John Gunn

Chatrč v horách

KAPITOLA I

Col seděl za plotem, který přiléhal k cihlové podezdívce železničního podjezdu. Vyklenutý most mu bránil ve výhledu na silnici a mimoto byl tak zahleděn na trať, že si všiml dvou cizích chlapců teprve tehdy, když už stáli téměř u něho. Zdálo se, že je nenadálé setkání překvapilo stejně jako Cola.

„Ahoj,” zašklebil se Col. „Jste tu asi noví, viďte?”

Vysoký chlapec, statný a rovný jako jedle, na něho klidně pohlédl a přikývl.

„Jdeme do školy,” řekl.

„Dneska ponejprv,” zahlaholil jeho menší druh, asi sedmiletý. Nezapřel, že je jeho bratr. „Znáte zkratku?”

Vysoký chlapec začal vysvětlovat, jak jim doma popsali cestu do školy, ale sotva řekl pár slov, Col se výsměšně uchechtl.

„To byste tam nedošli ani za týden. Já taky jdu do školy - a budu tam jedna dvě. Jestli chcete, ukážu vám cestu.”

„Prima.”

„Jsem Col Wheatley.”

„Já Andrew Blake a tohle je můj bráška Ian. Budeme tu nějaký čas bydlet u doktora Lettse.”

„Hm,” zabručel Col. „Táta říká, že doktor je sekáč, ale paní Lettsová je prý upovídaná. Včera večer jsem to od táty slízl, že jsem se koupal v zátoce.”

Col se Andrewovi zamlouval. Byl pomenší, ale štíhlý a sporý. Tvářil se náramně dospěle, přestože měl úsměv stále pohotově. Otočil se k chlapcům zády a napjatě pozoroval koleje.

„Pojede vlak?” zeptal se Ian.

„Jo, osmička. To byste koukali! Vpálí pod most sedmdesátkou a přitom hvízdá. Senza!”

Nad lesklými kolejemi kdesi v dálce ozval se matný hukot a potvrdil tak Colovu předpověď. Hluk rychle sílil a jeho rytmus se prudce zrychloval. O minutu později se vlak vynořil v zářezu a řítil se pod most. Chlapce zavalil dým a ohlušující rachot. Kvííí zaječela píšťala, Col vyskočil. Na okamžik se octli uprostřed rozběsněného, slepého víru, který je až dusil, ale zároveň naplňoval mocným vzrušením. Vagóny se na kolejích zmítaly a lomozily, jako by je štvala smečka dáblů.

„Opravdu senza,” dotvrzoval znovu jejich nový přítel a hrud se mu dmula úlevou. „Jde se!”

Přelezl přes plot, ačkoliv se jím mohl právě tak lehce protáhnout, a vykročil po silnici. Když ušli dvě stě yardů, zahnul kolem skupiny opuštěných domků doleva na pěšinu, která se svažovala do zalesněné rokliny.

„Tamhle vpředu vidíte policejní stanici, přední stranu.” Ukázal na úhlednou budovu, která vypadala důstojně, ale ne pochmurně. Pak je ohromil. „Tam totiž bydlím. Táta je tu policejním seržantem.”

Na Andrewa to udělalo dojem, nenapadla ho však žádná vhodná odpověď. Col ji zřejmě neočekával a nijak se nemínil vytahovat. Ukázal napravo na velké rumiště, částečně skryté za stromy.

„Jednou jsem tam našel rám od bicyklu, ale byl celý pokřivený. Třeba tam jednou najdu celé kolo, jeden nikdy neví. Pojďme, musíme sebou hodit.”

Spěchali dále pěšinou a Andrew naslouchal živým Colovým poznámkám. Začal přemýšlet o svém novém životním prostředí.

Bullimal bylo pobřežní město, vzdálené několik hodin jízdy vlakem od Sydney. Žila tu hrst zámožných lidí, jako například Lettsovi, ale většinou tu stály domky sbité z prken nebo z dřevovláknitých desek. Asi míli dále na východ se dmul Tichý oceán, vroubený nekonečným písečným pobřežím s četnými mysy. Asi stejně daleko na západ se zvedaly hory, patřící k pohoří Great Dividing Range, které probíhá jako páteř podél východního australského pobřeží. Na pobřeží stálo tu a tam přístaviště,

většinou již nepoužívané, v hornatých oblastech se nacházely uhelné doly a na mezilehlých rovinách byly roztroušeny mléčné farmy. Na jih odtud se rozkládala lidnatější centra jako Port Kemble, město známé vyspělým průmyslem, nebo Wollongong. Andrew pohlédl k oceánu a na stoupající slunce.

Nevnímal příliš Colova slova. Jeho myšlenky zaujal jiný obraz, daleko životnější než ten, který měl před očima. V duchu viděl jiný obraz - hnědou, lehce zvlněnou zemi posetou vyschlými solnými jezery, čtyři velké pastviny s ovcemi a rozlehlý lán pšenice, patřící k čtyřem tisícům akrů půdy hluboko v New South Walesu, na nichž se lopotil otec, aby udržel chudou, ale k srdci přirostlou usedlost. Tam vládl krušný život. Úporný boj s králíky, s prosakováním soli, bujícím plevelem a nejistými osmi palci deště ročně. Věda sice pomohla hubit králíky, ale proti nízkým srážkám mnoho nesvedla. Stačilo to sotva na prostý život, a to museli být oba rodiče zdraví. Táta pracoval až do úpadu. Andrew se ani neodvažoval pomyslet, co asi přinese příští rok.

Maminka je nemocná, a proto odjela s otcem do Anglie, aby se podrobila operaci, která je nad jejich poměry. Na celé hospodářství dohlíží led jen starý, sedřený, věrný Johny Sims. Johny se vyzná ve všem, nač si vzpomenete, ale i tak je nepříznivý rok může přivést na mizinu. Slyšel to od otce. Andrew zahnal takové myšlenky. Vyhlídka na roční pobyt u paní Lettsové - tetičky Betty - nebyla nijak vábná, ale trýznilo ho pomyšlení, že se nebude mít kam vrátit, až skončí.

„Co je s tebou?” pohlédl Col na Andrewa s účastí.

„Ale nic. Jen jsem se tak zamyslel.”

„Tak toho nech, radši sebou mrskněme, nebo přijdeme pozdě.”

Col znal několik zkratek do školy. Vedl je všelijakými cestičkami, a když už se někdy museli držet hlavní silnice v Bullimalu, postávali před obchodními výklady a jen tak, pro vlastní potěšení, si všelijak zacházeli. V jednom obchodě uviděl Ian věc, po níž na první pohled celým srdcem zatoužil. Nebyla drahá - stála kolem dvou šilinků - ale když se zeptal, zda za ni může utratit své kapesné, Andrew ho příkře odbyl. Předmětem jeho touhy byl skautský opasek z černé lesklé kůže s matovou kovovou přezkou. Takovou přezku viděl Ian poprvé. Skládala se ze dvou dílů, na každém konci opasku jeden. Kulatá hlavička se protáhla průvlekem v druhé polovině přezky a pak do ní zázračně zapadla. A když mu Col vysvětlil, že se na karabinku zavěsí skautská dýka, zasvitla mu očka okouzlením a touhou. Museli ho od krámu odtáhnout téměř násilím.

Jedna zacházka, kterou si Col přímo vynutil, jeho nové přátele zvlášť nadchla. Hlavní silnice vedla přes most. Tak dokonale splýval se silnicí, že jej z dálky ani nebylo vidět. Pod ním protékala jen úzká stružka. Postranní pěšinkou sběhli pod most ke korytu řeky, jehož vybetonované řečiště se dalo přejít suchou nohou. Ale Col měl za lubem něco slibnějšího. Rovnoběžně se stružkou byla do země zapuštěna kamenná roura, asi dvě stopy široká. Kdysi, ještě než postavili most a zregulovali řeku, sloužila k odvádění vody při povodních. Ted už sloužila jen Colovi. Krátce pokynul přátelům a zmizel v rouře.

Bavili se náramně. Uvnitř bylo plno špíny, ale vypadalo to tajemně a zvláštně. Když se na druhé straně mostu vynořili z roury do slunečního jasu, měli pocit, že zažili velké dobrodružství. Pohlíželi na Cola s hlubokou úctou.

„Dělám to každý den,” promluvil Col. „Onehdy, co mi Smith pohrozil, že mi rozbije kebuli, jestli mě tu načapá.” Vypadal při těch slovech dost nesvůj a byl by se spokojil s tímto strohým vysvětlením. Podnítil tím však jen Andrewovu zvědavost. Když se šplhali zpět na silnici, páčil z Cola podrobnosti.

„Kdo je to ten Smith, Cole? A proč ti to říkal?”

„Ale, jeden kluk z naší třídy. Však ho poznáš,” odpověděl Col sklesle. „Hrozný rváč. Silák a děsně mazaný. Nemůžu ho ani cítit.”

„Švec!” zvolal náhle Ian. Ukázal na malý krámek po levé straně s oprýskaným štítem nade dveřmi. Ve špinavém výkladě stály ve vyrovnané řadě boty; i vzduch kolem byl prosycen pachem leštěné kůže.

„Budeš zticha!” okřikl ho Andrew nemilosrdně, neboť Col kráčel o několik yardů vpředu a vypadal ustaraně a zamyšleně.

„A proč nechce ten Smith, abys lezl tunelem?” Andrew dohonil Cola, zanechav mladšího bratra osudu. „Copak je to jeho tunel?”

„Smith tu dělá kápo,” odpověděl Col. „V jednom kuse nás sekýruje. Usmyslel si, že jenom jeho kamarádi mohou prolézat rourou. Obyčejně se musím s některým z nich poprat, když tam lezu. Ale na Smitha nestačím. Je na mne moc velký.”

„Nemáš žádné kamarády, aby ti pomohli?”

„To jo, ale mají ze Smitha vítr. A já kapánek taky,” připustil Col a na okamžik vypadal najednou o několik let mladší. Pak se obrátil k Andrewovi.„Ale ty jsi cvalík. Nechceš si to s ním rozdat?”

Andrew naráz ztratil důvěru ve své schopnosti, protože Smith nabyl v jeho představách obřích rozměrů. Andrew dosud nikdy nevyvolal rvačku.

„No - možná. Uvidím.” Náhle ztratil o Smitha veškerý zájem. „Je to ještě daleko, Cole?”

Col ukázal k místu, kde silnice začínala stoupat do povlovného návrší. ,,Zahnem první ulicí vlevo, a pak ještě pošlapem asi dvě stě yardů. je to pěkná škola. Napřed ale musíme strčit Iana do základní.” Ukázal na Iana, který se tvářil velmi netečně. Zahnuli za roh a za chvilku došli k bráně základní školy. Právě se rozdrnčel zvonek.

„To je první zvonění,” oznámil Col. „Máme ještě deset minut.”

Zavedli Iana přes asfaltové hřiště do hlavní školní haly. Jak se blížili k ředitelně, stávalo se Colovo mužné vykračování drobet ostražitějším. Bylo otevřeno, ale ředitelka ani nevzhlédla, když stanuli ve dveřích. Col se nahnul dovnitř a váhavě zaklepal.

„Vedeme vám nového žáka, paní ředitelko,” řekl uctivě. „Iana Blaka. Je mu sedm let.”

Ředitelka vstala. Vypadala nejméně osm stop vysoká, hubená a upjatá, ale netvářila se nevlídně. A když se na Iana usmála, Andrew si ji hned zamiloval.

„Vím, vím, Ian Blake. Mám tě tu v seznamu. Paní Lettsová mi to oznámila. Ty máš ale pěknou brašnu. Dobrá. A co oběd, máš?”

Ian přikývl, okouzlený, ale klidný.

„Tak ho tu můžete se mnou nechat,” usmála se na Cola a Andrewa. „Odpoledne po škole se tu pro něho stavte. Dohlédnu, aby mu o polední přestávce nic nescházelo.”

Chlapci vycouvali ze dveří. Snažili se, aby vypadali zdvořile a vděčně, ale nijak zvlášť se jim to nedařilo. Byli už opět před školou, když si Andrew uvědomil, že se s Ianem ani slovem nerozloučil. Zvonek zazněl podruhé a Col ho uchopil za ruku.

„Rychle! K naší škole je to ještě daleko.”

Rozběhli se. Opravdu zbýval pěkný kousek cesty. Školní brána byla sice hned naproti základní škole, jen přes ulici, ale hlavní školní budova stála na návrší, které se vypínalo nad strmou roklinou. Col s Andrewem běželi po široké, prašné cestě k dřevěnému mostu, který přetínal průzračnou bystřinu, něco mezi potokem a řekou, protékající podél dolní hranice školního pozemku. Přešli most a pustili se do svahu. Nalevo ubíhal hřeben návrší, svažující se v rozsáhlou nahnědlou stráň. Na zploštělém temeni návrší leželo veliké asfaltové hřiště pro starší děti, které zabíhalo až mezi školní budovy. Přímo před učebnami bylo nástupiště, kde se každého rána před vyučováním shromažďovala celá škola.

„Stihli jsme to!” vydechl Col. Vmísili se do velkého chumlu chlapců, kteří se prodírali ke svým třídám. Před nástupištěm spatřil Andrew školní zvonici, připomínající šibenici. Kolem ní stáli v plné důstojnosti jednotliví učitelé. Jeden z nich vystoupil kupředu a zatáhl za provaz zvonku.

