoval. Ale poněvadž se obával deště, odešel do kabiny a zamkl přední dveře.

Chtěl opět „lovit” zprávy; náhle si však vzpomněl na strašnou bouři, kterou na ostrově prožil, i na varovnou profesorovu radu, proto vypojil dráty, vyšel z Albatrosa, odnesl anténu na dvacet kroků a liboval si, že si včas vzpomněl na nebezpečí, protože zdálky zadunělo hluboké zahřmění.

Když se vrátil do letadla, ulehl na lůžko upravené z lenošky a očekával spánek; ale nadarmo. Bouře táhla nejspíš nad mořem. Dosud ani nekáplo.

Náhle sebou Mr Turbulent trhl, neboť uslyšel šustot a potom škrábání u bočních dveří. Mr Turbulent ani okamžik nepochyboval, že se někdo nebo něco pokouší o vstup do letadla. A protože neznal strach a byl spíš pohněván opovážlivostí vetřelce, popadl pistoli, přiskočil ke dveřím, odemkl a prudce je otevřel. Noční rušitelé prchali, ale i ve tmě rozeznal Mr Turbulent dva stíny, na které bez rozmýšlení rychle vypálil dvě rány, a nedbaje nebezpečí, postál několik minut a čekal nový útok. Ale všude panovalo ticho, jež občas přerušilo vzdálené dunění hromu.

Mr Turbulent se vrátil do letadla, a přestože bděl ještě dvě hodiny, neuslyšel již ani šelestu.

Byla to zvířata, nejspíš opice, o nichž by profesor Finch vypravoval dlouhé litanie, vysvětloval Mr Turbulent sám sobě a ušklíbl se. Ale profesor Finch by se mu vysmál, protože nebylo pravděpodobné, že by sem byl ze západních velikých ostrovů převezen některý velký op.

Nepříjemného vysvětlení dostalo se Mr Turbulentovi časně ráno, když uzamkl dveře Albatrosa a odešel do dřevěného domu, aby se z verandy podíval na severní část moře.

Zatímco se dalekohledem rozhlížel, tiskl se sotva na třicet kroků za mohutným kmenem stromu hnědý muž, oděný jen krátkou zástěrou. Klečel na huňaté přikrývce a zvolna napínal tětivu luku. Opeřený šíp se posunoval po vztyčeném palci, a až vyletí, zabodne se právě pod okraj klobouku do bělochova spánku. Nemůže se minout cíle; vždyť skolí jelena v prudkém běhu a trefí ptáka v letu. Zastřelí bělocha, neboť musí pomstít druha, který leží daleko v houští, sténá bolestí a ošetřuje si ránu, kterou mu způsobila kule, vystřelená rukou tohoto muže. Až ho zákeřník zastřelí, rozbije sekerou trup netvora a vezme si nejen to, po čem Gunong Api touží, nýbrž i všecko, co se mu zlíbí.

Lístek velikosti dlaně se třepetá v ranním vánku na haluzi asi na dva metry před šípem. Proto se hnědý muž zvolna zdvihá; nechce přenechat nic náhodě a chvějící se šíp již nikdo nezadrží. Vtom mávl bílý muž paží a v jeho ruce se cosi zablesklo. Hnědý muž zamhouřil leknutím oči, ale tětiva zadrnčela a šíp se sykotem vyletěl k cíli. Zákeřník již nečekal, nýbrž hnal se pralesem jako postřelený kanec, neodvažuje se otevřít oči. Raději si rozbije hlavu o strom, než aby oslepl na celý život. Nedbá toho, že bomba dosud nevybudila; prchá, letí z jejího zkázonosného dosahu, a teprve když naráží jako rozlícený býk na muže, otevírá jen jedno oko a potom skokem mizí v houštině.

Na stezce stojí v ustrnutí dva hnědí muži, kteří nesou na tyči plný koš, ale jakmile přední z nich vydechne: „Arfur”, uskočí oba za kmeny stromů, protože ozbrojený Arfur je horší než nejkrutější šelma.

Po několik minut stojí chvějící se muži za stromy v očekávání, odkud přiletí šíp, aby některého z nich sklátil. Ale minuty prchají a z háje zaznívá až sem zvučný a mnohohlasý koncert ptáků, což dosvědčuje, že lidská šelma není nablízku. Muži si dodali odvahy, vrátili se na stezku, zdvihli koš a rychle kráčeli k „domu” bělochů. Veliký přísný muž právě vycházel z „domu”, nesl šíp, který vyvrátil a vytrhl z ostění. Šíp mu sice strhl klobouk, ale minul hlavu o tloušťku listu a zarazil se do kmene tak silně, že jej rozštípl. Mr Turbulenta zachránila jen jeho popudlivost. Protože neviděl na moři žádné plavidlo, mávl paží, v níž držel dalekohled; skla dalekohledu se zaleskla. A protože divoch se domníval, že běloch na něj vrhá bombu, trhl sebou a chybil cíl.

Mr Turbulent poznal v ranních návštěvnících vlídné a ochotné sousedy. Neuměl však z jejich řeči než pět či šest slov, a tak jim ukázal aspoň šíp a vyvedl je na verandu. A tu již Malajci pochopili, co se stalo a kdo byl útočník.

Dorozumívání bylo velmi nesnadné, zato ale přinesené dary mluvily srozumitelně. A když se Malajci usadili do stínu, poznal Mr Turbulent, že ho chtějí hlídat a bránit. To uráželo milionářovu hrdost, avšak přece mu bylo milé, že není na pusté písčině sám. Proto nic nenamítal, když domorodci připravovali oběd, a jedl s nimi a přitakával na všecko, co řekli, slovem „saja — ano”, ale když zpozoroval, že chybil, přidal hned „tida — ne”.

Malajci zůstali u Mr Turbulenta na stráži celý den a noc, ale příštího dne se chystali k odchodu. Vypravovali něco bělochovi, avšak Mr Turbulent jim nerozuměl. Daroval jim hrst doutníků a několik krabiček zápalek, což rádi přijali, a ukazujíce na slunce, odklusali s prázdným košem.

Mr Turbulent trpěl dlouhou chvílí. Vyhledal síť, a brodě se v mělčinách, snažil se chytit rybu. Ale to, co uvázlo v síti, zahazoval zpátky do moře.

Zprávy, které zachycoval ze světa, ho na několik hodin zabavily, ale jediná nepřišla z Ameriky, kde lidé buď spali, anebo se dobře bavili a na Mr Turbulenta zapomněli.

Den byl nekonečný jako moře, a když se kvečeru oba Malajci opět objevili, běžel jim hrdý milionář naproti.

Bylo zřejmé, že Malajci očekávají v noci útok, protože přišli ozbrojeni. Přinesli si luky a šípy a na prsou se jim houpaly dlouhé dýky, zavěšené na žíněných provazech.

Mr Turbulent je hostil kávou a doutníky, poněvadž nic jiného neměl, a vesele s nimi povečeřel.

Malajci odcházeli vždy ráno, ale večer se vraceli. Tak hlídali po dvě noci.

Mr Turbulentovi se strašně stýskalo po bílých přátelích, a často jim vycházel naproti.

Jaké bylo jeho překvapení, když čtvrtého dne večer usedl k přijímači a zachytil zprávu, která ho na okamžik ohromila, ale hned nato ho přinutila, že zavýskl. Chtělo se mu křičet a tančit. „Albatros se nepotopil; statečný major Turbulent je i se svými druhy zachráněn na ostrově Obi na 123. stupni východní délky a na 2. stupni jižní šířky ve skupině Moluk,” oznamoval kdosi komusi, a za hodinu nato: „Klub výstředníků ze San Franciska žádá holandskou vládu, aby vyslala k ostrovu Obi major loď se strojníky a s padesáti hektolitry benzínu pro Albatrosa. Holandská banka v Batávii zaplatí všechny účty.”

Mr Turbulent odpočíval v lenošce a hleděl nevidoucíma očima na moře.

Křivdil svým přátelům, křivdil celému světu! Nikdo nezapomněl, všichni se předstihují, aby mu pomohli! Kdo způsobil ten zázrak? Mr Turbulent musí někomu oznámit radostnou zprávu, především svým věrným druhům, ale neřekne jim „pánové”, nýbrž: „Přátelé a bratři, blíží se hodina našeho odletu!” Musí jim dokázat, jak je má rád, a poběhne jim hned naproti.

Neběžel samozřejmě hned, až časně ráno, když se Malajci vydali k jihu. Pak se rozběhl k severu v naději, že najde jejich stopy. Vyšel beze zbraně, ba zapomněl i zamknout boční dveře. Kráčelo se mu lehce a s rozkoší vdechoval svěží vzduch rozčeřený mořským větříkem. Nepozoroval okolí, protože v duchu znova počítal. Vzdálenost z Batávie na ostrov Obi odhadl včera podle mapy na dva tisíce tři sta až dva tisíce pět set kilometrů, které může parník přeplout za tři, nejvýš za čtyři dni. Oprava podvozku, vysílače a napojení Albatrosa vykonají obratní dělníci za půl dne a potom, potom …

Zamyšlený Mr Turbulent přešel již písčité pobřeží a vskutku našel v měkké lesní půdě otisky koňských kopyt. Bez váhání zabočil do lesa a rychle kráčel se sklopenou hlavou, aby snad nesešel ze stopy.

Ušel asi kilometr, když náhle ucítil, že mu spadla měkká, ale hustá látka na hlavu, a že na něho někdo zezadu skočil a sevřel mu paže k tělu. Než si překvapený Mr Turbulent vzpomněl na obranu, otáčel již zákeřníkův pomocník provaz nejen kolem jeho trupu, nýbrž i kolem krku, takže se Mr Turbulent octl ve tmě. Ale nevzdal se. Vymrštil pravou nohu a jistě někoho zasáhl, protože se ozval výkřik a pád. Ale již v příští vteřině ležel také Mr Turbulent a cítil, že na něm sedí nejméně tři lidé. Jeden ho škrtil, kdežto druzí dva mu chytli nohy a navlékali na ně provazy. Když ho zákeřníci přinutili, aby vstal, vzpomněl si milionář bezděky na spoutaného býka nebo na vzpurného koně. Mr Turbulent poznal, že ho zajali domorodci, ačkoli nemluvili; neklamný pach a ostré hroty dýk, jimiž ho pobízeli k rychlejší chůzi, ho výmluvně přesvědčovaly, že je zajatcem jiných lidí, než byli Malajci ze sousedství.

Mr Turbulent se po několika marných pokusech přesvědčil, že neuteče ani že se neubrání přesile. Proto poslušně klopýtal, kam ho provaz táhl. Gesta byla nerovná a pro Mr Turbulenta nekonečná, ačkoli trvala jen hodinu.

Za hodinu se zákeřníci zastavili a stáhli zajatci látku z hlavy, za což byl Mr Turbulent vděčen, protože ho dusila. Všecek zpocený si hluboce oddechl a rozhlédl se po nevelké mýtině uzavřené pralesem a po svých průvodcích. Byli to čtyři muži, větší než Malajci z pobřeží. Jejich hnědé obličeje, zarostlé krátkými vousy, byly odporné a jejich stažená obočí a zaťaté zuby svědčily o hněvu. Režné košile měli přepásány a přes pravá ramena až k levým kyčlím je přepínaly složené přikrývky, vyrobené patrně z kozí srsti. Každý muž nesl přes plece zavěšený dlouhý luk a za pasem po dvou dýkách. Na hlavách neměli nic, ale husté vlnité vlasy jim spadaly až na krky. Kroužky v ušních boltcích nemírnily divokost hnědých a hrubých obličejů.

Únosci Mr Turbulenta se nezastavili, aby si odpočinuli, nýbrž aby čekali na rozkazy. Asi po čtvrthodině se ozval v krátkých přestávkách táhlý zvuk rohu, a tu divoši ihned vykročili a nutili Mr Turbulenta, aby šel s nimi. Ale hlavu mu již nepřikryli. Mr Turbulent pozoroval, že stezka vystupuje do stráně. Šlo se mu špatně a marně toužil po uvolnění paží a po holi, o kterou by se mohl opírat. Byl by svým průvodcům rád řekl, že se nepokusí o útěk, neboť tušil, že neběží o jeho život. Když ho zákeřníci nezabili hned při přepadení, jde jim jistě o to, aby ho odvedli někam podle rozkazu. Kdo vydal tento rozkaz a kde bydlí?

Tepla valem přibývalo, hlásila se žízeň a stezka stále stoupala. Ale nikdo nepromluvil ani slovo, i když se k průvodu náhle přidal pátý hnědý muž, jemuž přes prsa visel dlouhý volský roh.

Do milionářovy mysli, z níž vyprchal již prudký hněv, se vkrádaly vzpomínky na druhy. Jak se polekají, až poznají, že vůdce zmizel! Co podniknou, aby ho vysvobodili? Ale kdo jim řekne, že byl zajat, a kdo je poučí o směru, kterým je vlečen? Mr Turbulent lovíval v odlehlých krajinách a setkával se s divochy, kteří mu však sloužili, a slýchal též o jejich ukrutnosti, ale nikdy jí nezakusil. Vzpomněl si na noční návštěvu u Albatrosa, na svou střelbu po stínech, a na šíp, který se zabodl těsně nad jeho hlavou. Což jestli tito divoši jsou Arfurové a odvádějí ho do hor, aby ho tam umučili a pomstili se za druha, kterého v noci postřelil?

Mr Turbulent opovrhoval strachem, nebál se smrti, vždyť nikoho nemiloval hlubokou láskou a nikdo by jeho smrt bolestně neoplakával, ale v jeho prsou zabouřil znova hněv proti násilníkům a lítost, že jeho smrt nebude pomstěna. Zmizí-li po umučení v horské pustině, nikdo neusvědčí divochy, že ho zahubili. Nikdo? Oh ne! Jeho věrní přátelé neopustí ostrov; vyžádají si rádžovy pomoci, vyzvou holandské úřady, pobouří celý svět. Jen kdyby to uměl Mr Turbulent říci těm hnědým ničemům, jistě by se lekli a propustili by ho na svobodu…

Po chvíli si Mr Turbulent vzpomněl na profesora Finche a na jeho zjevný posměch, jak jsou v mnohých poměrech bez moci i milióny! Vskutku, nyní by mu pomohlo sto malajských slov víc než sto tisíc dolarů.

Hlavu Mr Turbulenta tížily zlé myšlenky a nohy mu svírala únava; už nejen klopýtal, nýbrž chvilkami se i potácel a smekal po stezce vinoucí se z kopce do kopce, ale byl štván stále výš a výš.

Slunce již dostupovalo vrcholu, když hnědí průvodci vešli do řídkého stínu skupiny stromů. Odložili luky a sbalené přikrývky a chystali se k odpočinku. Když Arfurové rozbalili přikrývky, spatřil Mr Turbulent, že v nich mají uloženy dlouhé pruhy masa, buď pečeného, nebo uzeného. Ačkoli měl hlad, odmítl nevábně vyhlížející pruh masa, ale posunky žádal, aby mu uvolnili aspoň jednu ruku, aby si mohl zakouřit. Pochopili jeho žádost a uvolnili mu levici. A když si Mr Turbulent zapálil cigaretu, zlepšila se jeho nálada. Ale marně přemýšlel, jak se malajsky řekne: Mám žízeň!

Muž s rohem odešel, a když se po chvíli vrátil, nesl ve stočeném velkém listě dvě hrsti mangových plodů, které nabídl zajatci. Mr Turbulent by byl rád prohlásil, že co živ, nejedl tak výborné ovoce, a že by si přál třikrát tolik. Zahnal šťavnatým ovocem nejen žízeň, ale na chvíli i hlad. Teprve nyní si uvědomil, že po cestě, trvající aspoň pět hodin, nespatřil ani jediné lidské obydlí. Arfurové ho ovšem vedli většinou lesem, ale ani na travnatých stepích, ani na kopcích porostlých jen křovinami neobjevil jedinou chýši.

Arfurové odpočívali jen hodinu, a když sestoupili do údolí, změnila krajina tvářnost. Podkovovitým širokým údolím protékal potok, jehož břehy byly porostlé stromy i křovinami. Všichni pocestní uhasili důkladně žízeň a Mr Turbulent se divil, proč neodpočívali u potoka, ale brzy pochopil účel zastávky. Po čtvrthodině zahnul potok do širokého údolí, v jehož středu stálo v kruhu asi dvacet chýší a na povlovných stráních se tu po dvou, tu po pěti i desíti kusech pásl hovězí dobytek.

Ze skupiny chýší se ozval křik, a než Mr Turbulent poznal příčinu, běžel vstříc příchozím hlouček lidí, mužů, žen a dětí, a všichni křičeli. Arfurové již nevedli zajatce na provaze; zato vytasili dýky a obklopili ho, aby domácí obyvatelé viděli, jak nebezpečného muže přivádějí.

Dav se odebral na okrouhlé a udupané prostranství, uzavřené chýšemi, a rázem ztichl, když z největší a nejvyšší chýše vyšel vznešený muž, o jehož vznešenosti nemohl nikdo pochybovat. Vždyť v levici nesl nad sebou čínský slunečník a v pravici dlouhou hůl s velikou lesklou koulí, jak ji nosili tamborové. Stejnokroj zdědil jistě po lodním kuchaři. Svítil sice bělostí, ale bohužel nebyl ušit na pohlavára, neboť co se nedostávalo nohavicím na délce, to bylo štědře nahrazeno na bundě. Na hlavě vznešeného vládce a pána trůnila vysoká bílá čepice s obšírným měchýřem, ale nad čelem se třpytil lesklý skleněný rubín větší než vlašský ořech. Kdyby pohlavár nebyl bos a držel v ruce místo hole vařečku, mohl se důstojně postavit vedle kotle.

Mr Turbulent se sice ušklíbl, ale neusmál se, protože v něm zabouřil zase hněv, který hrozil, že propukne, když ho vznešený kuchař šťouchl holí do břicha, a vyceniv černé zuby, cosi zaskuhral, z čehož zajatec pochytil jen „Gunong Api”.

Ach, Gunong Api, pomyslil si Mr Turbulent, hora chrlící oheň, vůdce a vládce arfurských lupičů. Copak asi chce?

Gunong Api cosi poručil a dosavadní průvodci strhli zajatci hned z těla provazy.

Vznešený vládce se znova dotkl holí milionářova břicha a potom se otočil na zaprášených patách. Jeden z průvodců popostrčil zajatce a pobídl ho, aby šel za pohlavárem. Gunong Api došel před chýši, zdvihl hůl a všichni poddaní se rozběhli ke svým příbytkům.

Mr Turbulent uposlechl vyzvání a vešel do chýše, jejíž země byla pokryta kůžemi a rohožemi. Nebyl zde nábytek, jen tři nízké špalky, uříznuté z obrovských kmenů, a ty patrně sloužily jako sedadla a stůl. Vedle stolku spatřil zajatec vysoké džbány z nepálené hlíny a ihned poznal jejich obsah, protože vznešený Gunong Api nabídl jeden džbán zajatci a ze druhého lil obsah do hrdla, patrně aby uhasil oheň hárající ve vnitřnostech.

Mr Turbulent znal již palmové víno, a tak se důkladně napil. Gunong Api nepochybně setrvával, na škodu své hnědé duše, v žalostném stavu modlářství, neboť za chvilku vešel do chýše čaroděj oděný po vzoru klaunů z cirkusu a za ním vklouzly dvě velmi hezké dívky, přinášející velké mísy libě vonícího masa.

Pan čaroděj si jistě odbyl čtyřicetidenní půst, poněvadž když usedl do dřepu, beze slova vzal z rukou dívčiny mísu, a položiv si ji na kolena, bral si oběma rukama opečené řízky masa. Podle vůně Mr Turbulent poznal, že mu nabízejí zvěřinu. A když okusil chutné maso, ohlédl se po džbánu. Po tak okořeněném jídle se bude muset napít. Ale než se nadál, objevily se ještě jiné, hezčí dívky, a přinesly okrouhlé nádoby, v nichž plavaly kusy masa v omáčce.

Mr Turbulent, který odhadl, že kouzelník se postil šedesát dní, poznal, že jsou v nádobách ledvinky. Po tomto chodu byl Mr Turbulent syt, ačkoli snědl od rána jen dvě hrsti ovoce. Avšak kouzelník zdvihl nádobu a s hlasitým mlaskáním vypil omáčku.

Třetí chod, pečené kravské vemeno, tuhé jako podešev, Mr Turbulent odmítl. Zato kouzelník, který se postil osmdesát dní, snědl obě dávky, neboť i „Hora chrlící oheň” měla už dost anebo čekala na něco lepšího. Hezké dívky se vskutku po chvíli zase objevily, ale tentokrát přinášely na plochých ošatkách řízky krásného ovoce. Mr Turbulent se bezděky zarděl, protože v chýši zavanula tak úžasná „vůně”, že milý major div neomdlel. V sýrárnách, v koželužnách a v čínských uličkách nepáchne vzduch ani po fialkách a karafiátech, ale to, co musel Mr Turbulent dýchat a čichat, bylo dokonalým akordem všeho. Když se Mr Turbulent naklonil nad ovoce45, udělalo se mu mdlo.

Hostitel snad zpozoroval, že zajatci vyvstal pot na čele a že si prsty stiskl nos. Proto podal ošatku čarodějovi, jehož bezedná ústa se blaženě roztáhla.

Náhradou dostal Mr Turbulent ovoce vonné, a sice granátová jablka46, jež se rodí na nízkých dřevnatých keřích a jejichž sladkokyselá šťáva velmi příjemně osvěžuje.

Čarodějník sebral ještě po stodenním postu, kde co zbylo, a když s žalostí poznal, že hostina je skončena, bez omluvy dopil zbytky ze džbánů a sám zatleskal, aby upozornil dívky na trestuhodnou nedbalost, kterou musely ihned napravit.

Po obědě dlouho škytal, ale na náčelníkův rozkaz se podjal těžkého úkolu. Svými znalostmi angličtiny a holandštiny zastínil rádžu Tuankua Pulua, protože uměl dvakrát tolik slov a smíchal je s malajštinou tak důmyslně, že mu vládce i zajatec skoro porozuměli.

Mr Turbulent se má považovat za milého a vzácného hosta Jeho Milosti, vznešeného Gunonga Apiho, a musí prominout zvláštní způsob pozvání a dopravy. Vznešený Gunong Api by byl poslal vzácnému hostu koně a průvod, avšak jeho návštěva musela zůstat tajná. Jádro čarodějovy řeči vězelo v tlusté a tvrdé skořepině, a proto trvalo dlouho, než je skytající řečník vyloupl. Vznešený Gunong Api touží — po bombě! Nikoli z chtivosti po panství, nýbrž proto, aby uchránil své mírumilovné poddané před ničemným a úskočným rádžou Tuankuem Puluem.

Vznešený dědic svátečního kuchařova úboru pokyvoval bílou čepicí a jen vzdychal, protože mnoho jedl. Souhlasil s učeným čarodějem, který dovedl nejen zahánět bouře, léčit lidi a dobytek a předpovídat budoucí události, nýbrž i poradit, kde se podaří bohatá loupež. Piráti, kteří poslouchali jeho rozkazy, přinesli zprávy o čarodějných bombách, které nejen omračují, nýbrž i oslepují. Vzácný host bude užívat štědrého pohostinství tak dlouho, dokud jeho přátelé, kteří hlídají obrovského ještěra na písčině, nepřijdou a nepřinesou dvě bomby. Vznešený Gunong Api ví, že rádža Tuanku Pulu má jednu, a proto žádá dvě.

„Ale jak se dovědí moji přátelé o vašem přání?” otázal se Mr Turbulent. „Mimoto se obávám, že už nemáme čarodějné bomby.”

Čaroděj škytl a usmál se:

„Ve vnitřnostech létajícího ještěra jsou ještě dvě, náš vyslanec je viděl. Pošleš-li nakreslenou řeč svým přátelům, přinesou bomby a odvedou tě na písčinu. Ulekneš se bohatství, které ti daruje vděčný a vznešený Gunong Api.”

Moudrost radila, aby si Mr Turbulent vyžádal nějaký čas na rozmyšlenou, ale touha po přátelích, po příjezdu parníku a po odletu zaplašily opatrnost a Mr Turbulent svolil, že řeč „nakreslí”. Ale nikde nebyl papír ani tužka.

Než byla obtížná otázka rozluštěna, usnul vznešený Api a čaroděj, nechtěje prozradit své rozpaky, pravil, že musí odejít do samoty, aby se poradil s duchy, a rychle se vykolíbal z chýše.

Mr Turbulent si zapálil cigaretu a svěsiv hlavu opřel si lokty o kolena. Když po delší chvíli přišla děvčata do hodovní síně, špalky sice stály, ale oba hodovníci, Gunong Api i bílý host, leželi na rohožích a spali.

17 Vzrušující rozloučení s Gunongem Apim — Parník na obzoru

Opuštění trosečníci prožili na písčitém pobřeží zlou noc; nikdo ani nepomyslil, aby odešel na lůžko do dřevěného „domu”. Unaveni hledáním a voláním, usedli do písku u velikého ohně, který zanítili na břehu, aby tu přečkali noc. Nevšímali si netopýrů, kteří lovili hmyz přilákaný ohněm; jen občas pozdvihli hlavy, aby popatřili na hvězdy, anebo aby vyslovili novou domněnku nebo návrh.

O všem již uvažovali. Mr Turbulent si chtěl zalovit a zašel přitom do pralesa a zabloudil; ale je také pravděpodobné, že ho navštívili Malajci ze sousedství a že s nimi odešel do jejich vesničky. O tom se nemohli ihned přesvědčit a musí trpělivě čekat na ráno. Jakmile nastane svítání, ihned se vydají do vesničky, a jestli tam Mr Turbulenta nezastihnou, požádají všechny Malajce, aby jim pomohli prohledávat prales.

Profesor Finch trval na svém mínění, že Mr Turbulent byl odvlečen do zajetí, ale inženýr Marhan nesouhlasil. Major by se byl jistě bránil a v písku by zůstaly stopy po zápasu. Také Pavel souhlasil s tatínkem, poněvadž nemohl najít příčinu, proč by loupežníci, třeba opět piráti, zajali Mr Turbulenta, a nevyloupili přitom i Albatrosa, jehož boční dveře nebyly zamčeny. Přece se všichni přesvědčili, že nechyběly ani drobnosti, ba ani bomba.

„Ehm, právě ty prožluklé bomby přivolaly lupiče,” prohlásil profesor. „To nebyl nikdo z rádžových lidí, a protože to nebyli také naši sousedé, vrátili se buď piráti, nebo přišli Arfurové, protože zprávy o oslepujících bombách se rozlétly po všech koutech ostrova.”

„Cožpak jsou všichni posedlí po bombách?” zvolal hněvivě inženýr.

„Ehm, nedivte se divochům,” odpověděl profesor. „Jsou snad vzdělaní běloši v Americe a v Evropě lepší? Neposílají si vzájemně houfy vyzvědačů a nekradou si plány, vynálezy, tajné smlouvy a zbraně? Ehm, kultura, ehm, vzácné zboží.”

„A přece nelze bez poctivosti žít, sám to tvrdíte, pane profesore,” řekl Pavel, jemuž pravda a spravedlnost byly životní potřebou jako vzduch a voda.

„Ovšem, milý hochu, i Bůh ji chce především. Snad se pamatuješ na známé sčítání lidu v biblickém městě, v němž se nenašlo ani deset spravedlivých? Ehm, obávám se, že by lehlo mnoho měst popelem, kdyby, ehm, při novém sčítání hledali spravedlivé.”

Hodiny do půlnoci míjely jen zvolna. Zarmoucení strážci dřímali; ale když se některý protrhl z dřímoty, hned přihodil dříví na oheň, aby svítil a ukázal cíl Mr Turbulentovi, který snad zoufale bloudí pralesem a marně volá.

Časně ráno vařil inženýr snídani a Pavel s profesorem se chystali na cestu k sousedním Malajcům. Ale dříve než posnídali, spatřili je, jak vycházejí z pralesa. Avšak Mr Turbulent s nimi nebyl!

Po chvilce se hosté dozvěděli, že Mr Turbulent zmizel. Nemohli však říci, proč a kam veliký bílý pán odešel. Souhlasili s míněním profesora, že Mr Turbulent byl odveden a hned hádali na Arfury.

Malajci přinesli čerstvé ryby a upečené studené vepřové maso. Běloši přijali dary radostně; ryby upekli a balili potraviny. Do pralesa se vydají hned a na přípravu oběda nebude kdy. Malajci se k nim ochotně připojili. Profesor navrhl, aby se rozdělili na dvě části; Malajci znají prales a budou vůdci. Profesor půjde se starším domorodcem k severu, Pavla a inženýra povede mladší k jihu; obě části zahnou za hodinu k nitru ostrova a v oblouku se vrátí k písčině. Profesor nakreslil holí do písku dvě elipsy jako dráhu, kterou vykonají. Šťastní nálezci zbloudilého, muže přivolají ostatní střelbou. Profesor zamkl dveře Albatrosa, zvolal: „Na šťastnou shledanou”, a pospíchal s Malajcem k severu, zatímco inženýr, Pavel a jejich vůdce mizeli již v pralese.

Tříčlenná výprava se vrátila na písčinu ve dvě hodiny. Inženýr Marhan a Pavel klesali únavou. Malajec však snášel horko a obtížnou chůzi bez reptání, a když dovedl bělochy k dřevěnému „domu”, zdvihl ihned nádobu, aby přinesl ze studánky čerstvou vodu.

Všechno pátrání bylo marné; ačkoli výprava prošla ohromný kus pralesa, háje a travnaté stepi, nenašla nikde ani stopy po zbloudilci, a protože při návratu spatřili unavení poutníci písčinu pustou, poklesla i jejich naděje, i jejich odvaha. Mr Turbulent byl ztracen, snad již ani nežije! Ve dvou ve třech dnech může přijít pomoc; připluje loď a na ní běloši, kteří je vysvobodí a dovezou do měst, v nichž je bezpečí a pohodlí, ale to vše nemůže nahradit ztraceného vůdce. Pavel navrhoval, aby se vydali třeba pěšky do rádžova sídla a požádali ho o pomoc. Rádža jistě vyšle celou svou armádu, vyzve všecky své poddané, aby hledali a pátrali, a zůstal-li Mr Turbulent, živ či mrtev, na ostrově, jistě ho najdou. Profesor tvrdí, že na ostrově nejsou velké masožravé šelmy; divocí kanci jsou ovšem nebezpeční, ale ti útočí na člověka, jen když byli napadeni a poraněni. Jsou tu ovšem velicí a nebezpeční hadi a některý mohl Mr Turbulenta uštknout — nuže v nejhorším případě najdou aspoň jeho tělo.

Inženýr uznal, že Pavlův návrh je nejmoudřejší, ale nyní musí vyčkat, až se profesor vrátí. A hned potom se vydají k západnímu pobřeží a opustí Albatrosa i dřevěný „dům” bez lítosti.

Inženýr a Pavlík odpočívali. Avšak neúnavný Malajec ležel jen asi hodinku na horkém písku, pak hned vstal, aby nanosil na noc zásobu dříví a vody.

Asi ve čtyři hodiny odpoledne dostal inženýr chuť na kávu. Proto se Pavel rozběhl k ohništi, aby přistavil hrnec vody a podpálil hraničku. Avšak málem by byl hrnec převrhl, protože když se ohlédl k pralesu, spatřil profesora Finche a s ním tři muže. Ale ani jediný z nich nebyl Mr Turbulent. Pavlíka navíc překvapil mužík, který se zdálky podobal maškaře.

Hlavu mu zdobil jakýsi vysloužilý slaměný klobouk s kuželovitým dýnkem, z něhož splývala krásná péra a vlály pestré stuhy. Mužíkův krátký, ale tlustý trup vězel v námořnické blůze se širokým, bílým a sklopeným límcem, v bocích však měl sepjatu ženskou sukni pošitou péry, a jeho nohy vězely v měkkých holínkách, svrchu ohnutých, takže tvořily pod koleny široké kalichy. Mužík nebyl ozbrojen, ale přes rameno nesl asi metr dlouhou černou hůl. Jeho společník, silný chlapík, oděný přepásanou košilí, byl ozbrojen lukem, toulcem plným šípů a dvěma dýkami, jež se blyštěly za pasem. Ozbrojený bojovník měl na sobě pytel z hrubé tkaniny, připevněný provazem na záda. Třetí muž byl známý Malajec, který šel opodál za ostatními.

Pavlík a jeho otec běželi příchozím naproti a z profesorova pozdravu i z úsměvu poznali, že přináší dobré zprávy.

„Mr Turbulent žije,” volal profesor, „a posílá nám dopis.”

„Dopis!” zvolal inženýr. „Kde je major a co píše?”

„Ehm, ctihodný Tukan Sunlap47, posel a důvěrník udatného vládce Gunonga Apiho, nejen provozuje svobodné umění čarodějnické, nýbrž nese přes rameno dopis, ehm, a už vám jej podává.”

Inženýr se poklonil mužíkovi a přijal nabízenou hůl, pokrytou žlutými obrazci, jež Pavel rychle rozluštil:

„Jsem hostem vznešeného Gunonga Apiho. Propustí mě za dvě bomby. Pospěšte! Turbulent.”

„Juchuchu!” vykřikl chlapec radostně. „Pane profesore, zabavte něčím vzácného Tukana; tatínek zatím, než si vznešení hosté prohlédnou náš dřevěný palác, připraví dvě bomby.”

Profesor zdvihl palcem a malíkem brýle a potom malounko zašilhal: „Myslíš ty upravené bomby, Pavlíku?”

„Ovšem, nemůžeme přece zradit svého přítele na západním pobřeží,” odpověděl opatrně Pavel, který nevěděl, jestli mu pan Tukan náhodou nerozumí. Když ale pohleděl do vyslancova kulatého obličeje, v němž se roztáhla ústa pohledem na hrnec, ve kterém bublala voda, poznal, že vyslanec touží právě po něčem jiném než po bombách. Také jeho společník poznal nevyslovenou touhu, protože odložil zbraně, shodil pytel z beder a jal se vybírat zásoby.

Pavel a profesor vedli čaroděje k dřevěnému „domu”, zatímco inženýr pospíšil k Albatrosu, aby podle synovy rady připravil bomby.

Malajci ze sousedství pochopili, že musí být připravena hostina, a proto vyhrabali v písku ještě jedno ohniště a za půl hodiny se na písčině peklo a vařilo jako v závodní kuchyni.

Vznešený host neodložil zvláštní dopis, vždyť jen jeho důmyslem bylo pero a papír nahrazeno nožem a holí, pod jejíž černou kůrou po řezu nožem dřevo zežloutne. Prohlédl si dřevěný „dům”, ba odvážil se až do blízkosti Albatrosa, jehož rohatá hlava trčela nehybně do vzduchu. Chytrý čarodějník nepochyboval, že netvor zcepeněl. Ale když se z vnitřku letadla ozvaly prapodivné zvuky, honem pozpátku ustupoval. Avšak klopýtl a svalil se, takže neviděl Pavla, který vystoupil z Albatrosa. Přinášel mísy, talíře a příbory k hostině. Hodovat se bude v dřevěném „domě”. Běloši litovali, že nemohou hostu nabídnout občerstvení, po němž toužil, ale za hodinu poznali, že by vzácnému hostu nestačil ani soudek. Host snědl nejen všecko, co mu připravil jeho průvodce, nýbrž i polovici z toho, co uvařili a upekli Malajci.

„Ráno sní ten budulínek nás,” smál se Pavel. „Malajci musí v noci nachytat ryby, abychom zachránili své životy.”

Nasycený host se po hostině svalil na lůžko a brzy usnul. Tím projevil hostitelům nejen přátelství, nýbrž i největší důvěru.

Běloši se zatím uradili, že zítra vyprovodí vyslance vznešeného Gunonga Apiho, ale že mu bomby nevydají, dokud vládce Arfurů nepropustí Mr Turbulenta.

Druhého dne po snídani se všichni vydali na cestu. Běloši na sebe navěsili všecky zbraně, ale bomby svěřili věrným Malajcům, kteří je nesli v třesoucích se rukou daleko od těla jako jedovaté hady, kteří by je mohli znenadání uštknout. V poslední chvíli se Pavlík vrátil do Albatrosa a tvrdil, že si na něco ještě vzpomněl.

Lstivost a chytráctví „nezdobí” jen bělochy, také Gunong Api se honosil těmito vlastnostmi a po důkladném přemýšlení a po radě svých nejmoudřejších bojovníků se rozhodl, že vyjde vyslancům naproti. Nedůvěřoval bělochům a usoudil, že vydají-li ochotně dvě bomby, že by se z nich dalo ještě mnoho jiného vytěžit. Rychlá ochota prozrazuje slabost a strach, a pan Gunong Api rozšiřoval strach velmi rád. Proto se vypravil s Mr Turbulentem a v průvodu desíti ozbrojených mužů do rovin. Deset ozbrojenců by vyslance poplašilo, snad by uprchli, anebo by v zoufalství užili svých čarodějných bomb, jakmile by spatřili tak „hrozný” ozbrojený zástup. Chytrý a úskočný Gunong Api si však věděl rady, a proto jakmile sestoupil do roviny, poručil svým průvodcům, aby se rozešli a postupovali skrytě vpravo i vlevo od stezky. Až se Gunong Api setká s bělochy, musí se náhle objevit a obklíčit je. Mr Turbulent sice slyšel všecky náčelníkovy rozkazy, ale poněvadž nerozuměl ani slovo, kráčel spokojeně po Gunongově boku a usmíval se na svět. Vždyť se za několik hodin setká se svými přáteli a potom připluje parník. Ani nechtěl domyslit, jak se Albatros zase hrdě vznese do modra oblohy.

Protože obě výpravy šly rychle, sešly se po třech hodinách.

Když Mr Turbulent spatřil v dálce skupinu lidí a poznal v ní profesora, inženýra a Pavla, který vypálil ránu ze své pušky na důkaz, že se také Gunong Api a Mr Turbulent objevili v jeho dohledu, chtěl se milionář rozběhnout ke svým. Ale Gunong Api ho zadržel a něco přísně rozkazoval; nato jediný průvodce sáhl po své dýce.

Mr Turbulent pochopil, že již není hostem, nýbrž rukojmím, a že jeho svoboda není tak jistá, jak se domníval. Teprve nyní si povšiml, že deset bojovníků neodešlo, ale že se plíží kolem a skrývají se, a proto si umínil, že bude své přátele varovat, jakmile se přiblíží na doslech.

Avšak i to předvídal lstivý Gunong Api a zřetelně naznačil Mr Turbulentovi, že ho stihne trest, jestliže vykřikne, čím blíže přicházeli běloši, tím více rostla v divochově srdci touha po lupu. A když spatřil blyštící se bomby, umínil si, že se jich zmocní třeba násilím a třeba i toho netvora, o němž slyšel úžasné zprávy.

Profesor navrhl čarodějníkovi, aby sám vyšel svému vládci a pánovi naproti. Běloši zůstanou zde a tak, jak bude postupovat Mr Turbulent ke svým, tak bude postupovat inženýr, který ponese bomby a výměna se vyřídí na půli cesty.

Čarodějník rozuměl, ale tvrdil, že musí dříve vyslechnout souhlas svého pána. A tak vyjednáváním bylo poskytnuto Gunongovým lupičům dosti času, aby tlupu bělochů obklíčili.

Nyní již nebylo potřebí přetvářky. Gunong Api již nevyjednával, nýbrž poroučel. Přišel, aby si vzal, co se mu zlíbí. Vytrhl bomby z inženýrových rukou, a když se teď domníval, že ovládá všechno okolí čarodějnou zbraní, zatoužil i po pistolích a po pušce bělochů. Lupič se podobá divoké šelmě; slepě se vrhá na kořist a nedbá na trest. Gunong Api nevěděl, že v několika dnech připluje parník, že si běloši budou stěžovat na lupiče a že holandská vláda vyšle na ostrov trestnou výpravu. A tak zaslepen chtivostí, vytrhl z inženýrova pásu pistoli.

Běloši ihned poznali nebezpečí, a proto prudký Mr Turbulent vytrhl z čarodějových rukou „vlastnoruční dopis” a přetáhl jím vládcova důvěrníka tak úspěšně přes sukni, že milý pan Tukan Sunlap poskočil jako jelen a vřeštěl jako kakadu.

Nerozvážný čin Mr Turbulenta se podobal jiskře letící k sudu prachu, který by byl okamžitě vybuchl, kdyby se neozval výkřik ječivého Pavlova hlasu. Vykřikl anglicky sice jen „pozor!”, ale všichni porozuměli. Chlapec rozmáchl paži a vrhl do vzdálené skupiny čtyř, u kořene srostlých stromů věc, jež se tvarem i velikostí podobala husímu vejci. Výbuch ohlušil bělochy i domorodce a účinek je všechny ohromil. Dva kmeny se skácely, dva praskly jako rozštípnuty bleskem a okolní keře se rozletěly, jako když je vichřice smete.

Ale běda! Chlapec znova zdvihá ruku, a tu nastává zmatek a úprk. Běloši běží k chlapci, ale domorodci prchají za svým vládcem, který chtěl získat první cenu v běhu. Po pěti minutách zmizeli, jako kdyby se po nich země slehla.

„Pavlíku, cos zase provedl?” zvolal inženýr. „Zahoď to!”

„Ó, ne, tati, takového užitečného vajíčka by bylo škoda.”

„Kdes našel ruční granáty, chlapče?” tázal se Mr Turbulent. „Cožpak vozíme v Albatrosu celý arzenál?”

„V tajné zásuvce vašeho přítele Howarda, pane, nebyly jen bomby, ale i ruční granáty,” odpověděl Pavel „a když jsem dnes ráno viděl chtivé pohledy Arfurů, došel jsem k závěru, že bude moudré, když vložím do kapes dvě vajíčka, protože člověk nikdy neví…”

„Výborně, hochu, ehm, napsals na stránku ,dal‘ dlouhý účet, který musíme dlouho splácet. Ale teď na cestu k domovu! Haló! Kdepak jsou naši Malajci?”

Spatřili je teprve za půl hodiny, ustrašené a skryté v houštině. Když Malajci slyšeli, že se běloši vracejí, vesele hovoří a smějí se, vyšli z úkrytu, ale stranili se Pavlíka.

Mr Turbulent vylíčil své dobrodružství, hned nato však oznamoval přátelům radostnou novinu, kterou se dověděl z rádia.

„Ehm, kapitán Muyden dostál slovu a splnil svůj slib,” odpověděl profesor Mr Turbulentovi, a nyní se zase divil milionář.

Skupinka se vrátila na písčité pobřeží teprve kolem druhé hodiny odpoledne a tak unavena, že na jídlo nikdo nepomyslil, a kdyby pomyslil, marně by hledali něco k snědku. Hnědý „listonoš” stejně všecko snědl.

Ptáky nebeské živí pole, trosečníky moře. Černí krabi jsou sice oškliví, mořské ryby slizké, želvy na pohled odporné, avšak hladový žaludek si nevybírá. Večeře nahradila oběd.

Před večerem Malajci odešli a slíbili, že ráno přinesou prosnou mouku, vejce a ovoce. O maso se postarají lovci. Teď už jim nehrozí nebezpečí; loupeživí Arfurové se na písčitý břeh neodváží, ba snad ani pro pohozené „bomby”.

K snídani předložil mladý kuchař ovšem jen po koflíku černé kávy, ale lovci - inženýr, profesor a Pavel — jistě najdou v háji ovoce a Mr Turbulent, který bude poslouchat zprávy, se bezpochyby dočká návratu sousedních Malajců, kteří určitě nepřijdou s prázdnem.

Lovci se vydali dnes k jihu, ale stočí se k potoku, kde snad zaskočí kachny nebo jiné vodní ptáky.

Tropická krajina vždycky překvapí přítele přírody něčím novým a nevídaným, kdyby jí procházel tisíckrát; buď nádherným květem, vzácným hmyzem, nebo ptákem. Že Moluky jsou domovem nejrozmanitějšího ptactva, věděli trosečníci již dávno, ba i to, že jsou mostem mezi Asií a Austrálií, a protože se opeřenci nelekají letu přes moře, shledává zde přírodopisec druhy obou dílů světa. Lovci již viděli mnoho druhů kakaduů, papoušků, šplhavců a nádherných holubů, a Pavlík uvěznil do plechových krabic tolik motýlů, křísů, vřetenušek, vakonošů, krasců a můr, že již neočekávali nová překvapení. A přece když spatřili párek překrásných vlh, prohlašovali je za nejskvostnější zástupce ptactva.

„Musíme ale nalézt něco jiného, ehm, co běhá po zemi a nelítá ve vzduchu.”

Štěstí jim přálo. Na travnaté stepi vyplašili zvláštního zajíce, jehož hlavička se podobala hlavě koloucha, ale jehož zavalité bezocasé tělo bylo pokryto hustou a hnědou srstí, postříkanou v polokruzích bílými skvrnami. Také od brady až na zadní nohy se mu táhly bílé pruhy. Překvapený Pavlík první ranou zvíře chybil, ale druhou jej složil, a podivil se, když viděl, že zvíře má prasečí nožky.

„Je to kančil,” řekl profesor, „a je-li jeho maso chutné, ehm, povíme si, až bude upečen.”

„Kdybychom mohli ulovit jelena!” povzdychl si Pavel.

„Anebo pštrosa,” zasmál se profesor.

„Pštrosi žijí v Africe; marně bychom zde pštrosa hledali, ale jeleni tu jsou,” tvrdil Pavlík vážně.

Vtom vyběhl z houštiny další kančil.

„Ať si běží!” prohlásil Pavlík.

„Ať si běží; ulovíme kachny,” souhlasil profesor.

Za hodinu nesl inženýr šest kachen a profesor přehazoval kančila z ramene na rameno.

Spokojení lovci se chystali k domovu, ale jejich pozornost ještě upoutal velký černobílý pták, který se brodil v bahně potoka.

„Je to nesyt,” pravil profesor, „protože však loví rybky, červy, hmyz, ba i hady, nechme ho na pokoji.”

Zpáteční cesta byla obtížná. Slunce připalovalo. Ale ze všech spadla únava, když jim Mr Turbulent přišel naproti s radostnou zprávou, že parník již vyplul z Batávie a že jim přiváží vše potřebné.

Sousedé Malajci přijali úlovek, a poněvadž sami stáhli kůži z kančila a škubali drůbež, mohli běloši odpočívat. Neúnavný profesor ale stejně dlouho neodpočíval, nýbrž stáhl kožky z vlh a „najedoval” spratky, aby si je mohl Pavel přivézt domů neporušené. Trosečníci měli nyní dostatek zásob a mohli odpočívat. Mr Turbulent se vracel k přijímacímu přístroji a jeho obličej jen zářil. Však také všecky zprávy zněly příjemně a příznivě.

Milionářova nálada se změnila. Již nebručel a nemračil se, naopak úsměv nemizel z jeho obličeje, ba i s Malajci žertoval a sliboval jim za jejich příchylnost a štědrost nejrozmanitější dary. Malajci mu ovšem nerozuměli, ale usmívali se také. a tak uplynuly tři dny příjemně a vesele.

Čtvrtého dne ráno se na jihovýchodním obzoru objevil kouř, a Mr Turbulent, neodkládaje dalekohled, radostně hlásil:

„Parník, přátelé, parník!”

Za hodinu viděli trosečníci již prostým okem velký parník a zapálili hromady klestí, aby dýmem upozornili, kde tak netrpělivě očekávají vysvobození.

18 Sbohem, pohostinná zemi!

Na chvíli zavládlo na písčitém břehu zklamání, ba zděšení. Parník náhle změnil směr, jako kdyby se chtěl ostrovu zdaleka vyhnout. Ale profesor uspokojil netrpělivé druhy.

„Ehm, víme přece, že za písčinou je moře mělké, proto se lodi vyhýbají zdejšímu pobřeží. Až kapitán zakotví na vhodném místě, vyšle k ostrovu čluny.”

Předpověď moudrého profesora se splnila; kolem deváté hodiny ráno přistál první člun, z něhož vyskočili na břeh dva bíle oblečení muži. První byl podle stejnokroje námořní důstojník a druhý se představil jako guvernérův tajemník Truijen van Zuften.

„Královská vláda,” pravil správně anglicky příjemný, asi čtyřicetiletý pán, a přitom zdvihl tropickou přílbu a uklonil se, „mě pověřila nejpříjemnějším úkolem, abych vás, pánové, jménem Holandska pozdravil a nabídl vám své služby.”

Mr Turbulent přivítal tajemníka van Zuftena a důstojníka velmi zdvořile; stiskl jejich ruce, a když prosil tajemníka, aby slavné královské vládě i ctihodnému guvernérovi tlumočili uctivé díky všech, ostatní jeho druzi vykřikli: „Ať žije Holandsko!”, což se patrně hostům velmi líbilo.

„Lituji, vážení pánové,” pravil opět Mr Turbulent, „že jako trosečník vás nemohu důstojně pohostit.”

Pánové se vlídně usmáli, a důstojník si pospíšil, aby vyslovil jménem kapitána parníku pozvání k obědu na loď a dodal:

„Teď však prosím, abyste vyslovili přání, co potřebujete nejdřív.”

„Podvozek letadla je porouchán, vysílací stanice zničena a zásoby benzínu jsou pryč,” odpověděl Mr Turbulent, „můžete nám pomoci?”

„Zajisté,” odpověděl důstojník, „vrátím se na parník a všecko zařídím. Byli jsme na tyto nedostatky upozorněni z Ambonu.”

Zatímco Mr Turbulent rozmlouval s důstojníkem, potřásal příjemný tajemník pravicemi ostatních trosečníků.

„Chtěl byste si, pane tajemníku, prohlédnout Albatrosa a náš dřevěný dům?” zeptal se inženýr Marhan.

„S radostí,” odpověděl vlídný tajemník a dodal k inženýrovi: „Můj syn je asi o dva roky mladší. Upřímně si přeji, aby se podobal vašemu Pavlovi. Ale jemu podnebí na Jávě nesvědčilo, a tak jsem ho musel poslat do Holandska. Musím se přiznat, že se mi po něm stýská.”

Druhý člun přivezl čtyři mladé chlapíky, kteří se na pozdrav dotkli jen ukazováky štítků čepic, přehodili si kožené brašny přes ramena a bez vysvětlování zamířili k Albatrosu. Nejdřív si prohlédli letadlo zvenku, znalecky pokývali hlavami, tu a tam jako lékaři poklepali klouby, potom náhle odhodili černé kožené brašny, vysypali z nich hromádky nástrojů a zmizeli pod Albatrosem. Ťukali, sekali, pilovali a někdy se o něčem i radili. Za chvilku přišli za nimi jiní dva „lékaři”, kteří přinesli vysoké skleněné „lampy”; ale ti zmizeli v útrobách Albatrosa.

Tajemník van Zuften projevil přání projít se po ostrově. A když ho trosečníci zavedli do háje plného ptactva, dokázal, že není „kancelářským molem”, nýbrž velmi dovedným střelcem z luku. Odmítl Pavlíkovu pušku s odůvodněním, že broky potrhají spratky a zastřelený pták na mnohých místech krvácí.

„Mám bohatou sbírku vycpaných ptáků,” pravil tajemník na omluvu, když zastřelil půl tuctu holubů, kakaduů a papoušků, „a rád ji při každé vhodné příležitosti rozmnožuji.”

Zabalil zastřelené ptáky do velkých zelených listů a hned po návratu je poslal na parník s přáním, aby je správce lodi položil do lednice.

Doprava benzínu byla obtížná. Čluny jej přivážely v plechových nádobách ke břehu, odkud je námořníci odvalovali k Albatrosu. Mr Turbulent ovšem dohlížel, a tak se hodina oběda musela posunout na odpoledne.

Kapitán parníku Haarlem, Christof van Schoten, pomalý, ale silný padesátník, okrouhlého a zardělého obličeje, byl nejpěknějším vzorkem dobromyslných a klidných Holanďanů, kteří milují dobrou a hojnou tabuli a tlusté doutníky. Uvítal návštěvníky na palubě, jako vítá bohatý statkář hosty na zápraží svého statku. Kapitáni lodí bývají líčeni jako mořští vlci; ale kapitán Christof van Schoten nebyl vlk; naopak to byl dobromyslný muž, jenž podle rozkazů vlády vítal hosty, o nichž se znova rozepsaly noviny celého světa. Klub výstředníků se staral, aby zájem o Albatrosa neutuchal.

Mr Turbulent a jeho druhové se po šestinedělním životě v pustinách octli ve společnosti vzdělaných mužů, kteří je přátelsky vítali a pozvali k nádherně upravené tabuli. Místo očazeného kotlíku domorodců, místo otlučeného pekáče a oprýskaných hrnců blyštěl se na stole vzácný porcelán a třpytilo se křišťálové sklo, místo připáleného nebo nedopečeného masa, zavánějícího dýmem z ohniště, voněly tu výborně upravené pokrmy, a místo posunků arfurského vládce a ohavné míchanice slov jeho nenasytného čaroděje tu plynul příjemný hovor lidí, kteří se předstihovali ve zdvořilostech a poklonách.

„Nejraději bych vás všecky i s Albatrosem převezl až do Ameriky,” prohlásil kapitán Christof van Schoten, když po hostině zavoněla černá káva a pánové si zapálili doutníky. „Cestovali byste příjemně a bezpečně.”

„Děkuji vám, kapitáne,” odpověděl Mr Turbulent vesele, „Albatros pluje rychleji — a také bezpečně, jako výtečný Haarlem.”

Mr Turbulent chtěl říci, že Albatros pluje bezpečněji než kterákoli kocábka, ale zdvořilost potlačila jeho pýchu.

Jako šofér pohlíží útrpně na kočár tažený koňmi, tak „zvysoka” pohlíží pilot na všecky ostatní dopravní prostředky a říká jim „hlemýždi”.

Není daleko doba, kdy „hlemýždi” budou zvolna vymírat a kdy se vzduch naplní letouny jako ptactvem. A letouny budou měřit hodinami vzdálenosti, k jejichž zdolání potřebují „hlemýždi” týdny a měsíce!

Než Mr Turbulent sestoupil z paluby parníku do člunu, odměnil všecky řemeslníky a lodníky tak bohatě, že ho provázelo hlučné „hurá!” a přání, aby šťastně doletěl do Ameriky.

Kapitán Christof van Schoten a všichni důstojníci lodní posádky vyprovodili letce k Albatrosu, kde zastihli hlouček malajských mužů, žen i dětí.

Ostrované viděli příjezd parníku a uhodli, že jejich bílí přátelé odejdou navždy, a proto se přišli rozloučit. Přítel prokazuje oddanost dary. Chudí obyvatelé snesli vše, co měli nejlepšího, a protože správce lodi se radil s opatrným profesorem o potřebách posádky Albatrosa na dlouhý let, měli Pavlík a inženýr plné ruce práce, aby všecky příjemné a užitečné věci uložili do útrob letadla.

Mr Turbulent a jeho druhové litovali, že nemohou vlídné a pohostinné Malajce odměnit, ale upokojili se slibem důstojníků, že Malajcům předají všechno, co jim chce Mr Turbulent z Ameriky poslat.

Loučení je vždycky tklivé, i když bílý hoch obejme nahého chlapce malajského, i když učený profesor potřásá rukama malajské ženy, která o psaní a čtení nemá ani zdání, i když americký milionář poplácá ramena „divochů” a říká jim anglicky: „Milí hoši, nikdy na vás nezapomenu,” a snaží se opakováním slov „saja, saja — ano, ano” dokázat, že rozumí a že souhlasí s tím, co muži a ženy štěbetají.

Profesor Finch odvedl potají starého Malajce, nejlepšího přítele bělochů, stranou a řekl mu, aby po odjezdu parníku a po odletu bělochů vešel do dřevěné chýše, že tam pro něho a jeho soukmenovce uložil něco z darů lodního správce: balík tabáku, kostkový cukr, zápalky a mnoho jiných užitečných věcí.

Poslední stisky rukou, poslední díky a sliby a vzpomínání, poslední přání „Mnoha zdaru!” a boční dvířka ostře klapla.

Anténa je již stočena, Mr Turbulent spouští stroj, Albatros se chvěje, trhá sebou, podvozek se rozjíždí, jako když se překvapený čáp rozbíhá k letu, letadlo se zvolna zdvíhá a s bouřlivým hukotem se odpoutává jako netvor podobný žraloku s křídly od písčiny.

Albatros se vznesl šikmo vzhůru nad moře, potom však dvakrát zakroužil nad písčinou a z bočního okna se zatřepal praporek. To Pavel posílal poslední pozdrav nejen lidem na písčině, ale celému ostrovu, ptačímu ráji, báječné zahradě, plné vzácných stromů, keřů, vůně, květů, nádherného hmyzu a vlasti dobrých i zlých lidí …

„Sbohem, pohostinná zemi!” volal dojatý chlapec.

Profesor Finch horlivě fotografoval, a když Albatros kroužil nad parníkem Haarlemem a inženýr vyměňoval radiotelegraficky s parníkem poslední pozdravy, poručil kapitán Christof van Schoten, aby byla vypálena salva z děl, protože vedle vlajky Spojených států vlála z Albatrosu i vlajka holandská. Albatros, jako kdyby se rány ulekl, se vznesl do ohromné výše a mířil k temnící se obloze, na kterou brzy vyjdou první hvězdy.

19 Albatros pospíchá kolem Austrálie a potom k západu

Albatros plul ve výši dvou tisíc metrů, takže profesor Finch i Pavel viděli široko daleko, ačkoli se již setmělo. Po západu slunce moře dlouho světélkuje, a tak mohli rozeznat tmavé ostrovy jako skvrny na mdle se lesknoucí kovové desce moře. O půl sedmé spatřili letci velký ostrov Seram48.

„Ehm, dobře se podívej dolů, Pavlíku,” radil chlapci profesor. „Uvnitř je ostrov hornatý a tam žijí příbuzní roztomilých Ariurů, které jsi tak poplašil ručním granátem. Vypravují se o nich pěkné věci. Četl jsem, že jejich spanilé dívky neočekávají od svých milovníků kytičky ani šperky, nýbrž uříznuté lidské hlavy, a takový švihák, který jich své vyvolené přinese aspoň půl tuctu, získá trvale její přízeň. Ehm, krásný mrav! Štěstí že Albatros nemusel přistát v nitru Seramu.”

„Pane profesore, proč mě děsíte strašnými pohádkami?” odpověděl Pavel a otřásl se odporem. „Holandská vláda by Arfury už jistě zkrotila.”

„Ehm, milý hochu, holandská vláda se stará především o zisk. Moluky se již nevyplácejí, protože koření je laciné. Taková trestná výprava je nejen velmi drahá, nýbrž i pochybná. Divoši se skryjí v horách a roklích, a jakmile vládní vojsko odejde, vynoří se znova ze svých úkrytů.”

Za hodinu se opět objevila skupina ostrovů, kterou profesor nazval Aruskými ostrovy.

„Na těchto ostrovech,” pravil profesor, „se na rostlinstvu i zvířectvu nejkrásněji projevuje střetávání vlivu malajského a australského.”

Kolem osmé hodiny prozradila jen světla, drobounká jako jiskry, že Albatros opět letí nad ostrovy v Arafurském moři, které profesor Finch ukázal Pavlovi na mapě:

„Na arafurských ostrovech by se ti, milý hochu, nelíbilo,” řekl profesor, „protože by, ehm, na tobě rostl mech”, ale hned vysvětloval: „Prší-li na Molukách stoosmdesátkrát za rok, prší na těchto úrodných ostrovech dvěstědvacetkrát. Páry, mlha, déšť vítají cizince a potom ho tak vytrvale častují, že uteče, a přece sem přijíždějí přírodopisci, aby tu získali černého kakadua anebo vzácné motýly s rozpětím křídel až dvacet centimetru.

Profesorovu učenou rozmluvu přerušil rozkaz z kabiny, aby Pavel připravil kávu. Po znamenité hostině na parníku se nikomu nechtělo do večeře; zato káva byla žádoucí, aby zahnala spánek letců.

Protože nyní nebylo třeba, aby inženýr Marhan vysílal a přijímal zprávy, může jít spát; Mr Turbulent mu dopřeje odpočinku do půlnoci. Potom svěří řízení Albatrosa inženýrovi a sám si pospí do úsvitu. Také profesor a Pavlík se rozdělili o stráž; některý z nich musel vždy bdít, aby obsloužil letce.

Ačkoli Albatros plul dosti blízko ostrova Frederika Hendrika, přece ho cestující v salóně nespatřili, a když po desáté hodině noční se letadlo vznášelo nad Yorským poloostrovem49, Pavlík už sladce spal — a profesor neméně sladce dřímal.

Neprobudili se ani, když Albatros změnil směr a plul k jihovýchodu; ale nic nezmeškali. Tma by jim byla zabránila, aby viděli nekonečně dlouhou hradbu korálových útesů a neustávající, věčný útok zuřivých vln Korálového moře, jež se tu vzdouvají, tříští, řvou, víří a pění v marných zápasech. Nebyli by také uslyšeli řev a hromobití věčně odrážených vln, neboť hukot strojů odráží všecky zvuky, přicházející zdola.

Ve čtyři hodiny ráno spatřil Mr Turbulent, který se právě probudil — stačily mu čtyři hodiny, aby se vyspal —, světelné kužele reflektoru, které patrně pátraly po Albatrosu, a sám odpověděl na rádio telegrafický pozdrav, zatímco profesor, který se také dostatečně prospal, vypálil oknem tři rakety. Sydneyští letci je jistě spatřili, neboť z hluboké tmavé tůně se rozstříkl roj barevných jisker a přijímač odťukával:

„Upřímný pozdrav posádce! Sláva Albatrosu! Šťastnou cestu!”

Mr Turbulent si vyměnil místo s inženýrem; ještě hodinu řídil let Albatrosa k jihu, ale po páté hodině změnil směr k západu.

Když před šestou hodinou Pavel oznamoval, že snídaně je připravena, zavolal ho profesor k oknu, aby se podíval na východ slunce nad Bassovým průlivem50. Ale Pavlík nevěděl, má-li se dívat na nádherný denní zázrak, nebo obráceným směrem na ohromné město, obkličující hlubokou a širokou zátoku — na Melbourne51.

„Ehm, Pavlíku, Melbourne nás vítá,” pravil profesor. „Vidíš ty bílé chuchvalce kouře? Hm, to jsou rány z děl, které ale neslyšíme, třebaže se Mr Turbulent snáší nad komíny továren. Haló! Co to? Snad nemíní Mr Turbulent přistát? Ach, ne! Ehm, byla to jen zdvořilá poklona.”

„Jak veliké město!” zvolal Pavel, pohlížeje na šachovnici domů rozložených na březích.

„Ehm, jistě, vzpomeneme-li si, že bylo založeno právě před sto lety. Musíme se podivit nejen jeho vzrůstu, nýbrž i jeho snaze po vzdělání. Průmysl a obchod Melbournu závodí čestně se Sydney.”

O půl osmé se před zraky letců objevil Klokaní ostrov52, o němž profesor vypravoval, že na něm již ti podivní vačnatci nežijí, zato však že je porostlý hustým křovím a že je málo úrodný, protože je suchý.

Dva zálivy, sv. Vincence a Spencerův, zabíhají hluboko do pevniny. Profesor upozornil Pavlíka na město Adelaide a prohlásil, že v něm sídlí guvernér a parlament pro Jižní Austrálii.

Albatros se nyní vzdálil od břehů a letěl nad Velkou australskou zátokou přímo k západu. Během tří hodin spatřil Pavel jen dva parníky, spěchající do Adelaide nebo do Melbournu; a tak nemusel chlapec litovat, že přišel o vyhlídku, když pilně připravoval oběd. Podle výpočtů Mr Turbulenta přistane Albatros na letišti u Perthu53 až po druhé hodině odpolední.

U mysu Pasley změnil Albatros směr o dvacet stupňů a letěl nad pevninou. Zpozdil se jen o půl hodiny, a když o půl třetí přistál jako unavený pták na pěkném letišti zřízeném na pahorku nad městem, přistála s ním i dvě domácí letadla, která vyletěla Albatrosu naproti.

Jako na Sachalinu, tak i zde se na letišti shromáždily davy, aby uvítaly statečnou posádku a jejich vůdce Mr Turbulenta.

Protože napájení Albatrosa potrvá aspoň dvě hodiny, dovolil Mr Turbulent profesorovi a Pavlovi, aby navštívili město, ale odmítl hostinu, kterou mu nabízeli zástupci města Perthu i učených společností.

„Děkuji vám upřímně, pánové,” pravil, „rád s vámi pojím chleba se solí, až bude Albatros napojen, avšak spěchám. Uvažte, že jsem se opozdil o šest neděl!”

Profesor s Pavlíkem zatím sestupovali do velmi pěkného a výstavného města. Navštívili muzeum a zoologickou zahradu, ale v botanické zahradě upadli do zajetí manželek a dcer zdejších úředníků, které pro ně připravily mnohem lepší a bohatší oběd, než byl Pavlův.

Profesor zdvihal brýle, říkal vícekrát „ehm” než jindy, a s netrpělivostí očekával příjezd Mr Turbulenta, aby ho major vysvobodil z roztomilého zajetí.

Hůře bylo Pavlíkovi. Perthské dámy se snažily vynahradit statečnému lovci a bojovníku — noviny už leccos prozradily — všecky útrapy a podávaly si ho z náruče do náruče, ačkoli se Pavel bránil a tvrdil, že profesor Finch zasluhuje více projevů chvály a odměn.

Mr Turbulent přijel v autu jen na půl hodinky, a tak sotvaže potřásl nesčetnýma rukama na přivítanou a sotva něco málo pojedl a vypil sklenku vína, již se zase loučil.

Inženýr Marhan musel hlídat Albatrosa, a tak do města ani nevstoupil.

Davy opět vyprovázely vzácné hosty na letiště, aby se tam s nimi rozloučily; vždyť všichni ti, kdo se vyznali v mapě, věděli, že Albatros musí přeletět skoro osm tisíc kilometrů nad Indickým oceánem, než přistane na Madagaskaru, a že na této dlouhé pouti spatří jen dva ostrovy, Réunion a Mauritius, na kterých by mohl z nouze přistát. Na tak dlouhou cestu potřebuje nejméně šestnáct hodin a po nejpříznivějším letu může přistát v Tananarive54 v osm nebo v devět hodin ráno.

Pavlíkovi se podařilo potají uklouznout a skrýt se v letadle, aby se nemusel loučit; zato tatínek Pavlovým ctitelkám neunikl a nestačil přijímat košíčky, krabičky a kytice pro „malého pilota”.

Mr Turbulent nelenil. Rozkazoval krátce, ale přísně. Dveře zaklaply, Albatros se rozjel a jako po lyžích vyjel šikmo do vzduchu, kde vsál do trupu podvozek a potom jako beznohá rajka, ozářen sluncem, stoupal výš a výše a nesl se k západu.

„Ehm, Pavle, polez ven,” rozkazoval profesor a smál se, „a ochutnej tyhle cukrovinky! Jsou ovocné a ty já rád. A protože nám cestujícím nastává teď nejnudnější část letu, prohlédneme si všecky dárky. Jak vidíš, mohli bychom si zařídit lahůdkářský krám, poněvadž však, ehm, není kupců, musíme tohle všecko sníst sami.”

„Proč říkáte ,nejnudnější část letu’?” ptal se chlapec, přisedaje k profesorovi.

„Protože v této části Indického oceánu nejsou ostrovy a neplují tudy také lodi. Váš tatínek se ovšem nebude nudit, protože chytá zprávy a nejspíš několik hodin bude řídit Albatrosa, aby se Mr Turbulent mohl vyspat na noční službu.”

„Je Indický oceán hluboký?” tázal se Pavel.

„Ehm, dost, abychom se utopili, kdybychom do něho spadli,” odpověděl profesor, „u ostrova Jávy naměřili hloubku moře na sedm tisíc metrů, ale v ostatních částech je jen čtyři tisíce metrů hluboký. Voda je v něm poměrně teplá, protože teplé proudy postupují skoro v kruhu, kdežto studený proud se sice dotýká jižního cípu Ameriky a Afriky, ale žene se k východu mezi čtyřicátým až padesátým stupněm jižní šířky.”

„Zdá se, že se naše stroje dnes ozývají hlučněji,” zjišťoval Pavel po chvíli, „a Albatros se zachvívá.”

„Ehm, prodírá se proti stálému větru, jenž sice prospívá plachetním lodím plujícím z jižní Afriky do Indie, ale nás obtěžuje.

Profesor Finch, nevyčerpatelná studnice vědomostí, dbal, aby se Pavlík ani na chvilku nenudil; buď svedl chlapcovu mysl, aby vzpomínal na ostrov Obi a na různé příhody, anebo mladého přítele učil. V salóně Albatrosu byla vzorná knihovnička; byly tu mapy, přírodopisné tabule a obrazy rostlin, zvířat čtvernohých, ptáků a hmyzu, a když profesor zpozoroval chlapcovu únavu, vypravoval mu o důležitých vynálezech nebo o světodějných událostech.

„Nikdy, nikdy, ani kdybych byl živ sto let, se nenaučím všemu, co vy tak dobře víte a umíte, pane profesore,” říkával chlapec a pohlížel s úctou a obdivem na holohlavého profesora, jehož brýle stále sklouzaly po těžkém a svislém nose.

„Dokud jsem byl mladý,” odpovídal profesor Finch, „nevěděl jsem ani tolik, co víš ty, nemluvě ani o tvých zkušenostech. Vídal jsem lovce perel, který se musel stokrát ponořit do moře, než vynesl cennou mušli, viděl jsem sběrače klásků, který se musel tisíckrát shýbnout, než nasbíral snop. A přece i lovec perel nalovil za léta hrsti vzácných perel a sběrač klásků sebral za ta léta na sta snopů. A tak ten, kdo se stále učí, sbírá i klásky, i perly, ehm.”

„Ach, už rozumím,” zvolal vtipný chlapec, „klásky jsou vědomosti užitečné a perly vědomosti krásné pro potěchu, a ty zdobí člověka.”

„Velmi dobře, ehm, skutečně, ehm,” pochválil profesor svého žáka a jeho zářící oči se zalíbením pohlížely na chytrého hocha.

Profesor Finch, který odhadl rychlost letu Albatrosa na pět set kilometrů za hodinu, upozornil Pavla při západu slunce, že plují právě pod stým poledníkem. Zarudlé velké slunce se stápělo v moři. Ve vzdušných výšinách nad oceánem, kde nikde — nikde v dohledu není ani země, ani loď, se lidské srdce svírá úzkostí. Ohromnost vesmíru drtí lidskou domýšlivost, a teprve v této nekonečnosti chápe člověk věčnost; nekonečný prostor souhlasí s nekonečnou dobou.

Profesor Finch a Pavel odvrátili své zraky od slunce a vrátili se ke všedním věcem. Museli se starat o večeři a opět si rozdělit noční stráž. Dnes bude bdít do půlnoci Pavel a přečte si Kiplingovy Knihy džunglí, neboť profesor si přeje, aby se chlapec bavil. Přední Indie je sice velmi daleko na severu, ale Pavlík se jí přece nikdy tak nepřiblíží jako dnes.

Po večeři se „cestující v salóně” dověděli, že inženýr Marhan zachytil dvě zprávy vyslané členy Klubu výstředníků, kteří oznamují, že na mapách vyznačují rychlý postup Albatrosa.

Mr Turbulent bude nyní spát. Pavel mu podá čaj nebo kávu v jedenáct hodin; zatím si tedy může klidně číst.

Když o půlnoci řinčel zvonek, profesor se probudil, ale Pavel spal; rozevřená kniha mu spadla z kolenou a mladá hlava spočinula na opěradle lenošky.

Za dvě hodiny pociťoval profesor chlad; Albatros patrně stoupal. Profesor pochopil, co se děje.

Jak řádívá tajfun u japonských ostrovů, tak v Indickém oceáně zuřívají mezi šedesátým a sedmdesátým stupněm prudké obratníkové cyklony. Jemné přístroje varují Mr Turbulenta včas, a proto opatrný letec uniká vzdušným nárazům a vírům do bezpečné výšky.

Profesor Finch „zatopí” v salónu a opatří jej zásobou kyslíku, jak to musel udělat nad Filipínami a nad Tichým oceánem.

Když se Pavel probudil, Albatros již klesal, protože již přeletěl nebezpečné pásmo.

Chlapec dnes zaspal; neviděl ostrov Réunion ani Mauritius; bylo sedm hodin, a tak už za hodinu sestoupí Albatros u napájecí stanice na Madagaskaru.

Když letadlo šťastně přistálo před městem Tananarive, podivil se Pavel neobyčejnému množství automobilů a autobusů, pouliční dopravě a bohatým výkladním skříním, plným krásného zboží.

„Ehm, nediv se, hochu,” řekl profesor, který provázel chlapce ulicemi. „Francouzi se starají především o to, aby do svých kolonií dovezli co nejvíce zboží, ale o náležitý pořádek a vzornou správu příliš nedbají.”

„Není to pomluva?” tázal se chlapec; sám však viděl, že čistota ulic, úprava sadů a výstavnost velmi pokulhává za australskými městy. A protože i vyprahlá okolní rovina byla bez půvabů, vraceli se poutníci brzy k Albatrosu obklopenému davem domorodců. Z bělochů přišli jen obchodníci a podřízený úředník.

Profesor Finch se usmál:

„Ehm, co není francouzské, není tak pozoruhodné, aby se pro to časně vstávalo.”

Pavlík pohlédl udiveně na profesora: „Nemáte Francouze rád?” zeptal se.

„Tvá otázka, hochu, není správná. Obdivuji se francouzským učencům, spisovatelům a výkonným umělcům a nesmírně si vážím jejich filozofů a státníků, ale také rád pozoruji a přirovnávám.”

V deset hodin se napojený Albatros vznesl nad ostrova zvolil směr jihozápadní. Mířil ke Kapskému Městu. Když přeletěl ostrov a průliv Mosambický, musel se vznést výše, aby plul bezpečně nad horskými pásmy a náhorní rovinou jihoafrickou.

Když Pavlík připravoval oběd, podivil se hojným zásobám potravin, které profesor opatřil v Tananarive, a když se učence ptal, poletí-li na jižní točnu, odpověděl mu s úsměvem:

„Staral jsem se, abychom nehladověli. Možná že sestoupíme na zem až za čtyřiadvacet hodin. Také Mr Turbulent přibral tolik benzínu, kolik ho Albatros unese.”

„A je naše příští stanice tak daleko?” tázal se chlapec.

Profesor Finch si otřel ruce o zástěru, a rozloživ mapu, vysvětloval :

„Do Kapského Města musí Albatros uletět skoro čtyři tisíce kilometrů, a protože mezi Kapským Městem a Montevideem při zátoce La Plata leží dvaasedmdesát stupňů zemské šířky, čili osm tisíc kilometrů, musíme přeletět vzdálenost dvanáct tisíc kilometrů. Dělíme-li vzdálenost rychlostí Albatrosa, čili dvanáct tisíc pěti sty…”

„Ach, už nepochybuji,” zvolal Pavel, „že budeme zítra obědvat v Montevideu. A kdybychom nedoletěli, můžeme přistát na některém ostrůvku.”

„Tvá důvěra v Albatrosa by jistě potěšila Mr Turbulenta, ehm, ale obávám se, že cesta bude nudná, protože nespatříme žádný ostrov, leda jen malý Tristan da Cunha, a také zřídkakdy parník, dokud se nepřiblížíme k Jižní Americe.”

Profesor Finch nepromeškal příležitost, aby Pavla nepoučil o jižní Africe, nad kterou Albatros pospíchal.

„Jihovýchodní část, jak vidíš, je porostlá tropickými lesy, mezi nimiž obdělávají pilní farmáři úrodnou půdu a na pastvinách pasou dobytek; sem větry přinášejí dostatek dešťů; hůře je v části západní, tam je liduprázdná poušť. Četl jsi již zajisté o nalezištích diamantů a zlata, ale pro zemi je důležitější chov dobytka, pěstování pšenice, kukuřice, bramborů, ovocných stromů, révy a tabáku. Obyvatelstva je málo, průměrně se počítají čtyři obyvatelé na čtvereční kilometr, a ti jsou všelijak pomícháni. Vedle bělochů žijí tu černí Kafři a Bečuánci a mnoho žlutých a hnědých Asijců.”

Před západem slunce se Albatros vznášel nad Kapským Městem. A protože se snesl nízko, viděl Pavlík na úpatí Stolové hory přístav, polokruhovité velké město, o němž profesor věděl, že v něm žije jen polovička bělochů, že tam mají univerzitu, botanickou zahradu, muzeum a parlament.

Profesor Finch i Pavel přiskočili k oknům, neboť s překvapením zpozorovali, že se Albatros snáší za městem k zemi.

Opatrný Mr Turbulent nepřeceňoval síly a vytrvalost Albatrosa, a proto se rozhodl, že tu doplní zásoby benzínu, vyčerpané letem čtyři tisíce kilometrů dlouhým. Vždyť bude muset urazit z Kapského Města do Montevidea ještě osm tisíc kilometrů. Proč by se měl vydávat v nebezpečí, že se zřítí do moře pro nedostatek pohonných látek, když si je může v Kapském Městě snadno opatřit?

Profesor Finch a Pavel uvítali sestup Albatrosa s radostí, ale nezatoužili po návštěvě města, neboť se již valem setmělo.

Po dvouhodinové zastávce se Albatros opět vznesl nad moře, jehož vlny divoce dorážely na jihoafrické břehy.

I nejmilejší práce a zábava omrzí, trvá-li příliš dlouho. Dvanáct hodin se Albatros řítil od Kapského Města jako meteor nad Atlantským oceánem, a když vyšlo slunce, obklopoval letce jen modrý prostor, modrá obloha nad hlavami a modrozelené moře v hlubinách. Kdyby nebylo kuchařského zaměstnání, knih a zajímavých rozmluv s profesorem Finchem, byl by Pavel velmi trpěl nekonečnou prázdnotou. Cestujícímu, který stojí na palubě lodi plující na širém moři, se zdá, že se jeho obzor zmenšil, a podiví se, jak se náhle rozšíří, objeví-li se v dohledu jiná loď. Ale cestující v letadle se domnívá, že stojí v kouli, jejíž vrchní polovici tvoří obloha a spodní vyhloubené moře.

V oblastech od pevniny příliš vzdálených nejsou ani mořští ptáci, a protože letadlo letí příliš vysoko, nelze vidět ani mořské živočichy. Proto se Pavlík zaradoval, když kolem desáté hodiny dopoledne spatřil první parník ploužící se od severu k jihu.

„Ehm, linka Hamburk—Callao55,” pravil profesor Finch. „Jistě jej dohoníme, než se dovleče k cíli.”

Za hodinu spatřil Pavlík jiný parník, který se zdánlivě velmi pomalu ubíral k severu, a vševěd profesor oznamoval:

„Linka Hamburk—Buenos Aires—Montevideo—Callao.”

O půl dvanácté spatřili letci břehy Jižní Ameriky, za čtvrt hodiny kroužil Albatros nad ohromnou zátokou La Plata a pět minut před dvanáctou usedl lehce jako lesklé, ale ohromné sídlo na rovné prostranství za městem. K přistávání jej zlákala řada praporů vlajících z vysokých stožárů. Dnes letci obědvali dříve, protože se Mr Turbulent nechtěl zdržovat, čím více se blížili k cíli, tím více pospíchali.

20 Mr Turbulent vysvobodí „kuchaře” ze zajetí

Hned po přistání Albatrosa v Montevideu vystoupil Mr Turbulent s inženýrem na zem a podivil se, že v okolí nejsou auta. Zdálky sem ovšem pospíchali lidé, poháněni zvědavostí, ale Mr Turbulent se musel přiznat, že přistál na nepravém místě.

Šel zvolna vstříc spěchajícím zvědavcům. Také profesor Finch vystoupil, aby přinesl inženýrovi dalekohled.

Pavel měl dosud mnoho práce, aby umyl a uklidil nádobí, ale když uslyšel venku hlasy, přece vyšel na schůdky. Zapomněl však, že si dosud neodvázal a neodložil zástěru.

První jeho pohled utkvěl na podivné postavičce. Asi dvanáctileté děvče, hubené a oděné jen v sukni a roztrhanou halenku, se dívalo na mladého kuchaře jako vyjevené. Pavlík se na děvče usmál, a když viděl její bledé a vpadlé tvářičky, zeptal se soucitně:

„Máš hlad?”

Děvče mu sice oplatilo úsměv, ale neodpovědělo, protože nerozumělo anglické otázce.

Chlapec odskočil do letadla, a když se po minutce vrátil s plechovou miskou plnou polévky, v níž plovaly kousky masa, popoběhlo děvče ke schůdkům. Nyní již nebylo potřebí slov, vztažené hubené paže je nahradily. Děvče přijalo misku i lžíci a usedlo hned pod schůdky. Pavlík se útrpně podíval, jak děvče hltavě jí, ale odstoupil, aby hladové děvče nerušil. Než se nadál, byla miska prázdná. A když uslyšel, že děvče klepe miskou na trup Albatrosa, rychle se rozhlédl kolem. Na poličce stálo ještě několik krabic s cukrovinkami; vybral dvě a vynesl je na schůdky, kde je vyměnil za prázdnou misku.

Děvče popadlo pestré krabice, něco zakoktalo, jako kdyby se ptalo, a když Pavlík pokývl hlavou, přitisklo krabice k hrudi a odběhlo. Snad se obávalo, že mu někdo ten vzácný poklad vezme. Pavel se již o děvče nestaral, protože Mr Turbulent se vracel s houfem zvědavců. Dva z nich se rozběhli, aby upozornili obchodníky, čekající na pravém letišti, aby dali dopravit benzín rychle k Albatrosu. Omyl Mr Turbulenta se snadno vysvětlil. Albatros přistál na místě připraveném k nedělní slavnosti. Proto zde vlály prapory.

„Zbytečně se zdržíme, a tak si pospěšte s nákupem,” rozkázal Mr Turbulent a přitom podával profesorovi svitek bankovek. „Do města musíte jít ovšem pěšky, ale tam si najměte auto a přivezte zásoby.”

Profesor přijal peníze a pokynul Pavlovi.

Po dlouhém uvěznění v salóně kráčeli oba „kuchaři” rázně a vesele k Montevideu.

Jakmile vešli do ulic města, podivil se Pavlík slohu domů. Každý dům byl uzavřen velkými vraty pobitými hřeby, v každém patře se vznášel balkón a všecka okna byla uzavřena mřížkovými okenicemi. Střechy domů, vysoké a hrotité, byly prolamovány vikýři a pod střechami zdobily zdi sgrafita nebo pásy polovypuklin. Domy, postavené do čtverců, uzavíraly velké dvory a zahrady, ale byly tak nepravidelně seřaděny, že v ulicích i v uličkách bylo plno koutů, chodbiček, schůdků a krámků.

Profesor Finch se usmíval:

„Španělé si přinesli způsob staveb i do nové vlasti, a Italové jej doplnili. O čistotu ulic se příliš nestarají. Pozor, přeskoč stružku; podle všeho čeká tato městská čtvrť na kanalizaci.”

Profesor koupil nejdříve pytel, a zjednav z houfu povalečů nejslušnějšího chlapíka, poručil mu, aby je zavedl na tržiště. Nikdo si nevšiml, že šest či sedm jeho druhů se odtrhlo od houfu a že jdou v patách za cizinci.

Na tržišti bylo krásného ovoce a zeleniny na vybranou, a až nakoupí profesor mouku, chleba a uzeniny, ohlédnou se po autu.

Ochotný nosič slíbil, že oba cizince dovede k pekaři a řezníkovi.

Tito živnostníci otevřeli své krámy patrně v nejbídnější a v nejzastrčenější uličce. Houfek zevlounů vešel také do uličky. A když se profesor s Pavlíkem octli před vchodem vinárničky, vtlačili je zevlouni do nízké a tmavé místnosti. Učený profesor Finch byl právě tak nezkušený a důvěřivý jako Pavel, a tak teprve když postřehl okolí a houf velmi podezřelých mužů, chtěl se vrátit na ulici. Vykládal španělsky i italsky, že si nechce koupit víno, ale chlapíci se smáli, poklepávali mu na ramena a tvrdili, že když „Jeho Milost” nechce pít, že budou pít sami. Teprve nyní pochopili, jak profesor, tak i Pavel, že slepě vlezli do pasti. Na odpor nebylo ani pomyšlení; sbor chlapíků jim zřetelně vyložil, že křik je zbytečný. A když je profesor chtěl upokojit po dobrém a sáhl po penězích, aby za nepozvané hosty zaplatil několik lahví vína, shledal, že peníze mu zmizely z kapsy. Neohroženě vytkl tlupě, že mu ukradla peníze. Ale pánové se urazili a slibovali utrhači výprask.

„Jsme v zajetí,” pravil profesor, usedaje na lavici do kouta špinavé světnice, „tito ničemové nás tu podrží, jak dlouho se jim bude líbit. Ehm, a Mr Turbulent nás netrpělivě očekává.”

„Nevrátíme-li se brzy, bude nás hledat,” odpověděl Pavel, „a požádá policii, aby mu pomohla.”

„Ehm, policii, ehm, je to bída! Myslím, že Mr Turbulentovi nebylo v zajetí Arfurů hůře než nám. Kde my najdeme posla, aby donesl k Albatrosu zprávu? Ehm, zle je.”

Mr Turbulent již netrpělivě vyhlížel, zdali přijíždí auto, a chystal se, že „kuchařům” přísně domluví. Dělníci už hodinu nalévali benzín do nádrží Albatrosa, ale po autu nebylo ani potuchy. Inženýr Marhan byl tak zaměstnán dohledem na dělníky, že nepozoroval, kolik času uběhlo od profesorova odchodu, a trhl sebou, když ho otrhané a hubené děvče zatáhlo za cíp kazajky.

„Co si přeješ?” otázal se inženýr, ale když viděl otrhané děvče, sáhl do kapsy pro peníz, domnívaje se, že děvče žebrá.

„Ne, ne,” vykřiklo děvčátko španělsky, „nechci peníze. Přiběhla jsem, abyste si pospíšili. Pojďte se mnou. Hned!”

„Nemám kdy,” odbyl děvče inženýr.

„Musíte pospíchat; pán s brýlemi a malý dobrý kuchař bude zabit. Zlí mužové je chytili, ukradli jim peníze a zavřeli je do sklepa.”

Inženýr nechápal, ale Mr Turbulent, který slyšel, co děvče říká, chytil je za ramínko a hněvivě se zeptal:

„Mluvíš pravdu? Můžeš mě tam dovést?”

Polekané děvče přitakalo.

„Hlídejte Albatrosa!” zahlaholil Mr Turbulent, a uchopiv děvče za ruku, vlekl je s sebou. V první ulici najal auto, a když děvče vyslovilo jméno ulice, třáslo se hrůzou vedle strašného muže.

Když auto dospělo k úzké ulice, přikázal Mr Turbulent šoférovi, aby počkal na jeho návrat a pospíchal za děvčetem. Doběhlo jen do polovičky ulice a z kouta, do něhož se skrylo, ukazovalo na dveře krámku vzdáleného asi dvacet kroků.

Mr Turbulent nešel, nýbrž běžel, ba hnal se jako bouře. A když shledal, že dveře jsou zamčeny, jediným kopnutím je rozrazil a octl se v tmavé světnici, v níž rozeznával sice šest či sedm stojících postav, ale neviděl ani profesora, ani Pavla.

Překvapení muži sice ustoupili, ale křičeli, kdo že se opovažuje rušit jejich zábavu. Dvěma skoky stál Mr Turbulent u nálevního stolu, kde trůnil na slaměné židli tlustý hostinský. Bylo mu patrně teplo, protože režnou košili měl na prsou rozhalenou a špinavé spodky se mu svezly pod tučné břicho.

„Kde jsou mojí přátelé?” vykřikl Mr Turbulent. „Kde jsou bílí cizinci?”

Tučný hostinský se zasmál, a odplivnuv přes stůl, odsekl: „Nevím, nehlídám bílé cizince.”

„Tak?” zvolal Mr Turbulent, a nahnuv se přes mokrý stůl, chytil hostinského pravicí za krk a levicí za zdviženou paži, vyzdvihl ho jako tučného křečka, vytáhl jej přes stůl a mrštil jím do světnice, až to žuchlo, jako když padne plný pytel z patra na mlat.

Ačkoli provedl svůj silácký kousek rychle, rozjaření pijáci se zatím vzpamatovali. Někteří zdvihli stolice, a v rukou dvou či tří se zableskly nože, ale nepostoupili ani o dva kroky.

Na nálevním stole stály plné a prázdné láhve, a v mžiku už lítaly do houfu útočníků. Těžké láhve jsou strašná zbraň; ať již slouží jako mlat nebo jako vržený granát, drtí obličeje, lámou kosti, a když se po ráně roztřísknou, zbaví zasaženého soka zraku i sluchu.

Ani deset lahví nevletělo do útočníků a již byla vinárnička prázdná, jako když ji vymete. Jen na podlaze se svíjel tlustý hostinský jako hroch na písku.

„Kde jsou bílí cizinci?” zeptal se Mr Turbulent znova, utíraje si pot z obličeje.

„V komoře za nálevním stolem,” skuhral hostinský, který se obtížně narovnával.

Mr Turbulent přeskočil nálevní stůl a těžkým vědrem vyrazil dveře do komory.

Profesor s Pavlem vyšli jako zmoklé slepice. Ale Mr Turbulent jim nic nevyčítal. Vyšel z temné světnice a vracel se úzkou uličkou k autu.

„Malý kuchaři, jsem ráda,” ozval se hlásek děvčete z tmavého kouta.

„Ach, tos ty?” zeptal se Mr Turbulent. „Jsi hodné děvče, kup si šaty a… a… najez se!”

Děvče, ani nevědouc, přijalo papírový peníz, jaký dosud nevidělo, ale zraky nespouštělo z Pavla.

„Dobrý, malý kuchaři, jsem ráda…”

Pavlík pochopil. Přiskočil k děvčeti, pohladil je po vyhublé tvářičce, a obrátiv se k profesorovi, zaprosil:

„Řekněte jí, že je hodná a že jí přeji všecko dobré”, a když profesor přetlumočil jeho přání — podávalo děvče peníz Pavlovi.

„Ach ty dobráčku!” zvolal chlapec anglicky. „Jen si nech peníze; rád si na tě vzpomenu.” Pohladil znova dívčinu po vlasech a pospíchal za svými druhy.

Mr Turbulent všecko napravil; nakoupil zásoby, a když je šofér uložil do auta, přisedl k profesorovi a Pavlíkovi a poručil řidiči, aby jel, jak nejrychleji dovede.

Nepronesl ani slova výčitky a na nic se neptal, což později profesor vysvětlil Pavlovi.

„Ehm, neměl nám co vyčítat, protože si nejspíš vzpomněl, jak sám vlezl do pasti Arfurům.”

Když Pavel vypravoval tatínkovi o svém dobrodružství, inženýr se tomu nijak nepodivil a pravil:

„V přístavních městech je vždycky nebezpečno, protože se tam shromažďují zločinci a dobrodruzi ze všech koutů světa. Štěstí že jste tak snadno vyvázli. Což kdyby byli opilí ničemové odešli? Hostinský by vás v noci vyhnal, a marně byste hledali spravedlnost; všecko by zapřel. To hodné děvče vás zachránilo.”

Albatros, připravený na daleký let, promeškal v Montevideu skoro pět hodin, a tak se vznesl do výše hodinu před západem slunce. Obrátil se k jihozápadu; za čtyři a půl hodiny doletí k Ohňové zemi, kde se ohlásí a doplní zásoby benzínu; za noci se přenese nad úžinou Magalháesovou a po desáté hodině v noci změní krátký let k západu na směr severní, který nezmění až k dvacátému stupni jižní šířky.

Dokud letěl Albatros nad Atlantským oceánem, nevěnovali profesor s Pavlem, zaměstnaní přípravou večeře, mnoho pozornosti stepnatému kraji východní Argentiny. O četných řekách a říčkách, vlévajících se do Tichého oceánu, pravil profesor, že jednak pramení v Kordillerách a jednak v rozlehlých bažinách.

„V Argentině,” prohlásil profesor, „jsou úžasné rozlohy ponechány jen miliónům kusů dobytka jako pastviny. V současné době proměňují pilní rolníci pastviny v úrodná pole, ale zápasí s velikými překážkami, protože na mnohých místech je vody příliš mnoho, takže tvoří bažiny, které nelze vysušit, a jinde zas je vody málo, takže je nutno stavět průplavy. Před lety lákali chytří Argentinci do své země pastevce, nyní volají rolníky, ehm, ale život je tu pro všechny velmi krušný.”

Do šesti hodin ráno proletěl Albatros od úžiny Magalháesovy tři tisíce osm set kilometrů, aniž by musil změnit směr; teprve od dvacáté rovnoběžky zabočí k severozápadu.

Na této dlouhé trati nemohl Pavlík pozorovat ani rozervané břehy republiky Chile, ani parník na lince Valparaiso—Sydney, který prorýval vlny Tichého oceánu, protože tuto dlouhou cestu vykonal Albatros v noci. Teprve krátce po východu slunce spatřil veliká hejna mořského ptactva. Profesor Finch upozornil Pavla na kondora, který tu není vzácný. O republice Chile vypravoval učenlivému žákovi, že východní hranice Chile tvoří Andy jako vysoká zeď v délce čtyř tisíc kilometrů.

„Hlavní město Santiago,” pravil, „leží ve vnitrozemí. Ehm, velmi zajímavé však je, že přímořské město Valparaiso56, které hlídá důležitý přístav v otevřené zátoce, trpí zimou, ačkoli přes ně běží dvaatřicátá rovnoběžka. Studený mořský proud, přicházející od úžiny Magalháesovy, ochlazuje západní pobřeží až po jižní hranici Ecuadoru.”

„Na severní polokouli probíhá dvaatřicátá rovnoběžka horkou Saharou v Africe a jižními nejteplejšími státy Unie v Americe,” pochlubil se Pavel zeměpisnými vědomostmi.

„Ehm, správně,” souhlasil profesor, „z toho je zřejmé, že teplota zemí se mění vodními a vzdušnými proudy, vysokou polohou a blízkostí moře. Ale je čas, abychom připravovali oběd, protože Mr Turbulent nepřistane v Quitu57, nýbrž na planině Pichinchon při mysu Passado. Ehm, jdu si pro zástěru.”

Albatros zahnul od dvacáté rovnoběžky k severozápadu, letěl podél břehů republiky Peru a v jednu hodinu odpoledne šťastně přistál na planině Pichinchon, nad níž kroužilo letadlo z Quita, aby ukázalo Mr Turbulentovi nejvhodnější místo k přistání.

Benzín byl již přichystán, takže napájení bylo rychlé a snadné. Z Quita tu bylo tucet aut, v nichž přijeli nejen členové leteckého klubu, nýbrž i zástupci zemských a městských úřadů.

Ze zpráv, které již ráno z Albatrosu zachytili, se Quiťané dozvěděli, že Mr Turbulent pospíchá. Proto ho nezvali do města, ale postarali se, aby posádka Albatrosa byla hojně zásobena potravinami a nápoji na dalekou cestu do San Franciska. Mluvilo se ovšem španělsky a portugalsky, protože zdejší obyvatelé jsou většinou mesticové58 a Indiáni.

Po krátkém, ale upřímném rozloučení se Albatros vznesl, aby vykonal poslední část své daleké pouti. Zachoval směr severozápadní, takže minul i Galapágy59 i úžinu Panamskou a přiblížil se opět k pevnině u břehů Kostariky.

„Ehm,” pravil profesor Finch, když uložil užitečné věci do zásobárny, „zachytil jsem už pěkné věci do svého fotoaparátu, ale lituji, že nespatříme Panamský průplav a boudu, ve které jsi trávil svůj mladý věk, Pavlíku.”

„Nebylo tam pěkně, pane profesore,” odpověděl po chvíli chlapec, „ale přece i na tu boudu rád vzpomínám. Pohostinně nás přijala pod své krovy, když nám hrozila nouze kostnatou paží, a stala se nám aspoň na čas domovem.”

21 Domů, do San Franciska!

Při západu slunce se Albatros blížil ke břehům Nicaraguy, a profesor, zaznamenávaje let na mapě, oznamoval, že za deset hodin, tedy po čtvrté hodině ráno spatří světla v San Francisku.

„To jsme si ale vybrali tu nejnevhodnější dobu k návratu domů,” zvolal Pavel. „Mr Turbulent by mohl zmírnit rychlost, abychom přistáli za denního světla.”

„Ehm, hleďme; nyní, když jsme skoro za humny, nepospícháš.”

„V Americe jsme všude doma,” odpověděl vesele Pavel. „Teď se však musím zeptat, jestli si letci už přejí večeři.”

Albatros plul vytrvale; o půl dvanácté zazářil jako meteor nad majákem na jižním cípu Kalifornie60, ale ubíral se stále k severozápadu až k mysu Santa Barbara, odkud se obrátil k severu, to však už byly tři hodiny ráno!

Profesor probudil Pavla.

„Ehm, chystej se, Mr Turbulent nepolevil. Chce patrně korunovat své dílo a přistane v noci.”

Poslední hodina byla nejdelší, avšak přece se letci dočkali. Nejdříve spatřili záři na obloze, jak se jeví nad každým osvětleným městem, a po půlhodině rozeznával Pavlík řady pouličních svítilen jako zlaté písmo v temnotách, protože se Albatros snášel jako pták, který již touží po odpočinku. Přeletěl nízko nad městem a jistě probudil mnoho spáčů, ale nekroužil, nýbrž zamířil přímo k letišti.

Chlapec se díval oknem a viděl ohromnou osvětlenou a rovnou plochu letiště. Ale neviděl zdroje světla, neboť silné reflektory byly sklopeny a osvětlovaly jen zemi.

Na letišti čekal houf lidí. Ani jediný člen Klubu výstředníků nechyběl; jistě z nich nikdo dnešní noci nespal, aby nezmeškal uvítání svého slavného člena.

Albatros usedl na zem jako labuť, a bouřlivý jásot zněl ještě, ba zmohutněl, když se otevřely boční dveře a Mr Turbulent, napřahuje paže, zvolal vesele:

„Haló! Jak se máte?61”

Kdyby byl neskočil ze schůdků, byli by ho přátelé strhli. Obklopili ho a tiskli jeho pravici tak upřímně, že mu ji div z ramene nevytrhli, a zasypali ho tolika otázkami, že v hluku nebylo možné postřehnout slov.

Profesor Finch, který se po chvilce objevil ve dveřích, byl pozdraven právě tak bouřlivě. Drže si levicí brýle a mávaje pravicí přátelům z Klubu výstředníků na pozdrav, mohl se jen ohlédnout a vykřiknout: „Na shledanou!”, ale potom zmizel v davu, který tlačil, ba spíše nesl oba zajatce k autům.

Když panstvo odjelo přímo do Klubu a zbyli tu jen služebníci, vystoupili také inženýr s Pavlem, aby dohlíželi na dopravení Albatrosa do hangáru. A inženýr byl spokojen, teprve když vložil klíč do kapsy. Jejich návrat nikdo neočekával, proto na ně nezbylo auto, a tak otec a syn, odnášejíce několik vzácných drobností, šli pěšky do spícího města. Nepospíchali; vzduch byl svěží a ticho po trvalém řvaní strojů lahodilo jejich nervům. Vykonali dalekou cestu, prožili mnohá dobrodružství i nebezpečí, ale pohled do budoucnosti byl zastřen mlhovým závojem, právě tak jako blízký přístav.

Mr Turbulent byl jistě řádný a rázný muž a v jádru dobrý člověk, ale nálady boháčů jsou nevyzpytatelné. Ta stará, krutá slova: „Vykonal jsi svou povinnost, jdi!” hrozí každému zaměstnanci v jejich službách.

Doloudali se k paláci, když se již obloha na východě vyjasnila, a byli překvapeni, když jim vyběhl vstříc vznešený správce domu a oznamoval jim, že pokoj i lázeň jsou připraveny a že na rozkaz Mr Turbulenta mají po snídani spát a spát, dokud je nezavolá.

„Tati,” šeptl Pavlík, „mlha se nad přístavem zdvíhá a rozplývá…”

Inženýr Marhan se radostně usmál:

„Těší mě tvá důvěra, hochu, že se i naše starosti rozplynou…”

Uplynulo čtrnáct dní; tajemník Marhan pracoval pilně deset i dvanáct hodin denně. Z poštovního úřadu přicházely spousty dopisů, do kanceláře se drali novináři, a každý návštěvník mu urval minuty z drahocenného času. Svět byl zvědavý, svět se bavil, a protože se neobjevila jiná zajímavá událost, psalo a mluvilo se jen o letu Albatrosa a za zprávy o dobrodružství se nabízelo zlato.

Mr Turbulent byl ve svém paláci vzácným hostem. V Klubu sice přednášel profesor Finch, avšak Mr Turbulent byl nejdůležitější osobou, kterou chtěl každý vidět a slyšet, a byl hostem nejrůznějších společností a nejvzácnějších rodin, bydlících buď v San Francisku anebo v okolí. I do vzdálených měst ho zvali, aby promluvil o smělém letu, ale Mr Turbulent odmítal.

Všeobecná pozornost a úcta sice milionáře těšily, avšak po čtrnácti dnech byl tak unaven, že nechtěl o pozváních a návštěvách ani slyšet.

Když jednou kvečeru přinesl tajemník z Chicaga telegram tlumočící žádost, aby odvážný pilot poctil návštěvou učenou společnost, rozhněval se unavený Mr Turbulent a nadiktoval zdvořilou, ale odmítavou odpověď:

„Děkuji za pozvání, Albatros je unaven, a já jinak necestuji.”

Tajemník tiše odcházel, ale prudký hlas ho zastavil u dveří.

„Haló! Kde je Pavel?” otázal se Mr Turbulent. „Myslím, že jsem ho od návratu nespatřil.”

„Bydlí u profesora Finche,” odpověděl tajemník.

„U profesora Finche?” vykřikl Mr Turbulent a vyskočil. „Co je to za nesmysl? A co tam dělá?”

„Profesor Finch mu vyhledal velmi dobrou školu, a protože Pavel není dosti připraven, vyplňuje profesor mezery v jeho vědění a vysvětluje mu, čemu hoch ve škole nerozuměl.”

„Aj, aj! A to všecko se děje bez mého vědomí? Pavlův domov je tady! Není třeba, aby se trápil učením; o jeho budoucnost se postarám já. Tuším, že mluvím jasně!”

„Děkuji vám, pane, za dobrou vůli,” odpověděl tajemník Marhan, „avšak chlapec touží po vědění a je ve škole šťastný. V jeho věku je nejpříhodnější doba k přípravě na život — aby se naučil pracovat.”

„Nemusí pracovat, bude bohatý,” odpověděl Mr Turbulent, ale jeho hlas nezněl již tak přesvědčivě, „zasloužil si mou vděčnost,” dodal na omluvu.

„Musí pracovat, aby byl šťastný,” řekl tajemník, „práce, která člověka těší, je dar nebes. Člověk, který nepracuje, pohrdá sám sebou.”

„Ano, ano, slyšel jsem dost podobných kázání,” pravil milionář, „ať se tedy učí, když ho to těší, ale přeji si, aby aspoň jednou týdně se mnou obědval, a profesor Finch ať přichází s ním.”

A tak Pavel přichází jednou týdně do paláce a zasedá s tatínkem a profesorem Finchem ke stolu, u něhož Mr Turbulent předsedá. Po obědě vzpomínají na hostiny v Albatrosu i na písčině ostrova a všichni tvrdí, že to bývaly lukulské hody.

„Ehm,” tvrdívá profesor Finch a posunuje brýle na kořen nosu, „nejlépe chutná oběd, na který si musí člověk v potu tváří nejdříve něco sehnat, a potom si jej, ehm, sám uvařit na ohništi. Už jsme to doma s Pavlíkem zkoušeli a vařili jsme na dvoře, ale chybělo nám k tomu pobřeží a křiky z pralesa.”

„Doufám, že si o prázdninách zase zadivočíme,” pravil vesele Mr Turbulent a v takových hodinách spadávala z něho tíha bohatství.

Pavel však musel přicházet ještě dvakrát týdně na večeři. A tu sedávali milionář a chlapec sami. Pavlík podrobně vypravoval, čemu se učí, který předmět ho nejvíc těší a který je obtížný, a kupodivu Mr Turbulent uznával všechny předměty za velmi užitečné.

„Jen se, Pavlíku, uč, když tě učení těší,” pravil jednou, „ale všechna moudrost a dovednost není jen v knihách. Auto se naučíš řídit za týden, ale s koněm bude práce obtížnější.”

„S koněm?” ptal se udivený Pavel.

„Mladý muž musí umět všecko,” pravil Mr Turbulent tak vážně, že by se byl inženýr smál, kdyby milionáře slyšel. „Vím o pěkném a mírném koníkovi a o slušné jízdárně. Pozítří tě tam zavedu a budu tě učit sám.”

„Budu jezdit na koni!” vydechl blaženě Pavel. „Ah pane, pane…!”

„No, no, jen mě samou radostí neumačkej,” durdil se naoko Mr Turbulent. „Ale počkej, ještě tu pro tebe něco mám.”

Vedle na stole ležela krabička, kterou Mr Turbulent otevřel, a před Pavlovýma užaslýma očima se objevily krásné zlaté hodinky.

„Student musí mít hodinky, aby si mohl správně rozdělit čas; stůj klidně, ať ti je mohu připnout na ruku.”

Toho večera se vznešený správce domu právem pohoršil, neboť když vešel do milionářovy pracovny, spatřil chlapce bouřlivě objímajícího Mr Turbulenta; ale co bylo nejnepochopitelnější, vládce domu to trpěl a smál se! Pohoršený správce domu se ovšem nemohl snížit, aby s někým promluvil o tom neobyčejným úkazu. A tak se v hale zastavil aspoň před velkým zrcadlem a pravil svému obrazu:

„Pán má chlapce rád! Pozor, abychom zakrátko neuvítali v paláci i nějakou paní Turbulentovou!”

NAD TICHÝM OCEÁNEM

1 Únos dětí pobouří San Francisco

San Francisco šílelo hněvem a lítostí. Ačkoli loupeže a únosy dětí nejsou ve Státech ničím neobvyklým. Nový zločin rozjitřil mysli obyvatelstva všech vrstev, neboť byly uneseny hned dvě děti: čtyřleté děvčátko a pětiletý chlapeček, jimž před třemi měsíci umřela maminka. Nikdo — ani z těch nejchudších vrstev nedbal na to, že neštěstí stihlo velmi bohatého obchodníka Alana Sewarda, poněvadž všichni Sanfranciští ho znali jako šlechetného, spravedlivého a štědrého muže. A proto ho litovali.

Všeobecné rozčilení se rychle přeneslo nejen do Oaklandu, nýbrž i po celém pobřeží, a když se rozletěly noviny přinášející první a neúplné zprávy, roznesly hněv a pobouření až k Atlantskému oceánu.

Všeobecně se soudilo, že gangsteři unesli děti a jejich vychovatelku proto, aby vynutili na milionářovi veliké výkupné. Tento názor byl tak zřejmý, že veřejná i tajná policie ihned zalarmovala všechny síly, aby ničemné lupiče polapila. Telegrafické a telefonické zprávy se rozletěly na všecky strany, zatímco auta, letadla a motorové lodi se snažily dostihnout prchající únosce. Náhlé policejní prohlídky všech podezřelých míst, veřejných místností, četných soukromých obydlí a tajných úkrytů poplašily na sta lidí, kteří se bez příčiny neskrývali, a velmi mnozí z nich, i když pro jiné důvody, uvázli v rukou spravedlnosti jako ryby v rozestřené a náhle zadrhnuté síti.

Některé noviny tvrdily, že se lidstvo střemhlav vrací k dávné divokosti, zatímco jiné se domnívaly, že lidstvo je choré, bez naděje na brzké uzdravení, a že příští pokolení bude marně pátrat po příčinách, jež způsobily všeobecný pokles mravnosti a poctivosti. Ale všechen tisk bez výjimky odsuzoval hanebný čin spáchaný na bezbranných a nevinných dětech.

Ctihodný předseda Klubu výstředníků M. J. Russel svolal mimořádnou schůzi všech členů; vždyť byl neštěstím postižen vážený a dávný člen klubu, Alan Seward, a to členové považovali za neodpustitelnou urážku své organizace.

Ctihodný předseda M. J. Russel nezdržoval jednání líčením neštěstí — neboť všichni členové věděli z novin, že děti i vychovatelka byly uneseny během odpolední procházky na pobřeží —, ale hned vyslovil otázku užšího výboru:

„Co podnikne náš klub, aby vrátil zoufalému otci děti a pomstil urážku?”

Šedesát osm Výstředníků svěsilo hlavy, jen šedesátý devátý povstal.

Harry C. Turbulent, známý průmyslník, snad třetí nejbohatší muž ve Státech, nikdy neskláněl hlavu. Byl poctivý jako diamant, ale právě tak tvrdý a často zpupný.

„Ctihodný pan předseda,” pravil zvučným hlasem, „vyslovil dvě otázky, a proto vyžadují dvě odpovědi. Nepochybuji, že gangsteři unesli děti, aby dostali výkupné. Můj přítel Seward až dosud neobdržel jejich výzvu. Jakmile ji však obdrží, zaplatí.”

Ve shromáždění nastal rozruch a mnohá hlava se udiveně ohlédla na Mr Turbulenta, neboť nikdo neočekával od hrdého boháče, že se zjevně podrobí ničemnému rozkazu lupičů.

Ale H. C. Turbulent se usmál:

„Ano, pánové, Seward zaplatí, protože život jeho dětí mu je milejší než všecko jmění; a to je vlastně odpověď na první otázku. Já však zároveň zahájím pátrání po únosci, a až ho najdu, odevzdám ho vašemu soudu. A to je odpověď na otázku druhou.”

Za pochvalných výkřiků všech členů Mr Turbulent usedl. Jen ti nejbližší sousedé se odvážili a lehce poklepávali boháče po ramenou.

Ctihodný předseda vstal od stolu, a přistoupiv k Mr Turbulentovi, podával mu ruku.

„Drahý příteli,” pravil dojatě, „děkuji vám jménem Klubu a vkládám jeho důvěru a čest do vašich rukou.”

Nadšeným voláním a potleskem byla schůze skončena. Účastníci se tlačili kolem milionáře, avšak Mr Turbulent vsunul ruku pod paži nevelkého štíhlého muže a odváděl ho ke svému autu.

„Nastupte, Mr Finchi, chci si s vámi promluvit,” řekl a vstoupil za ním do auta, které se hned rozjelo.

V autu bylo chvilku ticho. Mr Finch se po očku díval na zamyšleného boháče, potom sňal cylindr a pomalu si otřel kapesníkem obšírnou pleš. Ale když se slíbené rozmluvy nedočkal, zeptal se žertem:

„Poletíme, nebo poplujeme?”

„Kdo vám, u kozla,” vykřikl ze zamyšlení náhle vytržený Mr Turbulent, „kdo vám co o tom řekl?”

„Můj nos, drahý příteli a pane! Přece nebudete sám honit lupiče; potřebujete pomocníky, a protože se bývalá posádka Albatrosa tak osvědčila…”

„…tedy zůstane doma!” dokončil Mr Turbulent pohněvaně. „Tuším, že byste již rád vystoupil z auta, profesore. Nezapomeňte na sobotní večer a přiveďte Pavla!”

Profesor Finch poděkoval za svezení, a protože se auto zastavilo u chodníku, rychle vystoupil a cylindr si nasadil až venku. Než auto odjelo, chvilku postál, a potom posunuv palcem a malíkem brýle až na kořen těžkého a důkladného nosu, tiše se zasmál:

„Hehehe! Letos prožije Pavel radostné prázdniny. Ehm!”

2 Vina a trest

Do pracovny Mr Turbulenta, jež se podobala účelně a střízlivě zařízené kanceláři, uvedl sluha příštího dne vysokého a silného muže, jehož prošedivělé vlasy mohly vyvolat domněnku, že jde o staršího člověka, ale jehož držení statného těla a obličej prozrazovaly, že příchozímu je jen málo přes čtyřicet let.

„Mr Alan Seward,” hlásil sluha.

„Vítám vás, milý příteli, a tuším, že přinášíte očekávané zprávy,” řekl Mr Turbulent. A když stiskl hostovu ruku a přisunul lenošku blíže ke stolu, zval pokynem, aby návštěvník usedl. Sám ale zůstal stát a hleděl pln očekávání na hostův bledý obličej.

Mr Seward usedl, a položiv dlaně na kolena, svěsil hlavu.

„Jsou podmínky gangsterů tak hrozné?” tázal se Mr Turbulent.

„Nebyli to gangsteři a nedostal jsem podmínky,” odpověděl tiše Mr Seward a hluboce vzdychl, aniž zvedl hlavu. „Přišel jsem k vám, protože jsem slyšel, co jste v Klubu výstředníků slíbil. Předseda mne z taktu na schůzi nepozval, ale za hodinu jsem se přesto dověděl, že jste jednali o mých ubohých dětech.”

„Ano,” souhlasil Mr Turbulent, „a já jsem za vás prohlásil, že gangsterům zaplatíte. Když ale vaše děti gangsteři neunesli, kdo je tedy viníkem? Znáte ho?”

„Znám,” vzdychl host, „znám ho až příliš dobře, a proto ztrácím naději.”

V obličeji Mr Turbulenta se objevil údiv a zardění prozrazovalo, že se mění v hněv. Mr Turbulent řekl příkře:

„Jestli jste přinesl místo zpráv hádanky, potom lituji…”

„Ne, ne!” zvolal host a náhle odhodlán, sáhl do náprsní kapsy, a podávaje několik listů Mr Turbulentovi, dodával s patrnou námahou: „Nejsou to hádanky, nýbrž ortel. Prosím, čtěte sám a nahlas, abych vám mohl vysvětlit, kdybyste někde něčemu nerozuměl.”

Mr Turbulent přijal listy, a když viděl, jak jsou hustě popsány strojem, otázal se, počítaje listy: „To všecko mám číst?”

„Dopis vysvětluje, proč a kam byly mé děti uneseny,” odpověděl Mr Seward a stiskl si dlaněmi čelo.

Mr Turbulent četl chvilku jen šeptem, ale jeho hlas pomalu zesiloval. Opřel se zády o římsu krbu a zahloubal se do čtení.

Alanu Sewardovi, obchodníku v San Francisku, začínal podivný dopis, jenž líčil odjezd dvou dvacetiletých Američanů, kteří se vydali přes Tichý oceán, aby v daleké cizině hledali dobrodružství a bohatství. Byli zdraví, silní a odvážní a nepochybovali o úspěchu. Ale ani v Číně, ani na Filipínách, ba ani v Austrálii neměli štěstí. Cožpak o dobrodružství nebylo nouze, prožili ho ve styku s dravou zvěří i s divokými domorodci ažaž; protože však jejich skrovný majetek z domova byl rychle utracen, brzy poznali bídu a museli velmi těžce pracovat, aby se uživili. Teprve po dvou letech se na ně usmálo štěstí. Když vydělali v australském Brisbanu něco peněz, podlehli lákavým pověstem, nakoupili lesklé cetky a různé drobnosti a vydali se na dalekou a nebezpečnou cestu. Po mnohých nesnázích přistáli na ostrůvku Aru ležícím jižně od Nové Guineje. Rozmarný osud uložil pro ně v mělčinách a kolem útesů veliké bohatství v podobě perel. Bez pomoci mladých a odvážných domorodců — Papuánců — by ovšem málo pořídili, protože lovení lastur z moře je velmi obtížné. Ale štěstí jim přálo. Za bezcenné cetky, tabák a lesklé drobnůstky dostávali výměnou pokrm i perly.