„Tiše!” zahřměl. Rázem všichni utichli, neboť pádná ruka učitele Macaulayho budila všeobecný respekt.

Jakoby mávnutím kouzelného proutku objevil se na schůdcích za zvonkem ředitel školy. Andrew zalapal po dechu. Za ředitelem stál největší policista, jakého kdy viděl. A tvářil se zachmuřeně.

Ředitel se postavil na vyhrazené místo na asfaltové ploše. Stával tam den co den skoro už dvacet let, takže již bylo vyšlapané. Chlapci i učitelé považovali toto místo za posvátné a nikdy se na ně neodvážili ani šlápnout. Ředitel bez průtahu zahájil nástupní obřad.

Stůj při mně’, chlapci,” řekl.

Všichni školáci čekali, až uslyší od učitele Macaulayho první slova hymny. Pak se k němu celé shromáždění přidalo, nemelodicky, ale nadšeně. Někteří dozpívali poslední verš dříve, jiní o chviličku později, zato však další sloku nikdo nezačal dříve než od druhého slova. Bylo výsadou a povinností učitele Macaulayho řídit zpěv a chlapci dávali bedlivý pozor, aby předčasné nevypískli do napjatého ticha mezi slokami.

Nenásledovala ani modlitba, ani žádný další obřad.

Ředitel ulehčené vydechl „amen”. Sotva povznášející hymna dozněla, opět se rozložil v jeho tváři obvyklý přísný výraz.

„Jak víte,” pečlivě artikuloval, „slavíme dnes Den stromů, čtvrtá bé, když mluvím, buďte zticha! Pane učiteli, poznamenejte si toho žáka. V tento den si připomínáme lásku ke stromům a jako každoročně i dnes ji vyjádříme prakticky. Vysadíme na naší školní zahradě další strom. Pan seržant byl tak laskav a uvolil se provést letos slavnostní akt.”

Ředitel pokračoval a žáci ho naoko soustředěně poslouchali. „Stromy” (říkal to každý rok, takže to bylo nové jen pro třetí třídu) „znamenají krásu. Krása nebyla dána živému tvoru, ať rostlině nebo živočichu, bezúčelně. Stromy dostaly svou krásu proto, abychom je milovali a pěstovali. Je také nutno si uvědomit, jak jsou užitečné. Člověka i zvíře, a hlavně zvíře, chrání svým stínem. Skýtají dřevo na domy a nábytek, hlavně na domy. Vybízejí k tichému zamyšlení básníky, malíře i školní mládež, hlavně,” tu se poťouchle rozhlédl, „školní mládež. Věřím, že žádný chlapec z naší školy nehodnotí stromy pouze jako místo, kde se hledají ptačí hnízda.” Učitel Macaulay už z několikaleté zkušenosti věděl, že to má být šprýmař vlastním příkladem přiměl shromáždění ke smíchu, který zněl rozpačitě, jako pleskot prvních kapek před bouří. „Stromy je možno opěvovat v básních a písních nebo je oslavovat obrazy,” pokračoval ředitel a prohlásil, že má podezření, že jen málokdo z přítomných chlapců je schopen básnit nebo malovat obrazy. (Na

tomto místě dal učitel Macaulay opět povel k smíchu.) Ze však věří, že všichni mají dost silné plíce, aby oslavili stromy zpěvem. Zazpívají si proto onu půvabnou píseň „Stromy” a potom seržant Wheatley vysadí blahovičník.

„To je můj táta,” sykl Col Andrewovi, když tři sta hlasů začalo písní vyznávat, že nikdy v životě nespatří nic kouzelnějšího než strom.

„To je ale obr,” zašeptal Andrew obdivné, ale ihned začal také zpívat, neboť zjistil, že ho učitel Macaulay pozoruje.

„A na ňadra jejich padl sníh…” zvučely hlasy.

„Ten umí přitlačit,” zašklebil se Col, ale hned vpadl do sborového zpěvu mohutným hlasem; které líbaly se s deštěm”.

Píseň skončila nadšeným vyznáním lásky a obdivu k stromům, a ředitel (který z roztržitosti řekl opět „amen”) zvedl hlavu.

„Pan seržant Wheatley k nám dnes přišel ještě v jiné záležitosti, chlapci, ale nejdříve ho poprosíme, aby nám zasadil blahovičník. Představuji vám pana seržanta Wheatleyho.”

Když se seržant poněkud zmateně lehce uklonil a pokynul, odměnili ho žáci potleskem. Dívali se, jak zvedl rýč, opřený dosud o zvonici a poodešel k místu určenému pro stromek. Asi třicet vteřin usilovně ryl a pak vzal z rukou učitele Macaulayho malinký blahovičník, sotva dvě stopy dlouhý a teninký jako snítka. V půlminutě byl s prací hotov.

Učitel Macaulay se vytasil s kropicí konví a dal stromku poprvé napít.

„Všichni,” promluvil ředitel, když i tento druhý obřad skončil, „napíšete domácí slohovou úlohu na téma ,,Stromy’, abyste ukázali, jak si vážíte dnešního obřadu. Práce, které si to zaslouží, půjdou na školní výstavu. A tím končím naši slavnost. Prosím teď pana seržanta, aby promluvil o té druhé záležitosti, kvůli níž nás dnes navštívil. Prosím, pane seržante!”

Ozval se potlesk (od 3. B), ale chlapci si okamžitě všimli, že učitel Macaulay se ho neúčastní, a tak tleskání zmateně a rozpačitě zmlklo. Přísná tvář učitele Macaulayho dávala jasně najevo, že půjde o něco závažného.

Seržant Wheatley si dvakrát odkašlal a z náprsní kapsy vytáhl objemný zápisník. Nedíval se však do něho, jen jej pevně svíral, jako by dovedl číst své poznámky hmatem. Když začal mluvit, rázem utichlo šoupání nohou a pokašlávání. Za celá léta ranních shromáždění neslyšela škola tak vzrušující oznámení.

„Chlapci - a vážený pane řediteli,” obrátil se k hlavě školy. „Mluvím tu k vám dnes jako policista, v policejní záležitosti.”

Rozhostilo se takřka hmatatelné ticho. Jediné oko se neodtrhlo od vysoké, osmahlé postavy strážníkovy.

„My na policii víme, jak jsou školní děti všímavé. Nic jejich pozornosti neujde. Proto vás chci dnes požádat, abyste mi byli svým zrakem nápomocni v práci.”

„Páni, to je, co?” špitl Col, celý bez sebe.

„Připomenu vám událost, k níž došlo před několika lety na Jižním pobřeží. Někteří z vás tehdy možná ještě nebyli ani na světě. Mám na mysli loupež v ocelárnách.”

Posluchačům to vzalo dech. O té loupeži věděli i ti chlapci,

kteří se narodili až po válce. Stalo se to měsíc po vyhlášení míru. Tlupa mužů přepadla ve výplatní den ocelárny a uloupila největší částku peněz, o jaké kdy na Jižním pobřeží slyšeli. Seržant uváděl pečlivě všechny podrobnosti.

„Ano, chlapci, v těch ocelárnách pracuje na deset tisíc lidí. Týdně se tam vyplácí přes sto tisíc liber. Ještě štěstí, že dělníci jsou vypláceni po směnách, takže lupiči ukořistili jen čtyřicet tisíc liber, a ne sto tisíc. Jen tak na okraj mohu prohlásit, že byla učiněna všechna opatření, aby se taková krádež neopakovala. Zloději byli ozbrojeni - a odhodláni ke všemu. Dva z nich byli vojenští zběhové. Přišel jsem vám oznámit, že policie má důvodné podezření, že jeden z těch lidí - nebo i více - se pohybuje v našem okolí.”

Shromážděním projela šumivá vlna úžasu. Pak znovu zavládlo ticho a napjatá pozornost.

„Máme také důvod předpokládat, že ani jedna libra z toho lupu nebyla odnesena z naší oblasti. Jinými slovy, lupiči v tom zmatku a spěchu peníze někam ukryli a uprchli odsud s prázdnou.”

(Ozvalo se znovu vzrušené zašumění.)

„Nepřivedla mě tu mezi vás naděje, že některý školák ty peníze najde, i když vím, že se to v knížkách stává. Neoddávám se žádným takovým fantastickým představám. Chci po vás pouze to, abyste chodili s očima otevřenýma a všímali se všech cizích lidí. Obzvlášť dávejte pozor, zda neuvidíte malého, hubeného muže s černými vlasy a - abych použil úředního podpisu -

,s veselýma modrýma očima’. Musím vás však varovat, že ty oči neodpovídají jeho povaze. Není to veselý člověk. Je to nebezpečný a všeho schopný zločinec s úctyhodně dlouhým policejním rejstříkem. Soudíme, že se sem vrátil proto, aby našel peníze, které tu jeho kumpáni ukryli. Vylepíme jeho fotografii na vaši školní vývěsku a také v městě. Prosím vás, abyste nám policistům pomohli svou spoluprací. Hlaste nám každou maličkost, která by nasvědčovala, že on anebo jeho společníci jsou v našem okolí. Děkuji vám, pane řediteli, a vám, chlapci, také.”

Nad shromážděním to naráz začalo bzučet, jako když se rojí včely. Vzrušený hovor neustal ani tehdy, když ředitel pozvedl hlavu, aby promluvil. Stačilo však, aby učitel Macaulay postoupil kupředu, zamračil se, a všichni ztichli, jako když utne.

„Shromáždění skončilo, chlapci. Pane učiteli Macaulay, odveďte, prosím, žáky do učeben!”

Všechno běželo jako na drátkách. Macaulay zaburácel „vpravo v bok!” a školní bubeník (výsada, po níž toužebně pošilhávali všichni starší chlapci) začal vytloukat pochodový rytmus. S šestou třídou v čele začala se škola rozcházet do jednotlivých budov. Andrew zahlédl, jak Macaulay znovu zalévá blahovičník. Pak poprvé vstoupil do školy a šel s Colem do třídy.

„No tohle, věřil bys tomu?” vybuchl Col rozhořčeně, když kráčeli chodbou. „Ani mi o tom doma nešpitl. Své vlastní krvi! Seržant neseržant, já mu to večer vytmavím!”

Andrewa zpráva vzrušila, neměl však potuchy, jak by mohl odhalit cizince v městě, kde byl pro něho cizincem každý člověk. Pouze se zašklebil. Bavila ho představa, jak to Col svému otci, hotovému obru, vytmaví.

Vcházel už do třídy, když do něho někdo strčil ramenem a loktem. Než se stačil ohlédnout, málem si rozrazil hlavu o zárubem Col mu s planoucíma očima vysvětlil, co to znamená.

„Smith,” řekl pouze.

Andrew sledoval Colův pohled a střetl se s očima chlapce, který byl asi stejně veliký jako on sám. Neztrácel snadno rozvahu, ale toto ho dopálilo. Hned však ochladí, když spatřil postrach třídy. Smith měl hustou rezavou kštici, rty jako dvě tenké rovné čárky a hromotlucké ruce. Ruce byly stejně nápadné jako vlasy. Na sobě měl usmolené krátké kalhoty, přepásané úzkým černým koženým opaskem a kostkovanou košili. A byl bos.

Smith ho zkoumavě pozoroval, obočí povytažené, s hlavou lehce zakloněnou. Než se Andrew na něco zmohl, rváč se ušklíbl a obrátil se ke své lavici. A Andrew jasně cítil, že první kolo prohrál a že si toto opovržlivé chování zaslouží.

„Máš na vybranou, bud mu rozbij nos, anebo na něho zapomeň, Andy,” řekl Col a táhl přítele k prázdné lavici v zadní části třídy. Několikrát jsem se pokusil dát mu do nosu, ale pokaždé mě málem přizabil. Proto jsem toho nechal. Sedni si sem, je tu prázdno. Máme teď angličtinu - přijde Spině.”

Třída vřela hovorem, který se většinou točil kolem dramatického seržantova oznámení. Vtom vstoupil do třídy učitel Spině. Ale vřava nezmlkla.

„Tiše!” zaječel Spině. Rámus se ztišil jen nepatrně. Ubohý pan Spině měl nejtěžší úkol na světě - byl učitelem bez autority. Když se však rozkatil, uměl si poradit.

„Okamžitě přestaňte! Harriesi, ty nerozumíš? Vystup z lavice a nastav ruce!”

Byla to do nebe volající nespravedlnost, protože Harries nehlučel o nic víc než ostatní. Avšak trpké zkušenosti Spina poučily, že nic nezkrotí rozpustilou třídu tak rychle, jako když bez dlouhých cavyků někoho nespravedlivě potrestá. Vysolil Harriesovi rákoskou na obě dlaně, vyzývavě se rozhlédl po ztichlých chlapcích a zahájil vyučování.

„Milosrdenstvím se nesmí plýtvat,” pronesl Spině se zadostiučiněním. „Zvlášť v této třídě ne! Dnes budeme mít pravopis.”