Mr Turbulent přistoupil ke stolu a odložil listy. Pak si vybral cigaretu.

„Zdá se, že je to kapitola z dobrodružného románu,” pravil a zapálil si cigaretu.

„Ne, není to bohužel román!” vykřikl Mr Seward a prudce zdvihl hlavu. „Prosím vás, čtěte dál, čtěte!”

Mr Turbulent neochotně uposlechl, ale sotva přečetl řádek na příštím listě, trhl sebou, odstoupil o krok a potom bezděky četl hlasitě:

„Schválně jste mě poslal do vzdálené osady. Zde jsem měl být úkladně zabit. Ale když jsem se po týdnu raněný, k smrti znavený a nahý přece vrátil k pobřeží, běžel jste mi vstříc a odnesl mě do chaty. Ošetřoval jste mě a těšil, ale zároveň jste přemýšlel o zradě. Horečka vysála síly z mého těla; a tak, když jsem pozbyl vědomí, ukradl jste náš společný majetek a uprchl. Byl jste si jist, že zahynu. Opustil jste mě a zanechal v nejhorší bídě bez pomoci. Zapomněl jste na všecku práci a strádání, které jsme spolu prožili, na všecka nebezpečí, při nichž jsem Vás bráníval, na staré přátelství a na povinnost lidskosti — pro mamon.”

Mr Turbulentovi klesla paže:

„Je to pravda?”

„Čtěte, proboha čtěte!” zaúpěl Seward a sevřel prsty, až zapraskaly v kloubech.

„To všechno bych Vám mohl odpustit,” četl Mr Turbulent, chvěje se hněvem, „ale nikdy Vám neodpustím váš výsměch, protože byl krutější než muka vymyšlená domorodci. Vracím Vám lístek, který jste mi nechal na rozloučenou.”

Mr Turbulent zatřásl papíry a z nich skutečné vypadl žlutý útržek ze zápisníku, podlepený lepším papírem. Na lístku byly napsány jen dva řádky:

Tichý oceán je vskutku Veliký a v něm na sta ostrovů a na tisíce útesů. Tam hledejte své štěstí!

„Opravdu jste napsal tuto krutost?” tázal se Mr Turbulent.

„Ano,” vydechl Seward, „byl jsem bídák.”

Mr Turbulentovi už zbyl poslední list.

„Když jsem přečetl Váš vzkaz, přísahal jsem Vám pomstu. Při vší bídě, která mě stihla, jsem měl nakonec štěstí. Našli mě domorodci, ošetřovali mě, a když jsem se uzdravil, stal jsem se jedním z nich. Váš bývalý druh skutečně zemřel; stal jsem se divochem, ale nikdy jsem na Vás nezapomněl. Bílý muž má svou vzdělanost a leccos dovede, a tak chce-li, může barevným bratřím pomáhat, často se mluví o nevděčnosti barevných lidí, ale je to klam. Získal jsem v tomto ohledu mnoho zkušeností. Naučil jsem se četným nářečím, ale klid jsem nenacházel. Hledal jsem své štěstí v Tichém oceánu deset let, až jsem je našel, lze-li ovšem nabytí majetku nazvat štěstím. A když jsem zbohatl, umínil jsem si, že Vás najdu a zničím Vás, abyste byl zrovna tak ubohý a chudý, jako jsem byl já tam v chatrči na Aru. Po dlouhém hledání jsem Vás konečně loňského roku našel v San Francisku. Byl jste všude znám; byl jste bohatý a vážený. Nepoznal jste mě, zato já vás poznal na první pohled. Dávno jsem změnil své jméno, a tak jste nemohl tušit, že jsem Vám byl nablízku; dokonce jsem stál jen několik kroků za Vámi, když jste plakal nad hrobem své manželky. A tenkrát, když jste zdrcen vyzdvihl své děti a tiskl je v náručí, jsem poznal, kde vás nejbolestněji raním. Znovu si přečtěte lístek, který jste kdysi napsal mně, a hledejte teď Vy své štěstí v Tichém oceánu; je tam na sta ostrovů a na tisíce útesů! Marně mě budete hledat a pronásledovat, protože se nikdo v tom nesmírném prostoru nevyzná tak jako já. Musel jsem dlouho čekat, než se mi podařilo vylákat Vaše děti a jejich chůvu na vhodné místo. Nejsem vrah, ale Vaše štěstí, Vaše děti Vám nikdy nevrátím. Budou mi náhradou za všecko, co jsem Vaší vinou vytrpěl.”

Hlasitý a bolestný pláč vyrušil Mr Turbulenta ze čtení posledních řádků.

„Mám přátele v San Francisku, kteří — ač nebudou vědět kam — přece mi rádiem oznámí, co budete podnikat. Napsal jsem tento dopis, abych Vás přesvědčil, že Vás stihl zasloužený trest, neboť i Písmo praví, že ,synové pykají za hříchy otců svých’.”

Mr Turbulent odhodil opovržlivě poslední list a zahleděl se na sehnutého Sewarda, jehož ramena se chvěla.

„Mr Sewarde,” řekl po chvilce, „byl jste ničema a nezasluhujete si, abych se pro vás vydával na dalekou a snad i nebezpečnou cestu. Zrada přítele je nejohavnější skutek. Ale znal jsem vaše krásné děti a velmi jsem si vážil jejich matky jako vzorné ženy. Vezměte si své papíry a zničte je! Vaše tajemství nikdy nevyjde z mých úst, a tak se o něm nikdo nedoví.”

Mr Seward zdvihl nejen hlavu, nýbrž i paže.

„Chcete přece jen dostát svému slibu? Chcete mé drahé děti hledat? Ach, dovolte, abych je směl hledat s vámi!”

Mr Seward sepjal ruce a div neklesl Turbulentovi k nohám.

„Ne!” vykřikl Mr Turbulent. „Trpte! Nechci zatížit Racka zbytečným, netrpělivým a skuhrajícím mužem. Slibuji, že se nevrátím, dokud vaše děti nenajdu. To vám musí stačit.”

Mr Seward sebral listy a odcházel se sklopenou hlavou. Už nemohl pochybovat, že pozbyl úcty Mr Turbulenta; ale v jeho srdci klíčila naděje, protože Mr Turbulent nikdy nic nadarmo nesliboval a jistě podnikne tak rozsáhlé pátrání, k němuž by se nikdo jiný neodhodlal.

3 Přípravy na daleké cesty

Náhlé policejní razie u podezřelých lidí nebyly bez užitku. Úřady se dověděly o mnohých zločinech a potrestaly je, avšak pátrání po únoscích dětí bylo marné. Lupiči nezanechali za sebou stopy.

Teprve zpráva starého rybáře, který se na vyzvání otištěném ve všech novinách dobrovolně přihlásil, přinesla trochu světla do temnot. Vypravoval, že když se vracel v den únosu k pobřeží, spatřil na palouku nedalekého parku velké lesklé vozidlo a kolem něho muže, dvě děti a ženu. Ještě než přistál u hráze, poznal, že to lesklé vozidlo je vlastně letadlo. Avšak než přivázal člun, letadlo se rozjelo po louce a jako pták se vzneslo nad stromy. Lidé, kteří předtím obcházeli stroj, zmizeli, a proto rybář nepochyboval, že odletěli směrem ke Zlaté bráně 62.

„A to vás nenapadlo, že se tu děje něco podezřelého, když letadlo se vznáší z parku?” tázal se vyšetřující úředník.

„Inu, napadlo,” odpověděl starý rybář rozvláčně, „ale já si své mínění nechávám pro sebe.”

„Jen se neostýchejte.” pobízel ho úředník.

„Inu pomyslel jsem si, co je to za nerozum, brát děti do toho ďábelského stroje.”

Úředník skončil rychle neplodnou rozmluvu, která však přece posloužila Mr Turbulentovi. Nepochyboval, že starý rybář vskutku viděl únos dětí, a mimoto se dověděl, že únosce k tomu použil letadla a že se tedy skutečně vydal nad Tichý oceán.

Mr Turbulent ihned svolal své věrné k poradě. Zahájil ji svým úsečným způsobem:

„Podle spolehlivých zpráv prchá únosce na některý ostrov v Tichém oceánu. Chci vyhledat jeho skrýši a zachránit děti. Profesor Finch navrhl, aby se výpravy zúčastnila bývalá posádka Albatrosa. Hydroplán Racek, jejž inženýr Marhan tak důmyslně navrhl a postavil, se jistě osvědčí. Pavlovi jsem po návratu z Moluk slíbil, že podnikneme o prázdninách pěkný výlet. Svůj slib musím splnit. Vyslovte své námitky!”

Profesor Finch posunul palcem a malíkem brýle až na kořen nosu a hlasitě se zasmál:

„Vždyť jsem to tušil, ale při první zmínce jste mě div nevyhodil z auta.”

Mr Turbulent ani nemohl na profesorův posměch reagovat. Musel se bránit Pavlovu nadšení:

„Poletíme! Poletíme v tatínkově letadle!”

Jen inženýr Petr Marhan, osobní tajemník Mr Turbulenta — ale ještě spíš konstruktér, jemuž milionář dal vystavět dílny a laboratoř bohatě vybavenou přístroji a moderními pomůckami —, zachovával klid. Přistoupil k velikému stolu, na němž byla rozložena mapa Tichého oceánu. Modrá plocha oceánu se podobala zimní noční obloze poseté hvězdami, bud ojedinělými, nebo v hustých seskupeních; avšak nebyly to hvězdy, ale ostrovy a souostroví. Inženýrovy zraky zvlášť pozorně sledovaly červenou čáru, která se všelijak ohýbala, lámala a klikatila a bez přerušení spojovala ostrovy i souostroví. Inženýrovi bylo ihned jasné, že si tu Mr Turbulent vyznačil Rackovu příští dráhu. Uznal, že milionář dobře rozhodl, když si k letu zvolil hydroplán; mohl tak přistávat nejen na souši, ale i na moři.

„Tu mapu si, inženýre, vezměte,” pravil Mr Turbulent, „každý účastník bude mít svou. A protože jsme již domluveni, připravte se během tří dnů k odletu.”

„Zítra přinesu výroční vysvědčení a pak můžeme hned letět,” zvolal Pavel, nyní již patnáctiletý student a miláček Mr Turbulenta. Starý mládenec, který neměl vlastní rodinu, si zamiloval hezkého, zdravého a odvážného chlapce, a jak už měl ve zvyku, svým panovačným způsobem připoutal Pavla i jeho otce k sobě na celý život.

Pavel by byl v rozpacích, kdyby se měl rozhodnout, koho z přítomných tří mužů má nejraději, neboť i profesor Finch, přehluboká studnice zeměpisných a přírodopisných vědomostí a vášnivý fotograf-umělec, patřil k „rodině”.

K laskavému otci byl poután svazkem rodinným, Mr Turbulent, vzor odhodlanosti a ráznosti, byl jeho ideálem — vždyť nebylo na světě nic, co by „svému Pavlíkovi” nenabídl — a profesor Finch, džentlmen v nejkrásnějším smyslu slova, se zmocnil chlapcova ducha i srdce a pěstoval a chránil je jako nejvzácnější rostliny.

Na milionářův pokyn odvedl profesor Finch Pavla z „porady”, v níž vlastně rozhodoval jen Mr Turbulent.

Na tajemníka teď čekalo mnoho práce. Hydroplán Racek spotřebuje mnoho pohonných látek, a proto je nutné, aby byly na různých souostrovích, jež jsou od sebe vzdálena na sta kilometrů, připraveny dostatečné zásoby.

Jen veliký boháč si mohl zjednat rychlé lodi, které se ihned vydaly z různých místěna cestu a skládaly benzín do skladišť ve vzdálených přístavech. Telegrafy a telefony roznášely přísné rozkazy Mr Turbulenta.

Když milionář propustil unaveného tajemníka, pospíchal inženýr Marhan do hangáru, aby nejen znovu a znovu proklepal stroj a dal jej naplnit pohonnými látkami, nýbrž aby se také postaral o vybavení hydroplánu, o pokrmy a nápoje, o zásobu vody, o zbraně, lékárnu, chemikálie a tak podobně. O ostatní drobné užitečné věci se postará profesor Finch s Pavlem.

Hydroplán Racek, chlouba a výtvor inženýra Marhana, byl vybaven i nejmodernějšími přístroji, které letci oznamovaly sílu větru, blížící se bouře a vzdušné víry a rozesílaly i přijímaly zprávy ze země i z moře. Mr Turbulent se rozhodl pro jednoplošník se dvěma velmi silnými motory a schválil návrh inženýra, aby ke stavbě konstrukce bylo použito nového kovu, velmi lehkého a neobyčejně pevného. Na šíji letadla dal připevnit pohyblivý kulomet, aby se v případě nebezpečí mohl Racek bránit útočníkovi.

Inženýr Marhan navrhl letoun tak důmyslně, že jej bylo možno použít jako letadla, tj. s podvozkem, i jako hydroplánu, tj. s plováky. S plnou nádrží mohl se Racek udržet ve vzduchu dvacet dvě hodiny a vyvinout rychlost až pět set kilometrů za hodinu.

Profesor Finch si vymínil, aby v podlaze „salónu” byl ponechán otvor, do něhož umístil fotografický aparát. A bývalý kuchař z Albatrosa, Pavel, sám navrhl zdokonalení sporáku, aby se na něm mohlo nejen vařit, nýbrž i péci. Boční strana trupu letounu byla vyplněna knihami a různými zásuvkami naplněnými fyzikálními přístroji a různým drobným zbožím určeným na výměnu s domorodým obyvatelstvem.

Přípravy k letu si vyžádaly mnoho práce; a protože Mr Turbulent spěchal a nerad čekal, pracovalo se i v neděli až do noci.

4 Racek letí na Havaj

Mr Turbulent si nepřál, aby o jeho odletu někdo věděl. A tak se v pondělí časně ráno Racek vznesl tiše jako kachna z rákosí rybníka a obrátil se přímo k jihozápadu, ve směru San Francisco, Honolulu, Sydney, protože vyšlo najevo, že dopis, jejž obdržel Mr Seward, byl odeslán z Havaje.

Poněvadž Honolulu, město ležící na ostrově Oahu, leží 33° na západ od San Franciska, a protože Racek musí letět úhlopříčně, snadno si Mr Turbulent vypočítal, za jak dlouho letoun při rychlosti čtyř set kilometrů za hodinu uletí vzdálenost čtyři tisíce kilometrů. Přistane tedy kolem čtvrté, nejdéle kolem páté hodiny odpoledne. A tak posádka bude mít dost času na výzvědy i na doplnění zásob.

Práce na Racku byly rozděleny podobně jako na Albatrosu. Mr Turbulent řídil let, inženýr jako pozorovatel vysílal a přijímal zprávy, zatímco profesor Finch a Pavel měli se jako osvědčení kuchaři starat o kuchyni, fotografovat a pozorovat okolí.

Profesor Finch brzy sklapl fotografický aparát, neboť v dohledu nebyla ani loď. Pavel zatím otevřel kdejakou zásuvku v salóně i ve spíži, aby vyzvěděl, kde co leží.

Racek stále stoupal. Mořští ptáci, kteří letoun zpočátku vytrvale provázeli, již dávno zmizeli.

Profesor seděl u okna a náhle zavolal Pavla:

„Podívej se, jak zajímavému zrakovému klamu podléháme. Připadá nám, jako bychom letěli v duté kouli. Nad námi se klene obloha a moře pod námi se zdánlivě prohloubilo.”

Pavlovi byly nejmilejší chvíle, když se profesor Finch rozpovídal.

„Kdykoli jsem se vydával na cesty,” řekl profesor, „toužil jsem po všem, co by mě mohlo poučit o cíli mého putování. Nuže, co víme o Havaji? Ehm, jestli vůbec něco víme?”

„Že je původu sopečného, že je pokryta bujným rostlinstvem, a to nejen vysokými travinami, z nichž si původní obyvatelé, Kanakové, stavějí chýše, nýbrž i statnými stromy, jež rostou i u nás v Americe, a palmami i stromovitými kapradinami…”

„Hm, a to je všecko, co o Havaji víš?” tázal se profesor Finch a zdvíhal dvěma prsty brýle až na kořen nosu.

„Je to zkouška, pane profesore?” zeptal se Pavel šibalsky.

„Jen příležitostná a ne na známku,” odpověděl profesor, „nuže dále!”

„Havaji se také říkalo Sandwichské ostrovy,” odříkával Pavel své vědomosti. „Byly tak nazvány na počest lorda Sandwiche, průvodce kapitána Cooka, který u nich roku 1778 poprvé přistál a kde byl také za dva roky potom ubit domorodci, když vlekl jejich krále do zajetí.”

„Hm, hm, to je již slibnější,” zabručel profesor, „a co bys rád viděl na Havaji?”

„Především město Honolulu a činné sopky Maunu Lou a Maunu Keu,” odpověděl jinoch.

„Mnohem víc by se ti líbilo město Hilo,” pravil profesor, „ležící na ostrově Havaji a právem zvané ,perla Havaje’, ovšem dopřeje-li nám Mr Turbulent dost času k prohlídce. Domnívám se však, že je teď vhodná doba postarat se o oběd. Uvidíš, jen co si uvážu zástěru, že jsem z kuchařského umění nic nezapomněl. Ehm, líbezné zaměstnání.”

Pavel se rozchechtal, když si profesor uvázal zástěru skoro až pod pažemi. Potom oba kuchaři pospíšili ke kamnům, účelně zahřívaným teplem motorů.

Než profesor nabral do hrnce vodu, velmi opatrně odložil brýle, aby mu při otvírání plechových konví nespadly. Po čtvrthodině se z kuchyňky již šířily příjemné vůně, voda klokotala a na pekáči prskal omastek.

Zaměstnaní kuchaři ani nespatřili tři parníky, zdánlivě velmi rychle plující k americkým břehům.

Mr Turbulent a inženýr Marhan byli s obědem spokojeni a pochvalovali si profesorovo kuchařské umění. Ale chválený mistr kuchař byl velmi mrzutý, protože nemohl najít své brýle!

„Jestli se připletly mezi kosti, jsou v moři,” mínil Pavel žertem, neboť dobře věděl, že profesor je jenom někam založil. A opravdu, když se na západním obzoru objevil tmavý pruh, jenž velmi rychle vyrůstal z moře, profesor našel brýle v plechové krabici od rajských jablíček.

Racek pospíchal, a tak již ve čtyři hodiny odpoledne spatřili cestující i bez dalekohledů vysoké hory, temné skvrny pralesů a potom i jednotlivé ostrovy, oddělené tu užšími, tu širšími průlivy.

Opatrný pilot se musí především starat o hladké a bezpečné přistání. Racek se snášel v kruzích nad vodami a Mr Turbulent hledal klidnou zátoku nedaleko hlavního města. Obletěl ostrovy Havaj, Maui a Molokai a jako unavený pták se snesl teprve u ostrova Oahu.

V přístavu bylo velmi živo. Veliké lodi kotvily na hlubokých vodách, zatímco menší parníky a čluny rejdily v přístavu a dorážely na břehy jako rybky dorážejí na ponořenou ruku.

Ostrov uvítal cestující vůní palem, banánů, pomerančů, manga, papají a překrásných květin.

Mr Turbulent zde chtěl přijít únosci na stopu a pak se po ní neprodleně vydat. Avšak zapomněl na telegraf. Jeho odlet se přece neutajil, a některý člen Klubu, či snad někdo jiný poslal guvernérovi zprávu, která letěla rychleji než Racek. Proto, sotvaže hydroplán usedl na vodu, rozjely se k němu od břehu čluny. Jakmile se nejpěknější z nich přiblížil k Racku, povstal v něm mladý statný muž a pozdravil Mr Turbulenta vlídným vzkazem.

„Guvernér, Mr Strafford, vám posílá, Mr Turbulente, své pozdravy a zve vás jako milého hosta do svého paláce.”

Mr Turbulent by byl nejraději jadrně zaklel, avšak ani na Havaji se nesmí zapomínat na zdvořilost, a zvláště tehdy, když hosta zve dávný dobrý přítel. Proto odpověděl vlídně:

„Rád přijímám pozvání pana guvernéra a vám, pane, děkuji za jeho tlumočení.”

„Jsem tajemníkem pana guvernéra a dovoluji si dodat, že pan guvernér zve také všechny vaše společníky.”

Vznětlivý Mr Turbulent se musel přemáhat, aby tajemníkovi neodsekl, že si s guvernérem všecko dojedná sám. Požádal tajemníka, aby na něj několik minut počkal, než udělí posádce rozkazy. A když se potom i rychle převlékl, přestoupil do člunu a vydal se s tajemníkem na návštěvu ke guvernérovi.

„Jak to?” horlil profesor Finch, sotva Mr Turbulent odjel. „Proč nesmíme na ostrov? Cožpak jsme malé děti, abychom zabloudili?”

„Mr Turbulent nám nezakázal odchod bez příčiny,” soudil inženýr, „a já bych z Racka neodešel, ani kdybych směl. V cizí zemi…”

„Hehehe, snad jste zapomněl, milý příteli, že na Havaji jsme doma — ve Státech63. Pavle, přichystej se, půjdeme,” vybízel profesor chlapce.

„Drahý pane profesore, půjdu velmi rád, jakmile to Mr Turbulent dovolí,” odpověděl jinoch,

„Ale teď je k procházce městem nejvhodnější doba,” mínil profesor, „a ukázal bych ti všecko pozoruhodné.”

„Cožpak jste tu už někdy byl?” zeptal se inženýr.

„Ptejte se raději, milý příteli, kde jsem dosud nebyl,” odpověděl již usmířený profesor.

Za dvacet minut po odplutí Mr Turbulenta se k Racku opět přihnal člun, jehož velitel tlumočil profesorovi Finchovi a Pavlovi milionářův souhlas s tím, aby se vydali na ostrov. Inženýr měl však počkat na Racku tak dlouho, dokud nebude vystřídán náhradníkem.

„Ehm, ehm,” broukal si spokojeně profesor Finch a palcem a malíčkem si posunul brýle ke kořenu nosu, „guvernér zkrotil našeho samovládce. Poplujeme hned, ale Mr Turbulent si na nás počká.”

Pavel seskočil do člunu, zachytil profesorův fotoaparát a odsedl, aby se profesor mohl uvelebit na lavičku vedle něho.

Čím více se blížili ke břehu, tím hlučněji se ozývalo město.

Hned při vstupu do města se Pavel dočkal zklamání. Nízké dřevěné baráky, křivolaké a špinavé ulice neslibovaly návštěvníkům dosti zajímavostí. Avšak Pavlovo zklamání se brzy proměnilo v údiv:

„Nepřistáli jsme omylem u čínského nebo u japonského břehu?”

Jeho otázka, i když byla míněna žertem, nebyla tak zcela nelogická, neboť na Havaji většinu obyvatelstva tvoří právě Japonci, Číňané a Filipínci.

Sotva cestovatelé vešli do americké části města, uvítal je pouliční ruch. Elegantní auta se proháněla po hladké dlažbě ulic, nemotorné autobusy hlučely, elektriky řinčely a po chodnících se valily zástupy lidí většinou šikmookých a žluté pleti. Veliké budovy, paláce a krásné vily připomínaly cizincům americká města.

Honolulu se pyšní četnými školami výborné pověsti, divadlem a koncertními síněmi, továrnami a rafineriemi třtinového cukru. A protože všichni obyvatelé milují květiny, postarali se tu i o nádherné parky a stromořadí, která, až po čínskou čtvrť, plní vzduch příjemnými vůněmi.

Profesor byl výborný průvodce a nezapomínal Pavla upozorňovat na znamenité budovy, na rozmanité krámy a velkoobchody, v nichž se soustřeďovaly výsledky práce celého souostroví: třtinový cukr, káva, banány, ananasy, med a vosk.

Čím více se blížil večer, tím rušněji a hlučněji bylo na ulicích a náměstích.

„Vypadá to,” podotkl Pavel, když již prošli mnoho ulic, „jako by se v Honolulu sešly všechny národy ke stavbě babylónské věže; jen pro domácí Kanaky tu není místo.”

„Ehm! Jako všude, milý hochu, kam pronikla takzvaná civilizace. Bílí opanovali neznámé světy, ale, ehm, ehm, už dochází ke střetání s původním obyvatelstvem, a nevím, ehm, jak to všechno dopadne.”

Profesor a Pavel došli naštěstí do guvernérova paláce před večeří a v zahradě zastihli i inženýra Marhana, který je už netrpělivě očekával.

Američané rádi dokazují, jak jsou demokratičtí, a tak se nikdo nedivil, že hosté ze San Franciska zasedli spolu s guvernérem, s vysokými státními i městskými úředníky a nejznamenitějšími zástupci obchodu a průmyslu ke společnému stolu a bavili se, nic nedbajíce na jmění a tituly.

Mr Turbulent, majitel hutí a obrovských oceláren, byl velmi známá osobnost nejen ve Státech, nýbrž i na Havaji, a tak byl středem pozornosti.

Profesor Finch, který všecko viděl a všemu rozuměl, neodolal, aby svému milému svěřenci nezašeptal několik „ehm, ehm” a nevyslovil otázku, jestli by se tolik lidí tlačilo kolem Mr Turbulenta, kdyby byl chudákem. Sotva.

„Taky kolem učenců a umělců se tlačí lidé,” odpověděl Pavel profesorovi.

„Ehm, velmi dobře, ale proč? Protože učenci a umělci jsou také boháči, kteří mají co rozdávat.”

Profesor Finch nikdy nemeškal využít příležitosti, aby Pavla poučil. Nepřímo mu ukázal, že věhlasu může dobýt i člověk chudý, je-li nadaný a pracovitý; a že z chuďasa se stane boháč, jehož bohatství je lepší než peníze.

Po večeři vyšli hosté do zahrady, kde voněly květy a kde čínský pyrotechnik vypaloval ohňostroje.

Jen inženýr Marhan se vrátil na Racka. Neměl tu stání, bál se o letoun.

Mr Turbulent horlivě pátral po únosci dětí, ale bez úspěchu, neboť ani úředníci, ani obchodníci o cizinci nic nezaslechli. A tak by se byl nejraději hned vydal hlouběji do Tichého oceánu, avšak starý přítel Mr Strafford nechtěl hosta pustit. Vždyť na příští den uchystal pro hosty výpravu na ostrov Havaj, v jehož nejjižnější části se vypíná Maunu Loa do výše nad 4000 metrů. Zlá bohyně Pelé64 snad dovolí vznešené společnosti přístup do své říše.

5 Zlá bohyně Pelé varuje

Skoro všichni účastníci večerní hostiny u guvernéra se časně ráno sešli v přístavu, kde na ně čekaly čluny, aby je dopravily na krásnou a rychlou jachtu. Bylo tam veselo; a protože ve společnosti prodlévalo též několik žen, pánové se snažili, aby je pobavili různými hrami a kratochvílemi.

Profesor Finch, Mr Turbulent a Pavel ani na chvíli neopouštěli palubu, neboť průlivy a ostrovy, jež míjeli, nabízely zrakům zajímavé obrazy. Spatřili domorodé Kanaky na člunech až dvacet pět metrů dlouhých. Pluli velmi obratně po moři a lovili ryby. Na březích pod mohutnými stromy nakloněnými nad vodu odpočívali starci, zatímco kanacké ženy vařily před velkými chýšemi z bambusů a trávy oblíbené poi, vyrobené z hlíz tara.

Přípravy jídel domorodců připomenuly i našim přátelům, že se blíží doba oběda. Ochotně uposlechli pak vyzvání lodního zvonu, oznamujícího, že v bílé a vzdušné jídelně je prostřeno.

Po obědě bývá na lodích ticho, neboť cestující, kteří dopoledne nic jiného nedělali, než se bavili, si musí po jídle odpočinout. Nutí je k tomu i denní horko. Teprve kolem čtvrté hodiny se společnost opět trousí na palubu. Profesor, inženýr a Pavel sice také odpočívali, ale učili se aspoň nejdůležitějším slovům malajských domorodců.

Večeře byla podávána brzy, protože dámy toužily po tanci. Kapela domorodců, řízená bílým kapelníkem, hrála pěkně a vytrvale. Poněvadž však přísný guvernér prohlásil půlnoc za „policejní hodinu”, museli jít tanečníci chtěj nechtěj spát, jelikož zítra ráno je očekávala namáhavá cesta.

Když se Pavel před východem slunce probudil a vyhlédl okénkem z kajuty, spatřil světle šedé a lesklé moře jako vyhlazenou ocel a podle ticha poznal, že jachta stojí.

Po malé chvíli vyběhl na palubu a úžasem strnul. Nevěděl, má-li hledět na vynořující se slunce z moře, nebo na ostrov a na obrovské pohoří, nad nímž vévodila sopka, jejíž vrchol již zachytil růžový opar slunce a jejíž boky a pata, jakož i celý ostrov se koupaly a mizely v husté bílé páře a v mléčném moři. Po hladině proletělo světlo jako šíp a zanechalo za sebou světelnou cestu, jež se rychle šířila a zapalovala ohníčky na nizounkých vlnkách, neboť ranní větřík již čeřil vodní hladinu.

Za chvilku vyšli na palubu někteří další hosté a nadšeně hlaholili. Sotva však přistoupili k zábradlí, rozezněl se lodní zvon, který probudil pozdní spáče a popoháněl je k spěchu.

Profesor Finch jistě zaspal, protože přišel k snídani poslední. Zato byl již připraven na cestu; batoh na zádech, síťku v ruce a fotoaparát přes rameno.

„Nezapomeň na hole a na krabici,” napomínal Pavla, „snad se nám podaří ulovit krásné brouky, je jich zde mnoho.”

Pobřeží již dávno nezaslechlo tolik veselého hovoru, smíchu a poděšených výkřiků, jako toho rána, když společnost sestupovala po bočních schůdcích z paluby do člunů, a smích a výkřiky zesílily, když se statní domorodci rozběhli do mělké vody a vynášeli dámy z člunů na břeh, kde se již shromáždilo obyvatelstvo z celé dědiny.

Krásné a svěží ráno nemálo přispívalo k náladě. Guvernérovi hosté pospíchali k vesnici Napoopoo, která leží u paty sopky. Zde čekalo hosty nové překvapení: stádo osedlaných koníků a obtížených soumarů.

Guvernér Mr Strafford nepřipustil zdržení, a proto již po čtvrthodině vyjížděl v čele kavalkády z vesnice se dvěma zkušenými průvodci po boku.

Veselá společnost se výborně bavila. Profesor Finch a Pavel se úmyslně opozdili, aby mohli pozorovat krajinu i domorodce. Pavla zajímaly zprávy o životě domorodců, o jejich náboženství, zvycích a obyčejích, o zbraních a špercích, a profesor odpovídal na všecky otázky, jako kdyby zde po léta žil.

„Ehm, ehm, jistě chápeš, že země, v níž národ žije, působí na jeho ducha i tělo. Viděls statné postavy mužů i žen, z čehož je zřejmé, že země dává hojnost darů k výživě. Ale víš také, že je zde mnoho sopek, z nichž některé jsou činné. Sopky a častá zemětřesení působily na obyvatelstvo děsivě; a tak dodnes tu lidé věří na mocné a zlé duchy. Protože neznali železo, jsou jejich zbraně, sekery i mlaty kamenné; k lovu používají luky a šípy; a poněvadž tu žije množství ptáků, vyrábějí z jejich peří vzácné a krásné pláště. Živí se obděláváním polí a rybařením. O jejich mírumilovnosti nelze mluvit, neboť jako všichni divoši neustále spolu válčili. Když sem připluli první bílí lidé, vítali je domorodci jako bohy. Teprve hrubí námořníci je dohnali zlými skutky k hněvu. Právě na pobřeží, na němž jsme vystoupili, ubili například znamenitého mořeplavce Cooka. A přece tito přírodní lidé nejsou bez citu; milují ptáky a květiny a zdobí své zbraně i nástroje pěknými řezbami. Ehm, ehm, stůj! Cožpak nevidíš ty krásné brouky na kmeni stromu?”

Než se zamyšlený Pavel nadál, byl již profesor z koníka na zemi a žádal, aby mu jinoch podal krabici.

„Ehm, myslím, že jsem chytil párek krasců,” hlásil po chvilce a jeho obličej zářil radostí. „Kdybys uviděl zpráchnivělý strom, zastav,” poučoval Pavla „jistě na něm najdeme velké tesaříky a roháče.”

Neúnavný profesor sbíral i rostliny, a když vylovil z batohu lahvičku, topil v lihu i velké mravence, vosy a mouchy.

Guvernér vedl výpravu až do jedenácti hodin a teprve pak nařídil odpočinek. Služebníci rychle postavili stan pro dámy a pak zažehli nedaleko ležení ohně a v polních kuchyních vařili. Pánové se chvíli procházeli, aby vypudili z nohou strnulost, ale brzy se vrátili a usedli kolem bílých ubrusů rozložených na zemi.

Mr Turbulent vyhledal své společníky a netajil se jim s názorem, že ho výprava ke kráteru sopky nijak netěší a že by raději honil únosce. Ale moudrý profesor mu řekl, že spěch není dobrý rádce a že se nevydali na cestu jenom proto, aby honili únosce, nýbrž aby také užili prázdnin.

Vtom již vyběhly ze stanu dámy, zajaly Mr Turbulenta a střežily ho tak přísně, že se se svými průvodci shledal až večer, který zastihl výpravu ve výšce, kde již přestávalo všechno rostlinstvo. Jelikož se rychle ochlazovalo a husté bílé páry vystupovaly z propastí a ploužily se po úbočích, stavěli služebníci rychle stany, zažíhali velké ohně a připravovali večeři.

Zkušení domorodci věděli, jak mají stany postavit, aby teplo ohňů vnikalo dovnitř a přitom vítr odnášel kouř stranou. Koně byli nakrmeni a napojeni a uvázáni kolem velkých ohňů, neboť ve výši tři tisíce metrů klesala teplota vzduchu na deset stupňů Celsia pod nulou!

„Dole bylo pětatřicet plus a tady deset minus, ehm, dobře že jsme si vzali s sebou vlněné přikrývky, ohně do rána vyhasnou,” liboval si profesor a zabalil se až po hlavu. „A teď spěme v naději, že na nás dobrotivá paní Pelé nepošle sněhovou bouři.”

Časně ráno nemusil nikdo společnost budit. Probudil ji mráz. Zkřehlé a třesoucí se ruce se chtivě vztahovaly po šálcích horké kávy a po teplém pečivu, jež kuchař již roznášel po stanech.

Slunce už osvítilo nejvyšší vrcholy, ale mráz nepolevoval. Mauna Loa byla patrně mírumilovná. Spokojeně si pokuřovala.

Když Mr Strafford popřál svým hostům dobrého jitra, potěšil je ihned zprávou, že se brzy zahřejí.

„Vzhledem k tomu, že nás očekává příliš příkré stoupání, musíme jít pěšky,” pravil. „Koně by se na tenkém povrchu vychladlé lávy smekali a mohli by se i probořit. Mimoto si dovoluji upozornit, aby ti, kdož se bojí horské nemoci, raději zde na nás počkali. Nahoře je vzduch velmi řídký.”

Společnost odpověděla hlučným „hurá”. Jakže, měli by se nyní zaleknout, když cíl je vzdálen pouhých tisíc metrů? Všichni známí by se jim v Honolulu vysmáli. Ani zanic na světě zde nezůstanou, vymění si jen boty. Dámy i pánové si obouvali střevíce s okovanými podrážkami a podpatky, na prsou si zapínali plédy, aby jim nepadal chlad na ramena, a zkoušeli dlouhé okované hole s ostrými hroty zarýt do ztuhlé lávy.

Mr Strafford ještě napomenul společnost, aby se nerozptylovala, a rozkázal průvodcům, ozbrojeným sekerami, aby vyšli.

„Proboha, to je zde tak nebezpečno, že průvodci nesou sekery?” tázala se jedna z dam.

„Ano,” odpověděl Mr Strafford vážně, „paní Pelé chrání své království příkrými a hladkými srázy. Naši průvodci musí vytesat do skal schůdky, aby návštěvníci nesklouzli a nezřítili se do propasti.”

Avšak ani toto vážné varování nikoho neodradilo. Profesor Finch a Pavel se netlačili dopředu. Se dvěma sluhy, kteří nesli ve sbalených rohožích přesnídávku, uzavírali dlouhý průvod.

Krajina se teď naprosto změnila, život jako by z ní vymizel. Kam jen oko dohlédlo, rozprostírala se kamenitá, tmavá poušť. Nikde nebylo ani stéblo trávy, nikde hrstka mechu, jen tvrdý hladký nerost, který tu a tam duněl pod kroky chodců.

Průvod se pohyboval velmi pomalu a již po půlhodinovém stoupání se chodci zastavovali. Jejich srdce prudce bušila. Někteří si dokonce naříkali na bolesti hlavy, ale vrátit se nechtěl nikdo. Naštěstí slunce zvítězilo nad chladným větříkem, jenž vůčihledě zesiloval.

Ve společnosti nikdo nepromluvil ani slovo, a posledních dvě stě metrů museli pánové dámy spíš vynést než vyvést na vrchol. Objevil se zrakům návštěvníků jako rozsáhlá a zvlněná rovina.

Odvážní poutníci dosáhli cíle. Lapali ještě po vzduchu a potáceli se po nezvyklé námaze. Ale s uspokojením se rozhlíželi po černém kamenném moři. Dál se nesměli odvážit, nebo: občasné zachvění půdy pod nohama, temné dunění a dým vyrážející z puklin a štěrbin je varovaly, aby zůstali v uctivé vzdálenosti.

Rozhled byl velkolepý. Směrem do ostrova se táhly kopce, avšak ze všech ostatních stran útočilo na ostrov jen moře, na němž i prostým zrakem bylo vidět úzký dlouhý vor, z něhož se kouřilo; všichni uhodli, že je to parník.

„Viděli jste, co jste si přáli spatřit,” pravil Mr Strafford, „a proto navrhuji, abychom sestoupili o dvě stě metrů a tam na plošině posvačili.”

Guvernérův návrh byl odmítnut. Všichni si již oddechli, nabyli znova odvahy, a tak žádali, aby se svačina odbyla zde.

Jaká to bude sláva, až se budou moci pochlubit, že svačili na vrcholu sopky, blízko kráteru!

A tak sluhové ihned rozprostřeli rohože, pokryli je ubrusy a vykládali studená masitá jídla a pečivo. Pohled na všechny ty dobroty jen zvýšil dobrou náladu výletníků.

Do veselého hovoru a smíchu náhle zazněl zoufalý výkřik. Všichni členové výpravy se ohlédli a potom rázem vyskočili a strnuli. Sotva dvacet kroků od společnosti stála nejmladší z žen, asi dvacetiletá dívka, křičela a zoufale mávala pažemi.

„Co se stalo? Proč křičí a proč tam stojí?” volalo se zmateně.

Že by ji zlá vládkyně Pelé zajala a nechtěla pustit? Ale to přece odvážní muži nedopustí. Jakýsi mladý a statný úředník se rozběhl, aby dívce pomohl; ale sotva deset kroků před ní se sám probořil a nyní volal o pomoc i on.

Průvodci horlivě varovali nezkušené bělochy, aby se neodvažovali na zrádný povrch.

Místa pokrytá měkkou lávou jsou nebezpečnější než tenký led. Led se láme, když se tonoucí snaží, aby se na něj vyšplhal, ale kdo se propadne do lávové pukliny, nemůže se ani hnout a jeho nohy se musí z lávy přímo vysekat. Mimoto hrozí nebezpečí, že ostré hrany lávy poraní nohy.

Průvodci se pokoušeli přiblížit k uvězněným, ale při každém podezřelém chřupnutí rychle ustupovali. Tonoucímu se může pomoci lanem nebo tyčí, avšak ze ztuhlé lávy nelze člověka tak snadno vytáhnout.

Křik dívky a volání mladého muže změnily strach ve zděšení. Každý by byl rád pomohl, ale nikdo nevěděl, jak vězně vysvobodit.

„Pane profesore,” řekl Pavel rozčileně, „řekněte průvodcům, aby mi přinesli dvě rohože, dvě vlněné přikrývky a sekeru.”

„Proboha, Pavle, co to chceš dělat? Ehm, nedovolím, nedovolím,” bránil se profesor.

„Nikdo jiný se nemůže na tenký povrch lávy odvážit než já, jsem nejlehčí,” vykládal Pavel svůj úmysl a plán. „Abych však bezpečně došel, potřebuji pokrývky a rohože.”

Muži stojící okolo naslouchali sporu. A když i Mr Strafford uslyšel, čeho se chce Pavel odvážit, pospíšil k Mr Turbulentovi, aby se s ním poradil.

Vznětlivý a prudký Mr Turbulent pobíhal zatím jako podrážděná a uvězněná šelma. Marně přemýšlel, jak by pomohl. Což nebyl silák a nedokázal již mnohokrát svou obratnost a odvahu? Na zrádnou hladkou lávu se však nesmí odvážit; zemřel by studem, kdyby se sám probořil a musel pak žádat o pomoc.

„Ne, nikdy nesvolím, Pavel nesmí!” křičel hněvivě, když mu Mr Strafford pověděl o chlapcově úmyslu.

Bezděčně ustoupil a zavřel oči, když si představil, jak je Pavel chycen lávou. Ale když ucítil na paži Pavlovu ruku, hluboce vydechl, neboť ten děsný obraz se náhle rozplynul.

„Mr Turbulente, dovolte mi, abych šel,” prosil jinoch, „nemůžeme přece nechat ty ubožáky bez pomoci — a já, já vám slibuji, že se vrátím.”

Mr Turbulent vybojoval v několika vteřinách nejkrutější boj; miloval Pavla víc než všechen svůj obrovský majetek a bál se o chlapce, ale když pohlédl do jeho prosících očí, zvítězila v něm hrdost nad strachem.

„Ruku na to, Pavle! A věř, že vzbouřím celý ostrov, abych tě vysvobodil, kdybys tam uvázl.”

Pavel vesele odběhl. Dvě tuhé rohože a měkké pokrývky byly v mžiku připraveny; ale když se Pavel ohlížel po sekeře, podal mu guvernér kladivo a dláto, které jinoch zastrčil do kapes kabátu, aby měl volné ruce.

Pavel vzal balík s pokrývkami a rohožemi do náručí a vydal se k dívce; již ani nekřičela, jen sípěla. Jinoch nečekal, až se octne na nebezpečném místě, nýbrž po několika krocích rozbalil balík, roztřepal vlněnou přikrývku a obratným vrhem ji rozprostřel před sebe a hned na ni položil jednu z tuhých rohoží. Potom bezpečně vstoupil na tuto lávku a za ní rozhodil druhou pokrývku a druhou rohož. Jakmile po nich přešel, stáhl pokrývku a rohož, které měl za sebou, a znovu je hodil před sebe; a tak zvolna, ale jistě postupoval. V houfu výletníků nikdo ani nehlesl; všecky zraky byly upřeny na chlapce.

Pavel už se přibližoval k dívce a dodával jí odvahy:

„Už se nebojte, slečno! Hned vás vysvobodím. Ještě třikrát přehodím svůj můstek a budu u vás.”

Vyděšená dívka mu uvěřila a zmlkla. Paže jí klesly a vyjevené zraky odměřovaly vzdálenost „zázračného” můstku.

Přikrývka a rohož již sice dopadly k dívčiným uvězněným nohám, ale Pavlovi teď nastala nejkrušnější práce. Položil se na poslední rohož a prohlížel jámu. Poznal, že musí prosekat lávu velmi opatrně, aby dívku neporanil. Konečně se mu podařilo rozšířit jámu natolik, že dívka mohla zdvihnout nohy. Poradil jí, aby počkala, až se sám odkulí. Osvobozená dívka pak vystoupila na rohož. Pojednou se však zapotácela, divže neupadla.

„Přejděte až na druhou rohož a tam počkejte,” poroučel Pavel. „Nemůžete mě tu nechat. Až dojdete na konec druhé rohože, půjdu za vámi a podám vám tu, na které jsem teď já, abyste ji mohla hodit před sebe.”

Americké dívky jsou statečné. Jakmile bylo první nebezpečí překonáno, nabyla zachráněná znova rozvahy a pochopila Pavlovo přání.

A tak krok za krokem postupovali mladí lidé po křehkém povlaku, až došli na pevnou půdu. Nyní již nikdo nemlčel; všichni křičeli, mávali pažemi, smáli se bez příčiny a běželi naproti zachráněné dívce. Dámy ji objímaly a muži jí blahopřáli…

A co Mr Turbulent a profesor Finch? Podávali si Pavla z náruče do náruče a chránili ho před davem hostí, aby chlapce neumačkali anebo mu nevytrhli paži z ramene, neboť Američan musí své nadšení projevit upřímným potřesem hrdinovy pravice.

Domorodí průvodci již pochopili, jak si Pavel zajistil přechod, a jakmile se zmocnili rohoží a přikrývek, pospíšili na pomoc onomu zajatému mladému muži. A protože vězel v jámě mnohem bližší, velmi rychle ho vysvobodili.

Mr Strafford objal Pavla a potom, potřásaje rukou Mr Turbulenta, pravil:

„Drahý příteli, již se nedivím vaší náklonnosti k tomuto statečnému jinochovi. Přál bych si mít takového syna.”

„Je můj,” odpověděl panovačný Mr Turbulent, a jako kdyby se o chlapce bál, nepouštěl jeho ruku.

Krátce po této vzrušující události společnost rychle sestupovala ke stanovišti, kde zůstali koně. Nikdo se již nechtěl nahoře zdržovat, všichni pospíchali, aby unikli z dosahu mstivé bohyně Pelé.

Obědvali teprve ve čtyři hodiny a po krátkém odpočinku se vydali znovu na cestu. A protože za hodinu po západu slunce měl vyjít měsíc, rozhodli se, že nebudou v horách nocovat, nýbrž že pocestují i v noci.

V mezidobí, než vyšel měsíc, opět odpočívali. Ale sotvaže měsíční svit zalil kraj bledě modrým světlem tak jasným, že každý kmen stromu a každý kámen byl na dálku viditelný, ujížděli po sjízdné cestě tak bezpečně jako za dne a v deset hodin sestupovali unaveni, ale spokojeni z koní a usedali do člunů, které je odvezly k jachtě.

Než vstoupil Pavel do člunu, ucítil, že se někdo dotkl jeho ramene. Když se ohlédl, spatřil staršího z domorodých průvodců, jak mu podává hrstku drobných lastur a něco říká, čemuž Pavel nerozuměl. Pochopil však, že je obdarováván. Přijal lasturky, a vyloviv z kapsy perořízek, nabídl jej domorodci. Ten si jej rychle vzal a přitiskl jej na čelo a na prsa. Nezapomene a bude jej chovat jako poklad. I Pavel si umínil, že si lasturky také nechá na památku.

6 Racek letí na Markézy

Po návratu do Honolulu poděkoval Mr Turbulent guvernérovi za pohostinnost. Ale už se nedal zdržoval a pospíchal se svými průvodci k Racku, který se houpal na vodě zátoky. Inženýr Marhan radostně uvítal návrat posádky.

Na otázku Mr Turbulenta, zdali se něco dověděl o cizím letadle, inženýr odpověděl, že mu cosi vypravovali lodníci ovocnářského člunu, ale že si nemohl ověřit věrohodnost jejich pověsti. Připluli včera ráno od ostrova Molokai s nákladem ananasů, a když viděli na vodě Racka, mávali pažemi a cosi křičeli. Inženýr se za nimi ihned vydal na břeh a ptal se jich, proč se tolik diví a proč tolik křičí.

„Udivuje nás, že ses vrátil,” pravil patron člunu.

„Mýlíš se, nevrátil jsem se,” odpověděl inženýr, „jsem na zdejší vodě poprvé.”

„Nelži,” odsekl patron, „viděli jsme, jak jsi přijímal náklad z parníku na závětrné straně našeho ostrova a jak jsi potom odletěl, když parník odplul k západu.”

„Měl jste víc štěstí než my,” zvolal Mr Turbulent, když vyslechl inženýrovu zprávu. „Nepochybuji, že únosce zde přibíral pohonné látky. Je patrně chytřejší, než jsem se domníval. Neprchá v letadle, ale v hydroplánu, a může přibrat pohonné látky, aniž by musel přistát na pevné zemi. To ovšem ztěžuje naše hledání a pronásledování… Připravte se k odletu,” přikázal po chvíli a vešel do salónu, kde pozorně prohlížel rozloženou mapu. Když vstoupil profesor Finch s Pavlem, řekl již klidně: „Setrváme v původní dráze,” a odešel do kabiny.

„Ehm, poletíme tedy k jihu,” konstatoval profesor, „podívej se, Pavle, na tu lomenou čáru: obědvat můžeme nad rovníkem a večeřet na Markézách, pokud se nezdržíme na Vánočním ostrově.”

Inženýr Marhan doplnil zásoby benzínu a uložil do špižírny koš výborného ovoce. A tak mohli kuchaři vystrojit hostinu.

V nižších polohách vál nepříznivý vítr. Proto se Racek vznesl do výšky dvou tisíc metrů. Zde plul lehce a bezpečně. Moře bylo pusté. A když se přece objevila loď, pospíchali profesor s Pavlem s dalekohledy k oknu. Dohadovali se o nosnosti a národnosti lodi.

Již v jedenáct hodin dopoledne se objevily na jihu temnější mráčky, které se po půlhodině změnily v ostrůvky.

Pavel četl na mapě jména: Golden Riff, Palmyra, Washington, Fanning a nejjižněji: Vánoční ostrov.

„Jsou to většinou pusté korálové ostrůvky,” vykládal profesor, „mezi nimi by se neschoval parník ani hydroplán, a těch několik desítek obyvatel na Vánočním ostrově bychom snadno vyslechli.”

Mr Turbulent smýšlel asi podobně. Snesl se sice velmi nízko, ale nepřistál. Zato se po chvíli ozval jeho rozkaz:

„Připravte oběd a šampaňské! Musíme si nad rovníkem připít.”

Racek se vznesl nad atoly, a změniv směr k jihovýchodu, letěl vskutku k Markézám.

Jakmile zmizely pusté ostrovy z dohledu, nenabídla obloha ani nekonečná mořská pláň zrakům letců nic, co by je zajímalo. Pospíchali teď nad mořskou oblastí, oživovanou jen zřídka peruánskými parníky, které vyplouvaly z Limy na ostrovy, aby zde naložily kopru, bavlnu a melasu z cukrové třtiny.

Profesor Finch měl dosti času, aby Pavlovi pověděl všecko, co věděl o Markézách. Když se Racek brzy po západu slunce přiblížil k ostrovům, profesor pochopil, proč Mr Turbulent přistál na moři, neboť příkré čedičové skály a černé pralesy na úbočích neslibovaly vhodné místo k přistání na suché zemi. Racek usedl na vodu jako kachna, ale nesložil křídla, nýbrž proplul mezi dvěma skálami, jež tu stály před zálivem jako kamenné stráže.

„Záliv se jmenuje Anna Marie a ostrov Nukahiva,” poučoval profesor Pavla. „Rád bych jen věděl, jestli Mr Turbulent přistane u pobřeží a ještě dnes večer navštíví hlavní město.”

Profesor Finch se dočkal odpovědi velmi brzy. Stroje ztichly a Racek se zastavil v naprosto pustém zálivu. Kromě loděk domorodců, jež se tlačily k molu, a mimo pěkný motorový člun, na jehož přídi se třepetala vlajka, nebylo v přístavu jiné plavidlo. Ještě podivnější bylo, že ani na molu, ani na motorovém člunu nevarovala cizince ani jediná svítilna, ačkoli se již valně setmělo.

Mr Turbulent vyšel z kabiny do salónu a rozkázal kuchařům, aby podávali večeři.

„Dnes budeme nocovat na Racku,” rozhodl. „Pochybuji, že bychom teď našli zdejší úřad. Kromě toho se nechci seznámit se štíry, mouchami, moskyty a šváby, jichž je tu prý nadbytek.”

Večeře byla velmi dobrá a hojná. Mr Turbulent pochválil kuchaře. Všichni čtyři stolovníci se pak vesele bavili dlouho do noci.

Mimo obyvatele mořských hlubin nikdo neprojevil zvědavost ani podiv, odkud a proč se snesl do přístavu podivný tvor: napůl ryba — napůl pták.

Na 10° jižní šířky vychází slunce teprve několik minut před šestou hodinou, ale křik racků, bahňáků, fregatek, morčáků a kachen probudil cizince velmi časně.

Po snídani se Racek rozjel ke břehu, na němž se tu a tam objevil domorodý rybář. Inženýr Marhan zůstal jako strážce na hydroplánu, zatímco Mr Turbulent, profesor a Pavel se vydali do „hlavního města” Taiohae na výzvědy.

Vysoké a nahnuté kokosové palmy, kukuřičná pole a velké žluté melouny, rozvalující se mezi širokými lupeny, svědčily, že zdejší sopečná půda je úrodná, ale jen tam, kde je dostatek vody.

Za ranního chladu byla procházka příjemná. Tu a tam se v hájích kokosových palem a pandánů objevily chýše domorodců a před nimi ženy chystající snídani, zatímco hospodáři ještě dospávali. Po snídani si zas lehnou, ale tentokrát do stínu stromů.

„Ehm, kdo chce spatřit zbytky biblického ráje,” vykládal profesor Finch, „musí sem, na ostrovy Tichého oceánu. Není pohodlnějších lidí nikde jinde na světě, neboť příroda se sama stará o jejich obživu. Mimoto, ehm, myslím, že praotec Adam v ráji také nic nedělal. Ale pozor, blížíme se k hlavnímu městu!”

„Nevidím město,” pravil Mr Turbulent. „Jen háj a několik stavení.”

„Za mého posledního pobytu žilo v Taiohae asi dvě stě lidí,” řekl profesor, „avšak od té doby se počet obyvatel jistě zvýšil.”

Cizinci prošli hájem po pěkné a široké cestě a octli se na velkém prostranství obklopeném chýšemi a palmami. V popředí spatřili výstavný dřevěný dvoupatrový dům, jehož průčelí a štíty byly ozdobeny řezbami. Dům stál na kamenné vysoké podezdívce. Tucet širokých schodů zval cizince, aby vstoupili do mohutných dveří. Všechna okna byla zasklena a stažené záclony prozrazovaly, že jeho obyvatelé dosud odpočívají.

Že je to vládní budova, poznali cizinci podle francouzských vlajek vztyčených po obou stranách vchodu a podle domorodého strážce. Seděl na bobku vedle vchodu a podpíral se o dlouhé kopí, patrně jen z opatrnosti, aby se za dřímoty nesvalil ze schodů.

Hnědý, vlasatý chlapík bezpochyby nepotrhal ve službě mnoho státního sukna, neboť mimo pás a kratičkou zástěrku neměl na sobě nic jiného. Zato však byl pruhovaný jako zebra. Nejpěknější vlnovky a závitnice krášlily jeho stehna a boky, ale také kolem paži se mu otáčely čáry jako liány kolem kmenů.

Trpělivost nenáležela mezi ctnosti Mr Turbulenta. Vyběhl po schodech, a nedbaje na stráž, chtěl vejít do budovy. Avšak strážce se již vzpamatoval a dlouhým kopím mu uzavřel vchod.

Profesor Finch si pospíšil, aby předešel sporu. Překvapenému strážci srozumitelně vyslovil přání cizinců.

Hnědý strážce profesora vyslechl, ale ani se nehnuv, odpověděl hrdelnou řečí:

„Není možné, bílí páni nedovolují.”

„Co řekl ten strakáč?” zeptal se Mr Turbulent prudce.

„Že nesmíme dál,” odpověděl profesor Finch, ale ihned uskočil, aby se vyhnul strážci letícímu i s kopím ze schodů dolů, kde se rozplácl jak široký tak dlouhý.

Mr Turbulent nedbal na jeho křik, který jistě probudil strážce uvnitř budovy, protože i tam kdosi křičel a dupal. Kdesi práskly dveře.

Mr Turbulent se hnal chodbou ke schodišti, ale než vyběhl do patra, objevil se na prahu pokoje mladý bílý muž. Velmi se mračil a přísně se tázal, kdo že se to opovažuje rušit klid a ticho úřední budovy.

„Jmenuji se H. C. Turbulent, jsem americký občan ze San Franciska a přeji si úřední zprávy,” odpovídal návštěvník anglicky, ačkoli mladý běloch se tázal francouzsky.

Profesor Finch, vida rozpaky mladého muže, opakoval Turbulentova slova francouzsky.

„Jsem tajemníkem pana rezidenta Grandera a jmenuji se Marcel Poiret. Prosím pány, aby laskavě vešli a přednesli svá přání,” pravil mladý muž a zdvořile se uklonil.

Cizí hosté vešli do prostorného a světlého pokoje, patrně do kanceláře, neboť u jedné stěny stál obrovský psací stůl a u protější velká police s knihami a svazky listin. Pohodlné lenošky a houpací židle zvaly k odpočinku.

Poněvadž tajemník neuměl anglicky, musel Mr Turbulent ponechat vyjednávání profesoru Finchovi. Ten byl rád, že Mr Turbulent nerozumí tajemníkovým odpovědím.

Profesor Finch se tázal po peruánském parníku, který zde měl vylodit barely naplněné benzínem. Dověděl se, že očekávaná loď připlula teprve dnes v noci a že stojí před přístavem.