Během hodiny se Andrew pohodlně opíral o opěradlo. Po všem tom ranním shonu a vzrušení to byl příjemný odpočinek. A mimoto měl pravopis docela rád. Soustředěně poslouchal, jak žáci odpovídají na otázky, když tu mu Col podstrčil kousek papíru. Colova zpráva byla stručná.

„Zkusíme ty prachy najít. Mám nápad, jak na to.”

Col se na něho vážně a tázavě díval. Dříve než si Andrew uvědomil, co vlastně slibuje, přikývl. A až do konce hodiny nebyl schopen myslet na nic jiného než na těch pohřešovaných čtyřicet tisíc liber. Viděl je navršeny v kufrech, nacpány ve slamníku, zakopány v jámách, skryté v dutinách stromů. A ať už ho fantazie zanesla na kterékoliv z těchto míst, vždycky když se snažil peníze spočítat, pozoroval ho malý muž s černými vlasy a veselýma modrýma očima.

KAPITOLA II

Po hodině angličtiny se museli žáci prokousat ještě matematikou a zeměpisem a pak vyšli ven, aby se naobědvali. Col nezačal hned o svém dramatickém návrhu. První jeho slova patřila jídlu a sestře.

„Dneska jsem si nepřinesl nic k obědu, Andy,” řekl. „Dám si paštiku s hráškem. Půjdeš se mnou?”

Andrew ho doprovodil. Zadní vchod ke školním budovám ústil také na silnici. Za bránou stál prodavač s pojízdným stánkem, na němž měl vyloženy dva druhy pochoutek. Masovou paštiku, horkou, dráždivě vonící, s čepicí kašovitého, ale vábně vypadajícího hrášku. A hned vedle vanilkové řezy, nazlátlé jako slunce. Stánek byl obležen zákazníky a Col měl co dělat, aby se prodral kupředu.

Za chvilku byl zpátky. Teprve nyní Andrew viděl, jak jeho nový přítel vypadá, když je na vrcholu blaha. Zářil tím nejsrdečnějším úsměvem, jaký kdy Andrew viděl. Určitě se tak více podobal malému chlapci než kapesnímu vydání dospělého muže.

„Tamhle je,” vyhrkl náhle Col. „Říkal jsem ti, že sem za mnou přijde.”

U plotu stálo štíhlé děvče s rovnými světlými vlasy a mávalo na ně. Mělo na sobě školní šatičky a modrý klobouček. Usmívalo se na blížícího se Cola, hlavně očima a koutky úst. Oči byly modré a prozrazovaly bystrost.

„Ahoj, Barbaro,” zavolal Col. „Máš už paštiku?”

Barbara paštiku měla, a tak se všichni tři posadili na dřevěnou lavici u vchodu. Andrew se dověděl, že dívčí škola je ve skupině budov, které stojí západně od školní zvonice. Od chlapecké školy ji odděloval pouze drátěný plot. Než se pustili do jídla, stačil Col sestře povědět, bez škrobeného konvenčního představování, že jeho nový přítel se jmenuje Andrew, že bydlí u Lettsových a že se lze nadít, že jednoho dne stáhne se Smitha kůži.

„Řečnil táta taky ve vaší škole?” zeptal se Col, když trochu ukojil svíravý pocit hladu. Barbara přikývla.

„Že se hledají ty peníze, jo? Představ si, že nám o tom doma ani slůvkem nešpitl.”

Barbařina odpověď chlapce překvapila. „Ale jo, zmínil se o tom, Cole. Když jsi ráno odběhl hlídat ten svůj pitomý vlak.”

Col se rozhořčil. „Tak tys to všecičko věděla. První ze všech!”

Barbara přikývla a očka jí zajiskřila tichým smíchem. „Víš, co táta říkal?”

„Jakpak bych mohl, copak jsem jasnovidec?”

„Řekl, že je mu jasné, že ho bude každý školák bombardovat falešnými zprávami a že každý capart bude kout plány, jak ty peníze vyšťárat.”

„Hm,” zamručel Col. „Všichni nejsme tak střelení.”

Vypadal při těch slovech kapánek schlíple, ale pak dostal nápad. „Říkal táta něco o těch penězích? Nebo o těch lidech, co je uloupili?”

„Jenom to, že se pokusili uprchnout na moře a že se podle všeho při bouři utopili. Po té loupeži jako by se prý po nich země slehla. Všichni už mysleli, že jsou v čudu. Pak kdesi jednoho z nich zahlédli a nastala honička. Nikdo přesně neví, co se vlastně stalo, jen to, že čtvrtou noc po loupeži viděli lidé kousek od starého přístaviště člun. Moře prý bylo strašlivě rozbouřené.”

„Vypadá to, že se lupiči ty tři nebo čtyři dny někde skrývali,” soudil Col.

Barbara přikývla. „Táta si to taky myslí. Neslibuje si, že by ty peníze ještě někdy někdo spatřil.”

„Opravdu věří, že ten muž, kterého tu kdesi někdo zahlédl, je jedním ze zlodějů?”

„Asi ne. Mluvil o celé té záležitosti jen proto, že musel. Říkal, že mu nejde na rozum, proč se lupiči nevrátili pro ty peníze už dávno, když přece věděli, kde je schovali. Je to divné, ne?

Pak se náhle na Cola podezřívavě zadívala. „Že ty zas šiješ nějakou ztřeštěnost, Cole.”

Col se ušklíbl. „Co tě vede, sestřičko. Žádnou ztřeštěnost. Já a Andy chceme jen ty penízky vyčmuchat. Půjdeš s námi?”

Asi na vteřinu si Barbara podržela svou sesterskou nadřazenost, pak se zasmála, tak srdečně, že to Andrew od děvčete ještě neslyšel. V očích jí zajiskřilo a hlavičkou pohodila dozadu.

„Jdu s vámi,” řekla. „Snažila jsem se ráno vytáhnout toho z táty co nejvíc. Je vypsána obrovská odměna.”

„Kolik?” vyhrkl Col.

„Dva tisíce pět set liber.”

„Fííí.”

„Ale podle předpisů to na policisty neplatí. Zapiš si to, Cole, za uši. Patří to do tátových služebních povinností, najít ty peníze.”

Col se zatvářil tak zkroušeně, že Andrew vyprskl a plácl ho přes rameno.

„Netruchli, Cole! Stejně houbec najdem, tak nač ten smutek. Ale zkusit bychom to mohli, už pro tu legrandu!”

„To je ono,” podpořila ho Barbara živě.

Cola to zcela nepřesvědčilo. „Netřásl jsem se na ty dva a půl tisíce,” ohradil se rozmrzele. „Ale chtěl bych nový bicykl.”

„Musíme si vypracovat plán válečného tažení,” promluvil Andrew, který bral záležitost klidně a rozvážně, jak měl ve zvyku. „Kde bychom se tak mohli každý den scházet? Kde budeme mít hlavní stan?”

„U železničního podjezdu,” odpověděl Col. „Pod mostem je rovný trávník. Nikdo nás tam neuvidí. Co říkáte?”

„Budeme mít aspoň střechu nad hlavou,” poznamenala věcně Barbara.

„A ukryju tam taky nějaké zásoby. Může se nám to hodit.”

„A já přinesu provaz a sekeru,” připojil Col.

„Já můžu opatřit podrobnou mapu okolí,” řekl Andrew, který si náhle vzpomněl na příručku doktora Lettse. „A mám baterku a lupu.”

Cola lupa nadchla, ale pouze pokrčil rameny a zamručel.

Barbara se usmála. „Tak už abych zase šla.” Vstala a pohlédla na Andrewa. „Kdy můžeš přijít do hlavního stanu?”

Andrew neměl ponětí, jak sladí tuto novou náročnou činnost s domácím řádem paní Lettsové. Na chvíli zaváhal. Col ho předešel.

„Víš co? Tak kolem páté se objevím u domu Lettsových ze zadní strany, a zapískám.

Jestli se neukážeš, zkusím to po večeři znovu.”

Andrewovi se to hodilo. „Prima, Cole.”

Barbara se usmála na rozloučenou a Andrew jí úsměv oplatil, ovšem s mírou, aby nezadal své mužské důstojnosti.

„Jaká je tvá sestra, Cole?” vyzvídal Andrew, když osaměli a mířili zpět ke škole.

„Copak, ještě ujde,” řekl Col bez nadšení. „Ale na děvče má někdy moc rozumů. Pozor, tamhle je Smith a čumí na tebe.”

Smith stál na betonové plošince nad krátkým schodištěm vedoucím k postrannímu vchodu do školy. Andrew s Colem měli na vybranou - buď se otočit a vejít do školy hlavním vchodem, což by byla vyložená kapitulace, nebo pokračovat srdnatě rovně vpřed.

Andrew ani na okamžik nezapochyboval, pro kterou možnost se rozhodnout, ale Col, v jehož pohledu sršelo bojové odhodlání, ho strhl s sebou. Jeho malá, drobná postava se nesla půl kroku před Andym. Smith se odlepil od zábradlí a napřímil se.

„Chci si s tebou promluvit, Wheatley,” řekl, přehlížeje Andrewa, čímž jaksi utvrzoval svou svrchovanou převahu.

„Vážně?” utrousil Col s mužnou rozvážností, napjat jako struna.

„O těch prachách, co je šlohli ti lupiči,” pokračoval Smith, bez známky vzrušení v pihatém rváčském obličeji.

„Vážně?” procedil Col a mírně se bojovně nakrčil.

„Sázím krk, že tvůj táta ví, kde jsou ty prachy asi ulité,” řekl Smith. „Určitě bys mi mohl nějak píchnout, Cole.”

„Vážně?” protáhl Col. Odvážil se posměšného tónu.

„Jestli něco z táty pumpneš, tak si to u mne vyžehlíš,” naléhal Smith smlouvavě. Vyžehlit si to’ u Smitha znamenalo získat morální i tělesnou podporu Smitha a jeho kumpánů v jakémkoli místním válečném tažení.

„Táta toho asi moc vědět nebude,” odpověděl Col vyhýbavě. „Pojď, Andrew, jdeme do školy.”

Smith jim zastoupil cestu.

„Radil bych ti to, Wheatley,” zamračil se výhružně.

„Co bys mi radil?”

„Abys z táty něco vytáhl a řekl mi to.”

„Nojo,” řekl Col nezávazně.

„Počkám na tebe po škole, jasné?”

„Nojo.”

Smith je pánovitě odstrčil a sešel se schodů. Andrew se zašklebil, když viděl, jak se Colova hruď nadmula úlevou.

„Ať mi vleze na záda,” řekl Col rozhořčeně. „Doprovodíš mě po škole domů, Andy?”

„To víš že jo.”

„Co myslíš, stačil bys na Smitha?” „Možná jo.”

„Rozdáš si to s ním?” zahořel Col dychtivostí.

„On ale musí začít sám,” prohlásil Andrew důrazně.

„O to neměj starost,” zazářil Col. „Pojďme, teď máme děják. S tím jsem byl vždycky na štíru.”

Učitel dějepisu byl tlustý a přísný, a Bostonská čajová společnost byla pro něho mnohem skutečnější než loupež v ocelárnách nebo seržant Wheatley. Nemohl tušit, že právě v jeho hodině je pro Andrewa a Cola nejvýznamnější historickou postavou Smith. Nelze mu proto vyčítat, že se Andrew hned napoprvé zapsal u něho špatně. Col už byl zapsán důkladně.

„Kdy objevil kapitán Cook Austrálii - Blaku?” Andrew zaslechl pouze poslední dvě slova.

„Ano, pane učiteli.” Mluvil velmi uctivě.

„Ano? Jaképak ano, Blaku?” Když se Hamilton rozčilil, řezal jeho hlas jako břitva. „Tázal jsem se kdy, chlapče.”

„Kdy, pane učiteli?” Andrew neměl ani ponětí, oč vlastně jde. A celá třída na něho upírala oči.

„Ano, žáčku, ptám se kdy.”

„Promiňte, pane učiteli, ale já jsem vás dobře neslyšel,” řekl Andrew.

Mínil tím samozřejmě, že nezaslechl první učitelovu otázku. Ale Hamilton si to vyložil tak, že Andrew nerozuměl ani jednomu slovu jejich dialogu. Věděl, že je to nejhanebnější lež, a proto zrudl a vzkypěl zlostí.

„Taková drzost! Ty drzý, nestoudný kluku! Nebudu s tebou mrhat čas. Každá hodina mého času stojí dvanáct šilinků a já už jsem s tebou promarnil pět minut. Vyhodil jsem šilink oknem.”

Třída odměnila Hamiltonovu štiplavou aritmetiku veselým chichotem, a to ho obměkčilo. Položil otázku chlapci sedícímu před Andrewem. Andrew by si byl nejraději nafackoval, že přeslechl tak snadnou otázku. Všemožně se snažil soustředit na vyučování, ale roztržitost, která způsobila výstup s učitelem, se mu až do konce hodiny nepodařilo přemoci. Bylo pro něho vysvobozením, když uslyšel ve tři hodiny zvonění oznamující konec vyučování.

Kráčel s Colem přes asfaltové hřiště k dřevěnému můstku nad říčkou.

„Napřed se musíme stavit pro tvého brášku,” ozval se Col. Andrew přikývl. „Pak proklouzneme tajnou cestou domů,” pokračoval Col. „Nechci přijít Smithovi do rány, když to půjde. Ajejda.”