„Proč nevplula do přístavu?” ptal se profesor.

„Protože vrchní státní nájemce k tomu nedal dosud svolení,” odpověděl tajemník. „Pan rezident Grander, vládce na tomto souostroví, pronajal všecko, co souvisí s obchodem, státním nájemcům. Ponechal si jen nejvyšší dozor a administrativu.”

Profesorovo „ehm, ehm” pobouřilo netrpělivého Mr Turbulenta tak, že zvolal:

„Snad si nevypravujete anekdoty? Neví-li tenhle chlapík o únosci, zeptáme se jinde.”

„Ještě okamžik,” odpověděl profesor a opět se zeptal francouzsky, zdali zde, nebo u některého jiného ostrova, nepřistál cizí parník, nebo zdali tudy nepřeletělo letadlo.

„Pokud je mi úředně známo,” odpověděl tajemník, „odplul odtud před čtrnácti dny francouzský parník k ostrovům Fidži, ale po letadle tu nebylo nejméně rok ani vidu ani slechu.”

Profesor Finch poděkoval za zprávy a vstávaje řekl:

„Sešli jsme z dobré stopy; únosce se dal jiným směrem.”

„Škoda tedy času, pojďme!” velel Mr Turbulent. Lehce se uklonil tajemníkovi, zabručel „sbohem” a rychle vyšel z kanceláře.

Profesor s Pavlem se s tajemníkem loučili obřadněji.

„Kdybyste se zde zdrželi,” pravil zdvořilý Francouz, „provedl bych vás po ostrově a ukázal vám mnoho zajímavého.”

„Velmi rád bych využil vaší laskavosti,” odpověděl Pavel, který mluvil dobře francouzsky, „protože mě zajímá všecko nové, pozoruhodné a krásné.”

Mladý Francouz se usmál:

„I mě mladická touha zavedla sem na Markézy, ale přece se již těším na domov. Tedy na shledanou! Zdržíte-li se, přijďte. Vždycky mám dost času na toulky.”

„Nejraději bych šel hned,” odpověděl Pavel a rozběhl se za Mr Turbulentem, aby si vyžádal svolení. Dohonil ho již v háji. Když vyslovil své přání, Mr Turbulent po chvíli otálení přece svolil.

„Než napojíme Racka, uplyne několik hodin; vrať se tedy k tomu pojídači špenátu, a až si tenhle mořský koláč prohlédnete, přijď rovnou k Racku. Profesora pošli za mnou!” velel Mr Turbulent.

Pavel vesele pospíchal do vládní budovy, vyřídil profesorovi vzkaz a slíbil tajemníkovi, že rád na něj počká, než se připraví na cestu.

Nečekal dlouho. Po desíti minutách se ozvala houkačka, a když Pavel seběhl před vládní budovu, podivil se starožitné, avšak dosud zachovalé fordce, jejíž dvířka držel hnědý strážce se širokým úsměvem v obličeji.

„Račte nastoupit!” zval Pavla tajemník, čekající, až hnědý strážce klikou nastartuje stroj. „Pěšky bychom daleko nedošli, brzy bude horko.”

„Dovolte, abych si sedl k vám,” žádal Pavel, „budu se vás vyptávat.”

Auto zabralo, zkusilo to sice nejdřív na pět kroků dopředu a pak na šest dozadu, ale potom si to přece rozmyslelo, vesele poskočilo a čiperně se rozjelo po prostranství. Po pěti minutách ujíždělo po tvrdé cestě zastíněné listnatými stromy.

Markézy jsou většinou suché, ale mezi skalnatými hřbety a srázy jsou odlehlá údolí, jimiž protékají říčky a potoky. Tady se na vlhkých místech pěstují banánovníky, cukrová třtina, tabák, kukuřice, bataty i bavlník. U vod pak rostou bambusové houštiny. To všecko Pavel viděl, avšak nejvíc se zajímal o domorodce a o způsob jejich života.

„Domorodci jsou lenoši,” tvrdil tajemník, „proto na státních plantážích pracují Číňané. Přinesli sem ohavný zvyk kouření opia. Ale běloši nejsou lepší, protože jejich dar — kořalka — je právě tak zhoubný jako opium.”

Auto pospíchalo, a když náhle zahnulo do širokého a dlouhého údolí, vykřikl Pavel radostným údivem. Nikdy dosud nespatřil tak krásný kout světa.

Vysoké nahé skály uzavíraly údolí z obou stran. Po jejich bocích se táhly dlouhé pruhy tmavého pralesa. Na dně údolí se rozložily světle zelené louky s roztroušenými háji listnatých stromů a kvetoucích keřů.

Tajemník s Pavlem vystoupili z auta, a když popošli údolím asi na sto kroků, uslyšeli hukot, pleskot a šum vody. Ještě deset kroků kolem skály, a byl tu přírodní div. Z veliké výše padalo pět vodopádů, hučelo, tleskalo, jásalo a stříkalo na ploché balvany nebo do spoust květů všech barev a osvěžovalo celé okolí.

A do zpěvu rozjásaných vod se mísil zpěv a křik ptactva, jež sem přilétalo uhasit žízeň nebo lapal hmyz.

Pavel nevěděl, jestli se mu více líbí malí modří papoušci s červenými zobáčky, drobní holoubci, či velcí korunáči, medojídci nebo nádherní motýli, jejichž černá křídla byla protkána zelenými a ohnivě červenými pruhy.

„Tady si odpočineme a poobědváme,” navrhoval tajemník, jemuž lichotil Pavlův obdiv. „Když se mi příliš stýská po domově,” přiznával se, „přijíždím sem a tady zapomínám. Teď vyneseme zásoby. Doufám, že vám zachutnají studená kuřata a zdejší banány. Čisté a studené vody máme nadbytek. Černou kávou pak zakončíme hostinu.”

Zatímco tajemník líčil lukulské hody, prostíral na balvan ubrus. Potom požádal Pavla, aby vynesl z auta dvě polní sedátka a koš.

„Zde se nemusíte ničeho bát,” vypravoval mezi jídlem, „tady nejsou divoká zvířata ani dravci či nebezpeční hadi. Podívejte se na strom, v jehož stínu odpočíváte. Je to santal, bohužel již skoro vymýcený, protože jeho dřevo je vzácné. Týž zlý osud stíhá i jiné stromy.”

Pavla zajímalo obyvatelstvo:

„Viděl jsem tu tolik pěkných míst a tak málo chýší. Cožpak je ostrov obydlen tak řídce?” tázal se.

„Podle úředních zpráv žijí zde průměrně jen dva lidé na čtverečním kilometru,” odpověděl tajemník. „Domorodců všude ubývá; ustupují bílému a žlutému plemeni.”

Během hovoru došlo i na tetování.

„Je to strašný zvyk,” vypravoval tajemník, „ba myslím, že je to dokonce náboženský a společenský obřad. Tetovaný chlapec se stává mužem, dívka ženou. Někteří učenci tvrdí, že tetování mírní stud; tetovaný člověk se prý totiž domnívá, že není nahý. Jen jednou jsem spatřil ten strašný obřad, ale již nikdy mu nechci být přítomen. Viděl jsem chlapce, jak ho drželi čtyři muži a jak mu pátý vytvářel na těle obrazce a čáry.”

„Jak to dělal?” ptal se Pavel a zachvěl se.

„Operatér tloukl dřevěným kladivem na zubaté dlátko, jehož ostří namáčel do modravé tekutiny získané ze šťávy ořechů a sazí a vrážel ji chlapci do kůže. Ubožáka to muselo nesmírně bolet; házel sebou, že ho čtyři muži sotva udrželi. A nyní si představte, co asi zkusí ten, jemuž kouzelník tvoří kroužky kolem očí, na rtech a bradě!”

Pavel rozčileně vstal. Už nechtěl poslouchat líčení dalších podrobností.

Po obědě výletníci ještě hodinku odpočívali. Teprve pak snesli zase všecky věci do auta a vydali se na další cestu. Projeli ještě několika údolíčky a podivovali se vodopádům, nízkým prahům a bujnému rostlinstvu.

Náhle jim přeběhl přes cestu hnědý vepř.

„Blížíme se k osadě,” vysvětloval tajemník, „za chvíli spatříte hejna slepic. A protože se o vepře i drůbež nikdo nestará, snadno zdivočí a stává se z nich zdejší lovná zvěř. Divoká kuřata lítají jako u nás bažanti, a jen dobrý střelec je uloví. Domorodci je střílejí šípy. Na maso však chovají raději vepře a psy, neboť lov příliš nemilují; zato jsou výbornými rybáři.”

Pavel vyslovil přání, aby se vrátili.

„Vždyť se vracíme,” pravil tajemník, „za deset minut vystoupíme na nábřeží.”

Tajemník správně odhadl vzdálenost, a když se fordka zastavila na hrázi, pospíchal k ní profesor Finch a upřímně zval tajemníka, aby s nimi na Racku povečeřel. Mr Turbulent a inženýr Marhan se prý těší na jeho společnost.

„Děkuji vám za laskavé pozvání, pane profesore,” řekl mladý Francouz zřejmě polichocen, „jsem však podřízeným pana rezidenta a musím mu vrátit auto a požádat ho o dovolení.”

„Tedy na shledanou, pane tajemníku! Budeme vás očekávat před večerem.”

Pavel upřímně děkoval vlídnému průvodci, který však díky odmítal.

„Rád jsem s vámi prožil krásné hodiny,” prohlásil tajemník, „vždyť tu žiji jako vyhnanec a s bílým jinochem jsem se zde dosud nesetkal.”

Potom potřásl Pavlovi rukou, a když se přece rozešli, ještě se obrátil, aby mu zamával na krátkou rozloučenou.

7 Pan rezident a generální nájemce se svezli

Rozloučení s tajemníkem bylo opravdu krátké. Sotva uplynulo dvacet minut, opět se ozvala houkačka a na molu zastavila fordka. Vystoupil z ní mladý tajemník a zjevně se radoval, že zastihl Pavla na molu.

„Prokažte mi laskavost a uveďte mě k Mr Turbulentovi,” žádal Pavla, když si potřásli pravicemi. „Pan rezident zve celou posádku Racka do svého paláce.”

„Celou posádku? I mě?” divil se Pavel.

„Pardon, o vás se nezmínil,” odpověděl tajemník rozpačitě a bezděčně se zarděl při vzpomínce, jak byl přísným pánem uvítán, že vozil ve vládním autu cizince.

Pavel uvedl tajemníka do hydroplánu, kde muži právě skončili poradu. Mr Turbulent byl očitě rozhněván, a proto, když mladý tajemník vyřídil rezidentovo pozvání, vykřikl:

„Nikam nepůjdu. Celý den jsme promarnili hledáním toho vašeho generálního nájemce. Po svém návratu upozorníme vašeho vyslance na ochotu…”

„Na zdvořilé pozvání musíme odpovědět zdvořilostí,” pravil profesor Finch rychle, aby přerušil Turbulentovy vyhrůžky. „Půjdeme hned, zajisté běží o úřední jednání.”

„Ano,” vydechl tajemník, neboť si vzpomněl na špatnou náladu pana rezidenta, „auto stojí na molu a je připraveno k vašim službám.”

Mr Turbulent prudce vyšel a uvelebil se na zadním sedadle tak zeširoka, že profesor vklouzl k inženýru Marhanovi, který usedl k volantu.

Mladý tajemník se ani nesnažil uhájit pro sebe místo v autu a ochotně ustoupil. A když auto odjelo, vstoupil znovu do salónu a potom vešel i do kabiny, kde mu „zkušený pilot” Pavel ukazoval a vysvětloval všecky nejnovější vynálezy moderní techniky uplatněné při konstrukci Racka.

Auto zatím ujíždělo k vládní budově, a když se u schodů zastavilo, odskočil hnědý strážce i s kopím za dveře a v mžiku zmizel.

Mr Turbulent již znal cestu do kanceláře, a tak nepotřeboval průvodce. Rychle vstoupil a krátce pozdravil. Jeho napřažená paže k podání ruky klesla, neboť v kanceláři stáli dva muži. Který z nich je rezident, Mr Turbulent nevěděl.

Ten malý útlý mužíček, jehož úzká ramínka nemohly rozšířit ani ohromné zlaté nárameníky a jehož hubenému tělu nemohl dodat plností modrý soukenný kabát se zlatými prýmky a knoflíky, ani široké bílé nohavice s výraznými lampasy, nemohl přece být rezident a zástupce francouzské vlády. Z celého jeho vzhledu byl nejzajímavější přísný obličej. Husté obočí stínilo černé oči. Mužíkovy kníry, jež klesaly přilil rychle od nosu přes rty k bradě, se podobaly dvěma černým otazníkům, neboť se v poslední chvíli vzpamatovaly a obrátily se vzhůru.

Mužíkovy malé ruce vězely v bílých rukavicích a pohrávaly si s lesklým skřipcem. Ale ani to nedojalo Mr Turbulenta, který obrátil zraky na druhého muže, zdánlivě ještě menšího. Krátké nohy vězící v plundrách a bílých punčochách, kulaté bříško sevřené pikovou květovanou vestou, bílé sáčko, kratičký krk a melounovitá hlava nemohly přispět k tomu, aby se postavička druhého muže prodloužila.

Profesor Finch usuzoval rychleji než Mr Turbulent. Poklonil se hubenému pánovi a francouzsky pravil:

„Pan rezident si přál, abychom ho navštívili. S radostí jsme uvítali příležitost, abychom vás, pane rezidente, mohli pozdravit a vyslovit vám svou úctu.”

Přísnost v rezidentově obličeji poněkud povolila; profesorovu poklonu oplatil lehkým sklonem hlavy a potom ráčil představit svého kulaťoučkého druha:

„Pan Gulp, generální nájemce,” promluvil ptačím hláskem.

Tomu Mr Turbulent porozuměl a vybuchl:

„Ach, vy jste ten znamenitý chlapík, kterého jsme nemohli nikde najít? Kde jste vězel?”

„Ano, já jsem ten chlapík,” odpověděl pan Gulp správně anglicky. „Zde je zvykem, že cizinci čekají, až je povoláme. A já nemám pro soukromníky vždycky kdy. Vaši otázku, kde jsem vězel, odmítám,” dodal uštěpačně.

„Aj, aj, tady na Markézách je státní nájemce úředníkem? Tím lépe! U nás v Americe volíme úředníky od prezidenta a státních tajemníků až k poslednímu písaři, aby měli vždycky kdy pro občany, kteří potřebují pomoc ve vážné věci.” Mr Turbulent, pověděv panu Gulpovi své mínění, obrátil se k rezidentovi, a podávaje mu ruku, přátelsky řekl: „Budu jednat raději s vámi.”

Rezident podal Mr Turbulentovi jen dva prsty v rukavičce. To Mr Turbulenta urazilo. Ohlédl se, přisunul si lenošku, a nespokojeně bruče, usedl.

„Vaší povinností bylo,” promluvil, rezident, když dvakrát spolkl rozčilení, neboť dosud nepobídl hosty, aby usedli, „vaší povinností bylo ihned se ohlásit úřadům.”

„Byli jsme tu brzy ráno,” pokusil se profesor o slušnou omluvu.

„Ano, vím, ale kdo srazí strážce při vykonávání povinnosti ze schodů a násilně vnikne do úřední místnosti…”

„Vešli jsme na vyzvání vašeho tajemníka…”

„…který bude disciplinárně potrestán,” přerušil rezident profesorovu omluvu. „Měli jste vědět, že přístav Anna Marie není veřejný. Provinili jste se proti mezinárodnímu právu, když váš letoun zde přistál a když jste si sem povolali parník z cizího státu. V nynějších dobách ukládá má vláda všem vysoce zodpovědným úřadům, aby zvláště bděly nad cizinci a vyzvědači. Proto jsem se rozhodl, že navštívím v doprovodu pana generálního nájemce nejen váš hydroplán, nýbrž i peruánský křižník, abych se očitě o všem přesvědčil.”

„Varuji vás, pane rezidente,” vmísil se do rozmluvy inženýr Marhan, „Mr Turbulent je nejváženější průmyslník ve Spojených státech a nesnese, aby ho kdokoli podezíral.”

„Já varuji vás, pane, a žádám vás, abyste nemluvil, dokud nebudete tázán,” odpověděl rezident přísně.

Tím bylo slyšení skončeno. Pan rezident si připjal k boku zlacený kord s ohromným košem, a pokynuv generálnímu nájemci, hrdě odcházel z kanceláře, nijak se nestaraje, jdou-li ostatní za ním.

„Kam jde?” zeptal se Mr Turbulent.

„Ehm! Chce nám oplatit návštěvu na Racku,” odpověděl profesor vyhýbavě.

„Aby se přesvědčil, jestli nejsme vyzvědači,” dodal inženýr po pravdě, neboť ho rezidentovo jednání rozčilovalo.

„Cože? Bez mého svolení?” vykřikl Mr Turbulent a vyběhl z kanceláře. Ale než doběhl k východu, auto již odjíždělo k pobřeží.

Profesor Finch a inženýr Marhan museli klusat, aby Mr Turbulentovi stačili. Uříceni doběhli k molu, kde již stálo auto. Pavel právě rozhodně bránil rezidentovi a nájemci ke vstupu na Racka.

„Bez svolení Mr Turbulenta nikdo nesmí vejít,” prohlásil jinoch a vsunul klíč do kapsy.

„Viděl jsem tajemníka, jak právě vyšel,” namítal nájemce.

„Pan tajemník je můj host. Vás ale, pánové, neznám,” odpověděl Pavel, ačkoli tušil, s kým má tu čest. Byl znepokojen, co se asi přihodilo posádce Racka, když, se nevrátila.

Na Pavla nepůsobily domluvy ani hrozby. Odpovídal na ně sice zdvořile, ale pevně:

„Račte, pánové, počkat, až se vrátí Mr Turbulent.”

A Mr Turbulent se vskutku vrátil. Ačkoli byl zardělý a zpocený, zdálo se, že ho nucená procházka uklidnila. Znovu uvítal zdvořile vzácné hosty a uvedl je do salónu. Potom ale odešel do kabiny a ponechal profesora, aby s „hosty” vyjednával on.

Rezident i nájemce byli očitě překvapeni nádherou salónu, avšak úřední přísnost jim nedovolila vyjádřit údiv. Proto se ani profesor neodvážil nabídnout hostům občerstvení.

„Především, než podnikneme prohlídku, si přeji, abyste mi předložili své doklady,” pravil rezident. „Dnes dopoledne jsem obdržel zprávy, že se v mé oblasti objeví podezřelí cizinci na hydroplánu, kteří nebudou mít průvodní listiny ověřené naší vládou. A to jste vy!”

„Dovolte, abych opravil vaše mylné informace,” vmísil se náhle inženýr Marhan do rozmluvy. Vytáhl z aktovky listiny, a rozloživ je na stole, pravil vážně: „Jako tajemník Mr Turbulenta jsem si vyžádal svolení všech vlád: francouzské, portugalské, anglické, holandské i australské, abychom mohli na všech souostrovích hledat únosce dvou dětí. Mimoto smíme přibírat pohonné látky, kde je budeme potřebovat.”

„Ha!” zvolal rezident divadelně. „Zprávy se shodují. Jsem přesvědčen, pane generální nájemce, že povinnost nám velí… Ale co to?”

Boubelatý generální nájemce neměl kdy na odpověď. Rychle si sedl na podlahu a mával pažemi, chtěje se něčeho chytit. Také přísný rezident zakolísal, protože hydroplán sebou prudce trhl.

„Excelence, to je úskok!” křičel generální nájemce, těžce vstávaje.

„Nikoli, pánové,” pravil profesor, „Mr Turbulent se chystá k odletu, a proto vám zdvořile radím, abyste rychle opustili salón, pokud nejste dychtivi delšího výletu.”

Pavel pospíšil a otevřel boční dveře ke schůdkům. Ale rezident zrudl hněvem a usedl do lenošky.

„Nikdo by se beztrestně neodvážil takového násilí,” řekl a pokynul generálnímu nájemci, aby si taky sedl výš, totiž z podlahy na křeslo.

„Není to násilí, pánové, přišli jste bez pozvání,” domlouval jim profesor, „pospěšte si, neboť jakmile se Racek otočí, bude pozdě.”

Rezident se zlostně zasmál:

„Rádi byste uklouzli, co, ale dokud zde rozkazuji já…”

Všecko ostatní rezident spolkl, poněvadž Racek již běžel po vodě jako vlna za odlivu. Než doběhl k útesům, uzavírajícím přístav, vznesl se jako vodní pták mezi racky a fregatky a hnal se stále výš a výš.

Inženýr Marhan se usmál na udivené hosty a odešel do kabiny. Profesor Finch a Pavel přistoupili k rozložené mapě a podle kompasu určovali směr letu.

Přísný rezident a generální nájemce byli tak překvapeni, že na chvíli oněměli. Když se však rychlost letu zvětšovala, proměnilo se překvapení hostů v bázeň.

„Kam, kam letíme?” otázal se rezident chvějícím se hlasem.

„K jihu, na ostrovy Paumotu čili Nízké,” odpověděl profesor, ukazuje na čáru na mapě.

„Jeho Excelence pan rezident vás obžaluje u francouzské vlády,” skytal tlustý generální nájemce, jemuž let patrně nesvědčil, jako nesvědčí mnohým cestovatelům plavba po moři.

„Domnívám se, že stížnost Mr Turbulenta na vás oba bude v Paříži dříve než vaše žaloba. Mr Turbulent nežertuje.”

Avšak Mr Turbulent žertoval. Po dvaceti minutách se snášel Racek k ostrůvku Fatuhiva, a dvakrát nad ním zakrouživ, usedl na vodu blízko břehu.

„Pánové, využijte rychle příležitosti,” pobízel je profesor.

A pánové se nedali dvakrát pobízet. Sotva se Racek dotkl břehu, bez poděkování za laciné svezení vyskočili. Jakmile se octli na břehu, otočil se Racek, a prorývaje hladinu, hnal se na moře. Po sto metrech se opět odpoutal od hladiny.

„Je mi jich líto,” prohlásil Pavel, „nastává večer a kde najdou přístřeší?”

„Ehm, jistě najdou vesnici domorodců a vynutí si pohostinnost,” odpověděl profesor Finch. „Za své jednání zasluhovali trest. Kapitán peruánského parníku nám vypravoval, jak ho generální nájemce nutil, aby vyložil barely benzínu pro ,vládní potřebu’, a když se kapitán zdráhal, tak mu hrozil, že benzín zabaví jako kontraband.”

Po chvilkovém mlčení se opět ozval Pavel, jako by mluvil sám k sobě:

„Jisté je, že únosce je chytrý člověk. Rezidenta před námi varoval.”

„Hehehe! Ehm, ehm, velmi dobře,” pochvaloval profesor Pavla, „schválně jsem čekal, jestli uhodneš, kdo popudil přísného pana Grandera. Nepochybuji, že i jinde nám únosce připraví nemilé uvítání.”

8 Profesor Finch a Pavel rybaří

Racek pospíchal k jihu. Dorůstající měsíc a spousty hvězd s nádherným Jižním křížem osvětlovaly moře zbrázděné lesklými pruhy.

Když se plavci přibližovali k souostroví Paumotu, jevily se jim větší ostrovy s mnoha útesy v dálce jako mrak. Zrakům našich cestovatelů zůstaly ostrovy utajeny, dokud se nad nimi nevznášeli.

Mr Turbulent změnil směr letadla k jihovýchodu a v deset hodin večer přistál u ostrova, v jehož středu se kupily nevysoké skály. Po večeři se salón s rozkládacími lenoškami proměnil v pohodlnou ložnici, v níž se cestovatelé vyspali jako v hotelu.

Stejně jako na Markézách, tak i zde probudil posádku Racka křik vodního ptactva.

U časné snídaně Mr Turbulent vysvětlil, proč přistál u jihovýchodních ostrovů:

„Nepředpokládám,” pravil, „že bychom zde zastihli únosce, avšak ve zprávě, kterou jsem od otce unesených dětí obdržel, se píše o bohatém nalezišti perel právě v těchto lagunách mezi korálovými ostrovy.”

Racek plul po moři anebo se vznášel nízko nad ostrovy. Kdykoli přistál, pátrali pronásledovatelé po zprávách o bílých podnikatelích, kteří najímali domorodce, aby pro ně vynášeli lastury z moře.

Pavel — aniž ho na to profesor upozornil — si všiml, jak jsou si všechny ostrovy podobné. Věděl, že korálové ostrovy vytvořili za tisíciletí mořští živočichové. Na pobřežích rostly palmy kokosové a tvořily půvabnou obrubu ostrovů. Zhlížely se v mořské vodě, v níž se hemžila vodní zvířata nejpodivnějších tvarů a krásných barev.

Ačkoli jižní ostrovy vznikly vulkanickou činností, jsou jejich skály obaleny stavbami korálů. Čím západněji Racek postupoval, tím úrodnější byla údolí a Pavel poznával pandány, banánovníky, ananasy, áróny, chlebovníky a bataty.

Na svých toulkách po ostrovech často též navštěvoval chýše domorodců, vybudované z bambusových tyčí, dlouhé trávy a rohoží.

Uprostřed chýší stálá obvykle kamenná ohniště, z nichž vystupoval kouř ke střeše a unikal mezi širokými listy banánovníků. Profesor Finch upozornil Pavla na oblé kameny u stěn a poučil ho, že je používají domorodci při spaní jako podušek.

Pátrání bylo marné. Avšak profesor s Pavlem se přesto výborně bavili. Profesor si velmi rychle dovedl získat důvěru domorodců, když přiběhli cizincům naproti jako zvědavé děti. Oděvy měli prosté, zato jejich vlasy tvořily fantastické chocholy, z nichž trčela ptačí pera či květiny.

Jednoho dne, když Racek již přeletěl nad mnohými ostrovy na cestě k severu, profesor s Pavlem provozovali zajímavý sport. Den se chýlil k večeru a domorodí obyvatelé ostrova krále Jiřího se chystali na lov ryb.

„Rád bych si vyjel s nimi,” prohlásil Pavel, „ale jen jestli to dovolí.”

„Nacpeš-li si kapsy tabákem, hned uvidíš, jak rádi nás uvítají,” sliboval profesor a již otvíral krabici.

A profesor se nemýlil, neboť jakmile dostali rybáři tabák, smáli se a žvatlali jako děti, když dostanou pamlsek, a všemocně se snažili, aby se dárcům odvděčili. Bylo dojednáno, že do večera budou chytat ryby na udice a v noci lovit kopími.

Dlouhé a pevné čluny domorodců byly na bocích opatřeny podélnými křídly z bambusových tyčí, mezi nimiž byly napjaty rohože. Tato křídla znamenitě udržují rovnováhu člunů a přitom nijak nepřekážejí v rychlém pohybu.

Domorodci byli znamenití veslaři, a tak po půlhodině se čluny přiblížily k mělčině, kde rybáři očekávali hojný úlovek.

Na člunu, na němž pluli profesor a Pavel, se domorodci především starali o zábavu bílých hostí. Půjčili jim nejen udice, nýbrž napíchli na ně i návnadu. Potom usadili hosty na záď, kde může i nezkušený rybář snadno vyhodit rybu do člunu.

„Rybaření je, ehm, věc náhody a štěstí,” tvrdil po chvíli profesor Finch, když vytáhl třetí, asi kilovou rybu a Pavlovi dosud ani neťukla, „ovšem rybáři tvrdí, že je to věda a umění, checheche! Pozor! Tobě už taky zabrala — a hopla! Už je tatam!”

Šňůra, provazec spletený z pevných vláken získaných z listí pandánu, se rychle odvíjela. Ale hned byl po ruce hnědý domorodec a rychlé odvíjení zpomaloval.

Na jeho zavolání přiběhli dva naháči a švitořili jako rozčilené děti.

„Proč nezaseknou a nevytáhnou rybu?” tázal se Pavel.

„Ehm, ryba patrně spolkla hák a prchá do hlubiny,” mínil profesor. „Kdyby teď zatáhli, přetrhla by šňůru. Proto čekají, až se ryba unaví.”

Profesor to správné předpověděl. Ryba se asi zastavila, anebo se dokonce vracela k povrchu, neboť šňůra vyplouvala. Rybář ji sice okamžitě soukal do člunu, ale nenavíjel ji, poněvadž věděl, že ryba bude zas prchat.

A vskutku. Po chvíli se vysoukaná šňůra smekla z člunu a opět rychle zmizela. Tahle hra se opakovala asi třikrát.

Zkušený rybář šňůru pomalu přitahoval a navíjel. Ryba se poslušně přibližovala k člunu. Náhle se však hnala jako šíp opět k hlubině. Ale běda! Šňůra byla již o polovičku kratší a nepovolila.

Profesor i Pavel byli tak zaujati zápasem rybářů s rybou, že ani nepostřehli západ slunce a rychlé stmívání.

Zatímco starý rybář zvolna navíjel šňůru, mladý sevřel pevnou houžev jako pytlácké oko, které přivázal na dlouhou bambusovou tyč. Ryba byla již unavená. Oba starší domorodci ji nyní rychle a bezohledně táhli. Voda se rozvířila a nad hladinou se konečně objevila dlouhá, tmavě zelená hlava. Žluté oči jí žhnuly jako plamínky.

Mladý rybář počkal, až rybí hlava povystoupila skoro půl metru nad vodu, a potom rychle a obratně hodil oko a prudce zatáhl, až se houžev pevně zaklesla rybě pod žábrami.

Profesor s Pavlem ani nedutali. Táhli za tyč. Díky spojenému úsilí se podařilo, že vytáhli rybu podobnou vyze a nejméně dva metry dlouhou. Teprve když se ryba octla na dně člunu, prudce se prohnula jako ocelové pero, ale rána kamennou palicí ji omráčila.

Dnešní úlovek byl nepochybně znamenitý. Když připluly ještě dva další čluny, domorodci křičeli, smáli se a plácali dlaněmi do tetovaných stehen.

Profesor Finch a Pavel přestoupili na jiný člun, neboť šťastní rybáři se vraceli s úlovkem k ostrovu.

Na druhém člunu byli jen mladí muži. Nelovili ryby na udice, zatím čekali, až nastane tma. Na dně člunu ležela tři dlouhá kopí a na rohoži byly připraveny svazky smolnatých prutů propletených hrubými vlákny.

Jen jeden z mladíků na zádi vesloval, ale tak opatrně, že se člun šinul po vodě jako stín, stále pomaleji, až stanul.

Na přídi člunu zvolna vstával jiný chlapík, a když už pevně stál, široko rozkročen a ohnut nazad jako napjatý luk, s pravicí vysoko zdviženou a s kopím skloněným k vodě, zažehl jeho druh svazek prutů, který zahořel jako pochodeň.

Vtom lovec bodl. Nabodnutá ryba se přenesla přes hlavy rybářů a pleskla do člunu.

Profesor s Pavlem se vrátili na Racka teprve před půlnocí. Inženýr Marhan jako svědomitý strážce dosud bděl. A tak musel vyslechnout Pavlovo nadšené líčení.

„Ach tatínku, škoda že nejsem malířem,” šeptal dosud rozčilený jinoch, „představ si bronzovou sochu muže, jak čeká s napřaženým kopím, až se ryba vylákaná světlem vynoří z hlubin, představ si úžasně rychlý vrh kopí, představ si třepetající se rybu, jak letí obloukem přes hlavu lovce a padá do člunu, představ si okolní tmu a světélkující moře a — ale raději se ani nebudu pokoušet všecku tu krásu vylíčit, natož ji zobrazit, protože bych to stejně nedovedl. Domorodci jsou úžasní lovci.”

„Ehm, myslím, že je čas, abys šel, Pavle, spát. Příroda a způsob života je po staletí všemu naučily. Tak co se divíš. Jsem přesvědčen, že by se zdejší divoch divil právě tak, kdyby viděl, co umíme my; kupříkladu, jak se z kusu kůže vyrobí elegantní boty,” řekl profesor Finch.

„Proč zrovna boty?” ptal se inženýr Marhan a tiše se zasmál.

„Ehm, protože jsou boty a ,boty‘; jedny jsou nesporně známkou civilizace a druhé známkou jejího úpadku, ehm, podle toho, jak je kdo udělá. Teď už ale dobrou noc. Mám hlídku do tří hodin.”

9 Únoscovi pomahači zdržují pronásledovatele

Na malých ostrovech nenalezli pronásledovatelé ani stopu po únosci dětí. Proto se Mr Turbulent odhodlal k letu na Tahiti, kde měl opět přibrat zásobu benzínu k dalšímu bludnému putování a hledání.

Souostroví Tahiti, čili ostrovy Společenské65, patří od roku 1880 Francii. Ale Mr Turbulent se rozhodl — po smutné zkušenosti na Markézách — navštívit především kanceláře sanfranciské vývozní firmy Samuela Fieldinga. V jejích skladištích v přístavu Papeete měl uložen benzín, přivezený sem severoamerickým parníkem.

Od ostrova krále Jiřího, u něhož posádka Racka přenocovala, činila vzdálenost do Papeete pět set kilometrů. Inženýr Marhan vypočítal, že let potrvá půldruhé hodiny.

„Protože přiletíme do Papeete kolem osmé hodiny,” řekl profesor Pavlovi, „mohli bychom si ušetřit práci s přípravou snídaně.”

„Kdovíco nám tam ale předloží,” namítal Pavel, „a tak snad raději přece jen uvařím kávu a připravím omeletky.”

Racek se vznesl nad moře, obletován hejny vodního ptactva, jež se však brzo vracelo k hladině.

Za hodinu se na jihozápadě objevil temný nízký pruh. Rychle vzrůstal, takže cestující záhy poznali, že se blíží k hornatým ostrovům sopečného původu.

Inženýr Marhan správně odhadl dobu letu, neboť už několik minut před osmou se Racek přiblížil k Tahiti a snesl se tak nízko, že posádka viděla papeetský přístav jako na dlani. Jevil se jako oválová mísa uzavřená domečky z karet a plná různých plavidel. Kouřily zde komíny parníků, bělaly se plachty, tyčily se stožáry a mezi velkými plavidly projížděly černé čluny jako hbití vířníci na klidné hladině potoka.

Profesor Finch si otevřel okno, aby mohl fotografovat. Náhle se však obrátil a volal na Pavla.

„Ehm, necítíš ten zvláštní a podivný zápach?” tázal se. „Buď uniká z Racka plyn, anebo tu nedávno hořelo.”

„Mně zas připadá, jako bych cítil benzín,” řekl Pavel, ale hned na zápach zapomněl a všecek okouzlen pohlížel na krásný ostrov, z jehož středu vystupovalo horstvo.

Skály podivných tvarů, jako sutiny hradů, věží, sloupů, homolí, útesů a příkrých stěn, trčely do výše z objetí černých pralesů, jež tísnily skalní paty a šplhaly na rozervané boky. I bez dalekohledu viděl na skalách blesky a uhodl, že jsou to vody, jež se řítí ze skal a třpytí se v ranním slunci jako zrcadla.

Racek se zatím snesl před přístavem a potom se jako okřídlený člun prodíral mezi plavidly k molu.

Nebylo již pochyb, že zde nedávno řádil požár. Dokazoval to nejen čpavý zápach, nýbrž i černé trosky dlouhého skladiště, z něhož zbyly jen nízké podezdívky a kupy ohořelých trámů i popela.

Racek okamžitě na sebe soustředil zájem mužstva na lodích i domorodců na břehu. Na molo se sběhlo mnoho lidí, a jakmile se hydroplán dotkl břehu, protlačil se davem bělovlasý, ale dosud statný pán a podával vystupujícímu Mr Turbulentovi ruku se slovy:

„Mr Turbulent, není-liž pravda? Buďte vítán! Jsem Samuel Fielding.”

„Těší mě, pane Fieldingu,” odpověděl Mr Turbulent, potřásaje pravicí bělovlasého muže.

Mr Fielding byl zdvořilý muž, neboť nabízeje ruku profesorovi Finchovi a Pavlovi, řekl:

„Jsem opravdu potěšen, že mohu pozdravit znamenitého učence pana profesora Finche a statečného junáka pana Pavla. Vy se patrně divíte, že vás znám, ale zprávy o vašich dobrodružstvích na Molukách zabloudily až do naší pustiny.”

Profesor Finch si v rozpacích posunul palcem a malíkem brýle ke kořenu nosu, několikrát řekl své „ehm, ehm” a potom se podle zvyku Američanů a Angličanů zeptal pana Fieldinga, jak se mu daří. A když se dověděl, že dobře, byl očitě rád a ustoupil za Pavla.

„Přátelé a drazí hosté,” pravil opět Samuel Fielding, „dovolil jsem si vám ve svém skromném příbytku připravit snídani a budu šťasten, vstoupíte-li do mého auta.”

„Děkuji vám za pozvání, pane Fieldingu,” odpověděl Mr Turbulent, „ale dovolte, abych se vás dříve zeptal na požár, který tu nedávno musel řádit.”

„Včera v noci shořela má skladiště a v nich i váš benzín,” odpověděl Mr Fielding klidně, jako kdyby mluvil o včerejším počasí.

„Vaše skladiště a můj benzín?” zvolal Mr Turbulent udiveně a hněvivě se rozhlížel na dav. Ale Mr Fielding vsunul ruku pod Turbulentovu paži a odváděl hosta k velkému a pohodlnému autu.

Inženýr Marhan zůstal jako vždy na Racku.

Když vzácní hosté vstoupili do auta, usedl Mr Fielding k volantu a přinutil stroj k běhu.

Mr Turbulent a jeho společníci brzy poznali, že v Papeete žije mnoho Evropanů a Američanů, zejména obchodníků a úředníků, neboť okrouhlé chýše domorodců ustupovaly kamenným i dřevěným obchodním domům a pěkným vilám.

„Skromný” příbytek Mr Samuela Fieldinga se hostům zjevil jako dvoupatrová bílá vila stojící na pahorku v rozsáhlé zahradě plné ovocných stromů, kvetoucích keřů a vzácných květin.

Široké bílé dvojité schodiště se sbíhalo na vysoké kamenné terase ozdobené vázami, z nichž splývaly ovíjivé rostliny. Jejich hroznovitá květenství všech barev pokrývala spolu s bujným listovím šedivé zdivo z trachytových a čedičových kvádrů. Francouzská okna vedla na terasu, kde besídky a veliké slunečníky nabízely hostům stín a odpočinek.

Dvě dívky — asi dvanáctileté — uvítaly hosty již na schodišti. Velmi příjemná a dosud krásná jejich maminka, oděna v ranních bílých šatech, vyšla hostům vstříc až na práh domu.

Když hosté odložili tropické přílby, vešli do prostorného chladného pokoje, v němž lahodně zvonily hojné krůpěje vody, jež padaly z vodotrysku jako vějíř na uměle zrobenou skalku, a kde bzučely větráky udržující v místnosti jemný vánek. Čichu hostů se dotkly líbezné vůně, v nichž převládala vanilka, jejíž dlouhé pružné lodyhy, lesklé a tuhé listy a tenké lusky splývaly z dřevěných košíčků připevněných na zdech vedle vchodu.

Hosté usedli k prostřenému stolu. Blyštěl se na něm porcelán, sklo i stříbro. Ale tu již služebníci přinášeli konvice, koflíky a mísy plné chutných pokrmů a nápojů. Výborné ovoce doplnilo hostinu. A když paní domu odešla s dívkami od stolu a zavoněly doutníky, netrpělivý Mr Turbulent opakoval dříve již pronesenou otázku:

„Vyšetřil jste již, zda vznikl požár nešťastnou náhodou, či zda šlo o žhářství?”

„Skladiště stálo ve vzdálenosti nejméně sto kroků od nejbližší budovy a hlídač tvrdí, že je večer zamkl. Mimo padesáti kovových barelů vašeho benzínu tam nebylo snadno vznětlivé látky. Už mnoho a mnoho let zde nebyl požár, a proto se domnívám, že oheň byl založen,” končil Mr Fielding svou zprávu.

„Je někdo podezřelý? Bez příčiny přece nikdo nezapaluje cizí majetek. Snad to byla msta domorodců?” dohadoval se Mr Turbulent.

Mr Fielding se usmál:

„Domorodci jsou tak lhostejní a dobrosrdeční, že se jim o pomstě ani nesní; a domácí lidé, jichž je u mne velmi mnoho zaměstnáno, dobře vědí, že by se připravili o výdělek. Ba ne, založil-li někdo oheň, byl to jistě cizinec, který včas uprchl.”

Mr Turbulent se už dál nevyptával. V jeho mysli vzniklo podezření. Kdo dovedl popudit rezidenta na Markézách, dovedl též spálit benzín na Tahiti. Protože se však v přístavu neobjevila neznámá loď, ani zde nepřistálo letadlo, domýšlel si, že únosce má všude pomocníky a že ví o letu Racka.

Nyní šlo o to, jak nahradit shořelý benzín. A tu se Mr Fielding projevil jako znamenitý obchodník, neboť již vyslal svůj rychlý parník na ostrov Samoa, kde se sbíhají linky Apia—Sydney—Tonga, po nichž proplouvají cisternové lodi.

Parník se může vrátit nejdříve za týden. A tak zdvořilý Mr Fielding, přestože utrpěl značnou ztrátu, žehná nešťastné příhodě, že se může těšit z návštěvy vzácných hostí. Nepřipustí přece, aby jinde hledali pohostinství.

I prudký a netrpělivý Mr Turbulent musel uznat, že jedině ze Samoy může obdržet benzín nejdřív, a proto se uklidnil. Shledal v hostiteli muže podle své chuti a v jeho rodině našel příjemnou společnost. Rozhodl se, že mezitím bude pátrat na ostrově a v jeho okolí po únosci dětí. Mr Fielding mu přislíbil svou pomoc. V rychlém a pohodlném autu se bude pěkně cestovat, a kde nebudou vhodné cesty, Mr Turbulent jistě dokáže, jak dobrým je chodcem.

Když se profesor Finch vrátil s Pavlem na Racka, aby inženýrovi Marhanovi vylíčil skvostnou snídani ve vile Mr Fieldinga, vzpomněl si jinoch náhle na zvláštní jídlo, které profesor odmítl, ale které všem ostatním výborně chutnalo.

„Ehm, ehm, víš přece, Pavle, a pan inženýr také, že nejím ústřice, ráčky, australské červy a hnízda salangan, a proto jsem odmítl též trepang.”

„Trepang, trepang,” opakoval Pavel, „nikdy jsem o něm neslyšel.”

„Ehm, a přece je to znamenitá pochoutka všech Polynésanů a Mikronésanů a vyváží se ho tisíce centů. Snad lépe pochopíš, když ti ukážu obrázek. Trepang je vzácný dar moře. Tento živočich se podobá, jak vidíš, rostlině se širokými lupeny, s rohovitými výrůstky a okurkovitými plody pokrytými ostny a štětinami. Pro tenhle tvar se trepangu taky říká mořská okurka.”

„A jak ji loví?” ptal se jinoch.

„Ehm, lovení je nesnadné, protože tato roztomilá zvířátka žijí na dně mořském, zarytá v písku. Domorodci se potápějí, aby je nachytali do hustých sítí a vylovili. Potom trepangy naházejí do kotle a vaří je.”

„Brrr, už je nechci ani vidět!” zaříkal se Pavel, ale profesor a inženýr se smáli. Poukazovali na to, že ryby, krabi, langusty a mnohé želvy jsou přece také mořští živočichové, a že je Pavel přesto neodmítá.

„Ehm, ehm, člověk by ledacos nejedl, kdyby věděl, odkud mnohé potraviny přišly,” rozumoval profesor, „a což teprve, kdyby je prohlížel mikroskopem. Ale naštěstí nemá většinou na podobné zkoumání kdy.”

10 Lovci prožijí ve skálách tropickou bouři

K souostroví Tahiti se počítá osm ostrovů a Mr Turbulent si umínil, že je všecky navštíví a prohledá. Doufal, že zde najde stopy po únosci nebo aspoň po jeho pomahačích.

Mr Fielding schvaloval hostův úmysl, a když se o něm zmínil u večeře, uvítala jej jeho paní i dcery s radostí.

„Použijete-li k plavbě od ostrova k ostrovu našeho parníku,” pravila paní Fieldingová, „zbude tam dosti místa i pro nás, nebudeme-li ovšem Mr Turbulentovi na obtíž.”

„Milostivá paní, vaše přítomnost a přítomnost vašich dcer změní nudné pátrání v radostný výlet,” řekl zdvořile Mr Turbulent a prohlásil, že by bez nich nevstoupil na palubu.

Obě dívky radostí zatleskaly, neboť plavba jim slibovala mnoho zábavy.

„Tedy ujednáno,” souhlasil ochotně Mr Fielding, „vyplujeme pozítří časně ráno.”

Profesor Finch a Pavel se dnes nemuseli starat o kuchyni. A tak hned po snídaní si vyšli na toulky po ostrově.

Běloši i domorodci se s úsměvy dívali na zajímavý pár. Nosatý a obrýlený profesor, ozbrojený zelenou síťkou na motýly a ověšený fotografickým aparátem, plechovou torbou a krabicemi, statečně kráčel po boku jinocha, který si přes rameno přehodil lehkou brokovnici a záda obtížil batohem, do něhož si vložil potraviny. Obával se, že uvnitř ostrova nesežene nic k jídlu. Na Tahiti je totiž nejhustěji zalidněno mořské pobřeží a břehy větších řek.

V okolí Papeete nebyla pustina, naopak černá, humusová země byla dobře obdělána a osázena užitečnými rostlinami, ať již domácími nebo přivezenými. Lovci míjeli roztroušené dvorce, obklopené plodonosnými stromy a keři a oživené křikem ptactva a hejny drůbeže. Mezi slepicemi se procházeli i krocani, na plotech a na střechách křičely perličky a vrkali holubi, zatímco na vodách rejdily kachny.

„To domácí ptactvo tu dříve nebývalo,” poučoval profesor Pavla, „ale běloši si je přivezli právě tak jako skot a koně.”

Teprve za hodinu vcházeli lovci do pustiny. Stezka lemovaná hustým křovím nebo řídkým pralesem stále stoupala. Když profesor s Pavlem vyšli na vrchol, spatřili kopce a skály, jež svými podivnými tvary lákaly lovce, aby znovu přidali do kroku.

Ve stínu divokých fíkusů, palem a pandánů nebo podél čistého potoka, v jehož vodě se proháněly lesklé ryby, šlo se velmi příjemně, takže ani prudké stoupání do kopců neodradilo zvědavé cestovatele. Profesor Finch již ulovil tucet velkých a krásně lesklých brouků a uvěznil do krabic nádherně zbarvené motýly a můry.

Zato Pavel nevypálil dosud ani ránu. Což o to, holubů, zvláště menších druhů, viděl na dostřel velká hejna a mohl zastřelit i medojedy a drobné papoušky, avšak zatím uposlechl profesorovy rady a nestřílel.

„Ehm, je příliš teplo, a zastřelený pták by se za hodinu nebo za dvě zkazil. Až dorazíme na první stupeň pohoří, zastřelíš pár holoubků k obědu.”

Čím výše vystupovali, tím řidší byl prales, a před zraky cestovatelů se objevovaly příkré skalnaté a holé srázy nebo rozervané stěny, na vrcholech hrotité jako obrovské hřebeny.

Pavel uznal, že by na holých skálách nic neulovil. Proto, když profesor odpočíval, poodešel do háje a brzy našel hejno holubů, jež po první nezdařené ráně sice vzlétlo a zakroužilo nad stromy, ale opět se sneslo na nedaleký strom. Po dvou rychle vypálených ranách jich mladý lovec sebral sedm.

Profesor Finch i Pavel se rázem proměnili v prvotní lidí. Ulovenou kořist hned připravovali k jídlu. Sbírali suché větve a tlustě stvoly, uschlé keříky a loňskou trávu a potom s náručemi topiva pospíchali k bystřině. Na skalnatém, zastíněném a širokém prahu se utábořili.

Voda bystřiny pleskala, padajíc na ploché hladké kameny, stříkala kolem a kropila houštiny svěže zelených kapradin, jež si tu pod skálou dopřávaly stálé lázně.

Bylo tam krásně.

Kamkoli oko pohlédlo, všude se mu nabízel divoký, zajímavý obraz. Před tisíciletími jistě zde pracovali obři na stavbách báječného města, pohádkových hradů a strmých věží. Ale kdosi mocnější obry překvapil a zahnal, a tak tu zůstaly jen obrovské černé trosky.

Škubání peří, kuchání ptáků, vymývání a napichování pečeně na železné pruty není práce příjemná, ale když se již zvěřina opéká na rožni, když ji musí opatrný kuchař otáčet a polévat tukem, aby nepřismahla nad plameny, tu hladový lovec zapomíná na obtíže a čichem poznává, jak se blíží chvíle nejchutnějšího oběda.

Pavel se nespokojil jen holoubky. V batohu přinesl ještě jiné dobré věci. A když po hostině předložil profesorovi ovoce a šálek černé kávy, položil se na hustý mech, a odpočívaje, hleděl do modré tůně nebes, sevřené skálami, tak jako atoly svírají modré mořské laguny.

Po náležitém odpočinku a osvěžení, jež jim poskytla bystřina, vydali se lovci na zpáteční cestu, ovšem jiným směrem. Museli obejít mohutnou skálu a tu teprve spatřili černý mrak, který skoro již zakryl severní oblohu a stále rostl až k obzoru.

„Ehm, přijde bouře,” prohlásil profesor a postrčil si brýle, což prozradilo jeho nespokojenost a jeho nepokoj. „Ehm, nebylo by dobře, aby nás zastihla v horách. Pospěšme si!”

Pavel souhlasil. Ale co zmůže člověk proti tropické bouři! Nese ji vichr, který vyvrací stromy a smetá kamennou tříšť, keře a trávu ze skal jako prach.

Lovci běželi. Veliké krůpěje, jako přední poslové, se již rozstříkávaly o skalnaté boky.

Kdybychom doběhli aspoň k onomu skalnímu výběžku, myslel si Pavel v běhu. A protože prudký vichr rval nejenom slova, nýbrž i dech přímo od úst, zdvihl jen paži, aby profesorovi ukázal chatrné útočiště.

Naštěstí Pavel dosud neprožil tropickou bouři ve skálách, a tak nevěděl, že vichr z nich všecko smete, lidi i těžké balvany, že řítící se vody všecko strhnou nebo utopí, že blesky oslňují a burácení hromu ohlušuje.

Profesor to ale věděl, a proto pospíchal. Ale běda! Při prvním blesku klopýtl o balvan a upadl.

Také Pavla blesk oslepil, až se zapotácel, ale vtom spatřil profesora.

Vítr z jinocha rval batoh i pušku. Proto obojí odhodil a běžel k profesorovi, který namáhavě vstával. Při pádu ztratil profesor tropickou přílbu, jež letěla jako bílá kulička pampelišky do propasti. Horší však bylo, že se uhodil do kolena. Levou nohou nemohl hýbat.

„Chyťte se mě kolem krku!” křičel Pavel. Levicí objal profesora kolem boků a vedl ho zvolna k výstupku, kde, jak doufal, najdou závětří.

Byla to strašná cesta. Ačkoli skalní výstupek byl vzdálen sotva padesát šedesát kroků, oba lovci pochybovali, že k němu vůbec dojdou.

Blesky, vichr a liják se spojily ve snaze, aby je mohly svrhnout do propasti plné ostrých hrotů, trčících jako čepele šavlí a kopí z černého dna. Jen vůle a neodolatelný pud po zachování života jim dodaly síly, neboť za výstupkem otvírala skála obrovskou černou tlamu, do níž se bez rozmýšlení vrhli.

Jeskyně! Nejbezpečnější útulek! Jeskyně!

Oba lovci u vchodu upadli, ale bezděčně se odvalili hlouběji, kam nemohl dorážet vichr ani déšť.

Několik minut leželi a prudce oddechovali. Cítili, že jsou zachráněni, přestože bouře dosahovala vrcholu.

Blesk stíhal blesk a rachot hromu neutuchal ani na vteřinu. Ozvěna několikrát opětovala každou ránu.

Když si lovci trochu odpočinuli, přilezli blíž k otvoru. Lákala je krása a přitažlivost hrůzy. Déšť se lil proudy, takže tvořil hustý závoj vod, ale lovci v něm přece viděli černé stíny a uhodli, že jsou to letící balvany, jež bouře vyrvala z tisíciletých loží a střílela jimi do propastí. Někdy letěl i strom a třesk kmene, narazivšího na skály, zazněl do jeku a hukotu jako lámání a praskání kostí.

Pavlovi zatanula na mysli vzpomínka na vypuzené obry, kteří museli zanechat kyklopských staveb. Dnes se jistě vrátili, aby rozmetali své nedokončené dílo.

Bouře trvala déle než hodinu, ale stateční lovci se jí už nebáli. Svlékli mokré svrchní šaty. Rádi by byli prozkoumali jeskyni, avšak tma jim v tom zabraňovala a opatrnost radila, aby se daleko neodvažovali. Mohli by narazit na balvany nebo spadnout do propasti.

Profesorovo zranění kolena nebylo naštěstí vážné. Noha ho sice dosud bolela, avšak přesvědčil se, že může chodit i bez pomoci.

Tropické bouře jsou prudké, ale krátké, a jak rychle přicházejí, tak také rychle mizejí. Po půldruhé hodině utichlo i vzdalující se mručení. Déšť řídl, až ustal, rychle se jasnilo, a náhle, jako vystřelené šípy, udeřily do modrého boku skály sluneční paprsky a na chvilku oslepily oči neopatrných lovců.

„Ehm, po velkém prádle bývá velké sušení,” pravil profesor již opět vesele. „Honem ven na sluníčko!”

Vynesli mokré šaty, horlivě je vyždímali a sami se vystavovali slunci, aby na nich uschlo i prádlo. Sluneční teplo pracovalo zdarma a rychle, takže se z obleků jen kouřilo,

„Ehm, musíme ještě asi hodinku počkat,” mínil profesor a mnul si nejen nos, nýbrž občas i koleno, „vodopády se teď zestonásobily. Nyní se bude, ehm, chlubit vodopádem každý skalní práh, a stezky budou kluzké. Škoda mé přílby a škoda tvého batohu, Pavle, a těch dobrot v něm.”

„Podívám se po něm,” řekl Pavel. „Nejvíc mě ale mrzí ztráta pušky.”

„Ani na krok! Dokud neoschne skála, nesmíš se na ni odvážit,” přísně poroučel profesor, ale hned dodal žertem: „Kdyby tak byl aspoň kousek trepanga, jistě by ti přišel k chuti.”.

Skály rychle osychaly, a když uschlo na lovcích i prádlo a slunce je opět zahřálo, vrátila se jim i dobrá nálada.

„Domorodci by, ehm, řekli,” vykládal profesor Finch, „že nás potrestali skalní duchové, hájící — jako paní Pelé na Havaji — své kamenné království. Ale já jsem si měl hned vzpomenout, že v čedičových a trachytových skálách jsou četné jeskyně. Ehm, ehm, našli jsme ji v pravou chvíli, patrně je nám některý zdejší duch nakloněn. Teď se ale podíváme po batohu.”

Oba lovci se vrátili na nešťastné místo, kde profesor upadl. Nenalezli však nic jiného než pušku, jejíž řemen se zachytil o balvan. Puška bohužel velice utrpěla — pažba byla rozštípena a hlaveň poškrábána —, ale Pavel ji přesto radostně zdvihl a prohlásil, že bude opět střílet. Dokonce tvrdil, že zastřelí — pokud nábojnice příliš nezvlhly — holuby k večeři, jakmile jen zhlédne hejno.

Po každé — i vítězné — bitvě přehlížejí vojevůdcové bojiště a zjišťují ztráty. Profesorovi Finchovi nezbylo z výstroje nic, nebo skoro nic. Ztratil síťku, přílbu a plechovou krabici; z lepenkových krabic zbyla těstovitá hmota a z láhve s lihem jen střepiny. Zachránil pouze fotoaparát.

Pavlovi zbyla aspoň brokovnice a v kapse kamizoly asi deset nábojnic, a tak se mohl objevit v Papeete dosti důstojně. Zato profesor na tom byl špatně: ze střevíců mu lezly prsty a levou nohavici měl roztrženou odzdola až ke kolenu.

„Aspoň že mi zůstaly brýle a fotoaparát,” povzdychl si. „Pavle, když mi půjčíš svůj kapesník, udělám si ze dvou kapesníků a z širokých lupenů krásný turban, který zakryje mou ctihodnou lysinu.”

Ochuzeni o svůj majetek a trochu hladoví, pospíchali oba lovci ze skal. Slunce se sklánělo k západu, a tak se již nezdržovali ani lovem. Když znenadání spatřili skupinu travnatých chýší domorodců, zamířili k nim. Za hrst lesklých nábojnic dostali plnou přílbu výborných banánů a kokosové ořechy, jež jim domorodci podali již rozseknuté. Největší laskavost jim však prokázali dva nazí chlapci, kteří je dovedli nejkratší cestou k Papeete.

I tma bývá někdy užitečná a milosrdně zakryje neslavný návrat z bitvy, kdy otrhaní a umazaní vítězové kulhají k domácím krbům.

Oba lovci šli přímo k Racku a tiše vklouzli do jeho útrob. Zvědavému inženýru Marhanovi slíbili, že mu vylíčí všechny krásy výletu, jakmile se jen trochu umyjí a převléknou. V Papeete nebylo ani potuchy o bouři v horách, a tak se měl inženýr na co těšit.

11 Zajímavý výlet a tajemný vzkaz

Plavba od ostrova k ostrovu byla rozkošná.

Na čisté vydrhnuté palubě bílého parníčku pod nataženou plachtou odpočívala ve stínu veselá společnost. Na pohodlných lehátkách k sobě přisunutých sesedli se přátelé, aby se dívali na krásné a zajímavé scenérie, jež před jejich zraky zvolna míjely jako mistrovsky namalované kulisy.