Došli na vrchol nevelkého, ale strmého svahu, vedoucího k mostu. A před mostem stál Smith, pěkně zeširoka jako vojevůdce Hannibal. Za ním se kupilo aspoň půl tuctu jeho nohsledů.

Přestože měl po boku Andrewa, Col se zarazil.

„Mohli bychom pláchnout jiným východem,” sykl Col koutkem úst. Je jich jako kobylek, koukej na to.”

V tomto okamžiku si Andrew definitivně získal Colovo srdce. Andrew se obyčejně rozhodoval pomalu, jednal i mluvil rozvážně a na první pohled nijak zvlášť neuchvacoval ani neoslňoval. Ale když teď spatřil největšího rváče třídy, vzpomněl si, jak do něho ve dveřích vrazil. Zachvátil ho takový vztek, že sotva ze sebe vymáčkl odpověď.

„Probijeme se, Cole,” řekl pouze. A tentokrát šel on první.

Smithovi kamarádi se rozvinuli kolem svého vůdce do útvaru, který byl bullimalskou školní obdobou římské falangy.

„Plav z vlny, Smithe!” pronesl Andrew, když stanul tři stopy od svého protivníka. Cítil, že Col stojí po boku, oči jako dva uhlíky a tělo napjaté k prasknutí.

Smith mistrovsky ovládal psychologii rváčů. Andrewa nebral na vědomí a zabodl se očima do Cola.

„Napřed chci od tebe ten slib a pak teprve tě pustím přes most. Uděláš to, Wheatley?”

„Tak bude to, Smithe? Z vlny!”

Jeden příslušník Smithovy tělesné gardy, tenký a aspoň o čtyři palce přečuhující své druhy, se zachechtal.

„Čeká tě prima sekačka, Smithe,” poznamenal.

„Čeká mě psina,” souhlasil Smith, ani na okamžik nespouštěje oči z Cola. Ale tato hypnotizérská taktika Colem neotřásla. Odhadoval, v kterém místě rozrazit falangu.

„Kdo to projede, letí do řeky, aby bylo jasno,” poškleboval se čahoun. Opravdu to byl školní zvyk táhnoucí se od nepaměti, že se rvačky odbývaly u tohoto mostu a poražení že se házeli do vody. Nebyl to zrovna příjemný zvyk, vyjadřoval však určitou moudrost. Je totiž snazší vykoupat poraženého než vítěze.

Za Colem a Andrewem se zatím nakupilo nejméně půl tuctu chlapců, kteří také chtěli jít přes most. Nikdo se však neodvážil

Smitha vyrušit. Vteřiny míjely a tlupa se zvolna dávala do kupy.

„Vás je sedm a my jsme dva,” řekl Col opovržlivě. Snažil se získat čas, protože ve zdi před sebou nenacházel ani skulinku, kudy by se dalo prorazit.

„Smith by tě vyřídil sám, hošíčku,” znovu promluvil vytáhlý chlapec. „Oč, že by zatočil i s tvým kámošem.” Smithovi stoupenci přitakali sborem, oč, že by zatočil. Smith uvnitř zneklidněl. Nelíbila se mu Andrewova tvář, ani hrozivý mrak, který mu zastřel čelo. Andrew nebyl nyní schopen slova. Byl jako rytíř se spuštěným hledím. Každý nerv v těle ho pobízel: „Do něho!”

„Do toho!” vykřikl někdo za Colem. „Smithe, do něho!”

„Dej mu to!” řvali Smithovi přátelé.

Andrewovi se zdálo, že se za ním rozevřelo deset tisíc hrdel. „Do toho!”

Smith neochotně sjel pohledem na Andrewa. Ale Andrew se nehýbal. Ve skutečnosti si nemohl dovolit ani sebemenší pohyb. Cítil, že by ztratil vládu nad všemi svaly v těle, kdyby se nechal strhnout. Jeho nehybnost jako by Smitha uklidnila. Smithova rváčská duše si nemohla odepřít chvástání.

„Je strachem mrtvý,” pronesl se strojeným opovržením. Ale Andrew se ani nezachvěl. Smitha to povzbudilo a postoupil k němu blíž. Jeden z nejúspěšnějších zastrašovacích triků Smithových spočíval v tom, že přistoupil těsně k protivníkovi, až mu stál skoro na špičkách nohou a téměř se o něho opíral. Stačilo, aby oběť jen na zlomek vteřiny zaváhala, nepatrně ustoupila k získání rovnováhy nebo pro uklidnění, a Smith věděl, že má vyhráno. Ale Andrew byl v takové ráži, že to bylo totéž jako se opřít o Gibraltarské skály. Pak už zašel Smith příliš daleko. Strčil do Andrewa.

„Notak,” zavrčel Smith. Pak se na něho snesla smršť. Smith znamenitě ovládal psychologii zápasu, ale na bitevním poli samotném se nijak nevyznamenal. Tělesná převaha mu dopomohla k několika snadným vítězstvím, ale za celou svou úspěšnou kariéru nepřičichl k pořádnému zápasu. Než si stačil uvědomit, že boj začal, snesla se mu na prsa a obličej celá sprška úderů.

„Do toho!” pokřikovala banda.

„Do něho, Smithy!” hulákali Smithovi věrní.

Smith uklouzl na kameni na stranu, když se právě Andrew chystal k dalšímu výpadu. Andrew jen hořel. Bylo mu úplně jedno, i kdyby ho napadli všichni Smithovi přívrženci.

Smith nenadále zaútočil. Zřejmě si uvědomil, že na výsledku zápasu závisí jeho nadřazené postavení ve škole. Proto sebral všechnu svou odvahu, sílu i úskočnost. Prudce se na Andrewa vrhl a v posledním okamžiku, když už byl téměř u něho, sehnul hlavu a trkl ho jako kozel. Zasáhl Andrewa plnou silou do žaludku. Andrew ztratil rovnováhu a odletěl nazad.

Ztratil dech. Vzduch se mu bolestivě prodíral do plic a bylo mu nanic. Nadzvedl se a snažil se nadechnout. Smith mu zasypával obličej údery, ale Andrew je téměř necítil. Účinek kozlího nárazu netrval déle než čtyři vteřiny, přihlížejícímu Colovi se však zdály být věčností. Andrew se rychle vzpamatoval. Narovnal se právě v okamžiku, kdy Smith, nyní nadmíru sebejistý, vyrazil k novému útoku. Andrew si vyhlédl na Smithově tváři místo pro svou pěst. Pak vymrštil sevřenou pravačku; vložil do toho pohybu celé tělo. Cítil, jak mu klouby na ruce při nárazu zmrtvěly. Viděl pomalou, překvapenou a mátožnou Smithovu reakci. Rváč svěsil ruce a zavrávoral dozadu. Andrew se nemusel ani hnout a ve dvou minutách by bylo přihlížejícímu obecenstvu jasné, že vyhrál na celé čáře. Avšak ticho, které zavládlo ihned po úderu, přerušil výkřik chlapce, který stál na hřebeni návrší za Andrewem.

„Jde sem říďa! S Macaulaym a seržantem!”

Skupina chlapců na návrší se rozběhla k mostu. Smithovi přátelé se otočili jako na obrtlíku a už pádili přes most. Andrew se ohlédl, co je s Colem. Ten pohlížel k návrší.

„Jestli sem jde táta, raději vezmu roha, Andrew.”

Col se podíval na Andrewa. Pak se rozesmál na celé kolo.

„Koukej, Smith!” ukázal prstem. Andrew se obrátil a uviděl svého soupeře, jak upaluje do stráně za mostem. Jeho věrní propadli zmatku a nechali svého vůdce na holičkách. Měli jedinou starost - zavčas vyváznout ze školního pozemku.

„Jsi kanón, Andrew. Tos mu to natřel!”

Andrew si opatrně ohmatal bouli, která mu naskakovala na tváři. Velmi se mu ulevilo, že už má po zápase.

„Rychle,” zvolal Col, „nebo nás tu načapají!”

Přelítli přes most, vyběhli do svahu a bránou vyšli na silnici. Col převedl svého přítele přes silnici k základní škole. U brány se zmateně zarazil.

„Bráška by měl být tady, Andy. Ředitelka obyčejně nechává nové žáčky čekat u vchodu. Škola je už zavřená, vidíš?”

Škola už byla opravdu zamčena. Nebylo naděje, že Ian je uvnitř. A jediný pohled je přesvědčil, že není ani nikde poblíž. Andrewovi pokleslo srdce.

V hlavě se mu vynořil v živých barvách obraz, jak se Ian žene na nádraží, jak bloudí v Sydney a hledá loď, která již dávno odplula. Andrew věděl, že se Ianovi silně stýská po rodičích.

„To si to vypiju,” řekl Andrew schlíple. „Lettsovi mně dají do těla!”

„Raději se už odsud odlepme,” navrhl Col. „Dovedu tě domů stejnou cestou jako ráno. Třeba někde Iana natrefíme. Když ne,” zašklebil se nevesele, „můžeme to ohlásit na policejní stanici. Táta vždycky šílí, když má hledat ztracené děti.”

Drželi se silnice. Andrew byl hrůzou zdrcený. První jeho myšlenka byla rozběhnout se na nádraží, ale Col mu to rozmluvil. Nejbližší vlak měl jet až za půldruhé hodiny. Radil mu, aby šel raději domů a pěkně kápl božskou. Vypadalo to bídně - hned první den ve škole se poprat a ještě takhle zanedbat mladšího bratra.

„Je to jasné jak facka, Andy,” ozval se Col, když se už deset minut mlčky loudali. „Určitě se nikde nepídí po těch hledaných penězích. V základní jim o tom asi nic neřekli. Na takovou věc je každopádně moc malý.”

„To neznáš Iana,” zapochyboval Andrew. Ian nepotřeboval mnoho, aby se celý divý vrhl do hledání ukradených peněz. Mohl si vzít do hlavy, že jsou zakopány pod domem Lettsových, ukryty v komíně nebo kdekoliv jinde. Pustil by se do toho jako blázen. Bylo však přece jen málo pravděpodobné, že o penězích něco ví. Nejspíš se vydal sám domu. A to znamenalo, že ho mohlo na cestě zaujmout tisíc nejrůznějších věcí. Bude štěstí, uvidí-li ho Lettsovi před půlnocí. Andrew zasténal.

„Ze jsem se pro něho nestavil rovnou po škole, Cole. Proč jsem si jen začínal s tím pitomým Smithem.”

Col se zmohl jen na soucitné pokývnutí a rozmrzele kopl do kamene. Byl v tu chvíli ochoten nechat se pro svého přítele rozkrájet. Celá léta ho Smith strašil jako stín. Považoval již Smitha za neodlučnou součást drsnější stránky života, stejně jako výprasky od otce. A náhle jaká nádhera - najde u mostu přítele a na vlastní oči vidí, jak se Smithem zatočí. Col byl již smířen s tím, že bude mít Smitha na krku, dokud bude chodit do školy.

Zasvištěl kolem nich autobus, nacpaný těmi šťastlivci, kteří nemusí všude po svých. Chlapci došli k mostu, pod nímž ráno prolézali rourou.

„Polezem tunelem?” zeptal se Col bez nadšení.!

„Nemám náladu.”

„Ani mně se nechce.” Col nabral plnou hrst štěrku a hodil jej přes zábradlí. Slyšel, jak kamínky dopadají na beton pod mostem a vtom se dole ozvalo zaječení.

„Krutibrko, někoho jsem praštil,” vyhrkl Col a rozběhl se k zábradlí. Vyklonil se a spatřil Andrewova sedmiletého bratra, jak vyděšeně zírá vzhůru.

„Iane!” vykřikl Andrew. „To jsi ty!”

Ianovo leknutí přešlo v zuřivost. Sehnul se nabral do hrsti tolik kamínků, kolik jedním hrábnutím stačila mrštit jimi nahoru. Doletěly sotva do poloviny a pak pršely kolem něho jako dešťové kapky.

„Neudělal jsem to naschvál, Iane,” zaculil se Col.

„Taktak že mně nespadly na hlavu,” řekl Ian pobouřeně. „Co máš co házet kamením?” Oba starší chlapci se na sebe zazubili.

„Honem”řekl Andrew. „Čapnem ho, než nám znovu upláchne.”

O deset minut později všichni tři již svorně kráčeli po zkratce, která nadcházela hlavní silnici. Pěšina vedla přes rozlehlý lán. Ian se pokorně přiznal, že se vydal domů na vlastní pěst, když se

Andrew hned neukázal. Znělo to skoro jako omluva. Andrew se uchechtl a odpustil mu. Došli k zadní straně policejní stanice a tam se zastavili, aby se rozloučili.

„Nezapomeň,” nabádal Col. „V pět zahvízdám, a když ti to nepůjde, tak se ukážu po večeři. Na shledanou pod mostem, v hlavním stanu.”

„Dobrá,” odpověděl Andrew. Cítil jak Ian dychtivě naslouchá.

Col se zarazil. „A ještě malou radu, Andy.”

Andrew zdvořile naslouchal. „Na tváři máš pořádnou modřinu,” pokračoval CoL „Nejlíp bude, když řekneš, žes ve škole do něčeho vrazil. To je moje vždycky úspěšná výmluva.”