Bylo brzy ráno po snídani. Obloha i země byly zahaleny v modř. A v té modři se jevil každý ostrov i každý břeh jinak. Ranní vánek přicházející z širého moře byl dosud chladný a osvěžující. Čile si pohrával s vlasatými korunami kokosových palem, jež se nahýbaly nad vodou a koketně se v ní zhlížely jako v zrcadle. Vzdálenější ostrůvky a útesy se zrcadlily v tiché hladině tak jasně, že jen bílá čárka lehounkých vlnek oddělovala skutečnost od obrazu.

Profesor Finch, inženýr Marhan a Pavel usedli na zádi. Profesor fotografoval skupiny stromů, chýše i domorodce, kteří přiběhli na břeh, aby se podívali na parníček, z jehož komína se valil kouř a z jehož zlaté píšťaly vyrážely s bílou párou tak líbezně vřeštivé zvuky.

Tahitské ostrovy jsou vesměs hornaté. Na četných místech spadají holé čedičové skály příkře do hlubin moře.

Mořští ptáci v hejnech obletovali parník a s křikem doráželi na vodu. Pavel nadšeně tleskal, kdykoli se podařilo některému ptáku ulovit rybu, vynést ji na skálu a tam si na ní pochutnat.

U nízkých břehů, kde skály ustoupily do pozadí, se houpaly čluny domorodců. Větřík lehce nadouval plachty spletené z listu pandánů.

„Ehm, ano, plujeme v nejklidnější části Tichého oceánu,” vykládal profesor Finch inženýrovi.

„O čemž jsme se včera neomylně přesvědčili,” dodal Pavel a rozesmál se. „Doufám, že už vás koleno nebolí, pane profesore?”

„Jen nepatrně; abych si uvědomil, do kterého kolena jsem se vlastně uhodil, musím si je ohmatat. Jsem ale rád, že film zůstal neporušen. Ehm, pohleď na kopec, takovéhle pevnůstky postavili Francouzi na každém z ostrovů, ale zbytečně. Domorodci jsou lidé pokojní a veselí. Divím se, že již dva či tři dny něco neoslavovali.”

Mr Fielding nedovolil, aby se po přesnídávce společnost rozešla. Služebníci odsunuli lenošky a volná paluba zvala k zábavě. Dívky navrhly házení kroužků, jež velmi dovedně chytaly v letu na pružné tenké hůlky. Potom zas všichni vrhali uvázanou kouli do kuželek, stříleli ze vzduchovek do pevného i pohyblivého terče, hráli kriket, a když se unavili rychlými pohyby, sesedli se ti starší k dámě nebo šachu, kdežto ti mladší si vymysleli hru o zástavy.

Veselé dcerky Mr Fieldinga se bavily jako snad nikdy v životě. A když čínský sluha přinesl luk a hrsti šípů, vykřikovala děvčata nadšením a obdivem, protože Pavel trefil nejen ptáka a rybu, nýbrž vystřílel všecky šípy do desky tak, že vytvořily „A” a „M”, začáteční písmena jmen obou dívek, Anny a Mary.

Ostrov Tahiti se skládá ze dvou částí spojených úzkou šíjí. Parník se přiblížil ke břehům tak blízko, že cestující viděli dlouhé pruhy cukrové třtiny, háje a skupiny divoce rostoucích banánovníků, mezi nimiž se objevovaly chýše domorodců jako staré a dávno omšelé stohy sena.

Po obědě bylo příliš teplo na hry a společnost se rozešla. Někteří jen odpočívali s knihou v klíně, kdežto mladí sebrali náruč obrázkových časopisů a sklonili nad ně zvědavé hlavy. A i tu se Pavel projevil jako výborný společník, který jistě všecka viděl a věděl. O každém obrázku dovedl něco povědět.

Na Tahiti jsou sice francouzské školy, ale o vzdělání dcerek Mr Fieldinga pečovala matka a vychovatelka. Obě děvčata však měla brzo odjet k příbuzným do San Franciska, aby tam doplnila své vzdělání. A tak nebylo divu, že dívky byly velmi zvědavé na město a zahrnovaly Pavla otázkami.

Parník plul dále směrem severozápadním a přistál u ostrova Moorea. Avšak ani tu se nepamatovali na letadlo, ani na podezřelý parník s cisternou a také — jak místní obyvatelé tvrdili — se tu v posledním týdnu neobjevil cizinec.

Když se odpoledne ochladilo, vzpomněl si kdosi ze společnosti na rybolov a za chvíli byly boky parníčku obsazeny pozornými rybáři. Lákali ryby různými pamlsky, neboť se soutěžilo o krásné ceny, které Mr Turbulent slíbil nejobratnějším a nejšťastnějším rybářům. Odevšad se ozývaly radostné výkřiky, potlačované kletby a horlivá napomínání profesora, aby pečlivě a spravedlivě zapisoval úlovky! Ať již náhodou nebo z pouhé zdvořilosti volily ryby vnadidla a pochoutky, jež jim nabízela Mrs66 Fieldingová.

A tak získala první cenu, zatímco její dcerky získaly druhou a třetí. Odevzdávání cen bylo o to zajímavější, že Mr Turbulent rozdal zatím jen poukázky, na něž šťastné lovkyně obdrží skutečné dárky až po návratu domů.

Vzdálené hluboké dunění bubnů z ostrova Raiatey zvěstovalo, že se tam připravuje slavnost.

Protože podle plánu u ostrova přenocujeme,” pravil Mr Fielding, „navrhuji, abychom se po večeři zúčastnili slavnosti.”

Společnost radostně souhlasila. Po západu slunce se příjemně ochladilo, a dorůstající, ale dosud bledý měsíc sliboval jasný večer.

Večeře na parníku skončila velmi rychle. Obě dívky a Pavel byli první v člunu, který je dovezl k nízkému travnatému břehu.

Vůdcem výpravy byl Mr Fielding, neboť za svého dlouhého pobytu na souostroví znal a navštívil již všecky ostrovy. Osadu, v níž se slavnost konala, snadno nalezl, protože bubny, píšťaly a křik pobouřily všecko tvorstvo na hodiny kolem.

Po čtvrthodině spatřili nezvaní hosté veliké ohně, jež osvětlovaly široké prostranství uzavřené skupinami stromů a keřů a řadami domorodců. Seděli v podřepu a vytvořili kolem udupané země kruh.

Příchod bělochů očitě nikoho nepřekvapil. Naopak tři starci vstali a šli nenadálým hostům vstříc.

Když na ně Mr Fielding promluvil hrdelní a klokotavou řečí, zasmáli se, něco vykřikli, a tleskajíce dlaněmi na boky i prsa, zvali cizince na čestné místo určené pro stařešiny, totiž na dlouhý kmen, který zde byl místo tribuny.

Jednotvárná a zprvu ohlušující hudba neustávala, a jakmile běloši usedli, zrychlila tempo. V tu chvíli vběhly do kruhu tanečnice. Každá z nich nesla dlouhý prut kokosové palmy, zahnutý nad hlavou do oblouku.

Dívky se nejdříve seřadily, dvakrát obešly prostranství a potom, jako kdyby zavál vítr do rákosí, se rozběhly, poskakovaly a proplétaly se. Tancem naznačovaly vítr, jenž si zpočátku s korunami palem jen pohrává, ale potom zesiluje a mění se ve vichr divoce zmítající korunami.

Bílé ženy zajímalo především to, jak jsou domorodá děvčata ustrojena. Vysoko vyčesané vlasy měly propleteny stuhami a ozdobeny květy a ptačími pery. Na snědých hrdlech jim visely náhrdelníky z drobných lasturek, penízků a zubů. Dlouhé sukýnky, utkané z vláčné trávy, jim poletovaly kolem nohou.

Barevné i bílé obecenstvo se výborně bavilo a chválilo tanečnice výkřiky i potleskem.

Když dívky zmizely — jako kdyby je vítr odvanul ze světla do stínu —, vběhli do arény dva mladí muži. Jejich plížení, skokům a kroucení Pavel nerozuměl. Až profesor mu vysvětlil, že tance mladíků znázorňují lov.

Zlatým hřebem slavnosti byl tanec bojovníků.

Dcery Mr Fieldinga se ustrašeně přitiskly k matce, když se na prostranství objevili bojovníci. Vlasy měli slepeny v tuhé přílby, zpolovice bílé, natřené vápnem, a zpolovice červené. Byli nazí až na zástěrky kolem boků. V rukou třímali kamenné sekery a dlouhé oštěpy. Znázorňovali boj tak věrně, že běloši trnuli. Zato jejich soukmenovci je povzbuzovali k větší zuřivosti a zběsilosti hlasitým mlaskáním a křikem.

Divoký tanec však skončil bez krveprolití. Poražení bojovníci se rychle uklidili, jakmile se ve světle objevila dvě strašlivá stvoření s vysokými opeřenými čepicemi a s rozšklebenými maskami v podobě umrlčích hlav. Jedna maska byla černá, druhá bílá. Z krků a ramen ověšených šňůrami visely čarodějům navlečené kančí kly. Od boků až na paty jim splývaly sukně z lýčí, listí, ptačího peří a trávy, takže se podobali spíš dlouhokrkým beznohým ptákům než lidským bytostem.

Hudba se teď změnila ve vzdálené hřmění.

Maskovaní čarodějové obcházeli prostranství drobnými kroky, každý jiným směrem, a když se potkali, zkřížili dlouhá kopí a vzájemně se uklonili.

„Ehm, den a noc,” vysvětloval profesor Finch, „je to nebezpečná hra, protože, ehm, den a noc nemohou společně panovat. Zatím se jen přemlouvají, ale uvidíte, jak se do sebe dají, jen co se objeví jitřenka.”

Hudba zesilovala, pohyby čarodějů se zrychlovaly a při setkání narážela jejich kopí na sebe již prudčeji.

Náhle vběhla mezi tanečníky dívka, všecka ovinuta rudými květy. Několikrát se zatočila a potom, jako v roztoužení, roztáhla paže. Ale chlapíci, místo aby se k ní rozběhli, vrhli se na sebe a bodali se kopími.

Bylo zřejmé, že všecko je jen hra. Kopí projelo buď pod paží nebo propíchlo dlouhou sukni. Ale přesto to byla nebezpečná hra, protože stačil jediný nepředvídaný obrat a ostré kopí se mohlo zabodnout do těla.

Hra již unavovala. Ale právě, když běloši již vstávali, padl čaroděj s černou maskou a „bílý den” zvítězil.

Mr Fielding poděkoval náčelníkům za zajímavé představení a jistě jim zanechal znamenitý dar, neboť radostné výkřiky prozrazovaly spokojenost domorodců.

Již před hodinou odložil Mr Turbulent tropickou přílbu, poněvadž mu bylo teplo. Když si ji ale nyní chtěl dát na hlavu, vypadl z ní trs krásných banánů.

„A podívejme se, jaká pozornost!” pravil Mr Turbulent. „Smím vám je, paní Fieldingová, nabídnout?”

„Děkuji, Mr Turbulente,” odpověděla Mrs Fieldingová, „darovali vám, co měli, a tak nesmíte jejich dárkem pohrdnout.”

Domorodci vyprovázeli hosty až na pobřeží.

Měsíc nezklamal důvěru návštěvníků, osvětloval mýtinu i stezku. Avšak hlubokými stíny, plnými tajemství nepronikl. Netopýři tiše poletovali nad korunami stromů a někteří z nich se snášeli tak nízko, že spěchající běloši cítili na tvářích van jejich křídel a bezděčně schylovali hlavy.

Na parníčku byl připraven čaj a výletníci, sotvaže odložili přilby a klobouky, zasedli k tabuli.

Paní Fieldingová odkládala právě na stůl trs banánů, jejž dostal od domorodců Mr Turbulent.

„Hleďte!” zvolala. „Banány jsou popsány!”

Všichni hosté se sběhli.

„Jakže, domorodci darovali bělochům popsané banány? Co to má znamenat?” ozývaly se otázky ze všech úst.

„Profesore, Mr Fieldingu, rozluštěte nám tuto hádanku!” žádal udivený Mr Turbulent.

„Ehm, rozluštění je velmi snadné, protože vzkaz je psán anglicky,” odpověděl profesor, zdvihaje banán ke krátkozrakým očím a bez vybídnutí hlasitě četl:

„Kdo bud z pýchy, nebo vzdoru

míchá se do cizích sporu,

setkává se s nesnázemi;

kdo však nedbá jejich řeči,

vydává se v nebezpečí,

že nespatří vlastní zemi!”

Všichni posluchači úžasem zmlkli, jen profesor neodolal, aby vzkaz neposoudil.

„Ehm, nepsal to sice básník, ale co chtěl říci, ehm, řekl jasně.” Mr Turbulent hlasitě zaklel, ale ihned se omlouval.

„Promiňte, drazí, ale tato drzost převyšuje vaše nejvyšší hory. Dobře tomu rozumím! Vzkaz patří mně, proto byl vložen do mé přilby.”

Po těchto slovech se rozproudila živá diskuse. Nikdo ale nedovedl odpovědět na otázku, kdo a kdy vložil banány do přílby. Zato všichni byli přesvědčeni, že únosce dětí má všude pomocníky, kteří mu posílají zprávy o činech i úmyslech Mr Turbulenta.

„Zapálení vašeho skladiště a rezidentovo podezření nazývá náš nepřítel nesnázemi,” rozumoval rozhněvaný Mr Turbulent hlasitě, „ale v jednom se přece mýlí, že mě zastraší hrozbou. Bůh je mi svědkem, že neustanu, dokud únosce nevinných dětí nechytím.”

Noční větřík smetl z paluby dobrou náladu, a proto se společnost brzy rozešla.

12 Stále marně do neznáma

Dříve než cestující vstali, vydal se parníček na další pouť. Podle programu obepluje ostrov Tubai a Bellingshausen a teprve pak změní směr k jihovýchodu.

U snídaně bylo již opět veselo. Mladí lidé se nedají dlouho trápit starostmi, zejména když se jejich zrakům nabízí tolik krásy a den slibuje zábavu.

V těchto končinách se změnil ráz pobřeží. Skály neklesaly příkře do moře a co chvíli se objevovaly atoly, jež Anny Fieldingová vtipně přirovnala k staré kachně obklopené káčaty, neboť drobné korálové ostrůvky ozdobené kokosovými palmami věnčily větší ostrov porostlý pralesem. Parníček už musel plout velmi pomalu a opatrně, aby nenarazil na některý útes skrytý pod vodou.

Mr Turbulent si již nepřál, aby parníček zakotvil u každého ostrova. Pochopil, že jeho odpůrce je velmi chytrý a že by zde po něm pátral zbytečně.

U ostrůvků Scilly a Lord Howe vypluli parníčku vstříc domorodci na člunech. Ale kapitán je varoval pískáním. Potom parníček zamířil k Tahiti, kam šťastně doplul pozdě odpoledne.

Po návratu z krásného výletu rozdal Mr Turbulent ceny: domácí paní obdržela skvostný náhrdelník a obě dcerky po zlatém náramku. Obdarovaná paní i dívky projevovaly upřímnou radost. Mr Turbulenta zas těšilo, že se mohl za prokázanou pohostinnost tak vhodným způsobem odvděčit. Jeho potěšení však trvalo jen chvíli, neboť vzpomínka na tajemný vzkaz a výhrůžku ho velmi znepokojovala. Mocnému a hrdému milionáři se opovážil vyhrožovat zločinec!

Mr Turbulent vycházel denně s profesorem Finchem do nitra ostrova, ale bez Pavla. Jinoch se stal zajatcem ve Fieldingově vile. Mladí lidé se upřímně spřátelili a bavili se různými hrami. Někdy společně četli, ale nejčastěji, jak paní, tak obě dívky, naslouchaly Pavlovu líčení dobrodružství, jež prožila posádka Albatrosa na Molukách.

Jaké štěstí, že se dívky seznámily s hosty ze San Franciska! Všechny obavy z neznámého velikého města se rozprchly. Vždyť budou žít u příbuzných a často se stýkat s milými přáteli.

Poslední den pobytu na ostrově strávil Mr Turbulent s dalekohledem v ruce. Od rána hleděl na moře. Musel však čekat až do odpoledne, než spatřil parník, o němž Mr Fielding prohlásil, že přiváží benzín.

Do večera byl Racek napojen.

Při večeři na rozloučenou Mr Turbulent pozval hostitelovu rodinu do San Franciska; ovšem až se vrátí z honu na únosce dětí.

Příštího dne časně ráno se Racek vznesl, zakroužil nad vilou a stále stoupaje letěl přímo k západu. Jeho příštím cílem byla Rarotonga v Cookových ostrovech.

Až dosud probíhal let Racka bez poruch. Letoun se teď pohyboval v oblastech pravidelných pasátových větrů.

Když profesor Finch s Pavlem po snídani sklidili nádobí, prohlíželi si fotografie, které profesor vyvolal již na Tahiti.

„Ehm, můj úlovek je bohatý,” liboval si, „proto je mi tím víc líto tebe, Pavle, že jsi spálil tak málo střelného prachu. Jak moudře Tvůrce všechno rozdělil! Do nitra neúrodných krajin vložil uhlí, naftu, rudy a léčivé vody, v ledových pustinách dal žít ohromným stádům užitečných a kožišinatých zvířat, horstva určil za pobyt ptactvu a pralesy oživil přerozmanitou divokou zvěří…

„Obávám se ale, že boží štědrost nebyla všude stejná,” namítal Pavel, „protože jsme až dosud v ostrovních pralesích nepřekvapili kloudnou lovnou zvěř.”

„Ehm, to je pravda, pokud máš na mysli ostrovy Polynésie. Tam vskutku nejsou dutorožci ani šelmy, ani velcí býložravci,” odpověděl profesor. „Ostrovy jsou příliš vzdáleny od velikých pevnin, a proto se savci nemohli na nich rozšířit. Zato je tu mnoho ptactva. A co Tvůrce odepřel ostrovům, to štědře nahradil moři. Nikde jinde nežije tolik a tak rozmanitých zvířat, jako ve zdejších mořích; a tak džungle plné dravců jsou zde na mořském dně.”

„Lovím raději na pevné zemi,” podotkl Pavel.

Než uplynuly tři hodiny, spatřili letci ostrovy, a když se Racek odchýlil poněkud k jihu a snesl se níže, zpozorovali parník, který stál na hluboké vodě.

„Proč zde asi stojí?” tázal se Pavel.

„Protože nemůže k ostrovu,” odpověděl profesor. „Vidíš tu bílou pěnu kolem ostrova! Za chvilku poznáš, že to není pěna, ale ohromný příboj, kterým ani největší parník neprorazí. Jsou tam skaliska i korálové útesy, na nichž se vlny stále lámou a tříští. Racek se jich, ehm, neleká, protože se přes ně přenese.”

Na Turbulentův rozkaz spustil inženýr podvozek; tak bylo jasné, že Racek přistane místo na vodě na písčitém pobřeží. Přistáli šťastně. Písek byl tvrdý a kola podvozku se nebořila.

Když profesor otevřel boční dveře, zasmál se davu lidí. Všeho nechali a jako o závod běželi k podivnému ptáku, který se snesl z modra oblohy.

Mr Turbulent nelenil, poptal se po úřední budově a již po čtvrthodině se od anglického úředníka dozvěděl, že se na souostroví už několik měsíců neobjevilo letadlo ani parník.

„Jistě bych se to dověděl, kdyby letadlo nebo plavidlo přistálo u kteréhokoli z ostrovů,” pravil ochotný úředník a zval Mr Turbulenta na lunch. Ale Mr Turbulent spěchal, a proto poděkoval za pozvání a vracel se k pobřeží.

Profesora Finche a Pavla zajímal živý ruch na pobřeží, kde hnědí domorodci i žlutí Číňané přenášeli z hromad různé plodiny do člunů. Nakládali kopru, jamy, bataty, arum a oddenky, jež se podobaly zázvoru a silně voněly.

„Ehm, to je kurkuma,” prohlásil profesor, „zde se jí užívá jako koření, ale u nás z ní vyrábíme žluté barvivo a éterický olej. Ale běda! Zběhli jsme opět ze stopy a poletíme. Mr Turbulent se vrací a mračí se. Honem dovnitř!”

Racek se opět rozběhl, což pobídlo dělníky, aby se s ním předháněli. Ale než se pořádně rozběhli, vznesl se letoun nad moře a plul zas k západu, k souostroví Tonga, kam podle výpočtu dorazí asi ve dvě hodiny odpoledne.

„Teď se těš, Pavle, letíme k Přátelským67 ostrovům. Nazval je tak mořeplavec James Cook roku 1773, ačkoli nebyl jejich objevitelem. Již roku 1643 přistál u nich Abel Janszoon Tasman. Těchto ostrovů je asi sto padesát, ale prozkoumaných jich je sotva třicet.”

Racek se přenesl přes korálové útesy a usedl na mělkou vodu. Pavel viděl všude až na dno a přesvědčil se o rozmanitosti a bohatství mořského rostlinstva a zvířeny. Letci přistáli u ostrova Tongatupu, v jehož hlavním městě Nuku’ alofě mohli získat o únosci zprávy.

Protože souostroví Tonga68 náleží od roku 1845 Anglii, Mr Turbulent nepochyboval, že se mu dostane spolehlivých zpráv. Naneštěstí však zastihl v úřadě jen podřízeného úředníka, který Mr Turbulentovi oznámil, že vládní zástupce je právě na inspekční cestě. Profesor Finch a Pavel uvítali toto zdržení velmi rádi A ihned se vydali na toulky.

„Souostroví Tonga,” tvrdil profesor, „náleží mezi nejpůvabnější v Tichém oceánu. Brzy se o tom přesvědčíme. Tvoje ptáčnice tu bude skoro zbytečná. Zato zde nachytáme krásné motýly, zlaté včely a nasbíráme brouky.”

„Asi jako na Tahiti,” zasmál se Pavel, vzpomínaje na bouři, při níž profesor ztratil všecku výzbroj i kořist.

Lovci se vyhnuli osadě a velmi brzy se octli mezi políčky, na nichž domorodci pěstovali jamy, bataty, ananasy, tabák, ječmen, kukuřici a cukrovou třtinu.

Evropané i Američané brzy poznali neobyčejnou úrodnost nízkých a plochých ostrovů, a proto zde založili farmy. Profesor s Pavlem neprocházeli tedy pustinou, nýbrž rozkošnými sady a zahradami. Bavlníkové keře, bílými květy jako zasněžené, vydechovaly příjemnou vůni a nad nimi poletovali velcí motýli, zlaté včelky a mouchy. Kukuřičné a tabákové lány byly rozloženy jako světle zelené obdélníky mezi velkolistými banánovníky a tamarindy. A když poutníci zašli do prostranného dvorce, aby požádali o vodu, obklopila je vůně sušících se vanilkových lusků a skořicové kůry.

Procházka pozemským rájem zabavila poutníky tak, že zapomněli, jak čas rychle prchá, a teprve hlad a ochlazení jim připomenuly, že se krásný den schýlil k večeru.

„Při návratu nakoupíme v osadě čerstvá vejce,” rozhodl profesor, a když se v dohledu objevily podlouhlé dřevěné chýše postavené na nízkých podezdívkách, přidali chutě do kroku.

Osada byla uzavřena hustými živými ploty propletenými houžvemi, dlouhými pruty a trninami.

„Ehm, to není hradba proti nepříteli, ale nutná překážka, aby se do políček nemohla rozběhnout domácí drůbež, a zvláště vepři,” vykládal profesor a zdvihl těžkou rohož z prutů, aby mohli projít hradbou.

Domácí obyvatelstvo si hovělo před chýšemi. Potvrzovalo tak lidové rčení, že kdo málo pracoval ve dne, kvečeru si nejraději odpočine.

Když muži vstali, podivili se bílí hosté jejich pěkným vzrostlým postavám a naolejovaným, čokoládově hnědým tělům, úplně nahým až na zástěry kolem boků, a jejich načesaným vlasům, obarveným na červeno. Tetování nebylo zde u mužů patrně obvyklé, protože vytetovanými kroužky a spirálami se honosil jen náčelník. Zato ženy byly tetovány všechny.

Náčelník pozval bílé hosty do chýše bez oken a s těžkou rohoží uprostřed podélné stěny. Odhrnutá rohož nahradila okna i dveře. Také zde bylo uvnitř ohniště; lůžka u stěn byla — místo sítí proti moskytům — zakryta jemnými rohožemi. Mimoto tu stály hliněné hrnce a dřevěné mísy pěkných tvarů. Hostitel nabídl bělochům čerstvě rozseknuté kokosové ořechy, které naši přátelé vděčně přijali. Potom ještě požádali o vodu a vejce.

Zatímco profesor „obchodoval”, vyšel Pavel z chýše a rozhlížel se kolem.

Jeden z domorodých jinochů, asi v Pavlově stáří, žádostivě pohlížel na pušku. Něco bílému chlapci horlivě vypravoval a ukazoval k lesu.

„Ehm, zve tě na lov divokých kuřat,” tlumočil profesor, který právě vycházel z chýše, obtěžkán torbou dovedně upletenou z trávy a lýčí a plnou vajec. Domorodci rozuměli ceně peněz, proto byl obchod dojednán rychle a k obapolné spokojenosti.

„Sem se zítra vrátíme,” navrhoval Pavel.

„Aha, ehm, divoká kuřata tě sem lákají,” smál se profesor, „jen aby nám Racek neuletěl!”

Ačkoli profesor s Pavlem pospíchali, došli k pobřeží, když se již stmívalo. V hydroplánu zastihli Mr Turbulenta při rozmluvě s místním obchodníkem, Angličanem, který vypravoval, že na své plavbě na ostrov Wawan spatřil letící aeroplán. Po návratu na Tongatapu mluvil o něm se zástupcem vlády, jenž projevil o letadlo velký zájem a zajisté o letci ví víc.

Mr Turbulent se rozhodl, že počká na úředníkův návrat. To pochopitelně velmi potěšilo profesora i Pavla.

A tak příštího dne hned po snídani se vydali na lov. Dnes si již neprohlíželi farmy, ani se nezdržovali u plantáží, nýbrž pospíchali do nitra ostrova porostlého pralesem.

Za hodinu kráčeli pod korunami krásných listnatých stromů, jejichž paty se stápěly ve vysokém kapradí a jejichž staleté koruny byly opleteny ovíjivými rostlinami a překrásnými orchidejemi s nádhernými květy. Učený profesor objevil hřebíčkově koření, přesličníky přesličkolisté, mařinkové rubie a fíkusy. Vzdušné šedivé kořeny a dlouhé lodyhy visely jako krajky z korun stromů, v nichž poskakovali drobní ptáci a po ránu vesele švitořili.

Na profesorovu radu se Pavel spoléhal na sluch. Kde se ozve kokrhání kohoutů, tam také budou slepice i kuřata.

Našli je brzo. Ale lov na kuřata bez loveckého psa byl nesnadný. Kuřata raději běžela a skrývala se v podrostu, a jestliže se přece vznesla, letěla nepravidelně. Pavel vystřílel tucet ran, než se mohl pochlubit aspoň dvěma párky kuřat. Zasažené, ale jen raněné kuře totiž ihned zmizelo v podrostu.

„Ještě pěkného kohouta pro mě,” žádal profesor, „počkej zde, nadeženu ti hejnko!”

Pavel trpělivě čekal na přirozené mýtině. Po chvíli vyběhl z houštiny kohout, ale ihned se vrátil, aby oznámil hejnu, že nehrozí nebezpečí.

Mladý lovec skrytý za stromem zdvihl pušku, ale nevystřelil. Mezi hejno asi dvaceti kusů slepič a kuřat, které se objevilo na mýtině, náhle dopadly tři nebo čtyři šípy z nichž jeden se odrazil od země a zabodl se do kmene, za nímž stál Pavel. A dříve než se jinoch nadál, vyběhli z protější houštiny domorodci ozbrojení dlouhými luky. Domorodí lovci si běželi pro úlovek, neboť dva jejich šípy zasáhly kořist. Ranění ptáci třepetali křídly.

Pavel se ani nehnul, takže ho domorodci přehlédli. Také profesor, který přicházel z jiné strany, nebyl spatřen.

„Jistě jde jen o nešťastnou náhodu,” prohlašoval profesor, vida šíp v kmeni. „Domorodci patrně nevěděli, že tu stojíš. Používají luky a šípy jen k lovu. Teď se již vzdám kohouta. Mám lepší úlovek: ukořistil jsem tři krásné ještěrky a do síťky chytil spícího netopýra.”

Profesor s Pavlem se dali opačným směrem a po půlhodině opět spatřili písčité, pusté pobřeží. Než vyšli z háje, zaharašilo křoví a vyběhl z něho pták. Pavel vypálil. Zasáhl ho teprve druhou ránou. Když úlovek zdvihl, poznal podle běháků a krátkých křídel, že je to kurovitý pták.

„Ehm, toho si vycpu pro sanfranciskou sbírku,” pravil profesor. „Tenhle chlapík je zvláštní. Vejce nevysedává, ale snáší je do horkého písku. Jeho hnízdo bys nenašel, je zahrabáno v písku. Pták k němu přichází dlouhými chodbami, jež si vyhrabává v písku jako břehule.”

Aby se úlovek horkem nezkazil, pospíšili lovci k Racku. A když předložili k pozdnímu obědu upečenou zvěřinu, dostalo se jim největší pochvaly. Maso divokých kuřat předčí totiž maso koroptví i bažantí.

Mr Turbulent se konečně dočkal úředníkova návratu. Ale po rozmluvě s ochotným a zdvořilým Angličanem se jeho husté obočí stáhlo hněvem. Na sousedním ostrově Euy sice přistál letec a čekal na příjezd vládního úředníka, aby mu předložil listiny, ale přiletěl ze Souostroví Samoa, kde startoval z paluby parníku. Mířil teď k ostrovu Vanua Levu v souostroví Fidži. Podniká prý jen okružní let a vrátí se opět na Upolu. Úředník se přesvědčil, že letec byl sám, bez pozorovatele a bez spolucestujících.

Mr Turbulent poděkoval za zprávy a mrzutě se vrátil na Racka. Nemohl se zbavit podezření, že i tento letec je ve službách únosce dětí a že je jeho úkolem svést Racka z pravé stopy anebo ho napadnout nad mořskou pustinou.

„Kéž by se toho odvážil,” zvolal Mr Turbulent hněvivě. „Chytil bych ho jako ostříž vrabce a vynutil na něm přiznání, i kdybych ho musel utopit. Připravte se k odletu, snad na Upolu zastihneme ještě parník, z jehož paluby se aeroplán vznesl.”

13 Vždyť běží jen o sázku podivína

Za noci zmizel Racek v temnotách a ráno ještě před východem slunce se snášel nad hornatými ostrovy skupiny Samoa.

Již zdálky viděli cestující kuželovité hory, roviny a údolí, pralesy i vesnice. Racek se snesl nízko, hledaje vhodné místo před Apiou ležící na ostrově Upolu.

Mr Turbulent doufal, že v Apii získá lepší zprávy, neboť zde se protínaly linky San Francisco—Sydney a Sydney—Apia, a ve zdejším přístavu kotvily lodi všech národů.

Na radu úředníka z Tongatapu přistál Racek jako letadlo na pevné zemi.

„Na ostrovech Samoa vanou pravidelné východní větry,” pravil zkušený Angličan, „avšak přepadávají je cyklony jako dozvuky zimních bouří.”

Mr Turbulent nic nedbal na časné ranní hodiny a vydal se na zvědy. Věděl, že se zde jako ve všech tropických krajinách úřaduje jen časně ráno a pak až zas večer. Po první světové válce byly největší ostrovy, které dříve náležely Německu, přiřčeny Velké Británii69. A proto Mr Turbulenta přijal anglický úředník. Ochotně odpovídal na Turbulentovy otázky. Potvrdil všecky zprávy o letci a doplnil je sdělením, že se pilot vrátil na parník, jenž před třemi dny odplul k severu.

„A jméno parníku!” zvolal Mr Turbulent netrpělivě.

„Prý Santa Clara,” odpověděl úředník. „Ovšem bezpečně to nemohu tvrdit, protože parník nevplul do zdejšího přístavu, zakotvil u Tutuily.”

Profesor Finch a Pavel využili nepřítomnosti pana Turbulenta a rozběhli se na ostrov.

Zastihli domorodce, jejichž pleť byla mnohem světlejší, než dosud měli možnost pozorovat. Ženy právě připravovaly snídani. V horkém popelu pekly plody chlebovníků. Muži zatím žvýkali betelové listy a vyplivovali červené sliny.

I zde se projevoval zřejmý vliv cizinců.

Země byla obdělána a dobře zavlažována. Na první pohled se ostrovy Samoa neliší zevnějškem od ostatních tichomořských ostrovů, avšak vedle kokosových palem rostou tu i palmy betelové a bujné stromovité kapradiny.

Nejdůležitějším zdejším vývozním předmětem je kopra.

Mr Turbulent se vrátil brzy a poručil, aby se Racek rozběhl k letu. Chtěl pátrat v přístavu Pago-pago po parníku Santa Clara.

Racek letěl nízko a profesor s Pavlem si mohli dobře prohlédnout okrouhlé chýše zrobené ze dřeva palmy kokosové. Střechy z listí, kapradin a trav spočívaly na četných kůlech, takže chýše byly jistě vzdušné a podobné spíše kůlnám.

Hned po odletu z Apie se zrakům letců objevila vyhaslá sopka Vaia, z jejíchž boků stékaly v četných kaskádách bystřiny, aby se u paty sopky slily v řeku.

Když Racek přeletěl ostrov, naskytl se divákům z ptačí perspektivy zajímavý pohled. V letním období vylézají z moře na písčiny želvy. Domorodci na ně čekají, zaskočí jim cestu a potom je silnými topory převalí na záda, aby nemohly uprchnout.

Ostrůvek Tutuila se zdálky ohlašoval jako hřeben. Tak jsou tam jednotlivé hory natlačeny na sebe. Atoly a mělké moře předpovídaly cizincům mnoho ryb. Přesvědčili se o tom hned po přistání. K Racku připlouvaly těžké čluny domorodců, naložené až do vrchu rybami nejrůznějších velikostí, tvarů i barev. Některé ryby měly psí, jiné ptačí hlavy, některé se podobaly koulím a jiné zas hadům. Ale všechny měly tlamy dravců.

Mr Turbulent věnoval životu v přístavu málo pozornosti. Toužil po zprávách.

Ano, přístavní úřad věděl o parníku Santa Clara. Zakotvil prý mimo přístav, nic nevylodil a nic nepřibral. Za noci pak zmizel, aniž kdo zvěděl, kterým směrem se dal. Nejspíš však k jihu.

„Jméno lodi nic neznamená,” pravil přístavní úředník, „dá se snadno přemalovat.”

To bylo všechno, co se Mr Turbulent dověděl.

Posádka Racka obědvala nevesele.

„Musíme na Fidži,” rozhodl se Mr Turbulent. „Tam je dost skrýší pro lupiče, který nás chtěl manévrem letadla vylákat na sever.”

Racek měl ještě zásobu pohonných hmot na cestu dlouhou tisíc kilometrů. Znova se napojí až na ostrově Vanua Levu.

„Ehm, historie se ráda opakuje,” svěřoval se profesor Pavlovi, „nemyslím sice, že by úskočný únosce dal benzín opět zapálit, avšak mohl jej vypustit do moře. Ale těš se, Viti Levu a Vanua Levu jsou velké ostrovy sopečného původu a v tamních horách je uloženo zlato a měď.”

„Milejší by mi byla lovná zvěř,” odpověděl Pavel.

„Savců ti nemohu mnoho slíbit, ale ptactva, nejedovatých hadů, ještěrek, stonožek, žab a kousavých moskytů je tam nepřeberné množství,” utěšoval nespokojence profesor.

„Děkuji,” odpověděl jinoch bez zvláštního nadšení.

Racek letěl k jihozápadu a již ve čtyři hodiny se vznášel nad velikou skupinou ostrovů.

„Vidíš ten předlouhý záliv, to je Natewa, tam asi Racek přistane,” pravil profesor.

Cestovatelé letěli nad zálivem a jejich zraky upoutaly překrásné obrazy. Vpravo i vlevo viděli vysoké kuželovité hory. Do zálivu na jihu se z příkrých skalnatých stěn řítily vodopády. Kolem velkých ostrovů vytvářely korálové ostrůvky bariéru, na níž se lámaly a pěnily mořské vlny. Kokosové palmy lemovaly pobřeží. Profesor s Pavlem chtěli využít doby — než Racek přijme náklad benzínu — k procházce po ostrově. Avšak Mr Turbulent odchod zakázal. Zítra posádka obletí velké ostrovy a přistane u důležitých osad.

Anglický přístavní úředník uvítal Mr Turbulenta velmi přátelsky. Očekával přílet Racka již celý týden. Benzín je připraven v bezpečí a přístavní dělníci jsou pohotoví posádce ochotně pomoci.

„Děkuji vám, pane, za vaši laskavost, jež mě překvapuje,” řekl Mr Turbulent.

„Konám jen svou povinnost, Mr Turbulente,” odpověděl úředník s úsměvem. „Vyplňuji rozkaz guvernéra, sira Claytona, který se těší, že ho v Navue navštívíte.”

„Jaká obdivuhodná pozornost, pane,” zvolal Mr Turbulent.

Úředník se opět usmál.

„Kapitán Klokana, parníku, který pro vás přivezl benzín, sám vypravoval Mr Claytonovi o vaší podivínské, pardon, podivuhodné sázce…”

„O sázce? Nechápu, řekl byste mně laskavě, jaká pověst mne předchází?” tázal se Mr Turbulent.

Úředník se přestal usmívat.

„Je přirozené, že pro nás bělochy usídlené v Melanésii je každá zpráva, ať z Evropy nebo z Ameriky, zajímavá. A zejména když se jedná o velikou sázku a hru na schovávanou v tak ohromné oblasti, jakou je Tichý oceán. Váš soupeř je jistě velmi chytrý a umí se znamenitě schovávat, ale nepochybuji, že ho přece naleznete. Každá hra jednou skončí.”

„Děkuji vám,” řekl Mr Turbulent zdvořile, ačkoli se v něm zmáhal hněv. „Ale teď mi, prosím, ještě prozraďte, jestli zde nepřistál parník Santa Clara anebo aeroplán.”

„Tady ne, ale u Navue,” odpověděl úředník a dodal: „Protože se stmívá, dovoluji si vám nabídnout svůj skromný dům…”

„Předešel jste mé pozvání,” odpověděl Mr Turbulent, „těšilo by mě, kdybyste s námi povečeřel na Racku.”

Úředník přijal pozvání rád, neboť se mu dosud nenaskytla příležitost zúčastnit se večeře na hydroplánu. Mimoto se těšil nadějí, že lépe pozná podivína, který uzavírá tak nesmyslnou sázku a nalétá tisíce a tisíce kilometrů nad moři a ostrovy z pouhé bujnosti.

Naštěstí oznámil Mr Turbulent kuchařům včas, že si pozval k večeři hosta. Na požehnaných ostrovech Tichého oceánu se žije velmi snadno. Všude lze koupit nebo za drobnosti vyměnit čerstvá vejce, hrubou kukuřičnou mouku, kuřata, vepřové maso, ryby, kraby, želvy a hojnost krásného ovoce. Kromě toho byla i spíž Racka bohatě zásobena, a tak kuchaři předložili k večeři tolik znamenitých pokrmů a osvěžujících nápojů, jaké může nabídnout jen nejlepší restaurace.

Přístavní úředník, typický klidný Angličan, nemohl utajit nadšení, když ho Mr Turbulent uvedl po večeři do kabiny a ukázal na různé přístroje. Tu úředník pochopil, že Mr Turbulent a jeho družina nejsou podivínové a že jejich výprava není hra a že zřejmě běží o něco důležitějšího.

Zdvořilý Angličan nedorážel otázkami; a tak se milý host loučil s pochybnostmi a zamyšlením.

Po snídani Racek odletěl přímo k západu.

Vanua Levu náleží k nejkrásnějším místům v Tichém oceánu. Horstvo se seskupilo podél pobřeží v mohutných skupinách nebo v řetězech kopců porostlých bujným rostlinstvem. Rostou tu nejen všecky užitkové a hospodářské rostliny a vzácné stromy, nýbrž pěstuje se zde také čajovník, kávovník a bavlník a vyváží se odtud mnoho santalového dříví, chininové kůry, vanilky, skořice a hřebíčku.

Když se pak Racek obrátil k jihu, cestujícím se zdálo, že moře Koro je poseto tmavými zelenými skvrnami. Z výše dvou tisíc metrů se jevilo jako obloha plná hvězd.

Velký ostrov Viti Levu je okrouhlý jako ohromný pastýřský klobouk ověnčený listím a kvítím. Uprostřed ostrova se vypíná horstvo a kaskádovitě klesá na všecky strany k plochým břehům. Čtyři velké řeky a na sta potoků zavodňují úrodnou zemi, takže pralesy musí ustupovat polím a sadům.

Racek se přenesl nad ostrovem jako ohromný dravec. A když svým hukotem a rachotem poplašil všecko živé široko daleko, snesl se velmi blízko u Navue, ležící před deltou řeky téhož jména.

Hnědí Melanésané i bílí přistěhovalci se sbíhali k hydroplánu. Ale dva domorodí policisté rozehnali kopími dav a oznámili cizincům, že „nejvyšší bílý pán” je bude za hodinu očekávat ve svém paláci.

„A my se, ehm, zatím podíváme po okolí,” rozhodl profesor Finch a již se chystal. „Pavle, vem si svou bouchačku, můžeš zastřelit tucet holoubků, už jsme je dávno neochutnali.”

Pavel se nedal dvakrát pobízet, a tak po čtvrthodině vyšli. Avšak ne k městu, nýbrž do kraje. Nyní je už nemohlo nic překvapit. I zde pěstovali domorodci na polích a v sadech tytéž rostliny jako na ostrovech, které již navštívili.

Za půl hodiny si libovali ve stínu hájů, kde křik drobných papoušků a zápas v koruně stromů prozrazovaly, že někdo silnější napadl ptáčky.

Pavel poodstoupil. Ale vtom se již nad korunou vznášel velký pták a nesl v drápech kořist. Po Pavlově ráně se lupič zřítil i s kořistí.

„Hleďme, přece dravec,” zvolal Pavel, zdvíhaje úlovek.

„Ach, ehm, vždyť je to sokol, a vzácný,” pravil profesor, „hned stáhnu spratek, abychom jej zachránili. Kdybys, Pavle, zatím vyšplhal na protější strom a srazil suchou větví těch několik tučných trsů, které se usadily na větvích právě u kmene, taky bys pro mě ulovil něco cenného.”

Mladý lovec ihned uhodl, že profesor touží po orchidejích, jejichž tučné listy, okurkovité výrůstky a vzdušné kořeny seděly v úžlabí větví jako příživnické jmelí.

Pavel uměl výborně šplhat. Několik trsů vytrhl rukou a několik jich srazil větví. Dlouhé šlahouny, na nichž řídce seděly bělostné a uprostřed skvrnité květy, dosvědčovaly, že profesor objevil vandy.

Prales sestupoval z kopce do údolí. A protože se z kraje lesa ozývalo vrkání holubů, lovci pospíšili, aby ulovili také něco k obědu nebo k večeři. Museli přebrodit potok, v němž se proháněly ryby. Rádi by ulovili sladkovodní rybu. avšak neměli s sebou udice ani sítě.

Na hnijícím kmeni sebral profesor několik krásně zbarvených a kovově lesklých brouků. Nejvýš ale ocenil dva velké chrobáky.

„Nechtěl bych tu být večer nebo v noci,” řekl profesor. „Moskyti by mi vypili všecku krev a mravenci ožrali všecko maso. Ehm, vidíš, mezi listnatými stromy se zvláště pěkně vyjímají jehličnaté damary. Cítíš tu silnou vůni pryskyřice?”

Pavel však neposlouchal. Pátral po holubech. Dvě rychle vypálené rány dokazovaly, že je spatřil.

Když šťastný lovec sbíral úlovek, náhle uskočil a vykřikl:

„Hadi!”

„Ehm, neboj se jich, tady nejsou jedovatí hadi,” odpověděl profesor klidně. Potom skočil, chytil hada a vhodil ho do krabice, ačkoli se plaz kroutil a ovíjel se mu kolem paže.

Slunce nepříjemně připalovalo, a tak lovci pomýšleli na návrat. Pavel ještě ulovil dva párky holubů a ověšen loveckými trofejemi, pospíchal za profesorem.

Když lovci prošli křovinatým krajem, aby si zkrátili cestu k nejbližšímu háji, objevili vesnici Melanésanů.

Ženy připravovaly oběd ve společné kuchyni za chýšemi, děti se brodily v potoce a muži, pánové tvorstva, odpočívali ve stínu stromů, žvýkajíce betel a plivajíce červené sliny vskutku virtuózně a do značné dálky.

Jakmile spatřili bílé cizince ověšené krabicemi, torbami a ulovenou zvěří, zvědavě vstali a zdvořile je pozdravovali zvedáním paží a vyrážením hrdelních výkřiků.

Profesor Finch jim vesele odpovídal a ptal se na nejkratší cestu k městu. Dva mladíci se ochotně nabídli, že je dovedou. Věděli, že běloši je mohou obdarovat lecčíms užitečným.

„Ehm, dnes patří Fidžané70 mezi kulturní lidi,” vypravoval profesor Finch. „Na ostrově žije několik tisíc bělochů a ti jim již dávno zahnali chuť na lidské maso. Jak jsi viděl, ženy i muži nosí bavlněné sukně. Při slavnostech a tancích si vlasy barví na modro nebo na červeno. Nesmíš však příliš věřit jejich zdvořilosti, pohostinnosti. Co kdyby se v nich probudily jejich staré choutky …”

Profesor ani Pavel neměli s sebou zbytečné věci, a proto hnědým průvodcům nabídli hrstku drobných mincí, čímž jim způsobili nevýslovnou radost. Divoši je provrtají a pak si je zavěsí kolem krku.

Inženýr Marhan vyšel lovcům vstříc a oznámil jim, že se Mr Turbulent dosud nevrátil.

„Pan guvernér ho patrně pozval na oběd,” mínil inženýr. „Poobědváme tedy bez něho. Jsem zvědav, jak pochválíte mé kuchařské umění.”

„Ehm, jak nepředvídaná konkurence!” zvolal profesor. „Jen jestli jste nezapomněl jídlo osolit!”

Abych si byl jist, solil jsem dvakrát,” přiznával se inženýr a smál se.

„Ouvej, ouvej, bojím se, že musím vypít všecku vodu z řeky,” naříkal profesor.

„Tatínek je mistr,” bránil Pavel inženýra, „cožpak neučil mě a já potom vás, pane profesore?”

„Ovšem, ovšem, vždycky jsem v řadě poslední,” stýskal si naoko profesor, ale první usedl k prostřenému stolu.

14 Sir Clayton vítá vzácného hosta

Za hodinu po odchodu lovců se na pobřeží, u něhož Racek přistál, opět objevili strážníci. Nyní přišli čtyři. A když Mr Turbulent vystoupil na břeh, zdvihli kopí a zas je sklonili. Měl to být vojenský pozdrav. Avšak důstojnost pozdravu trochu utrpěla při pohledu na zaprášené a bosé nohy strážníků a na jejich bílé sukýnky, které již dávno volaly po vyprání.

V slavnostním průvodu došel Mr Turbulent až k paláci, patrové dřevěné budově s průčelím bohatě ozdobeným pěknými řezbami. Celé první patro bylo ověnčeno balkóny. Bíle natřená budova byla všecka pokryta zelení a krásnými květy.

Glycínie, mučenky a vanilky vyšplhaly až na střechu budovy a z balkónů splývaly hrozny a chomáče ohnivě červených, fialových a zlatožlutých květů.

Kolem prostorného domu stály krásné stromy. Na volném prostranství před průčelím metal silný vodotrysk vějířovitě proudy vody na záhony květin a keřů.

Pan guvernér si dovedl upravit pohodlné a pěkné obydlí, pomyslil si Mr Turbulent, vcházeje po širokých stupních do vzdušné haly, jež se spíš podobala skleníku. Ve všech koutech stály skupiny rostlin. Až na schodiště, opět lemované květinami, létali krotcí papoušci a skřehotali. Stálý šumot ventilátorů, pohánějících čerstvý vzduch, a vůně květin dovedly by uspat nejen princeznu, nýbrž i draka.

Zatímco se Mr Turbulent rozhlížel kolem a utíral si z čela pot, seběhl po schodech tlouštík, všecek v bílém. Ještě než doběhl, radostně volal: „Buďte vítán, vzácný hoste, buďte upřímně vítán v mém doupěti!” a napřahoval obě krátké paže.

Mr Turbulent se zadíval na malého otylého blondýna, jehož zardělý obličej zářil, a upřímně mu stiskl obě masité ručky.

„Pospíšil jsem si,” pravil Američan, „abych vám, pane guvernére, vyslovil svou úctu a díky za pozvání.”

„Ach, nikoli, nikoli, já jsem vám vděčný za návštěvu, drahý pane,” ujišťoval guvernér amerického hosta a mírně ho vedl k nízké pohovce. Když host usedl, přitáhl si křeslo a usedl naproti.

Sotva se pánové posadili, objevily se v hale dvě domorodé dívky. Jedna z nich přinášela koš krásného ovoce, kdežto druhá přisunula stolek, na nějž postavila sklenky. Asi desítiletý hnědý naháček pak přivlekl kbelík studené vody, v níž se koupaly štíhlé láhve.

„Teď je tu nejchladněji,” prohlásil sir71 Clayton, a ukázav na kbelík, otázal se: „Smím vám nabídnout starou skotskou whisky se sodovkou, anebo lehké francouzské víno?”

„Děkuji,” odpověděl Mr Turbulent, „dovolíte-li, pane guvernére, sám si namíchám.”

„Já piji raději lehké víno,” svěřoval se hovorný hostitel, „je to nejspíš dědictví po mé francouzské babičce, s kterou se můj ctihodný děd oženil. Byl jste asi zklamán, Mr Turbulente. Patrně jste právem očekával upjatého a mrzutého Angličana místo veselého Francouze. To je také dědictví po mé babičce. Miluji život, veselí a dobré žerty. Proto jsem byl nadšen, když jsem slyšel o vaší kuriózní sázce. Vy Američané provádíte všecko velkolepě, hehehe, i sázky. Jaká je to originální honba po Tichém oceáně — v letadlech! Ohromné! Kolosální! Na vaše zdraví a úspěch, Mr Turbulente!”

Mr Turbulent byl obdařen malou dávkou trpělivosti, ale zdvořilost mu přikazovala, aby vyslechl veselého tlouštíka a přizpůsobil se jeho náladě.

„Vážený pane, kouříte?” otázal se náhle guvernér. „Prosím, vyberte si. Zde jsou doutníky a tady cigarety; doutníky jsou z Manily a cigarety z Egypta.”

Proboha, co se všecko ještě dovím? tázal se v duchu Mr Turbulent sám sebe. Ale než si stačil vymyslet vhodný důvod k odchodu, sir Clayton, vyfukuje kouř cigarety, zase spustil:

„Přiznávám se, drahý pane Turbulente, že vám držím oba palce z pouhého smyslu pro spravedlnost, protože váš soupeř je proti vám v nesporné výhodě, jelikož mu ostrovy nabízejí tisíce skrýší. Když zde Mr Smiling poprvé přistál…”

„Ach, Mr Smiling zde přistál?” zvolal Mr Turbulent a jeho netrpělivost rázem zmizela.

„Při prvním přistání jsem s ním mluvil. Podle předpisu ohlásil tehdy přílet. Mladý, energický Japončík se mi líbil a velmi dobře jsem se s ním pobavil.”

„Mladý, energický Japonec?” otázal se Mr Turbulent udiveně.

„Úžasné a navýsost zajímavé!” zvolal sir Clayton a spráskl masité ruce. „Cožpak vy, Mr Turbulente, svého soupeře osobně ani neznáte? Ach, ach, to je výborné! To je skutečná hra na slepou bábu. Mohu vám posloužit popisem? Mr Smiling je štíhlý mladý muž, pěkně žlutý a šikmooký. Mluví velmi dobře anglicky, ale trochu šišlá jako každý cizinec.”

„O svých úmyslech se vám ovšem nezmínil?” prohodil Mr Turbulent jen jakoby mimochodem.

Sir Clayton se zasmál:

„Kdo se skrývá a prchá, nikomu se nesvěřuje, avšak při své druhé návštěvě, když jsem úředně odplul na ostrov Taveuni, svěřil se lady Claytonové, že zvolil za svou základnu ostrov Kandavu.”

„Ostrov Kandavu? Jak je daleko?” tázal se Mr Turbulent dychtivě.

„Ostrov Kandavu leží přímo na jih ve vzdálenosti asi devadesáti kilometrů,” odpověděl sir Clayton. „Dosud jsem tento ostrov nenavštívil, ačkoli taky patří pod mou správu. Můj předchůdce, dr. Davidson, podnikl tam před pěti či šesti roky trestnou výpravu. Dal pověsit několik chlapíků a spálit jim vesnice, protože umučili misionáře a jeho pomocníka. Výběrčí daní, kteří dojíždějí na Kandavu dvakrát ročně, hlásí, že teď je na ostrově klid až na místní rozmíšky mezi domácími náčelníky.”

Mr Turbulent naslouchal se zájmem. Nevěděl, má-li se obdivovat klidu, nebo spíše lehkomyslnosti sira Claytona. Vstával, aby se poroučel, avšak sir Clayton pochopil hostův pohyb jinak.

„Vážený pane, musíte zhlédnout mou zahradu. Nešetřil jsem na ni důmyslem, prací ani náklady, a až uvidíte mé miláčky, posoudíte sám, smím-li na ně být pyšný.”

Vyvedl hosta mezi květinami zadním vchodem, a když se Mr Turbulent zastavil na nejvyšším stupni schodiště, díval se do skutečného ráje.

Co krásného a vzácného mohly tropy vytvořit, bylo sem sneseno a opravdu velmi vkusně seskupeno.

Uprostřed svěžího trávníku se leskla hladina jezírka se skalnatým ostrůvkem, z něhož tryskala šesti proudy voda na bílé mramorové sousoší dětí. Trávník byl obklíčen nízkými kvetoucími keři, za nimiž se vinula široká, písková cesta. Za ní stály v řadách mohutné kmeny stromů, jež zdvíhaly ohromné koruny do výše čtyřiceti až padesáti metrů a vrhaly chladný stín.

Sir Clayton zval netrpělivě hosta, aby sestoupil, a když spolu vešli na zastíněnou cestu, vesele zvolal:

„Jen pohleďte, nejsou to krasavice?”

Na vodorovných větvích stromů byly zavěšeny řídké dřevěné košíky. V nich bujely tmavě zelené, tuhé listy.

Mr Turbulent již viděl mnoho orchidejí, ale tolik krásy a tolik zvláštností pohromadě dosud nikdy nespatřil. Ačkoli nebyl milovníkem přírody a obdivovatelem jejích krás a divů, přece nemohl jít nevšímavě okolo velikých fialových květů skvrnitých střevíčníků, kropenatých motýlů, drobného hmyzu s dlouhými křídly, voskových lebek a drápů, podivných pavouků a vonných hroznů.

A přece to všecko byly květy!

„Všecky ty krasavice nejsou domácí,” vysvětloval sir Clayton s pýchou, „některé se zrodily v Himálaji, některé na sundských ostrovech, a přečtete-li si štítky, najdete i krajanky ze Severní a Jižní Ameriky.”

Cesta se rozbíhala, aby objala nové trávníky, v nichž stály skupiny rostlin: růže, dosny, mandlovníky, juky, amarylky, a kdož by je dovedl všecky vyjmenovat! Řada bílých pergol nesla takové množství ovíjivých rostlin, že tvořila obrovský věnec, který končil až u čínského kiosku.

Z postranní stezky vyběhla hnědá dívka, cosi řekla a hned zase ubíhala jako srna.

„Vzácný hoste,” pravil sir Clayton všecek polekán, „prosím tisíckrát za odpuštění, ale zapomněl jsem vám tlumočit pozvání lady72 Claytonové k lunchi. Nikdy by mi to neodpustila, kdybych vás nepřivedl,” přiznával se kajícně.

Mr Turbulentovi bylo jako zajatci, který touží po svobodě. Avšak naděje, že se od lady Claytonové doví více, než mu mohl o neznámém letci povědět sir Clayton, zapudila špatnou náladu a Mr Turbulent se zmohl na zdvořilé ujištění, že by neodešel z guvernérova paláce, aniž by se poklonil paní domu.

Sir Clayton se opět rychle rozveselil a vedl hosta nejkratší cestou k paláci.

Lunch — bohatá přesnídávka — byl připraven ve vzdušné a chladné jídelně v prvním patře.

Lady Claytonová vyšla hostu vstříc. Uvítala ho sice vznešeně, ale zároveň velmi vlídně. Pak vložila svou dlouhou ruku pod jeho loket, aby ji mohl uvést do čela dlouhé tabule.

Na domácí paní bylo všecko dlouhé: vysoký účes, úzký obličej, údy, ba i chodidla. A Mr Turbulent, hledě na její dlouhý nos a dlouhé zuby, pomyslil si, zdali se s ní sir Clayton neoženil buď ve veselém rozpoložení mysli, anebo z rodinné tradice, aby pro potomstvo zachoval anglickou rasu, porušenou dědem, který přivedl do rodu kulaťoučkou Francouzku.