„Na to by mi paní Lettsová neskočila,” ušklíbl se Andrew.

„To máš fuk,” řekl Col vážně a s ukrutnou moudrostí dospělých dodal: „Raději uslyší takovouhle lež, než že ses pral. Zbytečně by se nad tím rozčilovala, né? A dospělí jsou kolem večeře tak zaměstnáni a tak utahaní, že nemají čas hašteřit se s dětmi. Vlastně jí tím prokážeš laskavost, víš?”

Andrew se pouze zasmál. Col se mu strašně líbil, když takhle mudroval. Táhl i Iana s sebou. „Na shledanou v hlavním stanu. Zatím ahoj.”

Boule na tváři zapůsobila na paní Lettsovou silným dojmem. Jen Andrewa zahlédla, už byla u něho, plna soucitu a zděšení.

„Bože, hochu!” vykřikla, „Co se ti stalo?”

„Opravdu za to nemůžu, paní Lettsová,” začal Andrew obranně. „Jeden kluk se začal rvát.”

Paní Lettsová pustila hlavu, jako by byla ze žhavého železa.

„Rvát?”

„Nestojí to za řeč,” mluvil Andrew zoufale. „Ale nemohl jsem tomu zabránit.”

Viděl, jak se paní Lettsová napřímila, stiskla rty a změřila si ho zdrcujícím pohledem.

„Vždycky lze tomu zabránit, vždycky!” pronesla ledovým hlasem. „I když tě nějaký kluk ohrožuje, jako civilizovaný člověk to máš hlásit svým představeným, a ne brát zákon do svých rukou. Je ti to jasné?”

„Ve škole to tak nejde,” koktal Andrew.

Nevěděl si rady, jak překlenout propast mezi svým světem, světem školy a bezpečným a spořádaným světem paní Lettsové. Viděl jen, jak se paní Lettsová stále víc rozohňuje.

„Ty mi ještě odmlouváš, Andrew?”

„Neodmlouvám, paní Lettsová. Ale kdybych s tím běžel na ředitele, kluci by říkali, že jsem zbabělec a žalobník.”

„Je rozdíl být morálním zbabělcem a fyzickým zbabělcem,” řekla paní Lettsová trochu měkčeji, neboť si uvědomila, jak neporovnatelně lépe a dokonaleji rozumí světu a jeho hodnotám. „Když víš, že je správné, abys to řediteli hlásil, stáváš se v pravdě zbabělcem, jestli to neuděláš. Je ti to jasné?”

„Není, paní Lettsová. Víte,” odpověděl Andrew upřímně, aby se nedopustil morální zbabělosti.

„Nic nevím, Andrew! Vím jen tolik, že se doopravdy rozzlobím na chlapce, který je hostem v mém domě a který mi odmlouvá, když ho poučuji, co je dobré a co špatné. Dovědět se to maminka, ta by měla radost!”

Při zvuku toho magického slova a pod náporem citového příboje se Andrew najednou srdceryvně rozvzlykal. Začal dost upřímně, jakmile však zjistil, že se pozornost přesunula na jeho bědování, naříkal stále žalostněji. Od garáže vstoupil do kuchyně doktor Letts, s černým kufříkem v ruce.

„Dobrý den vespolek. Co se to tu děje?”

Paní Lettsová mu všechno krátce, zaujatě vylíčila. Doktor se přísně zatvářil. Pečlivě prohlédl Andrewovi tvář, podezřívavě se usmál Ianovu hořekování a prohrábl mu jeho světlé vlasy.

„Obávám se, hoši,” mluvil mírně, ale rozhodně, „že vás budu muset držet v domě a na zahradě, hrozí-li vám po škole pranice.”

Klidně se podíval na Iana a pak na Andrewa. Nemusel se uchylovat k taktice paní Lettsové a v jednom kuse opakovat „Je to jasné?” Bylo jim naprosto jasné, že s doktorem nejsou žádné žerty. Autorita z něho jen čišela.

„A teď,” poznamenal doktor bodře, „obraťme list na něco příjemnějšího. Neposvačíme trochu? Jen si odložím kufřík.”

KAPITOLA III

Chlapci byli nahoře v ložnici, když Col zapískal, nachlup přesné v pět hodin.

„Nemůžu teď nikam, Iane,” řekl Andrew nešťastně. V naději, že svého přítele uvidí, odhrnul záclonu. Ozval se druhý, méně ostražitý hvizd, a Colova hlava se vynořila vedle kmene blahovičníku na protějším chodníku. Zamával.

Ve dvou vteřinách plíživě přeběhl ulici, připomínaje křížence mezi uprchlým trestancem a indiánským zvědem. Andrew se neodvážil mluvit, jen prudce zavrtěl hlavou, naznačil rvačku a ukázal směrem dolů.

Col mu bleskově odpověděl stejným znakovým jazykem. Šlo by to v sedm? Vyjádřil otázku tak, že povytáhl obočí a vztyčil sedm prstů. Andrew důrazně zavrtěl hlavou. Ukázal na vnější širý svět, na sebe a pak na Lettsovy dolů. Sdělení doplnil srozumitelným zavrtěním hlavou. Lettsovi ho nepustí ven.

Col se nyní zatvářil soustředěně a ždímal ze sebe nějaký spásný nápad. Pak mu náhle svitlo. Zavřel oči, hlavu sklonil na stranu, tvář si položil na dlaň, jako by spal. Pak ukázal na Lettsovy v přízemí. To byla polovina zprávy. Druhou část vyjádřil tím, že zvedl nejdříve všech deset prstů a pak ještě dva. Dohromady to dávalo dvanáct. A nakonec ještě důrazně ukázal směrem k železničnímu podjezdu.

„Hrome, Iane,” zašeptal Andrew. „Chce, abychom počkali, až Lettsovi usnou a abychom pak o půlnoci přišli za ním pod most.”

„Já taky?” zeptal se, aniž o tom na chvilku zapochyboval.

Andrew si ho ani nevšiml a díval se na Colovu tvář, dychtivě obrácenou vzhůru. Zdálo se mu, že by to byla zrada na dobrém, právě získaném příteli, kdyby připustil, aby je rozdělily obavy z hněvu paní Lettsové. Jednou Colovi slíbil, že mu pomůže ty hledané peníze vypátrat, i když to ve škole, pravda, bral jako legraci. Ale teď už nechtěl ustoupit od daného slova.

Andrew vážně zvedl všech deset prstů na rukou a pak ještě dva, aby potvrdil, že správně poznal dobu schůzky. Pak stejně vážně ukázal k mostu. A vážným pokývnutím dal najevo, že souhlasí s Colovým návrhem.

Col se zašklebil od ucha k uchu. Andrew by nebyl nijak překvapen, kdyby byl Col vyskočil tři stopy do vzduchu. Ale neskákal. Jen krátce zamával na rozloučenou a plný radosti odtančil.

Andrew se odvrátil od okna.

„Já taky, Andy?” ptal se dychtivě Ian.

„Hm,” zamručel Andrew a pohlédl na svého mladšího bratra. „Ty? Třeba jo. Potáhnem to společně, když už tak už.”

Při večeři hýřila paní Lettsová rozšafností a pozorností. Každým pohybem jako by říkala: „Jen se podívejte, jak já dovedu velkoryse odpouštět, i když jste mě tak trápili a rozčilili.”

Andrew si dával obzvláště záležet, aby se choval uctivě, byl si však vědom, že to dělá hlavně z pocitu viny, že se chystá k té nedovolené noční výpravě. Úzkostně pohlížel na hodinky a na své hostitele, jeví-li známky ospalosti. Viděl, že jsou unaveni. Bude-li mu přát jen trochu štěstí, usnou ve chvíli, jako by je do vody hodil. A pak ho vyděsila hrozná myšlenka. Pro doktora může každou chvilku někdo přijít, ať je den nebo noc. Co když ?

Při pouhém pomyšlení, že by se to mohlo stát, se zachvěl strachem. Měl sto chutí nechat noční výpravu plavat. Představil si výjev, jak se vrací v noci domů a doktor už na něho čeká - klidně. Je to však klid, který zavládne před bouří.

„Co je s tebou, Andrew, není ti dobře?” zájem paní Lettsové byl tentokrát zcela upřímný, neboť Andrew na ni vykuleně civěl, aniž si uvědomoval, jaká je to neomalenost.

„Ne, paní Lettsová, je mně docela dobře.”

„Nad tím odpolednem se už netrap. Doktor určitě nebude trvat na tom, abyste seděli zítra po škole doma.”

Doktor Letts zakašlal a usmál se. „To se ví, že ne. Ale s jednou podmínkou. Nebudou žádné rvačky a podobné hlouposti!” Vesele se uchechtl. „O půlnoci to malé omezení vaší volnosti končí.”

„Děkuji, pane doktore,” zamumlal Andy. Při zmínce o půlnoci ho zamrazilo neblahou předtuchou. Co jestli to doktor všechno ví! Není ta jeho řeč jen potměšilým výsměchem, jak to dospělí někdy dovedou?”

„Celý se třeseš, Andy,” řekl doktor Letts. „Opravdu ti nic není?”

„To je nervóza,” přispěchal Ian bratrovi na pomoc, neboť četl jako na dlani, co se děje v jeho mysli. Andrew na něho vyjeveně pohlédl.

„A jaképak to bylo ve škole?” zeptal se doktor.

„Děkuju, pěkné,” odpověděl Andrew. Snažil se být hovorný. „Byl tam seržant od policie a vyprávěl nám o loupeži v ocelárnách. Vylepil taky nějakou vyhlášku.”

„Ach ano. Viděl jsem jich několik ve městě.” Doktor potřásl hlavou a pochybovačně zamručel: „Moc se mi to nezdá, že by se sem někdo z té loupežnické bandy vrátil.”

„Seržant si však myslí, že je to možné,” poznamenal Andrew. Všiml si, jak doktor povytáhl obočí.

„To se podívejme. Že by se dal nakonec přesvědčit?”

Doktor spatřil zvědavý Andrewův pohled a pokračoval: „Víš, já jsem ošetřoval jednoho mladého strážníka, který byl tehdy také při přístavišti, když ty lupiče honili. Ubožák to pěkně slízl. Byl z toho nějak trochu vyšinutý, nebyl docela při smyslech. Ale zuby nehty se držel svého tvrzení, i když se pak úplně uzdravil. Na úředních místech mu však bohužel nepopřáli valně sluchu.”

„Co Se stalo, pane doktore?”

„Hm, co se stalo? No, zdá se, že zločinci uprchli na moře, tam co je staré molo. Na skrytém místě za mysem čekal motorový člun. Byla to tenkrát hrozná noc. Ještě dnes vidím tu bouři. Ten strážník ležel na svažujícím se břehu, napolo v bezvědomí, když zloději odrazili od souše a vyjeli na rozběsněný oceán. A ten strážník také dobře ví, co moře dovede, protože vyrostl na rybářské lodi svého otce. A přísahal, že v té bouři nemohl obstát žádný člun!”

„A opravdu něco viděl?” Andrew zvědavostí jen hořel. Zajímalo ho, zda o tom ví něco Col.

„Skutečně viděl,” řekl doktor vážně. „Podle jeho vyprávění, asi dvacet minut potom, co ti muži vypluli na širé moře, se silně zablýsklo. Přísahal, že v tom okamžiku spatřil převržený člun, kterého se drželi lidé. A také,” doktor se zamračil, jako by snad to, co měl na jazyku, bylo určeno jen pro dospělé.

„Co, pane doktore?”

„A také přísahá, že viděl člověka, jak kráčí po hladině, kousek od mola. Byl dost daleko od člunu a neplaval. Prostě šel po vodě, těsně u mola.”

Paní Lettsová hlučně zašveholila: „A tím se, drahouškové, vysvětluje, proč tomu pošetilému strážníkovi nikdo nevěřil. Uvědomte si, byl velmi nemocný.”

Doktor Letts jako by ani neslyšel poznámku své paní. Vzpomínky ho zanesly zpět do oné noci, a s nepřítomným pohledem v očích potřásl hlavou.

„Já si tím nejsem tak zcela jist,” řekl posléze. „Stále vidím ty strážníkovy oči, když mi ho přinesli, abych ho ošetřil. Byl v nich pohled poctivého člověka, který zažil něco neobyčejného.”

„A co ten člun, pane doktore, nenašel se?” otázal se Andrew.

„Vůbec nic. Ani tříska. A tělo také žádné. Je ovšem možné, že mrtvoly klesly k mořskému dnu a proud je pak odnesl bůhvíkam. Někteří lidé se domnívají, že blesk uhodil do člunu a ten shořel. Už se asi nedovíme, jak to vlastně bylo.”

„A teď se pustíme do jídla,” připomněla paní Lettsová důrazně. „Ty také, jsi stejný jako ti chlapci.”

„Máš pravdu, drahoušku,” usmál se doktor a uzavřel své vzpomínky žertovnou poznámkou: „A proto, hoši, až spatříte nějakého hubeného, černovlasého muže s - jak to tam stojí? - s veselýma modrýma očima, bude to nejspíš pouhý duch. Doufejme, že nás nenavštíví.”