Přestože lady Claytonová nebyla krasavice, Mr Turbulent brzy poznal, že je to dáma nejen velmi milá, nýbrž i vzdělaná a bystrá. Pohledy, jež občas vrhala na sira Claytona, který znamenitě jedl a stále vtipkoval, se podobaly laskavým pohledům matky, která bdí nad miláčkem, aby se slušně choval, a která mu stále odpouští drobné poklesky.

Mr Turbulent se výborně bavil. Jako člověk, který nasbíral po celém světě mnoho zkušeností, a jako vítaný host v nejlepší americké společnosti, dovedl rozprávět o všem a vždycky zajímavě. S povděkem vyslechl zprávu lady Claytonové o návštěvě cizího letce, avšak nedověděl se o mnoho více, než mu již pověděl sir Clayton. Ovšem popis letce podala lady Claytonová dokonaleji.

„Ihned se vydám na Kandavu; snad tam zastihnu svého soupeře anebo najdu určitější stopy,” rozhodl se Mr Turbulent.

„Ale nevydáte se tam sám, vážený hoste,” zvolal vesele sir Clayton. „Poletím s vámi, pokud neodmítnete mou žádost. Přiznám se vám, že jsem dosud letěl jen jednou a že jsem byl přešťasten.”

„Uvážil jste, že není na ostrově bezpečno a že vaše přání je neskromné?” pravila paní domu.

Mr Turbulent se usmál:

„Společnost sira Claytona mi bude nesmírně milá a užitečná, neboť zástupce vlády Jeho Veličenstva…”

„… má za povinnost ostrov navštívit a bude vám, vážený pane, nejlepším pomocníkem a ochráncem,” dokončil sir Clayton Turbulentovu zdvořilost.

„Ať již vaše výprava skončí zdarem nebo nezdarem, těším se, že po návratu do Navue budete, Mr Turbulente, naším milým hostem,” skončila lady lunch a vstala.

Po odchodu paní domu projednali pánové při černé kávě pořad výpravy.

„Racek je vždy připraven k odletu; poletíme tedy ve čtyři hodiny odpoledne,” pravil Mr Turbulent, když se stiskem ruky loučil s guvernérem.

A tak se stalo, že posádka toho dne obědvala bez Mr Turbulenta. Když se ale její velitel po jedné odpoledne vrátil na Racka a oznámil, že letadlo přibere vzácného hosta, rozešla se posádka, aby všecko připravila k odletu.

Zatímco profesor jedoval spratek sokola, Pavel prohlížel zásoby a dumal o tom, jakou by mohl předložit večeři, kdyby je jakékoli příhody přinutily k přenocování na odlehlém ostrově.

Sir Clayton se nemohl výletu dočkat, a proto přijel v proutěném lehkém kočárku již o půl čtvrté. Dva bílé poníky řídil hnědý vozka, který div nepukl pýchou.

Mr Turbulent vyšel ihned hostu vstříc, uvedl ho do salónu a představil mu ostatní členy posádky.

„Můžeme hned odletět, je-li vám to, pane guvernére, vhod,” navrhoval Mr Turbulent. Avšak host si přál dříve si prohlédnout také kabinu, přijímač a vysílač i ostatní přístroje. Poskakoval, vykřikoval a tiskl ruce každému, komu zkřížil cestu.

„To je báječné, velkolepé, úžasné! A nedostanu mořskou nemoc?” zeptal se náhle. „Na moři je mi vždycky špatně, a proto nerad cestuji po moři.”

Ehm, a přece tě osud zavál na ostrov, kde, kdybys vypadl z okna, by tě spolkl žralok jako jahodu, bručel si profesor Finch pro sebe. Nemiloval břichopásky ani nejapné všetečky, avšak protože byl dobrák, brzy se smířil se sirem Claytonem, zejména když uslyšel o jeho znamenité sbírce orchidejí.

Racek odstartoval lehce jako vodní pták, a když se vznesl nad deltu, spěchal přímo k jihu.

Sir Clayton se divil vlastní statečnosti. První trhnutí ho sice znepokojilo, také hluk stroje ho trochu poděsil, avšak po chvíli mu byl mírný pohyb letadla už příjemný. Proto se podíval oknem. Stačil však jediný pohled na zem, která se pod ním propadávala, a ihned ustoupil a rozpačitě se usmál na profesora Finche, jenž mu nabízel občerstvení a chlácholil ho:

„Ehm, to nic, v Racku jsme bezpečnější než v autu na silnici.”

Racek přeletěl Kandavský průliv za dvacet minut, avšak hned nepřistál. Vznášel se nad atoly roztroušenými na severovýchodě ostrova, který cestující překvapil délkou a opuštěností.

Ačkoli se hydroplán snesl velmi nízko, nemohli letci ani dalekohledy objevit osady. A tak Mr Turbulent přeletěl dvakrát napříč nad ostrovem, než se snesl do mělkého chobotu u jižního břehu.

15 Znamenitý průvodce a ochránce

„Díky, vřelé díky, Mr Turbulente, let byl nádherný,” prohlásil sir Clayton, když vystoupil na nízký písčitý břeh. „Teď se vám zas odvděčím já — jako průvodce a ochránce.”

Mr Turbulent se usmíval:

„Těší mě, pane guvernére, že se vám let líbil.”

„Jsem nadšen a okouzlen,” odpověděl sir Clayton. „Ale co to? Zdá se, jako by byl ostrov opuštěn. Vždyť aeroplán by už jistě přilákal domorodce, kdyby byli nablízku, nebo se snad přede mnou skrývají?”

„Možná že je trestná výprava vašeho předchůdce zaplašila do vnitrozemí,” namítl Mr Turbulent.

Když profesor Finch uslyšel o trestné výpravě a spálení vesnic, zdvihl palcem a ukazovákem brýle na kořen nosu a zabručel si: „To je pěkné nadělení!” Potom ale řekl hlasitě:

„Domorodci neopustili ostrov, ale vystavěli si osady v lese, musíme je hledat.”

Všichni uznali, že profesor Finch správně rozluštil záhadu, a uposlechli jeho rady. Inženýr Marhan zůstane u letadla, Mr Turbulent a sir Clayton prozkoumají krajinu východně, kdežto profesor Finch s Pavlem se vydají k západu. Obrátí-li se obě výpravy asi po půlhodině k severu a potom proti sobě, uzavřou dosti veliký okruh, a než se slunce skloní k západu, vrátí se všichni k letadlu.

„Proč jste nevzal s sebou síťky na motýly?” ptal se Pavel, když s profesorem rázně kráčel k lesu.

„Protože je na motýly pozdě. A pak dnes chci ulovit kaloně, je jich na zdejších ostrovech velmi mnoho,” odpověděl profesor.

„Sestřelím vám jej. Jakmile uvidím toho létajícího psa visícího v koruně stromů, bude váš.”

„Jo, to bych pak musel tvůj úlovek zahodit, milý hochu. Podaří-li se mi však podat kaloňovi chloroformovanou voňavku až k nosu, spadne mi k nohám neporušený.”

Dnes neměli lovci štěstí. Slyšeli sice houkání a vrkání holubů a skřeky papoušků, ale přesto se jim nenaskytla příležitost k ráně. A tak tiše a nepozorováni došli po půlhodině k mýtince, v jejímž středu stála velká chýše.

„Tady patrně bydlí vyobcovaný náčelník,” mínil profesor, „pojďme tiše na zvědy! Obávám se, že nás domorodci nepřivítají přátelsky. Na příkoří se nezapomíná!”

Profesor odložil krabice, a shýbnuv se, blížil se k okraji lesa. A když klesl na kolena a plížil se podrostem jako had, Pavel ho napodobil, aniž se tázal, proč je profesor tak opatrný. Živý plot dotýkající se chýše jim poskytl dost úkrytu. Zdálo se, že chýše není obydlena. Na dvoře nebyla drůbež, a také se nikde neozvalo chrochtání vepřů. Profesor se však nedal zmýlit okolním klidem a tichem. Chýše postavená z bambusových kmenů, rákosí a trávy měla dva otvory: okno v boku a dveře v průčelí.

„Nevstávej,” zašeptal profesor, „podívám se tam sám.”

Zvolna povstal a opatrně se plížil, aby nehnul ani snítkou. Stačil mu krátký pohled oknem, aby uhodl, kdo zde bydlí. Opět se skrčil, a pokynuv Pavlovi, tiše se odkrádal od chatrče k lesu.

„Je to chýše čaroděje, který si chystá ústroj. Zdá se, že se dnes dočkáme překvapení a snad i zábavy, protože na ostrově se připravuje slavnost.”

„Osada nebude jistě daleko,” domníval se Pavel. „Obrátíme-li se teď k východu, setkáme se s Mr Turbulentem a sirem Claytonem, které potěšíme svým objevem.”

„Výborně, hochu! Taky mně se nechce hlouběji do lesa. Za půl hodiny stejně bude tma,” souhlasil profesor.

Nyní se už nemuseli skrývat, a tak kráčeli dosti rychle.

Náhle je zarazily neočekávané zvuky — střelné rány!

„Někdo střílí z revolveru!” vykřikl Pavel. „Dvě, tři, čtyři rány rychle za sebou. To není lov, to je přepadení!”

„Ó já pošetilec! Mohl jsem je předvídat,” peskoval se profesor a běžel za Pavlem.

V pralese se špatně běží, proto se lovci na chviličku zastavili, aby nabrali dechu, ale pak hned zase pospíchali dál. Poháněla je zvědavost, nejistota a bezděčný strach. Nikdo přece nebude bez příčiny v pralese střílet.

Pospíchali již asi čtvrthodinu, když spatřili sluncem ozářené koruny stromů. Z toho usoudili, že les buď končí, nebo že je tu velká mýtina.

Vždy opatrný profesor nevyběhl na mýtinu, nýbrž uchopil Pavla za rameno a důtklivě mu radil:

„Skryj se za tlustý kmen stromu, pozorně se rozhlédni kolem, a když nic podezřelého neuvidíš, skoč, nebo se připlaz k jinému, až dospěješ k mýtině!”

Pavel uposlechl. Nedoplížil se však k mýtině.

Náhle strnul. Spatřil nejméně třicet Fidžanů ozbrojených kopími, kamennými topory a sekerami. Vzkřikl úžasem a bolestí a byl by upadl, kdyby ho byl profesor nezachytil.

Naštěstí byli divoši příliš zaměstnáni, takže neuslyšeli Pavlův výkřik a neviděli, co se děje v lese.

Fidžané právě zabalili tři bíle oděné muže do sítí a zdvíhali je na ramena. Nízký, ale v ramenou rozložitý chlapík, patrně náčelník, cosi rozkazoval. Potom provázen čtyřmi staršími bojovníky, vydal se na cestu k západu. Nosiči klopýtali za ním.

„Není pochyby, jsou to naši,” pravil profesor.

„A tatínek je mezi nimi,” vykřikl Pavel, „pusťte mě, pane profesore, musím za ním!”

„Ba ne, milý hochu, nesmíš. To bys nás všechny zahubil. Proti třiceti ozbrojeným mužům nic nezmůžeš. Tito chlapíci se nebojí střelných zbraní. Slyšels přece střelbu a viděls, že se nelekli, naopak — zvítězili.”

„Musíme se však postarat o osvobození našich. Ale jak? Škoda že Mr Turbulent nedovolil, abychom vzali na Racka slzotvorné bomby! Jedna by teď stačila.”

„Jen klid, milý hochu. Důmysl často zmůže víc než hrubá síla. Naštěstí jsme dosud volní my dva, a jak se zdá, divoši ani nevědí, že jsme tu. A nezjistí to, dokud nás někdo z našich přátel neopatrně neprozradí. Ehm, přemýšlejme! Divoši zajatce dosud nezabili, z toho lze soudit, že buď vůbec neběží o jejich životy, anebo že divochy k přepadení bělochů někdo navedl.”

„Ach, úvahy nám nepomohou, mám zbraň!” zvolal Pavel, „a…”

„…dobře si poradím, když tu ničemnou ptáčnici zahodím,” dokončil profesor. „Teď mlč, hochu, musím přemýšlet!” Profesor ulehl za kmen a stiskl si rukama hlavu.

Pavel prožíval nejstrašnější chvíle. Jak se jen stalo, že divoši zajali též tatínka, který měl zůstat u Racka? Patrně také uslyšel rány a pospíšil přepadeným na pomoc. Proč je ale divoši zajali? Je to pomsta za trestnou výpravu? Jak se dověděli, že je mezi bělochy guvernér? A tatínek, drahý tatínek se jistě bojí o Pavla a snaží se zjistit, zdali ho divoši také polapili. Co jen udělat? Jak zajatce osvobodit z moci lidojedů?

„Ehm, něco jsem vymyslil,” zvolal profesor a rychle vstal. „Hlavu vzhůru, Pavle! Ještě jsme neprohráli. Ale musíme si pospíšit.”

„Kam půjdeme?” zeptal se Pavel.

„K čarodějově chýši,” odpověděl profesor. „Jde o to, abychom ho zastihli ještě doma. A teď pozorně poslouchej! K chýši se musíme doplazit tak tiše a z té strany jako poprvé. Jakmile dolezeš k oknu, zdvihneš pušku, ale počkáš, až se objevím u druhého otvoru. Potom si křič, co ti bude libo, pevně miř na čarodějovu hlavu, ale za nic na světě nestřílej! Rána z pušky by všecko pokazila.”

„Ach ano, ano, čaroděj bude rukojmím,” pochopil jinoch a ihned souhlasil s profesorovým plánem. Pak se rozběhl, že mu profesor sotva stačil.

Když se blížili k mýtině, obezřetně ji obešli a po chvíli se octli na místě, kde prve odložili své věci. Zdvihli jen batoh. Potom se kradli od stromu ke stromu, až došli k plotu, kde opět museli lézt jako obratní hadi, ačkoli už byli velmi unaveni.

„Přišli jsme naštěstí včas,” šeptal profesor, „teď počítej do desíti, pak vstaň a namiř tomu chlapíkovi na hlavu!”

Pavel počítal rychle. A nedbaje již na opatrnost, vsunul pušku oknem a vykřikl:

„Pozor, střelím!”

Účinek jeho výkřiku byl překvapující. Čaroděj, který si chtěl právě vsadit na hlavu vysokou čepici, se tak silně lekl, až mu čepice vypadla z rukou. Nerozuměl sice slovům, zato však pušce!

Vtom se již ve dveřích objevil stín, popošel rychle k čaroději, jehož zraky poutala a mámila puška, jako ptáka mámí pohled hadí. A tak čaroděj nikdy nepochopil, co se stalo. Ucítil jen, že se jeho obličeje dotkly zezadu lidské ruce a že jeho čich omráčil strašný zápach, který ho zbavil dechu i vědomí.

Chloroform!

„Rychle sem, Pavle! Najdi v batohu šňůru a půjč mi svůj kapesník!” rozkazoval profesor Finch, když zadržoval klesajícího čaroděje.

Pavel hned věděl, co chce profesor dělat. Šňůrou se přece svazuje, a tak rychle přivazoval čaroději paže k tělu, zatímco profesor se postaral o roubík. Dva kapesníky přivázal čaroději přes ústa a v týle hlavy zadrhl v uzel.

„Nohy mu zatím nesvazuj,” rozhodl profesor. „Ehm, budu potřebovat jeho sukni. Ale teď, milý hochu, pospěš jako jelen k Racku. Nepochybuji, že dovedeš odstartovat, ale milejší by mi bylo, kdybys sem připlul co nejblíže. Zdejší mýtinka je malá. A kdyby divoši předčasně uslyšeli hukot stroje, mohl by se můj plán zhatit.”

„Pane profesore?”

„Na nic se neptej a pospíchej! Čím blíž připluješ, tím líp!”

„Podle rozkazu, veliteli!” zvolal Pavel a už běžel, ale nikoli cestou, kterou přišli, nýbrž k jihu. Chtěl vědět, jak daleko je k moři.

Potom již klusal po písčitém pobřeží a v duchu zajásal, když spatřil Racka.

Cožpak divoši dosud nevěděli o stanovišti hydroplánu? Proč nevyloupili letadlo?

Na tyto otázky mu nemohl nikdo odpovědět.

Patrně si divoši byli tak jisti, že se nemůže nikdo zmocnit letadla, anebo… anebo poslouchali cizí rozkazy!

Kdo však rozkazoval? Únosce dětí? A zjevná zmínka o základně na ostrově Kandavu byla jen nalíčená past?

Kde a jak byli zajati ostatní členové posádky?

Odpovědět mohli jen zajatci.

Po odchodu profesora Finche a Pavla chystal se na výpravu také sir Clayton. Na krk si zavěsil dalekohled, k bokům si připjal pás s krátkým revolverem a vyžádal si hůl.

„Slíbil jsem vám, vzácný hoste, radu a ochranu,” pravil vážně, „a jsem připraven. Pospěšme si, abychom objevili osadu dříve než profesor s chlapcem!”

Silný a veselý Mr Turbulent se usmál, vida vyzbrojeného tlouštíka, jak si rázně vykračuje. A jako každý obr se v duchu posmíval malému hrdinovi.

„Jsem si jist, že domorodce již brzy překvapíme, protože kde jsou políčka, bude blízko též osada. Já si všeho všimnu,” vykládal sir Clayton po prvním kilometru. „Vsadil bych se, že až projdeme tímto hájem, spatříme osadu.”

Mr Turbulent souhlasil, ale sotva vešli asi na sto kroků do listnatého pralesa, zažili překvapení, jehož se nenadáli.

Mr Turbulent kráčel zrovna vpředu. Náhle zabočil, protože se nechtěl prodírat houštím, ale obejít je. A v okamžiku, když upozorňoval sira Claytona na překážku a ohlédl se, ucítil, že na něho spadlo něco podivného, co mu zahalilo hlavu a spoutalo údy. Ihned postřehl nebezpečí, neboť se ozval křik, dupot a praskot větví.

Sir Clayton, který se opozdil asi o šest nebo sedm kroků, viděl, co se stalo. Z houštiny se vyrojil houf hnědých naháčů a také z korun nízkých stromů seskakovali divoši jako obrovské opice.

Překvapení a útok ochromily sira Claytona jen na několik okamžiků. A tak dříve než se divoši vrhli na něho, vytrhl revolver a střílel jako divý. Doufal, že střelbou útočníky zažene. Ale se zlou se potázal. Rána kyjem přes ruku mu vyrazila zbraň. Vzápětí spadla i na něho síť.

Divoši velmi obratně bělochy zabalili tak, že se mohli sice převalovat i křičet, což obé sir Clayton provozoval ze všech sil, ale nemohli se bránit, ani uprchnout.

Hněv prudkého Mr Turbulenta byl mocnější než bázeň. Byl přesvědčen, že divoši se na něm nemohou dopustit násilí, avšak brzy se přesvědčil, jak se mýlil.

Fidžané se zrovna o něčem radili, když se zdálky ozvalo volání. Na rozkaz náčelníka zmizeli divoši v houštině. Praskot větví prozrazoval, že sem někdo běží.

Mr Turbulent, sedě opřený o kmen stromu, stal se pak svědkem krátkého, ale prudkého zápasu. Byl by raději zamhouřil oči, kdyby mohl.

Inženýr Marhan, který zaslechl rychlou střelbu, pochopil, že se děje něco zlého. Uchopil ručnici a běžel na pomoc. Nyní, opíraje se o tlustý kmen stromu, oháněl se těžkou puškou, přerážel kopí, odrážel sekery a několikrát zasáhl i hlavu nebo paži některého z útočníků. Naneštěstí ale nezpozoroval divochy, kteří se k němu připlížili zezadu.

Podtrhli mu nohy, a když upadl, hodili síť také na něj. Cožpak rybářskou síť z provázků by statečný inženýr protrhl, ale síť z pandánových listů a z lýčí neprotrhne ani veliká ryba, ani silný muž.

Když sir Clayton poznal, že se nevyprostí silou, ulevoval si laním. Aby nahnal divochům strachu, vyhrožoval jim trestnou výpravou. Divoši mu patrně nerozuměli, protože se nezalekli ani prohlášení, že „guvernér jest nedotknutelná osobnost, kterou musí každý poddaný Jeho Veličenstva, britského krále, poslouchati”.

„Nechte toho, sire,” napomenul ho Mr Turbulent, „darmo se unavujete. Musíme šetřit své síly, budeme je možná brzy potřebovat… Kde je profesor a Pavel?” zeptal se potom Mr Turbulent inženýra, kterého divoši právě přinesli.

„Nevím, dosud se k Racku nevrátili,” odpověděl inženýr.

„Tedy přece trochu naděje. Nikdo se o nich ani slovem nezmiňujte!” poroučel Mr Turbulent.

Od věků se lidstvo zvolna mění. Stateční muži milují zápas; rozvážliví a mírní zápasy sice nevyhledávají, ale brání se statečně, jsou-li napadeni. Jen bázlivci utíkají. Ale ani lidé stateční, ani bázlivci nesnášejí, aby s nimi někdo jednal jako s neživými věcmi, aby je hrubě zdvíhal, nesl jako balíky a házel na zem! Všichni tři muži prožívali stejná muka. Mr Turbulent a inženýr jen zatínali pěsti a zuby. Zato sir Clayton sliboval divochům pekelné zážitky ve vařícím oleji.

Divoši odnesli bělochy na udupané prostranství obklíčené rozvalenými chýšemi. Profesor Finch by byl na první pohled poznal, že dědina byla dávno opuštěna a zděsil by se, kdyby slyšel, o čem se divoši radí. Vždyť na ostrově Fidži nejdéle bujelo lidožroutství. Nejdříve bude ovšem slavnost, jako při každé příležitostí, ale potom…

Již se valně stmívalo. Divoši roztrhali polorozbořenou chýši a snesli suché dříví a trávu na tři hromady. Náčelník a jeho rádci usedli na zem. Zřejmě někoho očekávali, protože často pohlíželi k lesu a volali.

Náhle vzplanula první hromada a hned potom druhá, zatímco u třetí stáli dva muži a přikládali nové palivo.

Všichni rádcové rázem radostně vykřikli. Od lesa přicházel očekávaný a vzácný host, bez něhož nelze slavnost začít.

Zdálky se jevil jako pitvorný tvor. Vysoká hrotitá čepice, řasnatá dlouhá sukně z per a trávy, chřestící náhrdelníky a náramky mu dodávaly podobu předpotopního ptáka. Když se ale příchozí přiblížil a světlo ohňů ozářilo jeho strašnou bílou masku s divokýma očima, roztrženým nosem a rozšklebenými ústy, vzbudil u divochů posvátnou hrůzu.

Čaroděj byl nejspíš posedlý zlými duchy. Divoce skákal a vyrážel skučivé zvuky. Když však dotančil až před zajaté bělochy, náhle strnul a pomalu zdvíhal pravici73.

Běloši oněměli překvapením, a strach se jich dotkl tajemnými prsty, čaroděj skučel i mumlal, jako kdyby se kohosi na něco tázal, ale nikdo mu neodpovídal. Tázal se tedy duchů vzduchových i zemních, neboť se vrhl na kolena a schýlil hlavu. Zemní duchové mu nejspíš odpověď neodepřeli, protože náhle vyskočil a cosi poroučel, co se asi náčelníkovi a jeho rádcům nelíbilo.

A tu čaroděj zadupal a zdvíhal zvolna pravici. Tři prostřední prsty jeho ruky byly zavřeny do dlaně, kdežto palec a malík s dlouhými drápy mířily do náčelníkových očí.

Účinek byl ohromný; nejen náčelník, nýbrž i rádcové zděšeně vykřikli a zastřeli si rukama obličeje. Běloši viděli, jak stařešinové ustupují pozpátku, a z čarodějových výkřiků slyšeli jen slova:

„Tabu! Tabu!”

Nikdo z bělochů nechápal, co se děje. Někteří bojovníci, s hlavami odvrácenými od čaroděje, rozbalili sítě, takže zajatci mohli vstát. Ale jati neznámým kouzlem, na útěk ani nepomysleli.

Čaroděj opět tančil a bojovníci postrkovali bělochy, aby šli za ním. Přešli již mýtinu a vešli na stezku do tmavého lesa. Řady bojovníků stále obklopovaly bělochy, a tak ani zde nemohli uprchnout do temnot. Stejně by tam jistě zbloudili a byli by opět chyceni.

Když tajemný průvod prošel lesem, ocitli se jeho účastníci na menší mýtině. V dálce bylo možno spatřit světýlko, čaroděj opět vykřikoval rozkazy, ale nezastavil se. Jako okouzleni šli běloši za ním ke světlu. Když se přiblížili k tmavší hromadě, poznali, že je to chýše, a div leknutím neupadli, sotvaže zaslechli anglický šepot:

„Jděte rychle k chýši, ale nevcházejte do ní. Padněte na zem a odpližte se za chýši! Pak vezměte nohy na ramena a utíkejte přímo k pobřeží!”

Mr Turbulent a inženýr všechno rychle pochopili. Táhli užaslého guvernéra k chýši, zatímco čaroděj se vracel k lesu.

Chvíli panovalo dusné ticho, jako kdyby nebylo na ostrově jiných živých tvorů mimo velké kaloně, kteří se míhali nad mýtinou.

Snad netrpělivost, snad obavy donutily Pavla, že dvakrát ze své ptáčnice vystřelil. Prchající běloši zajásali. Výstřely jim napověděly, kterým směrem mají běžet. A tak utíkali, jak jim jen nohy a dech stačily. Zdálo se jim však, že k moři nikdy nedoběhnou, protože minuty počítali za hodiny. Náhle spatřili jasnější písčité pobřeží a drobné blesky na moři.

„Halo! Halo!” volal Pavel. A toto zvolání dodalo prchajícím síly k dalšímu a poslednímu rozběhu. Bez dechu dopadli před Racka přichystaného k letu.

„Pavle, kulomet!” byla první slova Mr Turbulenta, když mohl klidněji vydechnout.

„Je připraven, Mr Turbulente, a namířen na ostrov,” odpověděl jinoch v běhu. Nesmírně toužil obejmout tatínka.

Rozhodný Mr Turbulent poručil, aby všichni vešli do hydroplánu a sám tam první skočil a rovnou ke kulometu. Nebyl mstivý člověk, ale kdyby nyní divoši zaútočili na Racka, střílel by bez milosrdenství.

Sir Clayton byl tak zchvácen, že ho museli inženýr s Pavlem spíše vynést než vyvést do hydroplánu. Avšak sotvaže dopadl v salóně do pohodlného křesla, sliboval ostrovanům krutou trestnou výpravu.

Důvtipný Pavel věděl, že nedávným zajatcům prospěje občerstvení, a tak honem přinesl nápoje. Když ale nabízel siru Claytonovi ovocnou šťávu, guvernér vykřikl:

„Jen skotská whisky nebo rum mě postaví na nohy!”

Pavel se potají usmál a pomyslel si, že žádané nápoje siru Claytonovi spíš nohy podrazí; ale přesto mu přinesl kalíšek lihoviny.

Inženýr si nabil Pavlovu pušku a čekal před Rackem na návrat profesora. Pohlížel k pralesu a již ztrácel trpělivost, když se náhle kolem něho mihl čaroděj bez čepice a bez masky. Nečekal, až mu inženýr otevře, a sám skočil dovnitř a pobízel překvapeného strážce:

„Honem do letadla a nad moře!”

Racek se rozběhl po vlnách a jeho stroje přehlušily křik oklamaných divochů. Vyrojili se z pralesa a pádili k pobřeží.

Profesor, dosud oděn čarodějovou sukní, se převaloval v lenošce a tiše se smál.

„Ehm, krásně jsme je obelstili, ehm, ehm, krásně, ale musel jsem přece jen utíkat, a ta prožluklá čepice mi spadla i s maskou. Takový zázrak překvapil i divochy, takže mi dopřáli náskok.”

Sir Clayton se díval a poslouchal jako vyjevený. Dosud neměl kdy, aby si všecko domyslil a uhodl, že se pod maškarou čaroděje skrývá důvtipný profesor.

„Zachránil jste nám svobodu a snad i život,” pravil po chvíli sir Clayton vřele a podával profesorovi ruku. „Děkuji vám a naše vláda…”

„Ehm, vždyť to byla jen hra,” odmítal profesor díky.

„Pěkná hra, když šlo o život,” odporoval inženýr, odcházeje do kabiny, „nepřeju sobě, ani vám, abych vám ji musel stejnou měrou oplatit.”

Pavel nabízel profesorovi občerstvení. A když usedl vedle něho, oči se mu zalily slzami:

„Děkuji vám za tatínka…”

„Ehm, ehm, víš, že to nemám rád. Každý dělá, co umí, a povinnost, ehm…”

„Zachránil jste nás velmi důmyslně, vážený pane,” vmísil se sir Clayton do rozmluvy. „Nic chytřejšího jste nemohl vymyslit.”

„Ehm, znám-li zvyky, mravy a náboženství domorodců, nemusím být, ehm, příliš chytrý, abych pochopil, jakým způsobem je mohu oklamat. Cestoval jsem již po ostrovech v Tichém oceánu, a proto vím, jak mocní jsou kouzelníci. Na koho čaroděj ukáže palcem a malíkem, je synem smrti. Slovo ,tabu‘ je vám, sire, zajisté známé. Co je označeno tabu, je pro ostrovany posvátné a nedotknutelné, proto jsem si vás nejdříve zajistil.”

„Proč nás ale rozbalili a propustili?” vyptával se sir Clayton.

„Protože jsem jim řekl, že vás musím ukázat duchům ve své chatě,” odpověděl profesor. „Ale bez Pavla bych byl sotva vyhrál, ehm, checheche! Dobře jsi všecko provedl, hochu, teď však alou do kuchyně! Cožpak jsi zapomněl, že jsme dnes ještě nevečeřeli?”

„Večeřet budeme všichni u mne. Lady Claytonová nás očekává a jistě nespolkne jediné sousto, až uslyší o našem dobrodružství,” pravil guvernér hrdě.

Minuty rychle ubíhaly, a než si v letadle vysvětlili všecky podrobnosti o přepadení, kroužil již Racek nad deltou a snášel se pomalu k zemi.

Byl již nejvyšší čas k večeři.

16 Lov žraloků

Druhého dne se letci loučili se sirem Claytonem a jeho vlídnou paní až po lunchi.

Když Mr Turbulent naposledy stiskl hostitelovu ruku, řekl: „Trestnou výpravu na ostrov Kandavu vám, sire, nedoporučuji. Po rozmluvě se svými druhy jsem nabyl přesvědčení, že jsme tam byli vylákáni a že Fidžané, kteří nás přepadli a zajali, již z ostrova zmizeli. Je tedy pravděpodobné, že je můj soupeř zjednal a dopravil na ostrov odjinud. A tak byste možná trestal nevinné lidi.”

Sir Clayton potřásl hlavou:

„Stydím se, vážený pane, že jsem tak špatně, ba směšně zahrál úlohu ochránce. Slíbil jsem si však, že prozkoumám všecky ostrovy a útesy a že se naučím řeči domorodců. Váš profesor je moudrý muž, když tvrdí, že jen ten, kdo umí řeč a zná mravy, náboženství, obyčeje a zvyky lidu, může vniknout do jeho myšlení. Nyní chápu již lépe své povinnosti. Jakže to řekl, ten pan Ehmehm? ,Hrubá síla a moc jsou jako blesk a hrom, — zabíjejí, ničí a tříští; zato moudrá rozvaha a porozumění jsou jako občerstvující déšť.‘ Na shledanou, drazí hosté!”

Racek se vznesl nad moře a zamířil k severu. Přeletí nad západní částí ostrova Vanua Levu, potom se uhne o čtyři čárky k západu a prozkoumá Lagunové ostrovy, ale přistane na delší dobu až na Tarawě v ostrovech Gilbertových, aby tam doplnil zásobu pohonných látek. Je tam sídlo anglického komisaře, jemuž bude nejspíše známo, přistál-li u některého z ostrovů parník Santa Clara nebo aeroplán.

Severně od velkého ostrova Vanua Levu letěl Racek hodinu nad pustým mořem. Avšak ve dvě hodiny odpoledne spatřili profesor a Pavel řadu korálových ostrovů a útesů, táhnoucí se až k souostroví Samoa. Za hodinu se Racek opět snášel, neboť na obzoru se objevily tmavé skvrny.

„Potřebujeme čerstvou zvěřinu do kuchyně,” podotkl Pavel, když se tmavé skvrny na moři změnily v ostrovy.

Profesor Finch se usmál:

„Rád bys spálil trochu prachu, co, ale pochybuji, že se ti naskytne příležitost. Lagunové ostrovy jsou korálové a jsou chudé na rostlinstvo i zvířenu. Na některých ostrovech jsou ovšem pralesy, většinou jsou však ostrovy porostlé jen křovinami a trávou, protože tu nejsou řeky ani potoky.”

„Vidím kokosové palmy, pandány a chlebovníky,” hlásil Pavel, vyhlížeje oknem.

„Jako všude jinde,” souhlasil profesor, „a z lovné zvěře by ses musel spokojit jen zdivočelými vepři anebo krysami, ale ty, jak vím, nelovíš rád, ehm.”

Racek se snesl hned u druhého ostrova, jejž profesor podle mapy určil jako Funafuti, kde sídlí vládní komisař.

Hned po přistání Racka se Mr Turbulent setkal s přísným úředníkem, který přispěchal k pobřeží.

Mr T. G. Higgins byl vysoký kostnatý muž tmavých vlasů a dlouhého vyholeného obličeje. Jeho hnědé oči zastíněné hustým obočím a pevně sevřené rty se jistě zřídkakdy usmívaly. Při setkání s Mr Turbulentem se Mr Higgins dotkl dlouhými třemi prsty tropické přílby a jeho: „Dobrý den, jak se vám daří?” neznělo příliš povzbudivě.

„Děkuji a jak vám?” odpověděl Mr Turbulent rovněž chladně. „Jmenuji se H. G. Turbulent a jsem ze San Franciska. Přiletěl jsem z Viti Levu a hledám parník Santa Clara nebo aeroplán. Budu vám, pane komisaři, velice vděčný, poskytnete-li mi o nich zprávy.”

„Velmi rád, Mr Turbulente,” odpověděl komisař.

„Prosím, abyste mne poctil návštěvou v mém letadle, kde si vám dovolím předložit pověřovací listiny,” zval Mr Turbulent komisaře.

Mr Higgins neprojevil údiv, ani když spatřil Racka, ani když vešel do hydroplánu. Byl patrně horlivým úředníkem, neboť než přijal občerstvující nápoj, nejprve pročetl listiny.

„Parník Santa Clara zakotvil před ostrovem před čtrnácti dny,” pravil Mr Higgins, zapaluje si doutník, „a o týden později byl z ostrova Tracy ohlášen aeroplán. O parníku mohu říci, že ohlásil směr k ostrovům Gilbertovým, kam však aeroplán odletěl, nevím, ačkoli vyžaduji od svých jednatelů časté zprávy o každé události na všech ostrovech.”

„Věděl byste také, kdyby se náhodou usadil cizinec na některém z ostrovů?” tázal se Mr Turbulent.

Mr Higgins se ušklíbl, což měl být patrně úsměv:

„Zajisté! Nestrpím, aby se cokoli dělo bez mého vědomí. Ani bělochům, ani divochům nelze zde nikdy důvěřovat, a jen po tuhé kázni přivyknou civilizaci.”

„Ehm, ehm,” profesorovi patrně zaskočilo, proto rychle vyšel ven.

Přísný host se zdržel jen půl hodiny. Podíval se do kabiny, pokýval dlouhou hlavou, ale na účel cesty se nezeptal.

Než Mr Turbulent vyprovodil dlouhého a kostnatého hosta, připravil inženýr Racka k odletu. Ještě dnes musel uletět dvanáct set kilometrů, chtěl-li přistát u ostrova Tarawa.

Dneska Racek opět přeletí rovník, avšak Mr Turbulent při této příležitosti nenavrhl přípitek, protože spěchal, aby dostihl letce, který musí přece také přibírat pohonné látky.

Od rovníku letěl Racek proti silnému větru, a tak ztratil rychlost. Mezitím se již setmělo. Proto se Mr Turbulent rozhodl, že přistane u prvního ostrova, na němž spatří světlo.

I za dne se letec velmi nesnadno vyzná v cizích končinách, a zvláště v souostroví, kde ostrov se podobá ostrovu a kde přijímač i vysílač jsou nepotřebné, protože letec nemá, koho by se zeptal. Tak se stalo, že hydroplán přistál u ostrova Apemama, vzdáleného od Tarawy víc než sto kilometrů.

Pavlovi se zdálo, že Racek klesá do ohnivé vody. To se pod hydroplánem rozběhly fosforečně světélkující vlny.

„Ehm, poplašili jsme milióny drobounkých zvířátek,” smál se profesor, „myslím, že to jsou řetězy salp.”

Racek usedl v opuštěné laguně, a letcům bylo velmi vhod, že jejich přistání nepřivolalo zvědavce.

Kuchaři museli předložit večeři připravenou ze starých zásob — konzerv a pečiva —, neboť na Lagunových ostrovech nebyla příležitost, aby je doplnili novými.

Protože posádka šla večer brzy spát, vstávala druhého dne velmi časně. Nejdřív ovšem byli na nohou kuchaři. Nelitovali ranního dospávání, neboť se jako diváci zúčastnili zajímavého děje.

Ačkoli se teprve rozednívalo, přece již mezi atoly projížděly čluny ostrovanů vyrobené z tyčí, proutí a rohoží. Pluly hbitě jako ryby.

„Rybáři se vypravili na lov žraloků,” poučoval profesor Pavla, „jestli jim zabere těžký kus, uvidíš, jak jsou ti zdejší chlapíci obratní. Ehm, pohleď, jako na zavolanou!”

Pavel potlačil výkřik překvapení. Jistě zabrala velká ryba, protože tři rybáři zvedli vesla a zdánlivě se vzdali rybě, která prchala a táhla člun za sebou. Ale hra trvala jen chvilku. Náhle rybáři zabrali vesly a překvapili chycené zvíře tak, že vyplulo k hladině. Jakmile se však hladina rozvlnila, skočili dva hnědí naháči do moře a vrhli se na žraloka.

„Proč? Vždyť se utopí! Žralok je zabije!” vykřikoval jinoch všecek zděšený. Bylo mu rybářů líto.

Ale profesor se jen usmíval:

„Ehm, myslím, že spíš žralok dnes naposledy lovil. Jen se podívej na ty dvě vlasaté hlavy a na hnědé ruce, jež se chytily loďky. Teď se ten podivný průvod povleče k ostrovu.”

„Proč tedy skočili do vody?” tázal se Pavel.

„Ehm, aby žraloka ubodali noži,” odpověděl profesor. „Do lehké loďky by nemohli vytáhnout tak velkou rybu, často až čtyři metry dlouhou a příliš těžkou, a protože živý žralok by se nedal vléci ke břehu, museli ho zabít v jeho živlu.”

„Hm, divná a nebezpečná zábava,” pravil Pavel, „a což kdyby zatím na ně zaútočil jiný žralok?”

„Jejich ostré nože by našly i jeho zranitelné místo, buď by uprchl, anebo vyplul po chvíli jako zdechlina,” odpověděl profesor. „Ale běda, něco nám na plotně utíká!”

Pavel se přesvědčil o profesorově pravdivé předpovědi.

Člun přistál u břehu a rybáři vytáhli na břeh nejprve člun a potom vyvlékli ohromnou mrtvou rybu.

Když se Pavel vrátil do kuchyňky, profesor tvrdil, že rybáři budou mít dnes znamenitou pochoutku ze žralocích vnitřností a že potom si ze žralocích kostí vyrobí hroty na kopí a šípy a čepele na nože.

„Tady už se tak snadno nedomluvím,” přiznával se profesor, ale přesto zavolal na rybáře a potom zvěstoval členům posádky, že ostrov Tarawa leží severněji.

Hned po snídani vzlétl Racek nad ostrov Apemama, zakroužil nad ostrůvkem Maiana a po půlhodině přistál v laguně před Tarawou.

Mr Turbulent chtěl především zásobit Racka pohonnými hmotami. Proto se vyptával prvního bělocha, který tu měl dozor nad domorodci snášejícími a svážejícími kopru na dlouhé hromady.

„Komisionáře Tootha najdete ve skladišti,” odpověděl bílý dozorce, mávl levicí ke kokosovému háji a již o Mr Turbulenta nedbal.

Dozorcovo netečné chování Mr Turbulenta rozzlobilo, ale protože běloch zatím odběhl, nemohl mu projevit svou nespokojenost. Mezi štíhlými kmeny palem vskutku spatřil budovy; a tak jen hněvivě zabručel a rázně vykročil k háji.

Profesor Finch a Pavel si také pospíšili na břeh. Zajímali je hnědí naháči odění jen zástěrami. Ostrované nebyli vysocí, zato však na jejich postavách udivovala šířka ramen a dobře vyvinuté hrudníky. Krátké černé vlasy, nízká čela, rozpláclé nosy, veliká ústa a veliké ušní lalůčky — to byly nejpatrnější a nejcharakterističtější znaky jejich plemene.

Bílí zvědavci došli až mezi nízké chýše. Také zde našli velkou společnou chýši pro svobodné muže a veřejnou kuchyni s kotli a hrnci na kamnech, na nichž hospodyně vaří.

„Jsou to většinou vegetariáni, jedí jen rostlinnou stravu,” poučoval profesor. „Zdejší korálové ostrovy jsou suché a neúrodné, a proto zde domorodci musí tvrdě pracovat. Jen na severních sopečných ostrovech se žije lépe, a proto se tam, ehm, lenoší. Lidstvo odvyká velmi ochotně práci, kde se příroda stará o jeho snadnou výživu.”

Pavel si chtěl prohlédnout náhrdelníky žen, ale profesor uchopil jinocha za paži a rychle ho odváděl.

„Ehm, ehm, zapomněl jsem ti, hochu, říci, aby ses na zdejší ženy raději ani nepodíval,” vykládal profesor horlivě. „Není na světě žárlivějších mužů nad Mikronésany. Kdybys promluvil s vdanou ženou, probodl by žárlivý manžel buď tebe, nebo by krvavě ztýral ji. Pojďme, slyším hněvivý hlas Mr Turbulenta.”

Mr Turbulent se vskutku hněval. Našel sice ve skladišti komisionáře, který zároveň vykonával úřad konzula, ale špatně s ním pořídil. Vysoký a statný Mr Tooth dnes neměl kdy.

„Ano, váš benzín je zde, Mr Turbulente, a až mi podepíšete potvrzení, můžete si ho natankovat,” odpověděl a hned již zase křičel na dělníky, kteří nepracovali dost rychle.

„Potřebuji k tomu vaše dělníky, rád jim zaplatím,” navrhoval Mr Turbulent, v němž vzrůstal hněv, „a protože spěchám, žádám vás, abyste mně je hned přepustil.”

„To nelze, milý pane, nelze,” odpověděl pan komisionář přes rameno, „dnes připluje parník a naloží všecku kopru. Nemohu postrádat ani jediného z těch lenochů.”

Mr Tooth byl především obchodník a všecko ostatní mu bylo lhostejné. Pamatoval se sice na parník Santa Clara, ale protože zde nic nepřibíral ani nevykládal, pana konzula nezajímal.

Profesor Finch a Pavel přišli právě včas, aby ukrotili milionářův hněv. Zajdou do osady a přivedou několik pomocníků, kteří přivalí barely na břeh.

Práce se protáhly až do poledne a Mr Turbulent odletěl bez rozloučení s neochotným komisionářem k severozápadu. Chtěl prozkoumat ostrovy Marshallovy, jež se skládají z východní řady zvané Ratak a ze západní řady zvané Ralik.

17 Noční bouře a nepříjemné ranní probuzení

Racek se vznesl za nejkrásnější pohody, ale za půl hodiny, právě když kuchaři byli zaměstnáni přípravou k opožděnému obědu, zatměl se všechen svět, a hydroplán se opět snášel k moři.

Spolehlivé přístroje včas varovaly Mr Turbulenta, aby hledal ochranu před bouří. V letních měsících často zuřívají na Gilbertových a Marshallových ostrovech nebezpečné tajfuny. Jejich náhlé nárazy a prudkost jsou strašné. Pokácejí a vytrhají široké pásy pralesů, odnesou chýše domorodců do moře a mořskou vodu vrhají daleko do ostrova, až způsobí zátopy. Domorodci se přivazují vysoko k tlustým kmenům stromů, aby je vlny nezalily a vítr nesmetl do moře.

Mr Turbulent uvěřil profesorovým varováním, a proto při prvních úkazech blížící se bouře hledal úkryt na zemi, neboť žádné letadlo by neodolalo větru a vlnobití.

Na kroužení nebylo kdy. Racek se spouštěl šikmo a našel útočiště u neznámého hornatého ostrova porostlého pralesem. Ostrov patrně náležel ke skupině Gilbertových ostrovů.

Nízké a těžké mraky se valily jako mořské vlny. A přestože se dosud nezdvihl vítr, vzedmuly se na moři již vlny a tvořily na něm hluboké brázdy.

Ačkoli voda v laguně byla dosud klidná, spustil inženýr podvozek a Racek přistál na pevné zemi. Na rozkaz Mr Turbulenta vyskočila posádka z letounu a přivázala jej provazy a řetězy ke kmenům stromů.

Sotva byly zajišťovací práce vykonány, přehnal se první prudký nápor větru. Štíhlejší kmeny stromů se ohnuly jako pruty a v mohutných korunách listnáčů praskaly větve.

Mr Turbulent zvolil správné místo. Vichr a déšť se hnaly přes ně. Hrozilo však nebezpečí, že do blízkých vysokých stromů budou bít blesky.

Bouře zuřila až do noci. Letci seděli sice v suchu, ale nikdo z nich nepomyslil ani na večeři, ani na spánek a teprve po půlnoci, když uhasly blesky a utichlo burácení, jeden po druhém usínali. A tak všichni zaspali až do bílého dne.

Profesor Finch s Pavlem připravovali snídani, zatímco Mr Turbulent a inženýr Marhan si vyšli zjistit spoušť, kterou za sebou zanechala bouře, a odklidit ulámané větve, jimiž byla země poseta.

Pavel se až lekl, když po krátké chvíli uslyšel, jak se prudce zavřely boční dveře, a spatřil Mr Turbulenta i otce, jak proběhli salónem a skočili do kabiny.

Profesor Finch, který nic netušil a který se právě shýbal pro hrnec, se svalil, neboť Racek náhle poskočil a hnal se přes všecky překážky k laguně. To už Pavel věděl, co se děje. Atoly byly kolem dokola hustě obsazeny domorodci, jejichž nepřátelské úmysly byly až příliš zjevné. Zasypávali kovový trup Racka a jeho křídla šípy, které sice odskakovaly, ale rachotily o plech jako krupobití.

Mr Turbulent hnal Racka bezohledně k vodě, a když na jeho povel zdvihl inženýr podvozek a hydroplán se octl ve svém živlu, měli to nejhorší za sebou.

Tak pozdravili lidé různé pleti, různé rasy, zvyků a obyčejů nádherný východ slunce.

Korálové ostrovy tvoří jádro obklíčené věncem útesů, které uzavírají laguny. Jen zřídkakdy je atol vedle atolu, takže čluny najdou mezi nimi dost volné vody, aby mohly proplout.

Mr Turbulent se spoléhal, že najde průchod na volné moře, protože úzká laguna neposkytovala Rackovi dostatek místa k rozběhu. Avšak brzy se přesvědčil, že divoši uzavřeli svými až osm metrů dlouhými čluny všecky mezery.

Gilberťané a Marshallané jsou nejobratnějšími plavci v Tichém oceáně, a kdyby Racek narazil na člun nebo na atol anebo kdyby se odvážní lupiči zavěsili na jeho křídla, byl by ztracen.

Když Mr Turbulent viděl, že nepřátelskou hradbou neprorazí, rozhodl se pro objetí ostrova, jen aby získal potřebný rozběh. Vystavil tak ovšem bok šípům nepřátel; avšak při druhém kole se Racek odtrhl od hladiny a přeletěl nad hlavami divochů, nespokojených, že jim unikla jižjiž chycená kořist.

Racek stále stoupal a teprve ve výši tisíc metrů si posádka oddychla.

„Ehm, doufám, že sis všiml ustrojení statečných bojovníků,” pravil profesor Pavlovi, prostíraje na stůl. „Hnědí chlapíci se připravili na přepadení jako k boji, v němž si ostatně velmi libují.”

Pavlovi samozřejmě neušlo, že těla divochů byla chráněna dřevěnými kyrysy a že jejich paže i nohy byly ovinuty tuhým pletivem. Někteří z bojovníků, patrně náčelníci, měli na hlavách jakési helmy, a všichni měli kolem boků sukně z listí. Jejich kopí byla velmi dlouhá a zakončena ostrými hroty ze žralocích kostí. Luky veliké jako dospělý muž a ostré šípy byly v rukou bojovníků jistě nebezpečnými zbraněmi, i když kovovým bokům Racka nemohly ublížit.

Když se Mr Turbulent s inženýrem u snídaně vystřídali, vznášel se již Racek nad řadami Marshallových ostrovů.

„Přistaneme u největšího,” rozhodl Mr Turbulent, „a vyptáme se na regenta.”

Snesl se nízko, a profesor s Pavlem pátrali dalekohledy po větší osadě.

Prozkoumali tak na tucet ostrovů, než mohli Mr Turbulentovi oznámit, že objevili u břehu velkou osadu a v ní dvoupatrovou budovu.

Mr Turbulent donutil Racka snést se v pěkných kruzích do laguny před větším ostrovem.

Obyvatelstvo pozorovalo přílet hydroplánu, a jakmile Racek dosedl na vodu, rozjel se k němu dlouhý člun. Na břehu se tísnil dav divochů, kteří však neprojevovali nepřátelství.

Sotvaže hnědí veslaři přihnali člun k hydroplánu, vstal v člunu nevelký snědý muž oblečený jako běloch a obstojnou angličtinou zval „vzácné cizince” k návštěvě pana regenta, který je očekává ve svém skromném příbytku.

„Ehm, Japonec,” šeptal profesor Pavlovi. „Zapomněl jsem povědět Mr Turbulentovi, že Japonci obsadili Marshallovy ostrovy po Němcích, když se ,nezištní’ vítězové po válce dělili o německé kolonie.”

Mr Turbulent přijal pozvání, a když po čtvrthodině vstupoval do vládního dvoupatrového domu, vyšel mu vstříc obrýlený a elegantně oděný mužík, který se představil jako doktor Niki Šivo, nehodný zástupce nejvznešenějšího císaře a nejochotnější sluha vzácného hosta. Dr. Niki Šivo rozuměl pohostinství, a protože prožil několik let v Evropě i v Americe, věděl, po čem běloši nejvíce touží.

„Prosím vás, abyste nepohrdl mým domovem, v němž jste pánem, a já s radostí uposlechnu vašich přání a rozkazů.”

„Děkuji vám, doktore, za vaši neobyčejnou laskavost,” pravil Mr Turbulent, když se usadil v prostorném a chladném pokoji, „dříve však než užiji vašeho pohostinství, dovolím si vás obtěžovat několika otázkami. Stíhám letce a pátrám po parníku Santa Clara.”

„Nesmírně lituji, že nemohu na vaše otázky odpovědět, jak bych si upřímně přál,” odpověděl Japonec a zdvořile se uklonil. „Neodvažuji se všetečně tázat, odkud přicházíte a kam směřujete, ale rád bych vám vaše pátrání usnadnil. Jak je vám jistě známo, žijí také obyvatelé Karolín a Šalomounových ostrovů šťastně ve stínu nejjasnějšího našeho císaře. Napíši vám doporučující listy a doufám, že některý z mých kolegů bude šťastnější než já a poskytne vám spolehlivé zprávy.”

Mr Turbulent znova poděkoval, a když vyslovil otázku, zdali se na některém z četných ostrovů neskrývá některý z hledaných cizinců, usmál se žlutý úředník a odpověděl sebevědomě:

„Naše organizace je dokonalá. Naši lidé vniknou všude a všecko vypátrají. Ale k nám se vloudí cizinec jen tak daleko, kam až my to dovolíme.”

Mr Turbulent ani chvilku nepochyboval o této pravdě. Američané znají velmi dobře Japonce. Proto by se byl Mr Turbulent rád poroučel, avšak doktor Niki Šivo zval celou posádku ke skromnému obědu tak naléhavě, že mu nemohl odříci.

Po chvíli vcházeli již také profesor s Pavlem, provázeni japonským úředníkem.

„Vaše pokoje jsou připraveny,” pravil dr. Šivo, „odpočiňte si a užijte pohodlí! Až vám bude libo, sestupte do jídelny. Vy rozkazujete, nikoli já.” Zdvihl jen paži a odkudsi se objevili sluhové, kteří prosili hosty, aby šli za nimi.

Když vystupovali po širokém schodišti, neubránil se profesor poznámce:

„Ehm, panu regentovi se patrně líbilo v pařížských hotelích. Svůj dům si zařídil podle nich. Mnoho skla, mnoho porcelánu, sochy a květiny, ale i tajná japonská okénka. Vsadím se, že na nás hledí tucet zvědavých očí.”

Stupně schodiště, pokryté pěknými rohožemi, byly tak nízké, že hosté vystoupili do druhého patra, aniž se unavili.

Pokoje byly vybaveny po evropsku, a hosté byli velmi překvapeni, když shledali, že za každou ložnicí je koupelna. Lepší odpočinek jim nemohl dr. Šivo nabídnout.

Za hodinu sestupovali běloši osvěženi do prvého patra, a když se bez zavolání objevil sluha, vešli za ním do prostorné jídelny. I zde to vypadalo jako v hotelové jídelně.

Sotva hosté vstoupili, otevřely se protější dveře, jimiž vešly dva páry; dva páni v černých oblecích uváděli dvě dámy v bílých toaletách. Jen černé, vysoce vyčesané vlasy, obloukovitá obočí a trochu šikmé oči prozrazovaly, že dámy jsou Japonky, avšak vystupování měly jako evropské dámy z nejlepší společnosti. Ta nižší a otylejší byla paní domu a ta štíhlejší žena tajemníka, rovněž obrýleného Japonce, jehož regent přizval do společnosti.

„Vážení a vzácní hosté, velmi uctivě vás prosím, abyste bez ohledu odmítli kterýkoli z pokrmů, jemuž byste nedůvěřovali. Náš kuchař neprošel evropskými a americkými školami, a sotva proto uspokojí Vaše Milosti,” pravil doktor Šivo a zdvihl kalíšek s jiskřivou lihovinou k přípitku.

Mr Turbulent a profesor uposlechli vyzvání. Jen Pavel, který viděl, že dámy také nepijí, odsunul svůj kalíšek blíže k profesorovi.

Ani vševěd profesor Finch nemohl později říci, co jim bylo předloženo. Když se domníval, že je to ryba, byl to nějaký měkkýš, když myslel, že si pochutnává na ptáku, byl to korýš. Zato když sluhové přinesli na stůl plátky masa bílé jako lístky z opadalé růže, odložil vidličku a nůž; poznal růžovou rybu, neobyčejnou to pochoutku ostrovanů, jež však není vhodná pro žaludek bělochů.

Pavlovi nejvíc chutnal lahodný nápoj, v němž plovaly oranžové květy, a Mr Turbulent si pochvaloval do zlatová upečené selátko. Kompotů, cukrovinek a krásného ovoce bylo tolik, že hosté z nich mohli jen uždibovat, aby se nepřejedli.

Když pozdě odpoledne hosté odcházeli, nabízeli jim služebníci jakési bílé roušky, úzké jako ručníky. Běloši je však odmítli. Ani učený profesor nevěděl, proč jim je nabízejí. Ale již tu byl pohostinný dr. Šivo a pokorně se omlouval:

„Obávám se, vzácní hosté, že mi nikdy neprominete mou zapomnětlivost. V nynější době jsou ostrovy zamořeny brouky, kteří létají zejména kvečeru. Dotknou-li se pokožky, naskočí na ní bolestivé puchýře, a spadnou-li do jídla nebo do nápoje, okamžitě je zkazí ošklivým zápachem. Proto vás uctivě prosím, abyste si dali zabalit hlavy a krky a oblékli si rukavice.”

Hosté poděkovali za radu, a když vyšli, spatřili několik bělochů i Japonců s rouškami na hlavách. Profesor Finch nedbal však na nebezpečí a chytil půl tuctu černých broučků, které pak pečlivě uložil do krabičky.

„Ehm, je to druh puchýřníků. Musíme jich trochu nachytat pro naše broučkaře.”

Když po návratu na Racka vypravoval Pavel tatínkovi o přebohaté a podivuhodné hostině v doktorově domě, opravil profesor jinochovu domněnku, že Japonci jsou břichopáskové:

„Naopak, Japonci jsou v jídle velmi skromní, ale podle množství nabízených pokrmů, kterých se často nikdo ani nedotkne, posuzuje se přátelství a úcta k hostu. Doktor Niki Šivo nás buď viděl velmi rád, anebo se nám chtěl pochlubit.”

Mr Turbulent vyhledal pro japonské dámy krásné dárky a odevzdal je druhý den ráno úředníkovi, který přinesl od dr. Šiva doporučující listy.

Po úředníkově návštěvě se Racek hned vznesl nad ostrov a zamířil k severozápadu, přeletěl nad několika ostrovy, ale po půlhodině změnil směr přímo k západu.

Profesor Finch nikdy neopomenul využít příležitosti k poučení svého chápavého žáka.

„Ehm, jisté je,” pravil, pohlížeje na ostrovy z výše, „že ani bílí, ani žlutí cizinci nepřinesli domorodcům radost a požehnání. Do příchodu cizinců nebylo zde tolik ošklivých nemocí, které domorodce hubí rychleji než války.”

„Proč se tedy tvrdí, že běloši a Japonci roznášejí po světě civilizaci, vzdělání, zušlechťování mravů, vědomosti a blahobyt?”

„Ehm, civilizace, ehm, milý hochu, je vskutku nejkrásnější dar, bohužel však bývá provázena lakotou a chtivostí po cizích pokladech.”