Paní Lettsová se zasmála a odvedla rozhovor na věci, které chlapce nezajímaly, hlavně na osobní záležitosti sousedů a doktorových pacientů. Andrewovi se zdálo, že ani doktor nejeví velké nadšení, protože sám neutrousil skoro ani slovo, jen tu a tam dobromyslně a trpělivě přikývl a zamručel, když se paní Lettsová odmlčela. Po večeři pomohli chlapci umýt nádobí a pak se rozloučili.

„Jste ospalí, hoši?” zeptala se paní Lettsová. „Není divu, byl to pro vás perný den. Tak už hupky do postele, chvilku si počtěte, ale ne abyste pak zapomněli zhasnout. Tak dobrou noc, drahouškové.”

Andrew zhasl skoro za dvě hodiny a málem se mu to nevyplatilo. Ve tmě ho náhle přepadly dřímoty a najednou se přistihl, že usíná. Ian se jako obvykle odevzdal do rukou osudu a okamžitě spal jako špalek. Andrewovy hodinky ukazovaly téměř jedenáct, když přišli Lettsovi nahoru, nahlédli k chlapcům, zda spí, a chodbou se pak odebrali do ložnice.

Další hodina se vlekla jako hlemýžď, každá vteřina se zdála jako věčnost. Dvacet minut před dvanáctou vyklouzl Andrew z postele a ustrojil se. Měl sto chutí nechat Iana v posteli, neodvážil se však riskovat, že se Ian pak probudí a zjistí, že je v pokoji sám. Nepochybně by se vydal za ním k mostu a jistě by provedl něco, čím by vyburcoval celý dům. Lehce Ianem zatřásl.

„Copak je, Andy?” ptal se Ian. „Už jdeme?”

Ian se probral stejně rychle jako usnul, ale na rozdíl od Andrewa byl trochu prospaly. Když se Ian oblékl, vyhlédli z okna. Byla vlahá noc a na čistém nebi zářivě planul měsíc. Skláněl se již k západu a kouzelně stříbřil vrcholky hor. Tichou nocí se z dálky nesl hukot příboje, dorážejícího na mysy a nekonečné pobřeží. Bylo za pět minut dvanáct.

„Už raději pojďme,” zašeptal Andrew. Vzal školní tašku, vytáhl zvětšovací sklo, pak vzal ještě průvodce po kraji a strčil je do tašky. V ruce držel baterku. „Pojď!”

Ian se choval báječně. Do ničeho nevrazil, nemluvil nahlas, nebouchl dveřmi. Jako dvě kočky se proplížili do bezpečí, na trávník před domem. Andrew se dal do klusu.

„Nestačím ti,” zasípal po chvilce Ian. „Chci jít krokem.” Andrew byl jako na jehlách, ale zpomalil. Míjeli potemnělé domy, které v bledém měsíčním svitu vypadaly opuštěně a jakoby mrtvě. Cesta k mostu jim připadala delší než ráno. Andrew byl schopen uvěřit, že se mu to všechno jen zdá. A pak zcela neočekávaně spatřil most a Cola s Barbarou, kteří čekali u masivního zděného pilíře na druhém konci mostního oblouku. Andrew se opět rozběhl a přiběhl k nim celý udýchaný.

„Nemyslel sis, že jsem zapomněl, Cole?” zazubil se. „Nebo že jsem zaspal?”

„Ani v nejmenším,” řekl Col přesvědčivě. „Ale raději pojďme do hlavního stanu!” „Príma.”

„Za deset minut jede východní expres,” poznamenal Col. „Vyjel ze Sydney pár minut před desátou. Často vyklouznu z domu a jdu se na něj mrknout.”

„Ty vážně chodíváš takhle pozdě v noci z domu?” Andrew planul obdivem i nedůvěrou.

„No jasně.”

„A nezdá se ti to trochu nebezpečné?”

„Musím ty vlaky vidět,” prohlásil Col a hned odbočil na jiné téma. „Jdeme!”

Protáhli se starým dřevěným plotem a po travnatém svahu sklouzli na rovinku, která zabíhala pod oblouk mostu. Vypadalo to tam neobyčejně soukromě a pohodlně.

„Andy, posviť sem!” Col přistoupil k mostu, který se jim vypínal nad hlavami jako střecha. Zatímco Andrew přihlížel, vytáhl Col několik uvolněných cihel a odkryl tak prostornou dutinu. Vypadala plná lesklých věcí.

„Jídlo,” řekla stručně Barbara.

„Provaz a tomahavk,” doplnil Col. „Strčili jsme to tam dnes odpoledne, potom, co jsem se pro tebe prvně stavil.”

Barbara rozprostřela noviny jako ubrus a Col otevřel plechovku broskví. Z utěrky vybalil půl bochníku chleba a kus sýra. A nakonec vytáhla Barbara nůž a džem.

Když broskve rozkrájeli, octli se v rozpacích, jak je podávat. Chlapci se rozpakovali vrhnout se na plechovku rukama a lovit broskve prsty, z obavy, že by nad nimi Barbara opovržlivě ohrnovala nos. A tak si pomáhali nožem. Není lehké nabodnout rozkrájené broskve, ale dostanete-li je na krajíc chleba, (chléb sloužil zároveň jako talířek), pochutnáte si. Do pěti minut se po broskvích jen zaprášilo. Vtom zaslechl Col hukot.

„Přikrýt jídlo,” přikázal naléhavě. „Před kouřem. Jihovýchodní expres si to už hasí. A rychle odsud, nebo se zadusíme!”

Koleje zněly jako ozvučné desky rytmickými varovnými zvuky, které se zrychlovaly a mohutněly. Ze zatáčky vyšlehla planoucí světla lokomotivy.

„Zavřete oči!” vykřikl Col. „Nebo oslepnete!”

Stáli kousek od mostu a s očima křečovitě zavřenýma čekali. Lokomotiva se vřítila pod vyklenutý mostní oblouk. V tom okamžiku zahvízdala píšťala, až chlapci nadskočili.

„Otevřete oči,” zvolal Col. „Už se můžeme dívat.”

Osvětlené vagóny se hnaly a rachotily po kolejích, připomínajíce sekající ocas rozlícené nestvůry. Konečně tma pohltila i poslední vagón.

„Tak a znovu do práce,” řekl Col, jak nejklidněji dovedl. Na okamžik se odmlčel. Rozechvělým „Hu!” upřímně přiznal své vzrušení.

Barbara odkryla jídlo.

„Chceš sýr, Andrew?” I za těchto svízelných okolností si Barbara počínala jako dokonalá hostitelka. Andrew přikývl a položil si veliký kus sýra na chléb. Ian slupl svůj plátek jen tak, bez chleba. Col jednal prozřetelněji. Snědl napřed chléb a pak - ne bez chamtivosti - použil sýru jako krajíce. Navršil si na něj broskve a labužnicky ukusoval. Dojedli v tichosti. Nejdříve všechno uklidili, obřadně si otřeli ústa od džemu a pak zahájili poradu.

Andrew opakoval, co se dověděl při večeři od doktora Lettse. Nadmíru mu lichotilo, že to jsou pro Cola většinou samé novinky. Col sice něco věděl o molu a o člunu, ale neměl ani potuchy o tom, co vyprávěl pomatený strážník o muži, který kráčel po mořské hladině. Když uslyšel tuto část příběhu, lehce se otřásl.

„Dejte mi s duchy pokoj! Já vím, že vypadám strašpytlovsky, ale nemůžu si pomoci,” prohlásil vzdorně.

„To doktor Letts jen žertoval,” řekl Andrew. „Nejpodstatnější se mi na tom příběhu zdá to, že lupiči prchali od mola. Jestli ty peníze nevzali s sebou do člunu, pak je tam někde poblíž schovali.”

„Kdyby ty peníze měli u sebe, proč by si je nevzali do člunu?” posmíval se Col.

„Za takové bouře těžko,” řekla věcně Barbara. „Třeba to tak chtěli udělat. Ale každý vypráví, jaký byl tenkrát hrozný nečas, a tak se mohli v poslední chvíli rozmyslet, že bude lepší někam ty peníze ukrýt, než je pohřbít do moře.”

„Máme ještě sýr, Andy?” otázal se Ian, který se ze všech sil snažil chovat trpělivě.

„Bud zticha!”

„Když já mám.”

„Nebo půjdeš domů!”

„Vždyť už mlčím,” podřídil se Ian rozladěně. Jeho starší druzi pokračovali v rozhovoru.

„Barbara má pravdu, Cole” řekl Andrew. „Myslel jsem to zrovna tak. Navrhuju, abychom to u mola důkladně prošťárali. Musíš nás ale vést, protože já tam v životě nebyl.”

„Pst!” sykl náhle Col a vyskočil. Andrewovi se zježily na hlavě všechny vlasy. Cítil, jak se k němu Ian tiskne.

„Někdo sem jde!”

Zvolna se k nim blížily kroky, klap - klap - klap znělo stále zřetelněji. Kroky dvou lidí. Skřípaly odměřeně a pevně na silnici nad nimi. A pak se náhle zastavily, přímo nad přikrčenými dětmi.

čtyři srdce se zděšeně třepetala, čtyři lidé strachem ani nedýchali. Celou dlouhou vteřinu se nic nestalo a pak zaplála zápalka. Prskla a zhasla, pak druhá a třetí. Jako by si někdo chtěl na ně sirkou posvítit. Ticho prořízl hrubý hlas. Vyděsil je, ale vzápětí rozptýlil všechny obavy.

„Tak dělej, Wally,” zachrčel hlas. „Než ty tu svou fajfku zapálíš, tak vždycky proškrtáš celou škatulku. Hotovej komín.”

„Kecáš,” odpověděl druhý hlas rozšafně. Ve vteřině kroky opět zaskřípěly na cestě. Byli to zcela náhodní chodci. Chlapci si oddechli.

„Máš tu mapu, Andy?”

„Tady je.” Andrew posvítil na podrobnou mapu v průvodci.

„Tuhle máme molo. Kdysi se tam nakládalo na lodi uhlí, ale dneska už není k ničemu. Je to rachotina, ale když se jde po trámech kousek pod vrcholem, dá se po něm přejít. Zkratkou je to od Lettsových asi míli.”

„U mysu je jen pár domků,” poznamenala Barbara. „Je tam hezoučký park, jsou v něm děla na kolech, z první světové války.”

,,U nás doma je máme v parku taky,” řekl Andrew a při vzpomínce ho na vteřinu píchlo u srdce. „Jsou tam jako památníky, stojí na betonových podstavcích a mažeme je, aby nezrezavěly. Když jsem byl malý, tak jsem si na nich hrával.”

„Co aby tak ty peníze byly schované v hlavni?” zašklebil se Col. „Mohly by, to uznáte.”

„Tak jsme se dohodli, že s pátráním začneme u mola?” zeptal se Andrew věcně.

„Moc jsme toho ještě nedohodli,” ozvala se Barbara.

„Baštili jsme, nebyl čas,” ušklíbl se Col. „Ale můžeme zítra po škole k tomu molu zaskočit. Hodí se ti to, Andy?”

„Jo, hodí.”

„Něco jsem z táty při večeři vytáhl,” pokračoval Col. „Nic zvláštního, ale řekl mi, že nové policejní hlášení potvrzuje, že ten muž s veselýma modrýma očima tu určitě je. Tak ho někde načapat a pověsit se mu na paty. Určitě by nás dovedl přímo k těm penězům.”

„Přijde na to, jestli sám vůbec ví, kde je hledat,” namítla Barbara. „Já bych řekla, že neví. Jinak by je prostě a dobře sbalil a foukl pryč.”

„Možná to už udělal,” řekl Andrew.

„Táta řekl, že si vytáhl celý spis o té loupeži v ocelárnách. Chce si jej prostudovat. Táta je důkladný,” řekla Barbara.

„Nedovolil by nám do něho nakouknout?” otázal se Andrew s nadějí v hlase.

„Co tě vede! Jsou to policejní papíry, důvěrné. Táta je hlídá jako ostříž.”

„Ani se moc nedivím, s Colem v domě,” řekla Barbara. „Jednou si hrál s tátovou pistolí.”

„To byl pak nášup,” zazubil se Col. „Ale stálo to zato. To bylo něco!” Lstivě se na Barbaru podíval. „Něco jsem vám přinesl ukázat. Koukněte!”

„Cole!” zděšeně vyjekla Barbara. Col vytáhl zpod bundy policejní spis.

„Táta to nechal na stole. Chtěl jsem si to jen na chvilku vypůjčit, že to hned vrátím.”

„Jestli se dostaneš za mříže, dobře ti tak, Cole,” prohlásila Barbara. Nejisté se zasmála. Byla opravdu znepokojena. „Nějak to musíme propašovat nazpět!”

Ianovi se zdálo, že už nadlidsky dlouho mlčí a že už je na čase, aby se připomněl. Začal nadurděně brumlat.

„Co to žbrbláš, Iane?” otázal se Andrew.

„Ale nic.”

„Tak to vyklop, neslyšel jsem to.”

„Tak dobrá. Ptal jsem se jen, jak to vypadá s chlebem.”

Andrew mu nerozuměl. „O žádném chlebě přece nebyla řeč.

„Říkals, že sýr už nemůžu dostat,” řekl Ian lítostivě. „A co tedy chleba?”

Všichni vyprskli smíchy nad Ianovou prostoduchostí. Ale dosáhl svého, neboť dostal od Barbary ne chléb, ale kus sýra. Zbytek vložila do výklenku v pilíři a pečlivě spíž zakryla.

„Něco jsem našel,” ozval se Ian po chvíli. Ale nikdo mu nevěnoval pozornost.

„Dneska toho už moc nevydumáme,” řekl Andrew. „Starý kufr,” naléhal Ian. Ale jako by mluvil do větru. „To molo je dobrý typ,” usoudil Col. „A deku,” mluvil Ian dále.

„Heleď, Iane, buď hodný,” napomenul ho Andrew. „Zavři na chvilku tu svou klapačku!”

„No prosím, ale stejně jsem to našel,” hájil se Ian. „Koukejte!”

Andrew se podíval, spíš aby měla dušička pokoj než z nějakého jiného důvodu. Ian třímal v ruce ušpiněnou pokrývku. U nohou mu ležel otlučený kufr. Všichni se vyplašili.

„Kdes to sebral, Iane?” tázal se Andrew polekaně.

„Kousek odsud, tamhle u té zdi.” odpověděl Ian. „Za tou skálou.”

„Někdo tu přespává,” vyhrkl Col s hrůzou v hlase. „Chceš říct bydlí,” opravila ho Barbara. „Ty myslíš, že…?”

„Ten muž s veselýma modrýma očima!” vyjekla Barbara. „Cole, já mám strach.”

„Mám to položit nazpátek?” zeptal se Ian hlasem pukajícím pýchou.

„Ano! Anebo ne! Koukněme se, co je uvnitř!” Col opatrně kufřík vzal.

„Ale co když to není jeho,” namítla Barbara. „Může patřit někomu jinému. Raději jej nechrne na pokoji, vážně.”

Bylo to velké pokušení. Andrew ve světle baterky kufr stále převracel, ale nic při této vnější prohlídce neobjevil. Barbara měla samozřejmě pravdu. Kdyby kufr nepatřil muži s veselýma modrýma očima, neměli právo na něj sáhnout. Bylo to bolestné rozhodování. „Polož ho přesně tam, kdes ho našel, Iane!” Obrátil se na ostatní. „Tohle místo musíme mít na očích! Nemáme to hlásit tátovi, Cole?”

„To bych to schytal, kdyby se táta dověděl, že jsem tu dnes v noci byl,” řekl Col. „Kdepak, tátovi ani muk!”

Všech se zmocnilo vzrušení. Toto už nebyl nějaký vymyšlený plán prohledat místo, kam vedou stopy. Zde stáli před něčím skutečným. Ať už byl vlastníkem kufříku a přikrývky kdokoli, určitě to nebyl obyčejný člověk. To bylo jisté. Normální občané nespávají pod železničním mostem. Všechno nasvědčovalo, že je to hledaný zločinec. A nejmocněji je vzrušovala okolnost, že kufr s přikrývkou objevili právě jen oni.

„Ten spis, Cole,” odbočila najednou Barbara s nedůsledností ženám vlastní. „Stále víc mi to vrtá hlavou. To bychom měli pěknou polízanici,kdyby to prasklo. Jak to jen proboha vrátíme?”

Andrew se pokusil navrhnout řešení.

„Třeba na to váš táta hned ráno nepřijde, že ten dokument je fuč. Zatím by se to mohlo schovat u Lettsových, a až se naskytne možnost, tak to propašujete nazpátek.”

Moc je to nenadchlo, ale nic jiného je v té chvíli nenapadlo.

Tlustopis, který Col skrýval pod kabátkem, nabýval stále hroznější podoby. Barbara přisvědčila a Col předal své břímě Andrewovi.

„Když už to budeš mít doma, Andy, tak bys do toho mohl nakouknout, já jsem neměl ani chviličku čas. Když už má být sekec, ať z toho aspoň něco máme.”

„To je noc!” promluvila Barbara. „Už chci do postele.”

„I mně se chce spát,” přidal se Andrew. „Tak platí naše domluva na zítřek. Vypravíme se k molu. Zapískáš na mne, Cole?” „Dobrá.”

„Tak jdem, Iane. Už abychom byli doma.” Ian si pohodlně hověl na trávě. „A co s tou dekou a kufrem?” zeptal se. „Co s tím?”

Pak se stalo něco, co se jim navždy vrylo do paměti. Z odlehlé-

ho konce jejich skrýše zazněl hluboký hlas, který se jim zařízl přímo do srdce.

„Zrovna jsem dumal,” říkal hlas, „kam se poděl můj majetek. A strašně by mě zajímalo, co s ním chcete provést.”

KAPITOLA IV

Mimovolně zamířil Andrew na mužovu tvář baterkou. „Laskavě to zhasni!”

Andrew okamžitě uposlechl, ale viděl dost. Nebyl to muž s veselýma modrýma očima a černými vlasy. Byl už starší, ale držel se zpříma. Postava prozrazovala bývalou sílu, a třebaže mírně nahnutá, uchovala si dosud lehkost a ladnost. Šaty měl staré, téměř ošumělé, ale nevypadaly zpustle. Muž měl v sobě cosi přitažlivého, neboť tvář, vyzařující sílu, zdobil mohutný plnovous.

„Kdo - kdo jste?” otázal se Andrew.

„Mohl bych ti položit stejnou otázku, hochu,” odpověděl muž příjemným a zvučným hlasem. „Vrátím se do svého skromného příbytku a co vidím? Že jej přepadly čtyři děti, teď když už je půlnoc pryč. A slyším, jak se dohadují o mé svršky. Kdo jste vy?”

Při řeči se ani nepohnul. Dodávalo mu to podivného zdání neskutečností. Andrewa napadlo, že je to spíš socha než živý člověk.

„No - prostě děti,” odpověděl Col.

„A co říkáte, ehm - děti, mohl bych dostat tu přikrývku a kufr nazpět?”

Andrew najednou usoudil, že se mu tento záhadný, zdvořilý muž líbí. Na první pohled měl v sobě cosi ušlechtilého.

„Zde jsou,” řekl Andrew. „A odpusťte, že jsme se jich dotkli. Opravdu jsme je objevili čirou náhodou. Tady pod mostem máme svůj hlavní stan.”

„Hlavní stan?” Hlas tázavě stoupl. „Takže já tedy vlastně vpadl do vašeho stanu. Snad abych se tedy já omluvil?”

„Ale ani nápad,” řekl Col vřele. „Přece to tu není naše. My se tu jen scházíme, abychom se poradili o našem pátrání.”

„Pátrání?? To zavání dobrodružstvím.”

„Hledáme peníze, které byly uloupeny v ocelárnách.”

„Ach tak.” Hlas zazněl nádechem smutku. „Viděl jsem to v městě - je tam plakát na každém rohu. Tak vy tedy hledáte jen peníze?”

Andrewovi se zdálo, že tón, jímž to řekl, člověku okamžitě připomíná všechny ty jiné krásné věci v životě, které stojí za hledání.

„Nejde nám o ty peníze, to opravdu ne,” ujišťoval Andrew. „Těšíme se na legraci, která s tím bude.”

„Pak si můžeme rozumět,” řekl podivný návštěvník. „To ;e ovšem něco jiného. Skoro by se dalo říci, že je to moje zaměstnám.

„Hledání?” tázal se Andrew, úžasem bez sebe. „Správně, hochu. Hledám na tom našem širém světě věci, které zato stojí.”

„A kde je hledáte?” ptal se Col nechápavě.

Muž se srdečně a nenucené rozesmál, teple a mile. Ale odpověděl docela vážně.

„Moc by tě ty věci, chlapče, které já hledám, nenadchly. Pokusíš-li se sevřít je, roztají ti v dlani. Ani očima je nespatříš. Všechno, co je krásné a vznešené, prýští odněkud z neznáma. Vkrádá se to na svět z očí lidí, z jejich srdcí, cítíš to v pohledu, ve slově a ve všedních činech. Ale děláte si asi špatné závěry o mém povolání. Abych řekl pravdu, jsem prachobyčejný tulák.”

„Páni!” Col byl u vytržení. „Nikdy jsem ještě nemluvil s opravdickým tulákem.”

„A také jsem básník,” dodal muž tiše. „Ale to vás, doufám, neodradí?”

„Chcete říci,” řekl Col bez sebe, „že píšete básničky?”

„Při vzácných příležitostech. Jak mi přibývá let, stávají se ty příležitosti, bohužel, stále vzácnějšími. Asi jste nikdy neslyšeli o jednom americkém básníkovi - jmenoval se Vachel Lindsay - viďte? Kopíruju tulácký způsob jeho života.” Hlas mu zajiskřil humorem. „Ale nemohu to doporučit malým dětem jako životní dráhu. Je to svízelné živobytí. Teď mi však pěkně povězte, co vás drží venku takhle po půlnoci. Nemůžete se ve svém hlavním stanu scházet přes den?”

„V noci je to napínavější,” prohlásil Col poněkud vzdorně.

„No ovšem. Je to tajemnější, je tu víc možností.” Mluvil docela vážně. „A proč se scházíte tady pod mostem?”

„Neprší na nás, jsme tu pěkně v suchu,” řekla Barbara.

„A já mám rád vlaky,” doplnil ji Col.

„Hm. Opět dvě rozumné odpovědi. Zrovna proto jsem si vyhlédl tohle zákoutí i já. Mohu tu zůstat?”

„To je přece jasné,” rychle ho ujistila Barbara. „Musí vám tu být samotnému strašlivě smutno.”

„Někdy ano.” V jeho odpovědi jsi však nepocítil lítost, spíš to byla pokora.

„Jestli o to stojíte, někdy vás tu navštívíme.”

„Děkuju vám. Moc mě to potěší. A jak se jmenujete?”

Spěšně se představili. Ian se držel hezky vzadu, když bylo vysloveno jeho jméno.

„A teď zase abych se představil já vám. Pro většinu svých přátel jsem Karel, ti menší mi říkají pan Karel.”

„Karel? Ale to je přece jen polovička jména,” namítla se smíchem Barbara.

„Ale ta důležitější, křestní jméno. K té druhé půlce se váže příliš mnoho vzpomínek a cítím se starý a smutný, když je slyším. Proto zůstaneme jen při panu Karlovi!”

„Už musíme jít,” řekl Col. Pan Karel přikývl.

„Zítra po škole půjdeme k starému přístavišti,” dodal Col místo pozvání. Muž opět pokývl.

„Dobrou noc, moji noví přátelé,” řekl pan Karel. „Bylo to prapodivné seznámení.”

„Dobrou noc, pane Karle,” loučila se Barbara. Col a Andrew uctivě zamumlali.

„Pojď, Iane,” zavrčel Andrew a popadl svého mladšího bratra.

„Jde se, Barbaro,” řekl Col rovněž velitelsky. Pan Karel nehnuté stál a díval se, jak šplhají do vrchu na cestu.

„To bylo!” Na víc se Col nezmohl.

„O tom si povíme až zítra,” prohlásila Barbara nesmlouvavě. „Dej na ten spis pozor, Andrew! Řekneme ti, jestli to půjde vrátit. A teď dobrou noc!”

O dvacet minut později leželi už všichni v posteli. Andrew s Ianem proklouzli domů stejně tiše a nepozorovaně jako ven. Ian chrupal, dříve než se hlavou dotkl polštáře. Andrew však drahnou chvíli nemohl usnout. Přemýšlel o záhadném panu Karlovi, o Colovi a Smithovi, o muži s veselýma modrýma očima a o uloupených penězích. Než ho ještě přemohl spánek, vzpomněl si na matku a otce. Přišlo mu divné, že se tato vzpomínka vynořila až teď. Stále se mu po nich silně stýskalo, ale život v Bullimalu ho začal bavit. A pocit opravdového smutku a opuštěnosti otupilo nové přátelství, které dnes navázal.

Ráno je paní Lettsová probudila s rozšafným štěbetáním, na něž si chlapci už začínali zvykat. První Andrewova myšlenka platila drahocennému spisu. Spadl mu kámen ze srdce, když zjistil, že jej ukryl hluboko do zásuvky, než se večer zahrabal do peřin.

„Těšíte se už zase na školu, doufám,” prohodila paní Lettsová od záclon.

„Docela ano. Musím zatřást Ianem.”

Andrewovi bylo jasné, že ho čeká perná práce. Ian se nerad 1 loučil se spánkem. Andrewovi to trvalo aspoň pět minut, než ho dostal na nohy. A když se mu to podařilo, kymácel se Ian jako mátoha.

„Snídaně! Bude se jíst!” zašklebil se Andrew. Útočil tím na Ianovo podvědomí. „Musíš sebou mrsknout, nebo se nestačíš nasnídat!”

To zabralo. Když se najedli (doktor Letts četl při snídani jako obvykle noviny, paní Lettsová poslouchala svého oblíbeného rozhlasového hlasatele), vydali se do školy. Měli ještě dost času. Byl jasný den, nebe čisté jako oko, a půlnoční dobrodružství s panem Karlem připadalo Andrewovi jako sen. Když se blížil k mostu, zmocnila se ho tísnivá předtucha. Ale Col tam už čekal a vítal je s přátelským úsměvem.