18 Pod ochranou pana Kamaišiho

Racek letěl nad četnými korálovými ostrovy Karolín, ale jeho cílem byl skoro nejzápadnější ostrov Jap, sídlo japonského úředníka, jemuž byl adresován dopis doktora Šiva.

Ačkoli mírný pasátový vítr nezdržoval hydroplán v letu, vyžádala si cesta tři tisíce pět set kilometrů dlouhá devíti hodin letu, takže se Racek přiblížil k ostrovu teprve ve tři hodiny odpoledne.

Letci poznali, že cestují v nejopuštěnějších končinách Tichého oceánu. Nikde cestou nespatřili parník ani plachetnici.

Vulkanické ostrovy jsou zalesněny. Avšak i tady vystupují z hlubokých pralesů nahé čedičové skály a trychtýřovité krátery vyhaslých sopek.

Přístup k ostrovu Jap je z moře nesnadný. Okolní útesy tvoří hradby s prudkým příbojem. A tak lze tady přistát jen od jihu. A protože profesor tvrdil, že náhlé letní bouře na Karolínách bývají ještě krutější než na ostrovech Marshallových, přistál Mr Turbulent na pobřeží.

Ostrov Jap je velice úrodný, a proto hostí na dvou stech třinácti čtverečních kilometrech na tisíce obyvatel širokých obličejů, ploských nosů, tlustých odulých rtů a hranatých brad. Muži nosí dlouhé vlasy jako ženy a svazují je do uzlu; jsou hubení, ale silní, a nosí jen pásy kolem boků.

Profesor Finch se zasmál, když se ho Pavel zeptal, jak je to možné, že z tak hezkých, zdejších děvčat jsou potom tak ošklivé stařeny, a odpověděl jinochovi starým popěvkem:

„Ach, jeminkote, jemine,

na světě všecko pomine;

vypadnou zuby, zvadne ret,

z jinocha zbude vetchý kmet,

a bez podstatné příčiny

stařena z bujné dívčiny”

Po německé vládě zůstala zde budova bývalého hejtmanství, již si zvolil za své sídlo japonský úředník, skromný pan konzul Kamaiši.

Mr Turbulent si vážil času a litoval každé promarněné hodiny. Proto se hned po přistání vydal do nedaleké obce, kam ho kterýsi míšenec, objevivší se na pobřeží, ochotně dovedl.

Přestože dosud vedro dusilo vše dýchající, sbíhali se ostrované. Loď zde byla velikou událostí a letadlo báječnou bytostí.

„Tatínku,” řekl Pavel, „rádi bychom se s panem profesorem podívali po ostrově. Omluv nás, kdyby se Mr Turbulent vrátil dříve.”

„Obávám se, že vám zbude na prohlídku mnoho hodin,” odpověděl inženýr Marhan, oklepávaje kladivem podvozek. „Při posledním útěku přes větve se porouchal podvozek, ale také plováky naléhavě volají po důkladné opravě.”

„Ehm, i nehody jsou někdy dobré,” zažertoval profesor. „Slibuji si od Japu mnoho zajímavého. Nuže, vzhůru na lov, milý nimrode! Vzpomínám si, že jsem v kterémsi německém časopise četl o bohatství lesů a zvířat na Karolínách.”

Na 10° severní šířky zapadá slunce brzy po šesté hodině, a tak tedy zbyly lovcům jen dvě hodiny, Avšak pro zvědavce i dvě hodiny stačí.

Jako na všech sopečných ostrovech, tak i na Japu je velmi úrodná půda, v níž se daří všem tropickým rostlinám, zvláště palmám a stromovitým kapradinám.

Po půlhodině došli lovci k hájům, jejichž kráse a rozmanitosti se i profesor obdivoval. Dřevité liány tvořily v korunách vysokých stromů husté střechy, či opět spadaly jako sloupy k zemi. Vysoké myrty závodily s ibišky, jež se pyšnily květy velikosti dlaně, fíkusy rdousily kmeny mangrovníků, z houštin se vysoko zdvíhaly kmeny pandánů ověšené banyány. Dracény a kasuariny tvořily lemy, jimiž se chtěl Pavel prodrat. Profesor však zadržel horlivého lovce.

„Ehm, ty krásné hřivnaté holuby najdeme jinde také právě tak jako orchideje, které lákají mne. Ale do háje se nesmíme odvážit. Mohli bychom se utopit v bahně.”

Ačkoli lovci museli obcházet bažinaté háje, přece Pavel zastřelil dva páry krásných holubů a pět pozoruhodných velkých ptáků, které ani profesor neznal. Vášnivý entomolog obohatil svou sbírku několika brouky, stonožkami a krásnými motýly.

Spokojeně se vraceli lovci k Racku, kde je již očekával Mr Turbulent, Nevyčítal jim opoždění, protože dobře pořídil. Překvapil ctihodného pana Kaniaišiho v přípravách na poradu, k níž svolal na dnešní večer náčelníky z celého ostrova,

Nenabídl sice Mr Turbulentovi pohostinství ve svém domě, ale pozval ho k poradě a poslal na pobřeží jako dar koše drůbeže, vajec a krásného ovoce.

Nejdůležitější však byly jeho zprávy o parníku Santa Clara a o letadle. Před týdnem o nich obdržel hlášení.

Mr Turbulent sice věděl, že na ostrově Jap je stanice telegrafní linky Menado-Šang-chaj, avšak opatrný Japonec neprozradil, že i toto nejodlehlejší místo je spojeno ještě jiným způsobem s ostatním světem. Před týdnem kotvil prý parník Santa Clara u velkého ostrova Gardneru v souostroví Bismarkově a tam byl prý spatřen též aeroplán!

„Milý profesore,” pravil Mr Turbulent, „musíte se mnou na poradu, snad se od hnědých náčelníků něco dovíme.”

Kuchaři připravili rychle večeři, a když se Mr Turbulent vydal s profesorem k vládnímu domu, setkávali se s domorodci, z nichž se každý oháněl listnatou větví nebo snopkem trávy, aby se zbavil dorážejících moskytů.

V přízemní chladné síni sedělo na zemi již asi deset hnědých chlapíků s načesanými vlasy a v podivuhodných ústrojích. Všichni byli přebohatě ověšeni cetkami, ale jen nejvyšší náčelníci si směli zatknout do vlasů tuhá ptačí péra.

Japonský úředník seděl uprostřed na rohoži. Byla tak krásná, že se Mr Turbulent rozhodl koupit ji, ať stojí co stojí.

Běloši vešli tiše a usedli na připravené proutěné stoličky. Byly tak pružné, jako kdyby byly vyrobeny z ocelových per.

Náčelníci zdvihli pravice na pozdrav a projevili své podivení jen tím, že přesunuli v ústech žvance betelu a mistrovsky odplivli červené sliny.

Ani profesor nemohl dosti jasně pochopit, o čem se úředník s náčelníky radil. Vzešlo mu jasno asi až po hodině, když náčelníci vstali a při odchodu se na bělochy laskavě šklebili, odkrývajíce své černé zuby. Chytrý Japonec potvrdil jeho domněnku.

„Dovolil jsem si Vaše Vznešenosti pozvat do rady,” pravil, „aby vás všichni náčelníci poznali. Všude vás nyní ochotně a radostně uvítají. Vědí, že jste mými přáteli.”

Potom popřál hostům dobré noci a poručil dvěma sluhům, aby návštěvníky doprovodili a velkými vějíři od nich odháněli dotěrný hmyz.

Před spaním vnutil profesor všem členům posádky dávku chininu a přemlouval spolucestující, aby bez těchto léčiv vůbec nevycházeli, protože zimnice přepadává zákeřně.

Opravy podvozku a plováků si vyžádaly celý příští den. Proto se horliví lovci a přírodopisci vydali hned po snídani k horám do suchých lesů. Nejschůdnější cesty jsou vždycky jen na pobřeží. A tak se lovci rozhodli, že nevejdou do nitra ostrova, dokud se nepřiblíží k horám.

Ranní větřík ochlazoval vzduch. V osadách bylo živo. Muži opravovali nebo vyráběli zbraně, děti pobíhaly a křičely a ženy v dlouhých sukních z trávy přikládaly na ohně, aby získaly hojnost popela a do žhavá rozpálily kameny. Jejich pomocnice balily do vonných velkých listů pokrmy, nejčastěji těsto z pandánových ořechů.

V každé rodině se starají o zásobu tohoto těsta, jež připravují zvláštním způsobem. Uvaří ořechy, vytlačí z nich šťávu a vyškrábou dřeň, kterou suší na slunci, až ztuhne v těsto. Z těsta uplácají vdolky, jež na sebe navrší. Potom je obalí listy a důkladně je převážou. Vyrobí z nich jakési tuhé válce, někdy až tři metry dlouhé a tlusté jako kmeny stromu. Takto připravený pokrm se nekazí a denně se z něho ukrajuje.

Ovoce a plody chlebovníků také bývají denní potravou ostrovanů, kdežto vepřové maso, slepice, ryby, měkkýše a želvy předkládají pilné hospodyně líným hospodářům jen při slavnostech.

Lovci došli do velké osady a podivili se podivuhodné stavbě podobající se pestrostí i tvarem velké perníkové chaloupce na kuřích nožkách. Chýše byla vyrobena ze dřeva a její vysoká střecha byla pokryta rákosím, velkými listy a dlouhými travinami.

Nejzajímavější však bylo vysoké průčelí stavby, jehož bílou trojúhelníkovou plochu zdobily četné obrazy. Nahoře byl zpodobněn pastýř, jak hlídá stádo, níže se klaněli ostrované kněžím. Dále tu byl také znázorněn rybolov, lov ptactva, dva domy a nejníže neznámá hřivnatá a ocasatá zvířata.

Průčelní povystouplé krovy, ozdobené vkusnými řezbami ze dřev různých barev, se podobaly portálům chrámů.

„Ehm, místní klub,” vysvětloval profesor, „nejmilejší útulek svobodných i ženatých mužů. Sem se ovšem domorodá žena neodváží, aby upozornila pana manžela, že je čas jít už domů.”

Také zde užívali muži ušních lalůčků jako kapes pro drobné předměty, a neměli-li v uších dýmky, nastrkali si do nich aspoň květiny nebo ohlazené hůlky tlusté jako tužky.

Když profesor Finch prošel s Pavlem vesnicí, překvapil je křik dětí, které si hrály na schovávanou. „Hledač” byl skryt za velkým mlýnským kamenem, ale díval se kulatým otvorem, kam se děti schovávaly.

„Kámen tu je, ale kde je mlýn?” zeptal se udivený Pavel.

„Ehm, omyl, milý hochu,” odpověděl profesor, „to není mlýnský kámen, ale peníz. Patří buď obci, nebo náčelníkovi. A protože nemají dost velkou pokladnu anebo dost hlubokou kapsu, postavili jej sem, aby každý poznal jejich bohatství.”

Jinoch se zasmál:

„Vždyť je bezcenný.”

„Ehm, to by ses mýlil,” poučoval profesor, „pan Kamaiši si takových kamenů velmi váží. Neplatí-li náčelník daně, zabaví pan konzul kámen. To způsobí v osadě takový poplach, že její obyvatelé seberou daně — ovoce, plodiny, krásné rohože, ba i nádoby — a obecní neštěstí je zažehnáno, a pan konzul se spokojeně usmívá.”

Než se zkrátily stíny a země začala vracet žár nemilosrdnému slunci, dospěli lovci k horám a vešli do stínu pralesa. Jaký to rozdíl mezi suchým horským pralesem a vlhkou džunglí! Tam neproniknutelné houštiny, úžasné kypění míz, hrobové ticho a otravný zápach hniloby, kdežto zde kmeny stromů jako sloupy nesoucí vysokou klenbu, veselý křik pestrého ptactva a osvěžující vůně květů.

Dnes profesor Pavla nenapomínal, aby nestřílel, naopak sám ho upozorňoval na přeletující ptáky i na drobné savce míhající se v podrostu a radoval se nad úlovky, jež ani neznal. Těšil se, že jimi obohatí přírodopisnou vědu, až se vrátí do milého San Franciska.

Po dlouhém odpočinku a krátkém obědě se lovci opět vydali k pobřeží. Černé čedičové skály, holé a rozžhavené sluncem, se seskupily v řady, jež končily až v moři. A tu čekalo na lovce dvojí překvapení. Zbytky kamenných budov a obrovské tarasy jako hradby postavené proti nárazům mořských vln dokazovaly, že tu před věky žili lidé jiné rasy, jiných schopností a jiných úmyslů než nynější divoši. Jistě to byli výborní a odvážní stavitelé.

Oba lovci se nemohli dosti vynadivit obrovské práci lidských rukou. V zaujetí ani nezpozorovali, že je obkličuje houf divochů. Až teprve, když ucítili náraz kamínků velikosti vlašského ořechu a dotek tenkých šňůr, jež se kolem nich rychle obtáčely a poutaly jim paže k tělům, uvědomili si, že byli přepadeni a chyceni.

Pavel cítil, že je spoutána jen jeho levice, protože náhodou zdvihl pravici s puškou, když na něho přiletělo lehounké laso. Útočníci, než vyrazili z úkrytů, vyslali na zajatce ještě tři nebo čtyři tenká pevná lasa.

Útočníci byli vesměs mladí lidé. Jejich obličeje byly pomalovány černými kruhy.

Asi dvacetiletý naháč přiskočil k Pavlovi a chtivě sáhl po jeho pušce. Hned ale uskočil, neboť Pavel vypálil ránu do vzduchu.

„Ehm, ti chlapíci nás asi považují za gullivery, že nás omotali provazy?” žertoval profesor, ale marně se namáhal, aby se osvobodil. Vlákna byla velmi pevná.

Útočníci se patrně domnívali, že se běloši snadno vzdají. Brzy se však přesvědčili, že starší běloch umí znamenitě kopat, a mladý velmi nebezpečně ohánět se puškou.

Profesor Finch sbíral v paměti slova a po několika pokusech vyslovil srozumitelný rozkaz, aby přivedli náčelníka.

Mladí divoši se chvíli radili. Potom obstoupili zajatce a nutili je k pochodu. Běloši nezapomínali na opatrnost. Často se obraceli a divocha, který se k nim chtěl přiblížit zezadu, výmluvně poučili, že si chrání záda.

Pochod byl namáhavý a nepříjemný, avšak ani profesor, ani Pavel kupodivu nepocítili strach. Touha po vzácném majetku bělochů podnítila mladé divochy k přepadení, ale v jejich činu nebyla nenávist ani krutost.

Vesnice spala, jen houf malých dětí uvítal výpravu s jásotem. Běloši sami zamířili k největší chýši, a když křikem vylákaný a ospalý náčelník vyšel ven a po dlouhé chvíli pochopil, co se stalo, bil se dlaněmi do tetovaných stehen a strhával provazy z bělochů.

Ani profesor nerozuměl, co náčelník vykřikoval, ale pochvala to jistě nebyla, protože mladí útočníci se rozutekli.

Potom pozval náčelník zajatce do tmavé chýše jako vzácné hosty, a jakmile usedli na rohože, zatleskal.

Za chvilku vešla dívka a přinášela pěkný džbán. Za ní nesl chlapec na ošatce hliněné koflíky, červeně omalované a perletí vykládané, a také džbány.

V prvním džbánu byl hustý sirup z kokosových květů a ve druhém studená voda. Náčelník nalil do koflíku vodu a nabízel hostům dřevěnou lžíci, aby si nabrali sirup a vodu si osladili. Namíchali si takto nápoj osvěžující chuti.

Stěny chýše byly ozdobeny zbraněmi: luky, šípy, kopími a sekerami. Ale nejpěkněji byla ozdobena průčelní stěna. Celá byla ověšena tak krásně vzorkovanými rohožemi, že mohly závodit s perskými koberci.

Náčelník stále mluvil. Profesor mu moc nerozuměl, ale přesto pochopil, že hostitel omlouvá nerozvážný čin mladíků a že nabízí bělochům náhradu za utrpěné příkoří. Včera se zúčastnil rady ve vládním domě, a tak ví, že běloši jsou pod ochranou japonských úřadů.

Po občerstvujícím nápoji přinesla dívka koš ovoce a náčelník zval hosty k večeři. Avšak profesorovi se podařilo vymluvit se a přesvědčit náčelníka, s jakými obavami jsou očekáváni ve vládním domě.

Když vyšli z chýše, překvapil je dav shromážděných domorodců. Mladí útočníci stáli v řadě a za nimi muži s pružnými pruty v rukou. Náčelník hněvivě vykřikl, přiskočil k mužům, a když mu pruty podali, nabízel je hostům, aby viníky ztrestali. Ale běloši pruty nepřijali.

V zástupu se ozvaly nespokojené výkřiky. Spravedlnost vyžadovala, aby viníci byli potrestáni. Nechtějí-li běloši trestat, jsou opovrženíhodní a ať si tedy jdou!

A běloši vskutku šli a pospíchali, že jim náčelník sotva stačil. Nechtěli slyšet křik trestaných mladíků. Rádi se pak rozloučili s náčelníkem, když je dovedl na dobrou pobřežní cestu.

„Ehm, chlapci chytili příliš velké fregatky a lov se jim nevyplatil,” prohlásil profesor a hned vysvětloval, co tím míní. „Aby zdejší mladí muži dokázali obratnost a chytrost, musí ulovit plaché fregatky tenkým pevným lasem. Když přilákané fregatky přiletí, házejí na ně mladí lovci z úkrytů lehounká lasa, do nichž se pak ptáci zapletou.”

„Právě jako my!” smál se Pavel. „A potom dostanou výborný sirup.”

Všechny opravy na podvozku i na plovácích byly provedeny, a Mr Turbulent již netrpělivě očekával návrat kuchařů.

Při návštěvě pana Kamaišiho na rozloučenou se Mr Turbulent dověděl, že parník Santa Clara zdvihl již včera kotvy a že odplul k jihu.

Netrpělivý milionář litoval ztraceného dne a byl by nejraději odstartoval večer. Avšak v noci by nemohl prozkoumat skupinku Palauských ostrovů. Při večerní poradě se rozhodl pro přímou cestu na jih. Nesměl se příliš vzdalovat od Šalomounových ostrovů, kde Racek opět přibere pohonné hmoty.

19 Už pouhým zjevem Racek rozhodne boj

„Bismarckovo souostroví, u něhož asi v deset hodin přistaneme,” pravil profesor Finch, utíraje nádobí, jež Pavel po snídani umýval, „patřilo Němcům, ale po válce je ukořistili Britové.” Profesor, utíraje talíř, podíval se náhodou oknem, když Racek právě opouštěl ostrov. „Hleďme, hleďme! Pan Kamaiši se ani nepochlubil, že tu má vysílačku. Jen se podívej na ty vysoké stožáry!” volal na Pavla a potom si bručel: „Japonci jednou překvapí Evropu i Ameriku. Jsou to filutové!”

„Jen abychom někde našli stopu! Mr Turbulent je už netrpělivý a mrzutý,” zatoužil Pavel.

„Ehm, nás to bloudění přece nemrzí,” odpověděl profesor a šibalsky zamrkal, nasazuje si brýle na kořen nosu. „Kdybychom byli dopadli únosce na prvním ostrově, nebyli bychom se poznali s mnohými zajímavými lidmi, nebyli bychom ochutnali přemnohé pochoutky…”

„… a taky bychom nemuseli utíkat z jídelního lístku hladových domorodců,” doplnil Pavel profesorovy příjemné vzpomínky.

Racek již před hodinou změnil směr k jihovýchodu a letěl stále nad pustým mořem. Příznivý pasát podporoval jeho let, takže v deset hodin se objevil na obzoru tmavý pruh, který se zvyšoval a v půl jedenácté se i před zrakem neozbrojeným dalekohledem rozdrobil na dlouhé a hornaté ostrovy.

Mr Turbulent poznal podle tvaru ostrov Nové Irsko, ale nepřistál zde, nýbrž až v přirozeném chobotu na jihovýchodě velkého ostrova před osadou Kokopo.

Rachot strojů Racka přivábil na pobřeží skupinu zevlounů hnědých, žlutých i bílých. Dva parníky a půl tuctu plachetnic kotvily na hluboké vodě. Množství člunů se tlačilo ke břehům, ale jejich mužstvo nejspíš dřímalo, protože všude vládlo ospalé ticho.

Když rychlý člun přirazil k hydroplánu, Mr Turbulent do něj vstoupil a dal se dovézt k břehu, kde se brzy dověděl o vládním domě.

Zástupce vlády, guvernér Mr Rillins, bývalý sydneyský obchodník, uvítal Mr Turbulenta velmi vlídně. Vyslechl jeho dotazy, avšak nemohl americkému hostu posloužit spolehlivými zprávami. Přesto sliboval:

„Ostrov je sice úzký, ale velmi dlouhý a vhodných míst pro přistání lodí i aeroplánů je tu velmi mnoho, zvláště pro toho, kdo chce přistát tajně. Rád vám pomohu a vyžádám si zprávy z nejdůležitějších pobřežních míst.”

Mr Turbulent poděkoval za ochotu a oznámil zástupci vlády, že zatím podnikne okružní let a že se večer opět přihlásí.

Brzký návrat Mr Turbulenta od guvernéra nevěstil profesorovi a Pavlovi nic dobrého, a proto zklamaně odložili loveckou vyzbroj, když jim přísný vůdce oznámil, že hned zas vzlétnou.

„Obletíme ostrov, poptáme se na Admiralitních ostrovech a vrátíme se přes Nové Irsko opět sem,” pravil Mr Turbulent. „Do té doby snad Mr Rollins obdrží nějaké zprávy.”

Racek letěl k západu nad hornatým ostrovem. Často měnil směr, a tak letci mohli pozorovat oba břehy.

„Ehm,” pravil profesor Finch, „těšil jsem se, že Mr Turbulent bude chtít obědvat na ostrově, ale běda! Zas už letíme a musíme přemýšlet o protivném obědě. Přiznávám se, že už mě to kuchaření nebaví.”

„Přemýšlením se nic neuvaří ani neupeče,” odpověděl Pavel.

„Mohla by za nás vařit Matka s Dcerami,” mínil profesor a smál se, když Pavel na něj nechápavě pohleděl. „Všiml sis těch tří hor severně od Kokopo? Jmenují se Matka a Dcery a ty tři vrchy před námi jsou zas Otec a Synové. Ehm, podivné manželství, patrně rozvedené.”

Letci parník nikde nezpozorovali, a když se za poledne blížili k Admiralitním ostrovům, museli rychle nouzově přistát na největším z ostrovů, protože se přihnala bouře. Kuchaři využili nuceného odpočinku a prostřeli k obědu.

Bouře se za hodinu přehnala, a jakmile déšť ustal, sběhli se k letadlu ostrované.

Profesor Finch upozorňoval, že hnědí naháči, „odění” jen krátkými zástěrkami, nejsou tetováni a že rýhy, které letci viděli na jejich tělech, jsou vlastně dlouhé jizvy. Krutý zvyk je donutil navléknout si do ušních lalůčků i do nosních přepážek veliké kruhy a zavěsit si na krk srpovité ozdoby z perleti. Kudrnaté vlasy domorodců, ploské nosy a tlusté rty dosvědčovaly, že ostrované jsou příbuzní novoguinejských Papuánců.

Bouře osvěžila vzduch. Racek, provázen úzkostlivými i jásavými výkřiky domorodců, se vznesl jako odpočatý pták. A když nad ostrovem zakroužil, vracel se k východu. Ve tři hodiny odpoledne se snesl nad Novou Británií a brzy potom nad dlouhé úzké Nové Irsko.

„Ehm, něco se děje!” zvolal profesor a přiskočil k oknu. „Mr Turbulent chce přistát uprostřed ostrova.”

Taky Pavel pospíšil k oknu.

Racek se vskutku snášel k rovině obklopené háji. Oba pozorovatelé již rozeznávali skupiny chýší a obdélníky políček, avšak jejich zájem upoutaly pobíhající davy lidí.

„Ehm, nabízí se ti, milý hochu, vzácná příležitost, vidět boj divochů hezky zblízka. Hele! Hele! Jak udatně na sebe dorážejí a jak udatně utíkají! Kopí a kyje jsou nebezpečné hračky.”

„Bojím se, že to není hra,” zvolal Pavel, „hleďte, pane profesore, ten chlapík s puškou na střeše to bere doopravdy! A ten s šavlí v ruce taky nerozdává rány na plocho!”

Křik bojujících přehlušil rachot stroje. Jakmile ale Racek dosedl na prostranství před chýše, bojovníci se rozutekli, jako když hrst broků padne do hejna vrabců. Prchali přátelé i nepřátelé, a jen ti, co leželi ranění, a ti, co se leknutím nemohli pohnout, zůstali a třásli se zděšením. Nejdřív se vzpamatoval chlapík, který střílel ze střechy. Sjel vsedě na zem jako po klouzačce a doběhl k letadlu, právě když posádka vystoupila.

„Hajl!” volal. „Vítám vás na Novém Irsku! Přiletěli jste právě včas,” volal vesele.

„Němec?” otázal se Mr Turbulent.

„Vždycky a Bavorák k tomu,” odpověděl cizinec s puškou. „Jsem doktor Schulze a jsem hostem důstojného pátera Helda, jehož rezidenci jsem udatně bránil. Podívejte se, už se také vrací jako vítězný Teuton!”

„Styďte se, doktore!” volal chlapík se šavlí zdálky, „stále se posmíváte zázrakům. A přece musíte uznat, že tyto pány nám poslal na pomoc sám nebeský bojovník archanděl Gabriel.”

Všichni se ohlédli po hlasu a bezděky se usmáli. Silný, otylý muž s vykasanou sutanou vysoko nad kolena, se slaměným kloboukem posunutým až na krk táhl za sebou těžkou šavli, jako by to byl řemen, od něhož se právě utrhl pes.

Pozdravil cizince po křesťansku, a když všem potřásl rukama, hlasitě se zasmál. Uchopil bez okolků Mr Turbulenta a profesora pod pažemi a vedl je ke skupině velkých chýší.

„Jsem strašně rád, že mně Pán Bůh poslal hosty z nebe. Musíte dál, odpočinout si a něco pojíst.”

Běloši s ním museli jít chtěj nechtěj. Vešli do prostorné a chladné světnice, o jejímž účelu se nedalo pochybovat, neboť černá tabule na stěně a řady lavic prozradily, že je to třída.

Hosté usedli na lavice, a odloživše kabáty a přílby, utírali si pot. Ale již tu byl doktor a s ním tři malí naháči, kteří přinášeli mísy s vodou a ručníky.

„Nejlépe se člověk ochladí, když si umyje paže,” pravil doktor, „a než se ochladíte zevně, postará se duchovní otec, abyste se mohli ochladit také zevnitř.”

Páter Held a doktor Schulze rozuměli pohostinství. Snesli všecko, co dům, pole a pralesy daly.

„Nejsme tu posledními Mohykány,” vypravoval doktor Schulze, když hosté po jídle popíjeli lahodné nápoje z ovocných šťáv. „Přestože ostrovy byly vzaty Němcům, zůstalo nás zde ještě dost. Někteří krajané jsou farmáři, někteří obchodníky. Členové řádu srdce Ježíšovo vůbec nepomýšlejí na odchod právě tak jako já. Již jsem si tu zvykl a taky zde složím kostičky. Bydlím sice občas v Kokopo, ale raději se toulám po ostrovech a vyjídám krajany.”

„Nevěřte mu, pánové,” vmísil se do rozmluvy páter Held, „je to svatý apoštol, bez jehož pilulek, prášků a náplastí bychom všichni pomřeli.”

„Ehm, podle vyvýšeného stanoviště, z něhož pan doktor pálil, bych spíš hádal na zkušeného vojevůdce.”

„Odmítám, odmítám,” bránil se doktor, „vojevůdcem byl páter Held. Cožpak jste ho neviděli v čele domácí armády, jak se oháněl šavlí? Já jsem byl jen velitelem dělostřelectva.”

„A proč se strhl boj?” tázal se Mr Turbulent.

„Pro krásnou Helenu, která se sice jmenuje Rybí hlava a která se narodila u jiného kmene, ale okouzlila páterova křesťana.” Páter Held chtěl odporovat, ale doktor jen mávl rukou: „Nic ve zlém, ctihodný otče! Vychoval jste si tu houfy křesťanů, jimž vtloukáte do vlasatých hlav zásady odporující veřejnému mínění. Mladý křesťan Mumitibi unesl ze sousední osady Rybí hlavu. A protože se zde nevěsty kupují, ale nekradou, přišli si její příbuzní pro ni. Zdejší křesťané je však nekřesťansky zbili a z toho vypukla válka, ve které páter Held bránil své ovečky a já jsem mu pomáhal. Mně ovšem nešlo ani tak o zloděje, jako o to, aby nám cizí bojovníci nezapálili střechy nad hlavami a v tom pěkném ohníčku si náhodou neupekli bělocha místo Kanaka. Nepřátelé bojovali udatně, ale naštěstí jste přiletěli vy, a teď tu zavládne na léta pokoj. Ten váš ,pták‘ je bude strašit ve snu.”

„Drazí hosté, nesmíte odejít. Dopřejte nám několik hodin štěstí,” pravil páter Held, „a vypravujte nám o vzdáleném světě.”

Mr Turbulent pochopil opuštěnost těchto mužů, kteří tu dobrovolně setrvali. Nevykrádali přírodní poklady, nenutili domácí obyvatelstvo k špatně placené práci a neobchodovali, aby se obohatili, nýbrž vykonávali své poslání bez naděje na slávu, uznání a zisk.

Jejich touha po společnosti vzdělaných bělochů se projevovala každým hnutím a každým slovem. A tak k nim příchozí bezděky přilnuli.

Profesor Finch s Pavlem již prozkoumali páterovo obydlí i okolí domu. Místo chrámu zde byla jen zvonička. V okolí bylo zřejmé, že páter pracuje úspěšně i v obci. Chýše byly spořádané a čisté a každá skupina polí byla ohrazena vysokými živými ploty, aby divocí vepři nemohli ničit úrodu. Všichni obyvatelé nosili kartounové sukně. Železné nástroje — lopaty, motyky, sekery a pily — usnadňovaly domorodcům práce na polích i při budování chýší.

Útočníci uprchli do lesů a páterovi křesťané se již vrátili jako vítězi. To ovšem museli oslavit hostinou a tancem.

Když běloši po večeři vyšli, aby se podívali na slavnost, zdálo se Američanům, že se octli na maškarním plese. Chundelaté vlasy si muži slepili vápnem, pravé polovice obličejů si natřeli sazemi a levé červenou hlinkou. Tmavé oči si ovroubili bílými kruhy. Veliké náhrdelníky se jim houpaly na prsou a na pažích, i nad kotníky jim chřestily náramky.

Ženy se jen dívaly. Která z žen nemohla nechat nemluvně doma, přivázala si je k boku.

Strašná hudba, kterou vyhazovali domorodí umělci na bubny, píšťaly a velké lastury, rvala sice sluch, avšak divochy podněcovala k rychlým pohybům i k podivuhodnému zpěvu, který připomínal spíš kvílení, v němž vynikaly ječivé hlasy žen.

Na vysokém rožni se pekli celí vepři a houfy dětí obskakovaly hrnce, v nichž se vařily nejlepší pochoutky — vnitřnosti.

Páterovi křesťané sice věřili, že bílí cizinci jsou lidé, ale přesto se jim pečlivě vyhýbali, protože bytostem spadlým z oblaků nelze důvěřovat. Cožpak „papá” a doktor se jich mohou dotýkat, poněvadž jsou mocnější než zemní duchové a bojí se jen ducha Kalily, jenž chrlí z hor oheň a otřásá ostrovem tak, že se kácejí stromy v lese, boří se domy bělochů v osadách a potápějí se veliké lodi na moři, ale cizinci, ti přece spadli z oblaků.

Velké ohně, jež osvětlovaly tanečníky a hodovníky, přilákaly noční hmyz, jenž se stával kořistí kaloňů. V jedenáct hodin poručil „papá” divochům, aby zhasili ohně a ztichli, protože bílí hosté nesmějí být rušeni ze spánku.

Po čtvrthodině zavládlo v obci ticho. A když Mr Turbulent pochválil poslušnost divochů, páter se usmál a řekl:

„Poslušnost je první ctnost; kdybych neporoučel já, poroučeli by oni a já bych musel svázat svůj raneček a jít.”

Páter i doktor prosili marně druhého dne ráno vzácné hosty, aby zůstali ještě aspoň den, a slibovali jim mnoho zajímavého. Avšak Mr Turbulent jim poděkoval za pohoštění a řekl:

„Milí pánové, naše cesta je daleká a nejistá. Nevíme, kde a kdy skončí. Hledáme…,” a tu náhle jako vnuknutí v poslední chvíli pověděl knězi a lékaři, koho výprava hledá.

Moudrý lékař vyslechl vypravování s neobyčejným zájmem a potom řekl:

„Kdybych vám směl, Mr Turbulente, radit, nestíhal bych parník Santa Clara ani letadlo, nýbrž bych pátral po sídle bohatého bílého muže. Je zřejmé, že má pomocníky roztroušené po celém oceáně, ale také je jisté, že někde bydlí. Když jsem byl ještě chlapec, hledával jsem tam daleko v milých Bavorech čejčí hnízda. Jistě víte, že čejky hnízdí v lukách a hnízda skrývají velmi chytře ve vysoké trávě. A přece jsem je našel. Dovedly mě k nim samy čejky. Podle křiku a letu ptáků jsem poznal, když jsem se blížil k hnízdu, a nedal jsem se svést, ani když čejky přede mnou padaly do trávy a vlekly křídla jako zlomená, aby mne odlákaly. A zrovna tak si s vámi hraje únosce. Úmyslně vám posílá do cesty parník nebo aeroplán a chytře vás mate. Proto, jakmile vám zkříží cestu, pátrejte v okolí po jeho sídle!”

Mr Turbulent vyslechl trpělivě radu, ale myslil si své. Parník a letadlo mu cestu dosud nezkřížily, zatím letěl jen v jejich stopách. Nikdo nedovedl odpovědět na otázku, zda lupič vězní děti a jejich chůvu na lodi či zda je již neusadil na některém ostrově. O parníku, jehož jméno bylo známo, o letadle a o cizincích mohli vědět nejspíš úředníci, a proto se Mr Turbulent dotazoval především jich. Jinak zatím jednat nemohl.

Nejen kněz a doktor, nýbrž také všichni obyvatelé osady hleděli za vznášejícím se Rackem a mávali na poslední pozdrav pažemi v domnění, že je letci dosud vidí.

Hydroplán přeletěl přes ostrov a za hodinu přistál v zátoce před městem Kokopo. Dnes se tu pilně pracovalo. Vozy tažené koni, nákladní automobily a káry všech druhů naložené až do vrchu koprou, čerstvými kokosovými ořechy, žoky bavlny, pytli plnými kakaových zrn, pepře nebo kávy a hromady perleti čekaly na nosiče a jeřáby, aby do večera zmizely v nenasytných útrobách parníků a plachetnic, které již vyložily svitky tabáku, balíky nejrůznějších tkanin, bedny skleněného zboží, hromady železného nářadí a nádobí, ale také hračky a cetky, nábytek, kufry, obuv, prádlo i šperky a různé přístroje na výměnu za zdejší plodiny.

Guvernér Mr Rollins byl velmi zaměstnán, takže s ním Mr Turbulent mohl promluvit až v poledne. Toho využili profesor s Pavlem k porozhlédnutí po ostrově. Dnes se nemuseli starat o oběd ani o večeři, protože v Kokopo jsou restaurace, které mohou uspokojit i vybíravé bělochy.

Kokopo překvapí každého cizince nejen krásným okolím, výbornými cestami, stinnými alejemi a parky, nýbrž i bělostnými a malebnými budovami, ověšenými popínavými rostlinami.

Nade všecky obchodní domy a vily vynikal kostel se dvěma věžemi a guvernérův palác. Kostel byl vystavěn z mohutných kvádrů, ovšem jen namalovaných na plátně, kterým jsou stěny potaženy! Proč ten klam? Boží dům musí být krásný, velkolepý a mohutný; protože však časté zemětřesení by zbořilo každou stavbu z cihel nebo z kamene, byl kostel postaven ze dřeva a z vlnitého plechu a opatřen nátěrem.

Na velkém tržišti nabízelo mnoho domorodých žen ovoce a zeleninu.

Jakmile profesor s Pavlem vyšli za město, jež rychle vyrostlo na zdejších bažinách, octli se na široké silnici plné vozidel. Po obou stranách silnice se do nedohledna rozkládaly plantáže kokosových palem, bavlníků, kakaovníků, kávovníků, ananasů a velikých jahod. Poutníci se navzájem upozorňovali na pomerančovníky, banánovníky a pepřovníky.

Profesor poučil Pavla, že keře s tobolkovými plody nejsou bavlníky.

„Semena tohoto keře jsou sice také uložena v jemných lesklých vláknech, která se však nedají příst, protože jsou krátká. Užívá se jich na výrobu matrací a jmenují se kapok,” vykládal a rozloupl jednu tobolku.

A jak vzorné a bohaté jsou plantáže, tak vzorné a bohaté jsou domy farmářů, krásné vily obklopené hospodářskými budovami, stodolami, kůlnami a stájemi; a na drůbežích dvorech farem se prohání rozmanitá havěť.

Majitelé farem jsou velcí boháči a dopřávají si nádhery a pohodlí, na něž domorodci hledí s nevraživostí. Hluboká nenávist k bělochům se dědí od časů, kdy krutí Španělé loupili na ostrovech lidi a odváželi je do Peru, aby pro ně dolovali drahé kovy. Ale i dnes nejsou mnozí najímači lepší. Vyvážejí domorodce na práci a potom je šidí. Proto se tak často hněvá duch hor, hrozný Kalila, a chrlí oheň, posílá blesky a otřásá zemí.

Domorodci jsou znamenitými řezbáři, o čemž se profesor s Pavlem přesvědčili, když došli do osady. Nejen lomenice chýší, nýbrž i zbraně a zvláště čluny domorodců jsou ozdobeny krásnými řezbami; a přece mnozí tito lidé neměli jiné nástroje než ostré úlomky tvrdých lastur!

Pavel si vyšel bez pušky. V plantážích mohl zastihnout jen holuby, papoušky kakadu a drobné zpěvavé ptactvo.

Po delším putování došli naši přátelé k rozlehlé farmě. Uprostřed zahrady stála bílá patrová budova a za zahradou se prostíral dvůr uzavřený přízemními staveními a kůlnami.

Naši poutníci pocítili žízeň, a proto vešli do zahrady, aby požádali o vodu. Z bílé budovy právě vycházel asi čtyřicetiletý muž, patrně farmář, a když vyslechl přání cizinců, pozval je do besídky, kam služebná přinesla vodu i ovoce. Farmář pravil, že se jmenuje Pembrock. Profesor mu z pouhé zdvořilosti vypravoval, že zavítal na ostrov, aby sbíral přírodniny, a na Pavla prozradil, že nejraději loví zvěř.

„Tady není lovná zvěř,” pravil farmář, „leda divocí vepři a někdy i kazuáři. Já nejsem lovec zvěře, sbírám raději masky, slavnostní úbory, zbraně a hudební nástroje domorodců!”

„Ehm, tedy sběratel etnografik!” zvolal profesor radostně. „Mohli bychom vidět vaši sbírku, pane Pembrocku?”

„Ale ovšem. Váš zájem mě velmi těší, račte!” Farmář vedl návštěvníky zahradou do patrové budovy. Hosté se ocitli ve velikém sále s vysokým stropem. Jejich zájem se proměnil v úžas, neboť zde bylo rozvěšeno a rozestaveno tolik výrobků domorodců jako v nejbohatším muzeu.

Ani malířova či spisovatelova fantazie by nedovedla vyjádřit štětcem nebo slovem tolik vzácností, krásy, hrůzy a děsu, které vyrobili divoši a divošky nejjednoduššími a nejprimitivnějšími nástroji. Nejpodivuhodnější byly masky, jež si nasazují tanečníci a čarodějové při různých událostech a slavnostech, jako při pohřbech, sňatcích a především při obřadech, kdy bývají jinoši přijímáni mezi muže.

Visely tu obrovské ptačí i rybí hlavy, lebky kostlivců, tiáry a koruny z perletí, dlouhých per a květin, štíty, na nichž byly kresby lidských tváří a intarzie, helmy, přílby, vlasaté čepice, paruky, parohy, věžičky, kohoutí hlavy a krky, nosaté masky podobné chrličům na gotických okapech, hrotité klobouky i otevřené tlamy ještěrů. Farmář sbíral i rohože, zbraně, hudební nástroje, nářadí a sítě.

„V uměleckých předmětech se projevuje povaha národa. Zde se spojuje dětinskost s mužností a krutost s velkolepostí, jak na lidstvo působí příroda. Dětinskost i krutost jsou základními rysy divochů,” vykládal profesor Finch Pavlovi, když po rozloučení s přívětivým farmářem odcházeli k městu.

„Není podivín, ten pan Pembrock?” otázal se Pavel, který se dosud nemohl zbavit tísnivého dojmu.

„Ehm, snad. Sběratelé jsou většinou podivíni, avšak sbírka Mr Pembrocka je nesmírně cenná. Národopisná muzea by za ni dala nevímco.”

20 Neurčité zprávy

Guvernér Mr Rollins pozval Mr Turbulenta až na oběd, kdy si mohl za poledne dopřát několik hodin odpočinku. Oběd byl velmi dobrý a bohatý. Zato guvernérovy zprávy neodpovídaly ani na nejdůležitější otázky. Mr Rollins planě nesliboval, jak to obyčejně dělají vysocí úředníci, aby se zbavili obtížných žadatelů, nýbrž se vskutku snažil Mr Turbulentovi prospět. Podal mu písemnou zprávu, kterou obdržel od svého zpravodaje:

Parník Santa Clara je severoamerický výrobek. Na moře byl spuštěn před pěti lety v Novém Orleansu. Postaven byl pro paroplavební společnost v Callau v Peru. Přede dvěma roky jej společnost prodala soukromníku, senhorovi Bartholomeu Remórsovi74 z Kalifornie. Posádka je portugalská; parníku velí kapitán Antonio Ferreira.

Mr Turbulenta nezajímaly technické údaje, jako lodní prostor, rychlost či nosnost parníku, nýbrž jen jméno.

„Jméno majitele parníku je ovšem podezřelé, avšak jméno kapitánovo musí být pravé. Bohužel stále nic nevím o cíli plavby parníku,” povzdechl si Mr Turbulent.

„Upřímně lituji, že vám nemohu posloužit,” pravil guvernér, „před pěti dny kotvil u ostrova Nová Georgia, ale odplul směrem k Novým Hebridám.”

Pohled na mapu poučil Mr Turbulenta, že se parník opět vrací k východu. A tu se Američanovi bezděky vybavila vzpomínka na čejku, která odvádí chlapce od hnízda.

„O tom toulavém letci,” řekl guvernér, nabízeje Mr Turbulentovi manilské doutníky, „vám mohu říci, že již třikrát přistál v oblasti Šalomounových ostrovů. Dvanáctého na Choiseulu, třináctého na Malaitě a téhož dne večer na San Cristobalu.”

„Blížíme se k hnízdu!” zvolal Mr Turbulent, a když se guvernér tázavě podíval na hosta, americký milionář mu vypravoval, jak doktor Schulze jako chlapec hledal čejčí hnízda.

Guvernér se upřímně zasmál, ale souhlasil s lékařem.

„Hrozí-li pronásledovanému blízké nebezpečí, ztrácí rozvahu,” tvrdil Mr Rollins.

„Proto zajisté prominete, Excelence, když se ihned rozeběhnu po horké stopě!” pravil Mr Turbulent a vstal. „Děkuji vám za pohostinnost i za zprávy.”

„Říkal jste, že přiberete benzín na ostrově Bougainville na Šalomounových ostrovech,” pravil guvernér, „navštívíte-li mého přítele, obchodníka Mr Hoppeho, v přístavu, velmi rád vás uvidí a nabídne vám své služby. Přeji vám úspěch!”

Mr Turbulent pospíchal k Racku. Vzdálenost tří až čtyř set kilometrů uletí hydroplán za hodinu, a tak posádka získá dosti času k napojení letadla.

Racek proletěl horkým, chvějícím se vzduchem a stále stoupal do chladnějších vrstev. Potom klidně plul k jihovýchodu.

Profesor Finch vyvolával fotografie. Když se na filmu objevily snímky pátera Helda a doktora Schulzeho, vybavily se mu v čilé mysli vzpomínky na bitvu.

„Ehm, lidská společnost je promíchaná čeládka,” filozofoval, „pomyslíme-li na těžkou a nebezpečnou práci kněží a lékařů a potom na lakotné kramáře a zlotřilé najímače, kteří se neštítí nejhnusnějších skutků, že štvou divochy proti sobě a dodávají jim střelné zbraně, že je okrádají nebo otravují kořalkou, ba úmyslně je nakazí nebezpečnými nemocemi, jen aby je vyhubili a nahrabali si bohatství, nemůžeme se divit strašné nenávisti divochů k bělochům. Za chvíli přistaneme u Bougainvillu. Tento ostrov i s okolními západními ostrovy si přivlastnili Němci, kdežto východní ostrovy opanovali podnikaví Angličané. Avšak po válce je Britové spolu s Austrálci zhltli všecky. Není to kramaření?”

Racek již zase kroužil a snášel se k rozložitému ostrovu. Mr Turbulent přistál za velkými plavidly a potom mezi nimi obratně proplul ke břehu. I zde se v odpoledních horkých hodinách lenošilo, i když hromady kopry, batátů, banánů a lastur dokazovaly, že i tu večer nastane obvyklý ruch.

Jakmile Mr Turbulent, profesor a Pavel vystoupili na břeh, zaujaly jejich pozornost krásné čluny domorodců, směsice pestrých a lesklých mozaik indických chrámů, jemných krajek maurských paláců a ohromných a krásně vykládaných šperků. Takovým dojmem působily vyřezávané a omalované čluny se dvěma stěžni a dvěma obdélníkovými plachtami. Z boků člunů visela lžícovitá vesla, rovněž vyřezávaná a omalovaná. Lodní přídě hýřily tvary a barvami jako kytice.

„Ehm, ehm, lidožrouti, a přece umělci,” bručel si profesor. „Stvořitel rozdává touhu po vyjádření krásy bez ohledu na lidská plemena.”

Mr Turbulent nedbal na profesorovo učené rozjímání. Pospíchal a zastavoval domorodce stále touž otázkou: „Mister Hoppe — víš?” aniž si uvědomil, že mu domorodci asi nerozumějí.

Po obou stranách široké a pěkné cesty, jež vedla od přístavu, stály řady nízkých dřevěných domků, které se znenáhla zvětšovaly a rostly. A když se před bělochy otevřelo rozlehlé prostranství, poznal Mr Turbulent vládní dům bez ptaní.

Protože napájení hydroplánu potrvá několik hodin, vyšli si profesor s Pavlem z osady do plantáží, jež byly mnohem menší než u města Kokopo. Pospíchali k hájům, kde mohli ulovit nejen ptáky, nýbrž i hmyz.

Již v prvním háji čekalo na lovce překvapení. Ve stínu stromů stála podivná věc. Bílá dlouhá truhla spočívala na ramenou dvou obrovských lidských postav bez hlav. Širší konec truhly vybíhal jako přečnívající střecha. Celek byl vyřezáván a pomalován právě tak pestře jako čluny.

„Ehm, už vím, co je to,” pravil profesor, ukazuje na ohromné dřevěné modly, vysoké skoro tři metry a stojící mezi stromy. Veliké hlavy s vypouklýma očima, bez nosů, ale se širokými ústy a bez krků seděly na hrubě tesaných tělech. „Jsme na hřbitově,” vykládal profesor. „Náčelníka uložili do rakve hezky vysoko.”

V dalším háji našli nízké chaty, jejichž střechy se svažovaly až k zemi. Před chatami seděly ženy a malovaly si vápnem nebo křídou kruhy na tmavě hnědá čela a tváře.

„Ehm, páni manželové nejspíš odpočívají a jistě budou radostně překvapeni, až uhlídají své čokoládové krasavice,” smál se profesor, ale již vytahoval skrutek tabáku a nabízel jej asi desítiletému naháčkovi za nedozrálý kokosový ořech. Malý naháč rozuměl obchodu. Hned přinesl čtyři ořechy a samozřejmě žádal také čtyřnásobnou odměnu.

„Hledáme ptáky,” řekl profesor, když se s Pavlem osvěžili kokosovým mlékem. A naháček i toto přání rychle pochopil. Ukázal na Pavlovu pušku, zašklebil se a posunky zval bělochy, aby šli za ním.

Prošli mezi políčky, prodrali se nízkými křovinami a po čtvrthodině se octli před lesem. Malý průvodce vrkal, šklebil se, houkal, vrčel a chrochtal.

„Výborně, chlapečku,” pochvaloval si profesor, „ten tvůj les patrně hostí podivuhodnou zvěř. Obávám se, Pavle, že ta tvoje ptáčnice na divokého kance nestačí.”

„Na holuby, divoká kuřata a krysy má puška stačí. A kde by se tu vzal kanec?” odpověděl Pavel a z jeho hlasu zaznívalo trpké zklamání. Ale když po čtvrthodině vyrazil z houštiny černý kňour, Pavel litoval, že si nevzal místo brokovnice kulovnici.

Drobnými broky nemohl na veliké zvíře střelit, a proto zavěsil pušku na rameno a navrhl profesorovi návrat.

Hnědý chlapec je vedl kolem háje, před nímž stál kůl s velkou lasturou zatknutou do rozštěpu. Chlapec jen zašeptal: „Tabu,” a pospíchal k široké pěšině, kde bělochy opustil.

„Proč tabu? Cožpak i háj je tabu?” tázal se Pavel.

„Všecko, co se líbí náčelníkovi nebo čaroději, je tabu,” poučoval ho profesor. „Ehm, u nás v Evropě to není o nic lepší, tam se tomu říká soukromý majetek, hehehe!”

Lovci se vrátili právě včas. A protože večer měl nastat teprve za hodinu, Racek vzlétl a kroužil nad řadou dlouhých hornatých ostrovů. Z jícnů některých vrcholů se kouřilo, a kdykoli se Racek snesl níže, čich letce upozorňoval na sirné páry.

Bujné rostlinstvo zde bylo stejné jako na ostatních ostrovech: pandány, kokosové a arekové palmy, chlebovníky, melounové stromy a banánovníky rostly na plantážích, v hájích i v pralesích, kdežto rododendrony, rozrazily, mochny a pomněnky vroubily břehy potoků a řek.

Racek se vznášel skoro hodinu nad ostrovy a mířil na San Cristobal. Musel se však snést na Guadalcanal, neboť se již valem stmívalo.

Mr Turbulenta zlákalo holé pobřeží, kde ani keře, ani stromy nebránily přistání, takže se Racek mohl snést jako aeroplán a nemusel se obávat, kdyby náhlá bouře rozvlnila za noci moře.

Kuchaři si přivezli z Bougainvillu zásoby, a tak mohli nabídnout posádce výbornou večeři. Večeřeli venku, ale bez ohně, aby nepřilákali moskyty. Vzduch nasycený mořskou solí a vůněmi stromů se příjemně dýchal, kaloni a sovy tiše poletovali a veliké hvězdy se zhlížely v hladině moře, jež se mírně čeřilo.

Pevninové tropické pralesy jsou zvečera plny lomozu, výkřiků a ruchu. Ptáci vykřikují před usnutím, parohatá zvířata a hlodavci se pasou a čtyřnohé šelmy i noční dravci a hadi vraždí, aby ukojili hlad. Zato tichomořské pralesy jsou v noci klidné, neboť mořští ptáci odletěli na skaliska. Jen hladina občas prozradí, že ryba prchá před lupičem.

Inženýr Marhan, profesor i Pavel byli spokojeni a bavili se vzpomínáním na San Francisco i na přátele a známé, jež získali na daleké pouti. Jen Mr Turbulent byl mrzutý a netrpělivý. Proletěl tisíce kilometrů, prohledal mnoho ostrovů, zažil četná nemilá dobrodružství, a po neplodném bloudění neví, má-li pátrat na Nových Hebridách nebo na Nové Guinei, má-li se obrátit k jihovýchodu nebo přímo na západ. Únosce si k úkrytu dětí zvolil příliš velikou oblast.

Musím počkat, dokud se lupič nezmýlí a neprozradí, bručel si unavený Mr Turbulent. Potom pohlédl na hodinky, vstal, a potlačuje zívnutí, pravil: „Blíží se desátá, půjdeme spát.”

Všichni souhlasili a šli za vůdcem. První hlídku si vyžádal profesor. Dnes si ještě nezapsal všecky poznatky a události do deníku. Psal již asi hodinu, když náhle uslyšel podivný, ale známý rachot. Ne — není to bouře, tak rachotí jen blížící se letadlo!

21 Noční boj ve vzduchu

„Vstávejte! Letadlo!” vykřikl profesor, aby probudil spáče. Ale nemusel křičet. Vtom se zablesklo v blízké houštině a ozvala se dunivá rána.

Mr Turbulent se okamžitě vzpamatoval, skočil a zhasl světlo. Druhý, mnohem bližší blesk osvítil na několik okamžiků pobřeží. Po ohlušující ráně se na Racka sesypalo krupobití kamení.

„Někdo nás přepadl,” zvolal Mr Turbulent, pospíchaje do kabiny. „Rychle na moře!”

Racek vyrazil jako poplašené zvíře k moři. Ale nedotkl se hladiny, nýbrž se hnal do výše. Mr Turbulent neprchal, Mr Turbulent dychtil po boji. Nedbal, že třetí bomba padla do moře. Hledal útočníka, který již zpozoroval, že bomby padly mimo hydroplán, a prchal.

Za svitu hvězd se ve vzduchovém prostoru nesnadno hledá, ale jestřáb, nikoli již Racek, spatřil svou kořist a hnal se za ní.

Útočník prchal na výborném stroji k jihu. Nikde nebyly mraky, do nichž by se mohl skrýt. Nyní měl Racek dokázat, že je nejrychlejším a nejvytrvalejším letadlem.

Po dvaceti minutách bylo zřejmé, že se vzdálenost mezi letadly nezmenšila a že se Racek utkal s důstojným soupeřem. Mr Turbulent dosud nevynutil z Racka největší rychlost; když se však pronásledovaný pilot snesl níže, aby mohl na tmavém moři zmizet, zasadil Mr Turbulent svému „oři ostruhy”.

Stroje se rozeřvaly a Racek se řítil jako tajfun. Po půlhodině prchající útočník poznal, že neunikne, a když ani kličkováním nic nezískal, rozhodl se, že se pokusí o útěk ve výši pod hvězdami.

Hnal se vzhůru, ale také Mr Turbulent zdvíhal kormidlo, a když dosáhl útočník výše čtyř tisíc metrů, podnikl Mr Turbulent útok. Stále stoupal, a když soupeře předstihl, snesl se těsně před jeho stroj. Inženýr Marhan pochopil manévr. Jen tímto způsobem lze donutit letadlo k přistání, ale jen nejznamenitější piloti dovedou umístit své letadlo před nepřátelskou vrtuli a nedopustit, aby nepřítel podletěl či nadletěl. Dvě červené oči v zádi letadla hlídají nepřítele jako oči šelmy. A protože napadený nemůže kupředu, musí dolů. Zoufalý nepřítel by ovšem mohl narazit na překážku před sebou, avšak po nárazu by se oba stroje zřítily do propasti.

Útočník poznal mistra a zvolna klesal. Mr Turbulent však cizímu letci nedopřál ani vteřinu, aby mohl uprchnout.

Profesor Finch ani Pavel neviděli ten rozčilující zápas. Pociťovali jen prudké a neočekávané pohyby.

Obě letadla se snášela volně jako mýdlové balónky v nekonečném a tmavém prostoru. Mr Turbulent jásal. Uštval nebezpečného nepřítele. Avšak náhle strnul leknutím.

Zadržovaný aeroplán poskočil, přeletěl v nebezpečné blízkosti nad Rackem, náhle se naklonil a jako střelený pták se zřítil do moře. Levé křídlo proseklo hladinu, dutý trup se odrazil od vody jako pružný balón, ale při druhém dopadu na vodu se rychle potopil jako kámen.

Teprve nyní zpozoroval Mr Turbulent, jak nízko se snesl nad moře. Proto rychle vyrovnal stroj a snesl se na vodu, aby tonoucímu pilotovi přispěl na pomoc.

Marně však rozestíraly reflektory vějíře světla po pusté hladině. Letadlo zmizelo a pilot se jistě potápěl do nedostupných hlubin.

Tak skončily úžasné dostihy a tak tragicky vyvrcholil zápas v tropické noci pod lhostejnými hvězdami.

Mr Turbulent se neradoval z vítězství. Porazil útočníka, ale nic nezískal. Zaťal zuby do rtů a mechanicky donutil Racka, aby se rozjel a vzlétl.

Po krátkém letu se v moři objevila černá vysoká hmota, jistě ostrov, u jehož břehu pak Racek přistál.

Když Mr Turbulent vešel do salónu, bylo zřejmé, že v něm bouří hněv.

„Lupiče stihl zasloužený trest, ale bůhví, že bych dal nevím co za to, kdybych ho chytil živého,” vybuchl, a klesnuv do lenošky, sevřel si dlaněmi ustarané čelo.

Nikdo mu neodporoval, jen profesor si tiše mručel:

„…kdo však nedbá jejich řeči,

vydává se v nebezpečí,

že nespatří vlastní zemi.”

Ve zbytku noci nikdo na palubě Racka nespal, ale také nikdo nepromluvil.

22 Bílí lupiči nejsou lepší než hnědí

Druhý den ráno poručil Mr Turbulent profesorovi, aby určil ostrov, u něhož Racek za noci přistál.

„Ehm, zaznamenával jsem v noci směr podle kompasu,” pravil profesor, „ale lítali jsme tak bláznivě, že jsem to někdy nestačil. Nepochybuji, že jsme u souostroví Nových Hebrid, avšak polohu ostrova mohu určit až v poledne a potom vám řeknu i jméno.”

Příroda se přihlásila o své právo. Po snídani se nikomu nechtělo na delší procházku po ostrově. Všichni spali ve stínu stromů, jen inženýr Marhan podřimoval. Hmyz marně dorážel na spáče, až vzrůstající horko je probudilo již v deset hodin. Všichni však pociťovali malátnost a únavu.

A protože profesor musel vykonat přípravy k vyměření poledníku, pomáhal inženýr Marhan Pavlovi v kuchaření. Nikdo však o chystaný oběd neprojevoval zájem.

Marně Pavel volal profesora, aby také přišel něco sníst.

„Ehm, počkej, až to spočítám! Na sto šedesátém a půltém stupni leží — podej mi, Pavle, mapu! — jen jediný velký ostrov, a to Espiritu Santo; kdo chce, ať věří, že jsem se zmýlil.”

„Kéž vás osvítí Duch svatý!” pravil Mr Turbulent. „A co teď?”

„Budeme hledat parník Santa Clara,” odpověděl inženýr.

„Jsem již unavený a chci si odpočinout,” řekl mrzutý milionář, a rozloživ si pokrývky, ulehl do stínu košatého stromu.

„Výborně,” šeptl profesor Pavlovi, „jakmile se trochu ochladí, prohlédneme si okolí, snad najdeme ovoce anebo ulovíme zvěř.”

Pavel samozřejmě souhlasil. Umínil si však, že se ozbrojí dvojkou, jejíž pravá hlaveň byla na broky a levá na kuli.

„Ehm, dovoluji si vás všecky upozornit, že na Nových Hebridách jsou zbraně velmi užitečné, protože zdejší Kanakové a uprchlí námořníci nejsou zrovna nejpříjemnější. Co dosud Kanakové nevěděli, tomu je zběhové naučili.”

„Často jsem už přemýšlel o tom,” pravil inženýr Marhan, „proč právě na ostrovech, které jsme navštívili, kde štědrá příroda rozdává dary plnýma rukama, kde není divoká zvěř a jedovatí hadi, je tolik zloby a krvavých zápasů.”

„Divoši žili vždycky svým způsobem,” řekl profesor vážně. „Ve stálých svárech, v krevní mstě a válkách se vybíjely jejich divoké vášně. A když připluli běloši, většinou dobrodruzi, lupiči, podvodníci a vrahové, nepřinesli mír a pokoj, ale naučili divochy novým ukrutnostem. Připluli ovšem také lidé moudří a pokojní: objevitelé, učenci a misionáři, ale jejich záslužnou práci neničili jen divoši sami, nýbrž i dobrodruzi, kteří domorodce štvali proti lidem nejlepších úmyslů a vůle. Touha po mamonu je kletba a nejstrašnější lidská choroba.”

Na Nových Hebridách není tak úmorné vedro jako na ostatních ostrovech, a proto se mohli profesor s Pavlem vydat již před čtvrtou hodinou na obhlídku a na lov. Zvali také Mr Turbulenta, aby šel s nimi. Avšak mrzutý milionář jejich pozvání odmítl. Stále vzpomínal na marný zápas ze včerejší noci a byl by se snad i vzdal pátrání, kdyby jeho hrdost a hněv nebyly mocnější než jeho únava.

Než lovci odešli, nabádal profesor Finch inženýra a Mr Turbulenta k ostražitosti.

„Nebezpečí se může připlížit z pralesa právě tak jako z moře. Neodkládejte zbraně, nikomu nedůvěřujte a nedovolte, aby se k vám kdokoli přiblížil!”

„Nestrašte, nejsme přece děti,” odpověděl nevrle Mr Turbulent. Ale inženýr Marhan profesorovi věřil a hned prohlédl kulomet upevněný na trupu Racka, zdali se lehce otáčí.

Nové Hebridy jsou původu vulkanického, některé sopky sice již vyhasly, avšak nad některými ostrovy se vznášejí mraky dýmu a země se tu otřásá. Je to důkazem, že sopečná činnost zde dosud neustala.

Pobřeží ostrova Espiritu Santo je holé a písčité anebo porostlé jen travinami jako savana. Zato na dostřel od moře a uvnitř ostrova tvoří prales vysokou hradbu.

Lovci se brzy přesvědčili, že pralesem neproniknou. Proto jej obcházeli a hledali přirozené mýtiny.

„Ehm, jestlipak ti neušlo, milý hochu, že les je tu promíšen stromy, které jsme už viděli jinde, ale teď dej pozor! Zde bychom mohli něco ulovit. Na téhle travnaté a křovinaté rovince bude jisté zvěř.

Profesor Finch byl špatný nadháněč. Klepal sice hůlkou síťky do keřů a volal: „Huš! Huš!”, ale kromě krys a drobných zvířátek velikosti veverky, nevyhnal nic kloudného.

„Zastřel mi aspoň jednoho vačnatce,” žádal profesor, když vyplašil stádko šedých syslíků. Avšak Pavel právě vypálil mezi keře a směje se, ujišťoval profesora, že k večeři bude něco dobrého. Když popošel asi třicet kroků, shýbl se a zdvihl pěkného ušáka!

„Blahoslavení Francouzi!” zvolal profesor. „To oni je sem nasadili! Což teprve kdybychom přišli na jelena!” zvolal profesor, přijímaje úlovek.

Druhý zajíc šťastně upláchl bez rány. Zmizel v křoví, ale vyplašil ptáka, kterého Pavel srazil, sotva se opeřenec vznesl nad keře. Dlouhý rovný zobák, chocholka, silné a vysoké běháky, jemné šedohnědé peří na zádech a rezavé břicho zmátly Pavla tak, že nevěděl, má-li svůj úlovek zařadit mezi běžce nebo mezi bahňáky. Profesorovi však stačil jediný pohled, aby ptáka určil: „Je to kagu chocholatý,” prohlásil. „V muzeu z něj budou mít radost.”

Lovci zatím přešli mýtinku a opět přicházeli k hustému lesu. Pavel již ze zkušenosti věděl, že by v lese nic neulovil. Zvěř totiž miluje volné prostranství.

Profesor, který právě otvíral krabici, aby do ní vhodil uloveného brouka, sebou trhl, neboť Pavel, míře na nevysoký listnatý strom, dvakrát vystřelil.

„Ehm, co je? Na cos střílel, Pavle!”

„Nevím,” odpověděl jinoch. „Spatřil jsem v koruně stromu zápas a zaslechl křik přepadeného zvířete.”

Než doběhl profesor ke stromu, spustila se z koruny tlustá a dlouhá liána, dvakrát se zkroutila a potom těžce padla do trávy.

„Pěkný úlovek, ale večeře z něj nebude,” volal profesor na Pavla. „Zastřelils škůdce zdejších ptáků, vačnatců a hlodavců!” Pavel s odporem ustoupil, když spatřil v trávě velikého hada. „Je to stromový had,” pravil profesor. „Číhal tu na kořist, kterou uchvátil a spěchal s ní na strom, aby ji pozřel.” Sotva profesor domluvil, houkla rána, kterou vysoký les ozvěnou odrazil, ale hustý porost pohltil. „A vida, konkurence! Komupak se tu ještě zachtělo čerstvé zvěřiny?” zvolal profesor udiveně.

Oba lovci proběhli cípem lesa, ale na novou, mnohem rozlehlejší mýtinu nevyběhli. Spatřili, že z protějšího háje vyrazilo na mýtinu krásné zvíře — parohatý jelen! Bez povelu a dorozumívání se lovci skryli za tlusté kmeny stromů. Jelen pádil přímo k nim.

Pavel opatrně vyčkával. Tiskl pažbu pušky k líci, počítal zkracující se vzdálenost na kroky a přál si, aby se statný paroháč aspoň trochu uhnul. Když ale jelen lehce přeskočil keř, nesměl střelec již otálet. Střelil z pravé hlavně. Jelen, zasažený ve skoku na choulostivém krku, dopadl a zvrátil se, takže odkryl bok; koule z levé hlavně zhasla jeho život, jako když vichr urve plamen svíčky.

Opatrný lovec neběží k úlovku, nýbrž nabije znovu pušku a potom jde zvolna, protože i správně složené zvíře často vstane.

Přísné „stůj!” zastavilo Pavla, odstoupivšího od stromu. Když se ohlédl po profesorovi, pochopil z jeho posunku, že se má znovu skryt za strom.

„Co se děje? Proč?” tázal se jinoch šeptem.

„Podívej se na mýtinu,” odpověděl profesor, „a buď připraven!”

Pavel rázem pochopil, proč se má skrýt. Z háje vyběhl muž s puškou v ruce a pozorně se rozhlížel po mýtině, hledaje patrně lovce, který tu vystřelil. Mužův zjev byl podivný. Slaměný klobouk se širokou střechou, rozhalená režná košile, široký pás, krátké kalhoty jen po kolena a především dlouhé rezavé vousy dosvědčovaly, že muž s puškou je běloch.

Cizí lovec byl jistě opatrný muž. Nevrhl se bez rozvahy po stopě, již za sebou zanechal jelen, nýbrž kráčel zvolna a rozhlížel se kolem. Jakmile však spatřil složeného jelena, rozběhl se k němu.

Mohutné „stůj!” ho zarazilo a tak překvapilo, že zdvihl pušku, aby neviditelného soka udržel v náležité vzdálenosti.

„Skloňte pušku a vraťte se, odkud jste přišel,” poroučel profesor, „ten jelen je náš.”

Rudobradý muž se zasmál a odpověděl anglicky:

„Když je váš, tak si pro něj pojďte! Proč se skrýváte? Uvidíte, že dokážu svůj majetek obhájit. Vystřelil jsem na jelena první, proto je můj.”

„Lžete, jelena jste chybil. Odejděte, můj přítel na vás míří a zasype vás broky, jestliže si nepospíšíte.” Rudovous se opět zasmál:

„Jděte si strašit báby a malé děti, ale pospěšte si, než přijdou mí lidé.”

„Vaši lidé? Patrně uprchlí námořníci jako vy,” dráždil profesor cizince.

„Trefil jste do černého,” odpověděl rudovous. Vstrčil malík do úst a silně zahvízdl.

Po chvilce se z háje vyrojilo půl tuctu divochů ozbrojených luky. Byli nazí až na krátké zástěrky. Když přiběhli blíže, poznal profesor podle pomalovaných těl a kroužků v uších a v nosech, že jsou to Kanakové.

Pavel by byl rád oželel jelena a vrátil se k Racku, neboť za půl hodiny zapadne slunce a tma, zvrhlý běloch a divocí Kanakové nebudou jistě laskavými průvodci. Avšak statečný profesor smýšlel jinak.

„Nemýlil jsem se, kdo jste. Bílý lupič se spojil s hnědými zloději,” zvolal profesor a zamával síťkou. Zůstal však skryt za kmenem.

Rudovous patrně čekal, až soupeř prozradí, kde se skrývá, a vystřelil v domněnce, že viděl závoj, jejž si vkládají běloši pod přílbu, aby si chránili krk před sluncem a hmyzem.

„Ach, vy tedy vážně myslíte na loupež, starý brachu?” ozval se profesor a z jeho hlasu nezazníval už posměch, nýbrž hněv. „Podívejte se vpravo, hodím tam slepičí vajíčko,” a nečekaje na odpověď ani na ránu z pušky, hodil dosti daleko vejčitý granát.

Vyšlehl plamen, ozval se třesk. Keře, tráva a země vystříkly do povětří na všecky strany. Než ale lesy vrátily ozvěnu, prchali již divoši jako prve jelen. Jen rudovous zůstal, ale oněměl a stál jako solný sloup.

„Zdá se, že se vaše báby a děti přece polekaly mého strašáka,” pravil profesor. „Odhoďte pušku, nebo hodím druhé vajíčko a blíž k vám!”

Rudovous se už nerozmýšlel ani vteřinu, odhodil pušku a zdvihl paže.

„Pojďme,” vybídl profesor Pavla, „nespouštěj ho z očí a stále na něj miř!

Rudovous, vida přicházet muže a jinocha, ustupoval ke své pušce, ale profesorův rozkaz: „Jak se podezřele hne, střel!” mu zahnal chuť na útěk.

„Spusťte paže!” poroučel profesor. „Rozrušte jelena! Potřebujeme pro sebe jen kýty, ostatní bude vaše.”

Rudovous se již nezdráhal. Pracoval velmi rychle, i když neodborně. Chtěl co nejdříve oddělit kýtu a zbavit se bělochů.

„Teď odejděte ke svým,” rozkazoval profesor. „Po čtvrthodině se můžete vrátit pro pušku i pro maso.”

I ničema pozná poctivé jednání. Rudovous zabručel, že je také poctivý chlap a že tak malé nedorozumění…

„No, dobře, dobře, granát objasní nejrychleji malá nedorozumění, při nichž se střílí,” řekl profesor, „jen si už pospěšte!”

Chlapík vskutku pospíchal, ale jistě vítězům důvěřoval, protože se ani neohlédl.

Také profesor s Pavlem pospíchali, a když přišli při západu slunce k Racku na pobřeží, překvapil je dlouhý člun s kabinou na zádi, jenž se houpal nedaleko hydroplánu. Lovce znepokojilo světlo linoucí se na vodu z okna letounu.

V člunu vstali čtyři domorodí veslaři a udiveně pohlíželi na lovce obtížené úlovky. Profesor s Pavlem si jich však nevšímali. Pospíchali do salónu, kde zastihli asi třicetiletého bělocha v rozmluvě s Mr Turbulentem a inženýrem.

23 Děvčátko na houpačce

Přivítání a představování bylo krátké. Lovci se dověděli, že cizinec se jmenuje Richard Aylesbury a že cestuje v člunu od ostrova k ostrovu. Víc prý se o hostu dovědí při večeři, kterou musí připravit i pro něj.

Zadek zajíce se musí péci přes hodinu a příprava předku vyžaduje teprve času a umění, aby kuchaře nestihl posměch. Odkud ale přišel host?

Richard Aylesbury připlul asi za hodinu po odchodu lovců do nitra ostrova. Anglický praporek na přídi a cizincův bílý oblek již zdálky zvěstovaly, že se blíží běloch. Proto Mr Turbulent a inženýr nebránili jeho přistání, naopak uvítali mladého a příjemného muže přátelsky.

Teprve v salóně cizinec o sobě pověděl, že je pověřen anglickou vládou zvláštním úkolem. Ale ani Mr Turbulent, ani inženýr Marhan nenaléhali na něho zvědavými otázkami o jeho poslání. Richard Aylesbury uměl zajímavě vypravovat nejen o životě v Anglii, nýbrž i o jiných evropských zemích. Mr Turbulent brzy pochopil, že mladý cizinec je výborný pozorovatel, jemuž byl povolen přístup do nejvyšší společnosti, ale který též pozorně nahlížel do příbytků chudáků.

Mr Richard Aylesbury se toulá po ostrovech kolem Austrálie již tři měsíce. O letadle poletujícím nad ostrovy jen slyšel, zato na lodi Santa Clara byl hostem po pět dní, když plul z Nové Kaledonie na Banksovy ostrovy.

Po těchto slovech Mr Turbulent vyskočil:

„Kdy jste se plavil na parníku Santa Clara?”

„Asi před měsícem. Nemohu přesně určit dobu, protože cestuji každý den,” odpověděl Richard Aylesbury.

„Bylo na parníku mnoho cestujících?” tázal se Mr Turbulent.

„Nikoli. Jen statný pán, asi padesátník, dvě hezké děti — chlapeček a dívenka — a starší dáma, patrně jejich vychovatelka,” odpověděl mladý muž a podivil se prudkosti a rozčilení amerického milionáře, který rychle přecházel sem a tam a svíral pěsti. Náhle se zastavil a zvolal:

„Inženýre, blížíme se k cíli,” ale hned se zas obrátil na hosta: „Zůstal parník u ostrovů?”

„Nikoli,” odpověděl Mr Aylesbury, „kapitán, velmi laskavý Portugalec, mě vysadil na břeh a ihned odplul dále k severu.”

„Nemluvil jste s ním náhodou o cíli cesty, nezmínil se snad některý z námořníků, kam plují?” tázal se Mr Turbulent chtivě.

„O skupině ostrovů Santa Cruz se kapitán zmínil jako o zastávce, ale o cíli plavby jsem nezaslechl ani slovo,” odpověděl mladý host.

„Zítra odletíme na Santa Cruz!” rozhodl se rázný Mr Turbulent.

Kuchaři předložili večeři sice teprve o půl deváté, ale navoněli Racka a celé okolí tak líbezně, že i čtyři hnědí naháči se na člunu probudili a hlasitě mlaskali.

Po večeři při černé kávě, kdy nejlépe chutná doutník nebo cigareta, rozhostí se obvykle dobrá pohoda, zvláště když kuchaři nezapomenou, že ke zvěřině patří víno. A tu se i tajemný Richard Aylesbury přiznal, že je jedním ze šesti členů britské tajné výzvědné služby.

„Japonci zde někde vystavěli silnou vysílačku,” vypravoval skoro šeptem kapitán tajné služby, „a zachycují všechny zprávy, které pak změní podle svého a rozesílají do světa. Již tři měsíce tu marně pátráme a to potvrzuje domněnku, že přístroje jsou patrně na lodi, která pluje v širokém okruhu.”

Profesor Finch se zasmál:

„Nevím, ehm, vážený pane kapitáne, povím-li vám něco nového, ale u ostrova Japu na Karolínách jsme na pusté výspě viděli dva krásné stožáry, a pan konzul Kamaiši…”

Nyní vyskočil mladý host:

„Proboha, pane, mluvíte vážně?”

„Ehm, snad ne vždycky, ale Pavel vám potvrdí, že je taky viděl.”

„Příteli, drahoušku, řekněte jen slovo!” prosil kapitán Aylesbury a tiskl jinochovy ruce tak silně, že Pavel rychle zvolal: „Ano, ano, ano!”

„Pánové, prokázali jste nejen Anglii, nýbrž i Americe znamenitou službu, o sobě ani nemluvím. Dnes se po třech měsících vyspím a bude se mi zdát o domově. Díky! Díky!” zvolal mladý kapitán radostně.

„Kdybyste chtěl ráno letět s námi, přiblížil byste se Karolínám mnohem dříve než na svém člunu,” pravil Mr Turbulent a vypravoval, jak mu ochotný pan Kamaiši rychle opatřil zprávy.

„Dovršíte jen svou laskavost,” vykřikoval kapitán Aylesbury dojatě. „Ráno propustím veslaře. A nyní dobrou noc, pánové!”

„Nepořídíme-li na ostrově Santa Cruz, odletíme na Novou Guineu, kde máme připravenou zásobu benzínu,” dodal Mr Turbulent při loučení. „Kdybyste letěl s námi, našel byste v Dranwillu parník, který udržuje spojení s Japem.”

„Díky, díky! To již dovedu zařídit. Protože však musím připlout tajně, volívám raději člun domorodců.”

Racek letěl klidně k severu. Mr Turbulent dnes nepospíchal a vedl hydroplán nevysoko nad ostrovy, takže si je mohli cestující v salóně dobře prohlížet. Zevní ráz ostrovů se příliš nelišil. Kokosové háje lemovaly pobřeží, šedé chatrče domorodců se krčily v jejich stínech a uprostřed ležely temné skvrny pralesů, proložené světlejšími travnatými nebo křovinatými savanami. Bylo zřejmé, že ostrované se živí nejen zemědělstvím, nýbrž i rybářstvím. Všude se povalovaly na březích čluny nebo se houpaly na moři lehce zčeřeném ranním vánkem.

„Jak jste objevili stožáry?” tázal se kapitán Aylesbury.

„Ehm, co je skryto zrakům z moře, objevuje se cestovateli vzduchem jako na dlani,” odpověděl profesor Finch. „Ostrůvek leží jižně od Japu a je pustý.”

Hlavy cestujících se sklonily nad mapu a kapitán si nakreslil do zápisníku cestu pro člun, na němž spíš nepozorovaně proklouzne, než kdyby se plavil v parníku.

Po osmé hodině se na severu objevila řada atolů, a když kapitán označil třetí a největší za Santa Cruz, snesl se Racek k pobřeží a vplul jako vodní pták mezi čluny divochů a poděsil rybáře, kteří vyspávali po probdělé noci. Jejich čluny se podobaly člunu, na němž připlul kapitán. Na zádi každého z nich stála kabina, jejíž kostra byla vyrobena z bambusu a jejíž střecha i stěny byly potaženy rohožemi. Všecky čluny byly velmi mělké, takže se víc podobaly vorům.

„Milý pane kapitáne, myslím, že bych vám dost neposloužil, kdybych vás zde vysadil,” pravil Mr Turbulent, když posádka vystoupila na břeh. „A proto znovu opakuji svůj návrh, abyste zůstal naším hostem i na další cestě. Pochybuji, že budeme zde šťastnější než dosud. Prozkoumáme pobřeží, vyptáme se na parník…”

„… a zase vesele poletíme. Ehm, západní polokouli už máme šťastně za sebou a východní jsme již pěkně začali.75”

Všichni se této profesorově poznámce srdečně zasmáli.

Protože se od Kanaků nemohli nic dovědět — pan profesor, ani kapitán jim nerozuměli —, navrhl Mr Turbulent, aby se vydali podél pobřeží a hledali buď osadu, nebo faktorii, totiž místo, kde obchodnicí shromažďují plodiny a kde přistávají lodi, aby je naložily.

Mr Turbulent a kapitán Aylesbury půjdou k východu, kdežto profesor s Pavlem se odeberou k západu.

„Nezapomeňte na své zbraně!” napomínal profesor. „Zdejší obyvatelé nemilují příliš bělochy, a protože jsem četl, že jejich šípy bývají otráveny, není radno, aby se k nám přiblížili na dostřel.”

„Svou síťkou na motýly je taky neudržíte v uctivé vzdálenosti,” odpověděl Mr Turbulent, který nerad přijímal rady.

„Mám v každé kapse po vajíčku,” smál se profesor, „a Pavlova puška donáší na tři sta kroků a usazuje kuličky, kam jen si ten šibal přeje.”

Inženýr Marhan jako vždy hlídal Racka. Přitom pozoroval Kanaky, kteří vstávali na člunech a chystali se k odplutí. Nemohl se s nimi ovšem domluvit, a proto použil výmluvného gesta: zdvihl pravici, v níž se leskl revolver, a levici snížil tak, že i Kanaci pochopili rozkaz, aby si zase sedli. Inženýr nesměl dovolit, aby se divoši rozjeli za bělochy a překvapili je z moře. A tak byl odhodlán v případě potřeby rozehrát i strojní pušku.

Profesor s Pavlem kráčeli rychle ve stínu kokosových palem a již po čtvrthodině došli k malé osadě. Chýše divochů se podobaly spíše kupám starého sena než lidským obydlím. Z kuželovitých střech trčely vysoké kůly, které podpíraly stavbu z proutí, trávy a listů. Uvnitř byly chýše vymazány hlínou.

„Kudy do těch kup vcházejí?” tázal se Pavel, ale nemusel čekat na odpověď, neboť v černých, nízkých otvorech se již objevily vlasaté hlavy, tmavě hnědé obličeje pomalované červenou a bílou barvou a nahá ramena. Z největší kupy vylezl domácí pán jako pes z boudy po čtyřech, ale hned se narovnal, a aby zahladil dojem z nedůstojného vystoupení, hlasitě se na cizince rozkřikl.

„Zalez do boudy!” odpověděl statečný profesor, a jakmile obrátil skla dalekohledu na pomalovaného chlapíka, hnědáči se zachvěla kolena a honem se sunul pozpátku do chýše. Lovci se upřímně zasmáli, neboť i z ostatních děr hlavy zmizely; zato z chýší vycházelo kvílení žen a křik dětí.

Bílí průzkumníci pospíchali z osady do křovinaté roviny prostoupené skupinami mohutných stromů.

Profesor i Pavel patrně zapomněli na svůj výzvědný úkol a oddávali se lovu. Profesor obcházel kvetoucí keře a chytal všecko šestinohé, co lítalo a lezlo, kdežto Pavel pátral po zvěři. Zastřelil dva vačnatce podobné veverkám a tři ptáky velikosti holubů, které profesor vycpe a určí až doma.

Když lovci přešli mýtinu a opět se octli ve stínu stromů, rozhodl se profesor, že stáhne kožky ptáků hned. Ale Pavel nechtěl odpočívat. Projde prý lesík a zastřelí profesorovi ještě jednoho kagua chocholatého.

Ostrov byl velmi řídce obydlen, a jelikož široko daleko nevystupoval kouř, nehrozilo Pavlovi nebezpečí. Proto profesor svolil, aby se jinoch vzdálil.

Pavel prošel lesíkem, sestřelil sice pár korunových holubů a červeného papouška, ale kagua nenašel. Za lesíkem se opět prostírala pláň, avšak Pavel hned poznal, že není přirozená, protože tvořila kruh a protože tu zbyly mezi keři pařezy.

Mýtina byla na západě uzavřena hustou hradbou keřů a stromů. A když Pavel zdvihl k očím dalekohled, spatřil, že mezi korunami stromů se něco bílého kmitá. Bylo divné, že to kmitání bylo pravidelné. Nebyl to tedy pták, ani vlajka, protože bílý předmět se z tmavé hradby vždycky jen vyhoupl a hned zase zmizel, jako kdyby se do husté změti větví potopil.

Pavel se musel přesvědčit, co je to za podivný jev, a tak se dal mýtinou k hradbě. Když pak došel blíže, poznal i bez dalekohledu, že bílý předmět není pták ani vlajka, nýbrž bíle oděné děvčátko, jež se houpá.

Podivný objev v divočině Pavla překvapil. Jeho překvapení však ustoupilo úžasu, když zaslechl hlásek:

„Ahoj, bílý panáčku s puškou,” a při druhém vzletu: „Ahoj, pojďte blíž!” a při třetím: „Vpravo!”

Teprve nyní si Pavel uvědomil, že děvčátko mluví anglicky a že má světlé vlásky. Hned si však pomyslil, že zde nejspíš bydlí obchodník, který by mu mohl poskytnout zprávy o Santa Claře. Už se chystal k návratu pro profesora, když se v koruně vysokého stromu objevil chlapec a také ho pozdravil hlučným „Ahoj!”

„Cizinče, pojďte k nám, Mary vám běží naproti.”

„A kudy se k vám dostanu?” zeptal se Pavel. „Plot je příliš hustý, a jak pozoruji, je propleten ostnatým drátem.”

„Jděte stále vpravo! Až přijdete k brance, tam již zastihnete Mary.”

Nyní již Pavel zapomněl na profesora a pospíchal podél živého plotu. Po několika minutách došel k průseku uzavřenému vysokými železnými vrátky, svrchu ověnčenými ostrými hroty.

V otevřené brance stálo asi čtyřleté děvčátko, a usmívajíc se, podávalo cizinci ruku na uvítanou jako domácí paní.

„Vítám vás, jak se vám daří?” řekla dívenka a usmála se na Pavla.

„Děkuji, a vám?” odpověděl jinoch a potřásl ručkou dítěte.

„Dosti dobře, ale pojďte blíž! Strýček Nathan nedovoluje, aby vrátka byla dlouho otevřena,” řeklo děvčátko a přirazilo dveře, jež se samočinně uzamkly. „Vidíte, tady již běží Alan!” zvolala dívenka. „Jistě je rád, že vás vidí. Já taky. Považte,” sdělovala důvěrně, „již přes měsíc jsme neviděli bílého chlapce nebo dívku.”

„Opravdu!” podivil se mladý lovec, ale vtom již přiběhl s roztaženými pažemi asi pětiletý nebo šestiletý chlapec, a Pavel, odhodiv pušku, pospíšil mu vstříc a chytil udýchaného hošíka do náruče.

„Jak jste hodný! Odkud jste přišel? Zůstanete u nás?” sypaly se otázky z dětských úst. Pavel se usmál:

„Přicházím z Ameriky, ze San Franciska…”

„Ze San Franciska?” vykřikly obě děti. „Od našeho tatínka?” Děti se smály, ale slzičky se jim koulely po tvářičkách a nevědomky opakovaly: „Od tatínka? Od našeho tatínka?”

„Ovšem. Ale kde je váš strýček?” optal se Pavel, jemuž náhle svitlo.

„Strýček Nathan leží ve svém pokoji, protože stůně,” odpovědělo děvčátko.

„Ach, strýček bude rád, že jste tu,” sliboval hošík. „Slyšel jsem ho, jak říkal: ,On přijde, on mne najde!’ a jistě myslil na tatínka.”

Pavel nebyl přesvědčen, že by ho strýček Nathan rád uviděl. Pak si ale vzpomněl na profesora.

„Děti, všecko si povíme, až se vrátím. Teď mě však pusťte, čeká na mne v lesíku pán, který se jistě nemůže dočkat mého návratu,” prosil Pavel a pospíchal k brance.

„Ale přivedete ho sem?” vyjednávala dívenka. „Ruku na to!”

„Namouduši!” sliboval Pavel a potřásl rukama dětí. Nerady ho propouštěly, ale věřily mu.

24 Našel jsem děti

Profesor Finch stáhl kůžičku z posledního ptáka a rozhlížel se kolem. Podivil se, že neslyší výstřely, a proto se vydal za Pavlem. Domníval se, že mladý lovec někde čeká na plaché holuby. Neprošel dosud lesem, když spatřil Pavla běžícího přes mýtinu.

Co se stalo, proč chlapec tak spěchá? pomyslil si profesor a upozorňoval na sebe máváním síťky.

„Vyhráno!” volal Pavel zdálky. „Našel jsem děti.”

„Ehm, dětí je všude dost. Není třeba je hledat,” odpověděl profesor.

„Našel jsem však Sewardovy děti,” oznamoval udýchaný jinoch. „Pospěšte, čekají u branky.”

Dnes profesor nějak pomalu chápal:

„Děti čekají u branky? Pavle, neběhals bez tropické přílby? Podej mi ruku!”

„Nezdržujte mě, pane profesore! Našel jsem děti, naše unesené děti! Pojďte a přesvědčte se,” horlil Pavel netrpělivě.

„Ehm, ehm, nemýlíš se? A co únosce? Viděls ho? Mluvils s ním?”

„O únosci nevím,” odpověděl Pavel a již se zase vracel, „děti vypravovaly jen o jakémsi strýci Nathanovi, který leží nemocen.”

„Ehm, velmi podezřelé,” bručel profesor, ale přece klusal za pospíchajícím Pavlem.

Děti se nemohly patrně dočkat návratu cizího jinocha s puškou, a proto vyšly z branky. Zajásaly, když spatřily pospíchajícího jinocha a podivného muže se síťkou na motýly v ruce a ověšeného krabicemi, dalekohledem a fotoaparátem.

„Vrátil se, vrátil!” volalo děvčátko, zatímco chlapec běžel cizincům naproti. A když mu Pavel svěřil zajištěnou pušku, vykračoval si hrdě jako voják.

Opatrný profesor se vyptal dětí na jména a zmínil se o jejich chůvě.

„Oh, miss76 Parksonová nemá kdy, ošetřuje strýčka, který těžce stůně,” odpověděla dívenka, „ale my ji nepotřebujeme, protože do strýčkovy zahrady nemůže nikdo vejít.”

Když cizinci vešli brankou, octli se v divokém parku. Cesta však byla pečlivě upravena a na konci houštiny se rozdvojila a obloukem objala rozlehlý kruh rozdělený cestičkami jako poledníky vybíhajícími od prostředního jezírka. A tu se cizinci zastavili v úžasu nad krásnou zahradou plnou kvetoucích keřů a pestrých záhonů. Ze skalky vystupující uprostřed jezírka stříkal vodotrysk a dodával vábnému obrazu svěžesti. Za kruhovitou zahradou stál na třístupňové kamenné terase růžový dům o dvou patrech.

Průčelí domu, obrácené do zahrady, tvořily dvě arkády nad sebou. Štíhlé sloupy nesly řezbami krásně ozdobené vlysy a řemeslně vyrobené zábradlí, takže se zdálo, že nad celým průčelím jsou řady hlubokých balkónů ověšených kvetoucími liánami, vistariemi a růžemi.

Po širokém kamenném schodišti dovedly děti vzácné hosty do zastíněné haly plné květin. Vtom se objevil nevelký Japonec, který, nevšímaje si cizinců, káravě promluvil na děti.

„Co jste to udělaly? Strýček se bude velmi hněvat, že jste vpustily cizince do zahrady.”

„Ehm, otevřte oči, človíčku,” odpověděl profesor za děti. „Přicházíme na návštěvu.”

Japonec sebou trhl a svraštil tenké obočí.

„Jsem správcem domu a plním rozkazy pána, který nepřijímá návštěvy.”

„Ehm, správně. Obávám se však, že by vás pán nepochválil, kdybyste nás zdržoval. Dověděl jsem se, že váš pán je churavý, a protože se vyznám v léčení…”

„Ach, račte prominout, nevěděl jsem, že jste lékař,” omlouval se Japonec.

Děti si Japonce vůbec nevšímaly a vedly Pavla do patra, odkud se ozval radostný ženský výkřik. Miss Parksonová právě vyšla z pokoje, a když spatřila bílého jinocha, nemohla potlačit radostné překvapení, které se jen zvětšilo, když se na schodišti objevil také profesor.

Nebylo kdy na vysvětlování. Profesor se chtěl přesvědčit, zda záhadný strýček není sám únosce.

„Miss Parksonová, směl bych navštívit nemocného pána?” tázal se chůvy.

„Lituji, pane, právě usnul,” odpověděla Miss Parksonová.

„Tím lépe, vejdu tiše, chci jen nemocného vidět, abych poznal, ovšem pokud lze, jeho chorobu,” řekl profesor.

„Domnívám se, že je to těžký případ malárie,” odpověděla chůva, „Mr Rubenson trpí již delší dobu touto chorobou, avšak dosud nebyly záchvaty tak silné jako v posledním týdnu.”

„Ehm, výborně! Přesto trvám na své žádosti,” pravil profesor a tiše vešel za chůvou do pokoje.

Na širokém nízkém loži odpočíval asi padesátiletý muž a spal. Jeho zevnějšek a tep dokazovaly, že se Miss Parksonová nemýlila.

Profesor zamířil svůj fotoaparát, a slabé klapnutí stačilo, aby se obraz churavého muže zachytil na film.

Když se profesor vrátil s chůvou opět na chodbu, zeptal se tiše, ale vážně: „Unesl vás a děti tento muž se San Franciska?”

„Nikoli,” odpověděla miss Parksonová. „Pan Rubenson vstoupil na parník teprve v přístavu na Havaji. Kapitán i muž, který nás vlákal do letadla, prokazovali Mr Rubensonovi velikou úctu a naprostou poslušnost.”

„Jakmile se nemocný probudí,” řekl profesor Finch, „podejte mu dvě dávky tohoto léku v malé sklenici vody a potom znovu ve čtyři hodiny odpoledne.”

Japonec, skrytý za košatou palmou v hale, vyslechl profesorův rozkaz a již nepochyboval, že ten směšně ustrojený muž je opravdu lékař.

Miss Parksonová vyprovázela profesora zahradou. Profesor Finch zahlédl Pavla, jak přeběhl s dětmi širokou cestu a zmizel pod korunami stromů. Když chtěl jinocha zavolat, prosila ho miss Parksonová, aby zde svého mladého druha ponechal.

„Slíbil jste, pane, že se vrátíte. Dopřejte dětem radosti z nového přítele. Ubožátkům se tu hrozně stýská, ačkoli Mr Rubenson, ovšem pokud byl zdráv, se všemožně přičiňoval, aby je zabavil. Je jisté, že si Mr Rubenson děti velmi zamiloval a také děti mu zvykly. Stýská se jim sice po tatínkovi a po domově, ale dětská mysl je lehká. Mnoho nových dojmů, nezvyklá, ale bohatá příroda a laskavost Mr Rubensona zapudily první bolest z rozloučení a teď už zbyl jen tichý smutek, kdykoli si vzpomenou na tatínka.”

„To zmírňuje vinu Mr Rubensona,” pravil profesor, „ehm, jak je to podivné!”

„Snad se nedomníváte, že Mr Rubenson…”

„Ehm, nedomnívám se, nýbrž jsem přesvědčen, že domnělý strýc nejen vymyslil únos dětí a vás, ale že sám jej také nastrojil a poručil svým pomocníkům, aby jej provedli,” odpověděl profesor a přidal žádost. „Až uvidíte mého mladého druha, řekněte mu laskavě, aby se často podíval k brance, abych pak nemusel před ní čekat. Ale nezmiňujte se ani slovem o naší rozmluvě před Japoncem. Ostatně! Kolik sluhů je v domě?”

„S Japoncem čtyři, mimo zahradníka a jeho pomocníky, kteří bydlí v zahradním domě na mořském břehu.”

„Přibližuje se zde moře až k parku?” tázal se profesor.

„Ano, tvoří zde klidnou lagunu skrytou řadami kokosových palem,” odpověděla Miss Parksonová.

„Na shledanou!” loučil se profesor. Chtěl jí ještě říci, aby se připravila na brzký návrat do San Franciska, ale včas si to rozmyslil, poněvadž chůva by mohla z radosti a spěchu všecko pokazit. Proto se jen usmál a rychle vyšel na mýtinu.

Mr Turbulent a kapitán Aylesbury již hodinu odpočívali na břehu před Rackem, když se profesor objevil všecek zpocený, jak pospíchal.

„Kde je Pavel?” tázal se Mr Turbulent. „A jak jste pořídili? My jsme našli dvě malé osady a dověděli jsme se, že k ostrovu někdy připlouvají ,kouřící domy’. Ale kapitán Aylesbury se s domorodci nesnadno dorozumíval, protože breptali cosi o růžovém domě bílého pána.”

„Není pochyby, že se u ostrova zastavil někdy parník,” doplňoval zprávu kapitán, „ale nevím, byl-li to parník Santa Clara. A vypravování o bělochově růžovém domě si vysvětluji, že divoši jím patrně míní skladiště některého obchodníka.”

„Ehm, vaše domněnka, pane kapitáne, je skoro správná. Ehm, odpusťte, že pravím skoro,” omlouval se vždycky zdvořilý profesor. „Domorodci však mínili růžový dům, z něhož právě přicházím a kde Pavel bude dnes obědvat.”

„Pavel bude obědvat v cizím domě?” zvolal inženýr Marhan. „A sám?”

„Ehm, nikoli sám, nýbrž ve společnosti dvou rozkošných dětí: dívenky a chlapečka. Miss Parksonová mi slíbila, že nebude Pavla trápit hladem.”

„Miss Parksonová? Tak se přece jmenuje chůva Sewardových dětí!” zvolal Mr Turbulent.

„Ovšem,” odpověděl profesor a zdvihl palcem a malíkem brýle na kořen nosu, „ehm, okolkuji jen proto, abych vás připravil na velkou novinu. Pavel našel unesené děti.”

„Jakže? Opravdu? Není to žert?” sypaly se otázky.

„Viděl jsem je a mluvil jsem s nimi,” odpověděl profesor.

„Jaká pošetilost!” zvolal Mr Turbulent. „Zanechal jste tam nejen děti, nýbrž i Pavla, a ničemný únosce s nimi opět zmizí. Pospěšme, nedopřejme mu času k útěku!”

„Ehm, rozvaha je nejlepší rádce,” pravil profesor a náhle se otázal: „A oběd bude? Mám hlad.”

„Člověče, profesore, příteli, jak můžete mluvit o jídle?” hněval se Mr Turbulent, nasazuje si přílbu. „Ozbrojte se puškami a revolvery! Dobudeme dům útokem.”

„Prosím vás, příteli, sedněte si,” radil profesor mírně. „Únosce nám neuteče. Leží jako Lazar a neví o světě. Nepomůže-li mu dvojí dávka chininu, nepromluví už ani slovo. Ach, já mám hlad!”

Inženýr Marhan už prostíral a omlouval se, že dnes může předložit jen řízky z jelení kýty.

„Ehm, a je jich dvacet?” tázal se profesor. „Připomínám, že jich sám sním deset.”

Při obědě pak vypravoval o všem, co od miss Parksonové slyšel: o lásce Mr Rubensona k dětem, o jeho péči a štědrosti, ale také o příchylnosti dětí k strýčkovi.

„Navrhuji proto,” končil profesor svou zprávu, „abychom vešli do růžového domu v míru a pokoji, protože zdraví muži nebojují s nemocným člověkem. Přesvědčíme ho o bezpráví, jehož se na dětech dopustil, sebereme děti a miss Parksonovou a poletíme vesele domů.”

„A zazvonil zvonec a pohádky je konec!” zvolal Mr Turbulent posměšně. „Slíbil jsem mu krutý trest a potrestám ho.”

„Jakým právem, ehm? Vždyť se proti vám neprovinil. Nebude správnější, když si bývalí staří přátelé vyrovnají spor sami?”

Kapitán nic nevěděl o minulosti Mr Sewarda a Mr Rubensona ani o pohnutkách k únosu, a proto souhlasil s Mr Turbulentem, že únosce je lupič a že zasluhuje trest.

„Dům Mr Rubensona stojí u moře,” pravil profesor. „Vznese-li se Racek nad ostrov, snadno lagunu objevíme.”

„A rachotem poplašíme ničemu i jeho pomocníky,” odporoval Mr Turbulent.

„Snad poplašíme jen toho Japonce, ale jistě není tak pošetilý, aby utíkal. Račte, pánové, do salónu,” zval profesor společníky a sám vstoupil první.

Po pěti minutách letu spatřil Mr Turbulent růžový dům a donutil Racka usednout na vodu. V hustém plotě byla opět branka, kterou vycházívali obyvatelé domu k moři, a před brankou poskakovaly děti a tleskaly, protože se jim hydroplán velmi líbil.

Pavel přivítal posádku vážně, jako kdyby zde bydlel po léta.

25 Kdo rozsoudí při?

Návštěvníci prošli zahradou za profesorem, který je vedl, a vstoupili do šeré haly, kde jim vyšel vstříc Japonec. Uctivě se ukláněl.

„Můj pán očekává vzácné hosty v knihovně,” řekl, a předcházeje „bílé pány”, pravil profesorovi: „Jste zázračný lékař, pane, po vašem léku nemoc ustoupila.”

Otevřel vysoké dveře a odstoupiv, opět se hluboce ukláněl.

Ve vzdušném vysokém pokoji, zařízeném po evropsku jako knihovna, seděl u velkého psacího stolu vážný pán, jehož pobledlý obličej a chvějící se ruce dosvědčovaly, že jeho choroba je zarputilá.

Při vstupu hostí domácí pán těžce vstal, sklonil hlavu na pozdrav a zašeptal:

„Tušil jsem, pánové, že jednou přijdete, ale nečekal jsem vás tak brzy. Prosím, račte usednout, a přejete-li si občerstvení, vyslovte svá přání.”

Prudký Mr Turbulent byl překvapen. Nedovedl by říci, proč si představoval únosce jako hrubého muže, s nímž bude muset zápasit a jehož jen tělesnou převahou donutí, aby vrátil dětí. Pán a velitel v růžovém domě byl však štíhlý, velmi dobře oblečený muž, jehož pohyby i řeč byly skromné, ale důstojné zároveň.

„Nepřišli jsme na přátelskou návštěvu, pane Rubensone,” pravil Mr Turbulent, odmítaje nabízenou lenošku, „nýbrž, abychom vykonali spravedlnost.”

Mr Rubenson se smutně usmál a tiše pronesl:

„Přesto vás, pánové, přece prosím, abyste se posadili. Velmi rád bych si s vámi promluvil právě o té spravedlnosti. Dopadli jste viníka a chcete ho soudit. Dovolávám se také jen spravedlnosti, která poskytuje obviněnému právo, aby se hájil. Děkuji vám,” skončil, když hosté uposlechli pozvání a usedli.

„Ehm, dovolte, pane, abychom se vám nejprve představili,” pravil vždycky zdvořilý profesor Finch.

„Děkuji vám, pane profesore Finchi, ale znám vás a vaše ctěná jména již několik neděl a jméno velkoprůmyslníka Mr Turbulenta již dokonce několik let. Pane inženýre Marhane, klaním se vám a vám, kapitáne Aylesbury, přeji nejen úspěch, nýbrž nabízím vám i pomoc, neodmítnete-li ji.”

Při vyslovení každého jména se domácí pán uklonil a potom vysvětloval:

„Nepochybuji, že vám můj bývalý druh z mládí, Mr Seward, všecko pověděl o našem společném životě, o našem úsilí, o práci a nebezpečích, ale také o naší — roztržce. Neomlouvám se vám, pánové. Mé důvody ke zločinu, který jste přišli soudit, jsou osobní právě tak, jako je osobní celý náš spor.

Když se můj bývalý druh dopustil na mně těžké křivdy, nehledal jsem ochranu u soudců, nežaloval jsem a nežádal jsem nikoho o pomoc. Můj druh se zachoval jinak.”

„Dovolte,” vpadl mu do řeči Mr Turbulent prudce, „abych vám řekl, že váš bývalý druh Mr Seward se k vám zachoval hanebně. Připravil vás o velký majetek a vydal vás do nebezpečí smrti. Není mým přítelem, ale pro památku na jeho výbornou manželku jsme se vydali na cestu, abychom vám vyrvali nevinné děti. Zločin se stal v San Francisku a tam bude souzen.”

Domácí pán se opět smutně usmál:

„Dávno vím, že jste na mne podnikli hon nejen z pouhé lidskosti, nýbrž, promiňte, že to říkám, a bez urážky, i ze sportu. Jsem bohatý muž, mám mnoho přátel a ještě více placených pomocníků, kteří jsou všude. Přijal jsem vaše vyzvání a zápasil jsem s vámi nejdříve hravě a také sportovně. Když jste se ale ke mně příliš přiblížili, varoval jsem vás veršovačkou. Sváděl jsem vás ze stopy letadlem a parníkem a použil jsem i násilí, protože jsem vás nepovažoval za povolané soudce. Vy jste mne pronásledovali, já jsem se bránil. Domníváte se, že jste vyhráli, protože mne sklátila nemoc a že váš chlapec náhodou zabloudil na mýtinu, ale mýlíte se. Dosud jste nezvítězili…”

„Naše domněnky nejsou mylné. Dopadli jsme vás a užijeme práva…,” vyhrkl zlostně Mr Turbulent.

„Co je právo? Nejen zde v Tichomoří, nýbrž na celém světě právo znamená moc. Kdo by mohl provádět zákony, kdyby za nimi nestála moc? A vy všichni, pánové, jste nyní v sevřeném železném kruhu mé moci, o které ani netušíte. Mohli byste mne jakýmkoli způsobem zde zabít, ale nevyšli byste z této knihovny, a děti, které si hrají s vaším Pavlem v zahradě, by na vás marně čekaly. Žiji zde — jak jste si snad všimli — mezi divochy, lupiči a lidožrouty, proto jsem se postaral o svou bezpečnost nejlepšími vynálezy.”

Pán a vládce růžového domu mluvil tak klidně, ale také tak vážně, že o jeho slovech a úmyslech nikdo nepochyboval. A přece všichni tito stateční muži seděli klidně. Jen Mr Turbulent zatínal pěsti. Hněval se na sebe, že dobrovolně vešel do pasti.

Mr Rubenson byl zdvořilý, ale jistě nebezpečný muž, jehož zloba nebyla dosud usmířena. Žil po mnoho let mezi divochy a dobrodruhy a přijal jejich násilnické sklony a názory na život.

„Ehm, ehm, neobyčejně příjemná zábava,” pravil profesor a posadil si brýle na kořen nosu, „vskutku povzbuzující a utěšující. Mr Rubensone, chtěl byste nám laskavě říci, jak si představujete pokračování a skončení tohoto, ehm, zajímavého dobrodružství?”

„Mohl bych vás, pánové, oklamat,” odpověděl domácí pán, „ale protože se vás nebojím, povím vám pravdu. Zmizím zase s dětmi…”

„A já vás najdu, kdybych vás měl honit třeba deset let!” zvolal Mr Turbulent prudce.

„Kdyby mně nebyl profesor Finch podal výborný lék v pravý čas, mohly být všecky vaše nesnáze skončeny,” prohlásil domácí pán, a usmívaje se na profesora, dodal: „Jistě toho litujete, pane?”

„Ehm, mýlíte se,” odpověděl profesor Finch. „Trpěl jste, a proto jsem vám pomohl. Lékař, který odmítne pomoc komukoli, je zločinec, který snad nemůže být potrestán podle zákonů, ale který zasluhuje nejhlubší opovržení. Lidstvo však není tak ničemné, jak jste se je snažil vymalovat, ani stíny, do kterých se zahalujete, nejsou tak černé, aby jimi neproniklo světlo, jemuž říkáme velkodušnost a šlechetnost.”

„Nejsou to jen pěkná slova? Rád bych viděl a slyšel příklad,” pravil Mr Rubenson.

„Odpovím vám, ehm, příběhem francouzského básníka Victora Huga,” řekl profesor Finch. „Po vítězné bitvě projíždí po bojišti se svým synem velící generál. U cesty leží raněný nepřátelský voják a volá: ,Pít, proboha, dejte mi napít!’ Generál odepne láhev, a když se shýbne a podává ji raněnému, tu na něho úskočný nepřítel vystřelí. Naštěstí chybí. ,Mám ho zabít?’ táže se syn. ,Nikoli,’ odpoví generál, ,dej mu přece napít’.”

Mr Rubenson svěsil hlavu, stiskl prsty, až zapraskaly, a jeho rty opakovaly:

„Dej mu přece napít!” a potom po chvilce ticha zdvihl hlavu a řekl rozechvělým hlasem: „Ano, drazí pánové, dejte přece viníkům vždycky napít! Žil jsem zde mnoho let nejen v zápasech, ale také v přepychu. Mohl jsem všeho dosíci, ale nikde jsem nenašel velkodušnost a lásku. A náhle potkávám obojí. Ohrožoval jsem vaše životy, poštval jsem na vás divochy, ale vy jste mi dali přece napít. A láska? Miluji děti svého nepřítele a ony mají rády mne. Nemohl bych bez nich žít.”

Hlava Mr Rubensona se opět sklonila, sevřené prsty zase zapraskaly a po tváři se skulily slzy. Muži nesluší pláč, proto se hlavy všech přítomných sklopily. Nyní bez výkladu pochopili, že tento zločinec, únosce dětí a jejich chůvy, tento dobrodruh a světoběžník je člověk, který mnoho vytrpěl; krutě se mstil, ale byl pokořen a poražen láskou. Všecko, co až dosud říkal, čím se chlubil a čím hrozil, byly jen masky, za kterými se skrýval, aby neprojevil cit.

Hrdý, ba zpupný milionář Mr Turbulent jednal vždycky rychle. Vstal a přistoupiv k domácímu pánu, položil mu ruku na rameno a řekl:

„Ať jste jakýkoli, vydejte mi děti a soud ponechte Bohu!”

Rubenson pozdvihl hlavu:

„Vezmete~li mi děti, vezmete mi i život,” řekl a povstal.

Inženýr Marhan a kapitán Aylesbury, kteří po celou dobu jen tiše naslouchali, nyní také vstali a popošli k muži, který očitě trpěl.

„Chápu vás, pane,” pravil inženýr. „Zde je má ruka, zapomněl jsem na všecky nesnáze, které jste nám způsobil.”

Mr Rubenson chtivě sáhl po inženýrově ruce, a když mu i kapitán podal pravici a po anglickém způsobu řekl: „Těší mě, že jsem vás poznal, jak se vám daří?”, vyjasnil se únoscův obličej a jeho postava se vzpřímila.

„Pánové, zahanbujete mne svou velkodušností. Budu si jí neobyčejně vážit po všecka léta ve vyhnanství.”

„Ehm, proč ve vyhnanství?” tázal se profesor a posunul si brýle. „Z každého zamotaného klubka lze trpělivostí vysoukat nit a z každé zápletky lze nalézt východisko. Vrátíte děti otci a budete jim strýčkem, za něhož vás považují. Smíříte se s dávným druhem a dožijete se v míru a radosti sta let.”

„Profesore, vy byste spřáhl žirafu se lvem,” prohlásil Mr Turbulent pobaveně.

„Ehm, a byl by to pěkný pár, jenom kdyby pěkně tahali…”

Dveře se prudce otevřely a do knihovny vpadly obě děti a s nimi Pavel. Trochu se zarazily, ale přinášely příliš důležitou zprávu, která musela ven.

„Strýčku, strýčku, miss Parksonová nám řekla, že smíme dnes jíst u společného stolu,” vykřikoval Alan.

„A já budu sedět vedle tebe a vedle Pavla,” chlubila se radostně Mary.

Děti se zavěsily na paže Mr Rubensona a nutily ho k odchodu, neboť vtom se ozval gong, oznamující, že tabule je prostřena.

„Prosím, pánové, nezkazte dětem radost,” žádal domácí pán hosty a hosté svolili, že zůstanou.

Mr Turbulent si zaklesl Pavlovu ruku pod paži a šel první do prostorné jídelny, kde prostřená tabule nabízela vzácné lahůdky.

Když se známý Japonec naklonil nad inženýrem Marhanem, řekl tiše:

„Znamenitě jste mne prohnali, a kdybych se nebyl spustil včas padákem do moře, byli byste mě chytili.”

„Jakže?” otázal se inženýr. „Snad se nejmenujete Smiling?”

„Ve službách Mr Rubensona musí člověk umět lítat i plavat,” odpověděl Japonec a odkvapil, aby přinesl chlazené nápoje.

Lidské spory, vášně, hádky i nedorozumění se podobají bouřím v přírodě. Když mraky odtáhnou, vítr se utiší a na modré obloze se zase objeví slunce, nastane v přírodě mír.

Také u stolu se vyjasnilo. Před dětmi se o minulosti nikdo nezmínil. Ale při zákuscích to už Mr Rubenson nemohl vydržet, aby dětem neřekl nejlepší novinu.

„Milý Alane, drahá Mary, co nejdříve se vrátíme k tatínkovi. Miss Parksonová již o tom ví.”

Vychovatelka se trochu zarděla a tiše odpověděla:

„Tušila jsem, že jednou ten radostný den přijde.”

Její tichá slova zanikla v jásotu dětí, které chtěly laskavého strýčka obejmout.

„Ale Pavel se poplaví s námi!” poroučela Mary v přesvědčení, že její přání bude splněno.

„Protože Pavel není zvyklý cestovat v kocábce, jako je Santa Clara, musíte, milé děti, letět s námi, nechcete-li svého přítele opustit,” prohlásil Mr Turbulent vážně, ale usmíval se přitom na děti.

„Poletíme, poletíme na Racku,” radovaly se děti. „Ale strýček Nathan a miss také.”

„Ovšem, všecky nás Racek unese,” souhlasil Mr Turbulent.

Po hostině vylákaly děti Pavla do svého pokoje, aby mu ukázaly, co všecko si vezmou s sebou, a muži se opět vrátili k vážnému hovoru.

Parník Santa Clara doveze kapitána Aylesburyho až na Novou Guineu, a Mr Rubenson rozešle rozkazy, kde má být připraven benzín pro hydroplán.

Profesor Finch nakreslil na mapě novou trať pro Racka, jež vedla přes Lagunové ostrovy na Havaj.

Přípravy na cestu trvaly tři dny, ale přesto dětem nestačily, aby Pavlovi ukázaly všecky poklady a tajnosti v pokojích a v ohromné zahradě.

Když čtvrtého dne ráno vstupovali všichni do salónu Racka, loučil se s nimi Japonec Smiling77-Smíšek voláním: „Na shledanou!”

Racek nebyl přetížen. Jako obrovský pták letěl k Lagunovým ostrovům, nad nimiž se již jednou vznášel. A až přeletí ještě 55°, naskytne se cestovatelům pohled na úchvatný obraz San Franciska.

V hydroplánu se rozhostila výborná nálada. Dosavadní kuchaři získali znamenitou pomocnici. Miss Parksonová dosavadním kuchařům dokonce dokázala, že jsou v kuchyni zbyteční. A když v poledne upravila stůl, podíval se profesor Finch kradmo na Pavla a potom mu sdělil nepopíratelnou pravdu:

„Ehm, Pavle, ehm, nemyslíš, že se člověk musí stále učit?”

Pavel se věnoval dětem a bavil je hrami, když bezoblačná obloha a pusté moře neposkytovaly zajímavou podívanou.

Strýček Nathan byl opět zdráv a tak veselý a spokojený, jak nebýval snad nikdy v životě. Vypravoval dětem o tatínkovi a o veselých příhodách, které s ním prožil. Všecko ostatní, co nebylo příjemné, přikryl hustým závojem zapomnění.

Velmi mnoho zábav poskytovaly dětem obrázkové knihy. Aby dobře viděly, usedly děti profesorovi na kolena. A když se všecky tři hlavy sklonily nad knihou a profesor Finch nestačil odpovídat na otázky dětí, posunoval si brýle na kořen nosu a jeho důrazné „ehm, ehm” volalo Pavla.

„Domníváte se, pane profesore, že děti smíří otce se strýcem?” tázal se Pavel, když s profesorem osaměl.

„Jsem o tom přesvědčen,” odpověděl profesor Finch a přitáhl Pavla k sobě, „neboť, ehm, věř, že děti smíří každou vinu. Bůh jim žehnej! Ale to nic, Pavle, to nic! Jestlipak víš, ehm, že prázdniny uletěly a že jsme si krásně a prakticky zopakovali zeměpis? Hehehe! Co tomu říkáš?”