„Ahoj, Andy, ahoj, Iane! Barbara jela autobusem. Pan Karel je fuč, ale kufr i deku tu má. A táta už zjistil, že ten spis zmizel.”

„No nazdar!” Tato dvě slova mluvila za celé souvětí.

„Vlak tu bude každou chvilku,” dodal Col. „Když se vlak přehnal kolem, zůstal Col stát vzrušením celý bez sebe, jako vždy. Vykročili ke škole. „Četls už ten spis, Andy?”

„Kdepak, Cole. Strčil jsem ty lejstra do zásuvky a rovnou jsem šel do hajan. Jestli budeš mít náladu, můžeme si to projít odpoledne. Kdy na to táta přišel?”

„Hned ráno. Přihnal se ti z kanceláře jako bouřka.”

„Nemá podezření, žes to štípl ty?”

Ale k Andrewovu překvapení se Col jen uchichtl. „Ani zdání. Pořád jenom opakoval, že někdo nechal v kanceláři otevřené okno a že se tam někdo vloupal. V takové ráži jsem ho ještě neviděl. Měl jsem se co držet.”

Andrew to pokládal za vrchol opovážlivé lehkomyslnosti, ale neřekl nic. Ale z toho, co už slyšel, se mu zdálo, že Colův otec není člověk, před nímž je radno se smát, když je rozzloben.

„Barbara říká, že bychom se měli tátovi přiznat. Ale když viděla, jak řádí, hned s tím přestala.”

„Co navrhovala potom?”

„Prý by mě táta roztrhl jako žábu. Že bude jistější pár dní počkat, až trochu zchladne. Lidi, nechci vidět ten cirkus.” „Máš strach?”

„No, trošku jo. Ale co mi může víc, než krapet napráskat. Jako policista si nemůže dovolit mě roztrhnout, to by ho na ten šup vyhodili.”

Byla to dosti rozumná filosofie, až na ten lehkovážný postoj k trestu.

„Takhle potkat Smitha, to by bylo žúžo,” řekl Col s vervou. Andrewovi se přítelova poznámka pranic nezamlouvala, protože na tváři měl dosud notnou modřinu. „A proč? Kdo by o to stál?”

„Já. Chci vidět ten jeho vyjevený pohled, až před tebou odprýskne. Rád bych ho uctivě pozdravil.”

Andrew se zasmál. Dnešního rána se Col zřejmě cítil pánem světa. A ve značné míře to souviselo s tím, že se osvobodil od věčného strachu před Smithem. Ale cesta do školy proběhla hladce, po nepříteli ani památky. A když se odbyl ranní nástup a Smith vpochodoval do třídy, neuráčil se na ně ani pohlédnout. Andrew si sedl do lavice. Všiml si, že několik menších spolužáků se na něho nejisté pousmálo.

V polední přestávce se sešli s Barbarou u dřevěné lavičky pod stromem. Uvítala je několika překvapivými novinkami.

„Koukněte!” řekla starostlivě. „Mám tu noviny. Stali jsme se novinářskou senzací.”

A opravdu, tučné titulky na první straně křičely o odvážném vloupání do policejní stanice. Zpráva zaplnila celou stránku a ještě pokračovala uvnitř novin. Barbaře a chlapcům se zdálo, že celý svět se nyní točí kolem jejich noční výpravy.

„Kdekdo se to doví,” zašeptal Col s očima navrch hlavy. „Ředitel, ministerský předseda, všichni. To bude mela, až se zjistí, jak se to vlastně stalo. Co s námi udělají?”

„Z téhle bryndy je jen jediné východisko,” promluvila Barbara. Dělala co mohla, aby si udržela svou obvyklou důstojnost. „Musíme ty peníze prostě najít my. Pak určitě přivřou oči.”

„Nevím, nevím,” řekl Col zamyšleně. „Mohli bychom obětovat Barbaru a svést to všechno na ni. Co vy na to?”

„No Cole! To si děláš švandu!”

Col se zazubil na celou pusu. Barbara do něho strčila, až odskočil. Andrew se spokojeně uchechtl. Nemohl pochopit, jak si mohl jen na okamžik myslet, že Col mluví vážně.

„V novinách stojí, že je podezření, že spis ukradl ten záhadný muž s veselýma modrýma očima.” Andrew zprávu jen hltal. „Poslouchejte, co se tu říká: Na policejním ředitelství se soudí, že spis obsahuje patrně cenné údaje o místu, kde jsou ukryty hledané peníze. Proto je pachatelem zřejmě zločinec, který se zúčastnil přepadení oceláren. Do oblasti byly vyslány policejní posily, aby pomohly zločince vypátrat. Seržant Wheatley prohlásil, že jen odhodlaný a ostřílený zločinec mohl provést tak nebezpečný čin. Nedopřeje si prý klidu, dokud nebude spravedlnosti učiněno zadost.”

„Ježkovy oči!” rozchechtal se Col. „Slyšíte to? Odhodlaný a ostřílený zločinec! Jsem prevít, ale tohle je přece jenom silné kafe.”

„Co jestli ten spis opravdu obsahuje nějaké stopy?” Barbara nechala Colův smích bez povšimnutí. „Bylo by to báječné, kdyby…”

„Kdybychom kápli na správnou stopu,” nakazil se Andrew jejím vzrušením. „2e jsem nezůstal v noci vzhůru a nepřečetl si ten spis.”

Col už bral Andrewovi noviny z rukou, ale ten si je chvatně přitáhl. Všiml si další věty a vykulil oči. „Copak je?” zeptal se Col podrážděně.

„Vzpomínáte si na toho tuláka? Tady ke konci toho článku se říká, že policie zatkla nějakého starého vandráka, protože na něm lpí vážné podezření. Neodpovídá na otázky a nikdo ho tu nezná. To je přece ten náš tulák!”

„Ale on přece nic neudělal! To není správné,” zvolala vzrušeně Barbara. „Spis sebral Col. Ted už nesmíme být zticha, nesmíme mlčet!”

Článek, který se zprvu zdál Colovi i Andrewovi jen načechranou novinářskou kachnou, nabyl závažnosti. Bylo jim jasné, že nemohou připustit, aby z vloupání, které vůbec nebylo spácháno (nehodnotíme-li Cola jako lupiče), byl podezříván nevinný člověk. Postavení pana Karla jim připadalo vážné a pokořující.

„Nedá se svítit,” řekl Col, když se na něho Andrew upřeně zadíval. Rozhodnutí záviselo na Colovi, protože šlo především o jeho kůži.

„Až se vrátím ze školy, tak to tátovi vyklopím.”

„Tak to máš sekec zaručený, vid?” otázal se soucitně Andrew.

„Až se ze mne bude kouřit.”

„Co se dá dělat.”

„Nojo. To je smůla, že toho pana Karla známe, že jsme o něho vůbec zavadili. To znamená konec s našimi plány. Máme po pátrání a po všem. Peníze shrábne Smith,” uzavřel hořce Col.

„Jenom klid,” konejšila ho Barbara. „I kdybychom nakrásně pana Karla nepotkali, stejně bychom museli s pravdou ven. Ty pitomé peníze nám můžou být ukradené.”

„Brousil jsem si zuby na to kolo,” ozval se tiše Col.

„Chudák pan Karel, zřejmě dřepí v base,” řekla Barbara.

„Musíme si po škole pospíšit domů. Zvoní, vyučování už začíná. Ahoj, na shledanou před školou.”

Odkvapila, dříve než se chlapci zmohli na slovo. Také oba hoši rychle zamířili do třídy. Andrew se dokázal aspoň částečně soustředit na vyučování, ale Col měl hlavu v jednom kole. Hodiny se vlekly nekonečně a učitel Spině vytrvale hučel jako meluzína. Andrew měl svůj názor na čas a tvrdil, že odpolední vteřiny jsou delší, zvláště v létě. Ale i tak přece jen ubíhaly, až jim zvonek konečně přinesl úlevu a vysvobození.

Před základní školou je už očekávala Barbara.

Andrew se rozhlédl kolem dokola. „Ian tu zase není,” zavrčel. „Upláchl napřed nebo co?”

„Už to tak bude,” řekl Col.

„No počkej!” prohlásil Andrew a výhružně vysunul bradu dopředu. „Však já mu to spočtu, ať se těší! Něco se mu tak cestou stát, to by mi maminka neodpustila.”

Byli na vážkách, co podniknout. Mají hledat Iana nebo uhánět co jim nohy stačí na policejní stanici? Rozřešila to Barbara.

„Iana stejně najdeme jen s notnou dávkou štěstí,” povzdechla si. „A proto si to můžeme natřít přímo domů. Když ho uvidíme, tak uvidíme, když ne tak ne.”

„Tak jdeme,” vybídl je Col. „Pospěšme si!”

Andrew zjistil, že cesta ke stanici, která ve skutečnosti představovala vzdálenost z domova do školy, mu nyní zdaleka nepřipadá tak dlouhá. Prvního dne se zdála nekonečná jako velbloudí stezka v poušti. Cesta byla už známější a vzdálenost jako by se smrskla. Andrewa se začal zmocňovat neklid, protože Ian jako by se byl do země propadl. Nezbývalo než doufat, že sedmiletý chlapec má dost filipa, aby se do něčeho nezapletl.

„Půjdeme předním vchodem,” navrhl Col. Začal jevit známky zneklidnění. Andrew s ním cítil.

„Nemám raději počkat venku?”

„To ne, Andy. Táta se snad bude držet trochu zpátky, když tam budeš se mnou. Vypadáš důvěryhodněji než já.”

„Tak dobrá,” ušklíbl se Andrew. Col otevřel vysokou dvojkřídlovou bránu a vedl je po štěrkové cestě k světlé čtvercové budově. Vpředu byly policejní kanceláře, vzadu seržantův byt. Odevzdaně kráčeli vpřed, s pocitem, že za chvilku budou lítat v kolotoči vyšetřování a obviňování a že je veta po pátrání a dobrodružství.

A pak se stalo něco, co vzkřísilo jejich naděje. Po schodišti od postranního vchodu sestupovala vysoká a vousatá postava, pružně, s hlavou vztyčenou.

„Pan Karel,” vydechla Barbara a v očích jí zajiskřilo.

„Tak ho nezabásli,” výskl si Col.

Stáli uprostřed štěrkové cesty. Pan Karel je zpozoroval a vesele na ně zamával.

„Co tu děláte, lidičky? Ptal se zvesela, když se k nim přiblížil. „Doufám, že tu nejste úředně jako já?”

„Ne, my tu s Barbarou bydlíme,” odpověděl Col. „Náš táta je seržant. Doufám, že na vás nebyl zlý. Někdy rád pouští hrůzu.”

„Začal s tím,” usmál se Karel. „Ale já jsem se už naučil, jak se musí na strážníky. Co bych to byl jinak za tuláka? Rozešli jsme se jako nejlepší přátelé.”

„Nezavře vás tedy?”

„Co tě vede. I když chceš posadit za mříže jen obyčejného tuláka, musíš mít nějaké důkazy.” Pan Karel zářil dobrou náladou.

„Ach, to je báječné,” zvolala Barbara. „V novinách jsme se dočetli, že odvedli na policejní stanici někoho, kdo se podobal vám. Trnuli jsme strachy.”

„To je od vás milé.” Pan Karel náhle nakrčil obočí. „Ale proč jste si dělali starosti a vypravili se sem?”

„To je tajemství,” krátce odvětil Col. „Ale věděli jsme, že jste ty papíry nemohl vzít!”

Řekl to s takovou vervou, že pan Karel zaklonil hlavu a rozesmál se. Smál se tiše, ale nakažlivě, až strhl i Cola.

„Nevím, co je na tom k smíchu,” řekl Col, opět s vítězoslavným úsměvem.

„Nezlob se,” ozval se jejich přítel. „Ale úplně ses podřekl.”

„Jak to myslíte?” zarazil se Col uprostřed smíchu a povytáhl obočí.

„Řekls přece, že víš, že já jsem to neudělal. A prohlásils to tak důrazně, že jsem pocítil až v kostech, žes ty spisy určitě štípl ty, anebo někdo z vás. Pamatujete si, jak jste mi vyprávěli, že pátráte po penězích, které byly uloupeny v ocelárnách? A zřídili jste si k tomu zvláštní velitelství, kde se o půlnoci scházíte. Tak s pravdou ven! Že je to tak?”

„Júvajs!” vykřikl obdivné Col. „To tedy je. Vy jste hotový detektiv, úplný Sherlock Holmes nebo náš táta!”

„Col nám ty spisy přinesl včera v noci,” spěšně vysvětlovala Barbara. „A pak jsme je už nemohli vrátit, protože kancelář byla zavřená.”

,,A teď nevíte, jak se jich zbavit, viďte?” „Právě tak.”

„Col se zrovna chystal tátovi vysypat, že ten spis je u nás,” zašklebil se Andrew. „To mu teď spadl kámen ze srdce, protože ujde výprasku.”

Pan Karel rychle pohlédl na Cola. „To ten výprask měl být kvůli mně? Abys vytáhl z kaše starého tuláka?”

„Vy jste mi prapodivný tulák,” namítl Col, kterého uvádělo toto hledání pohnutek do smrtelných rozpaků. „Tulák, a píše básničky a takové věci.”

„Ujišťuji tě co nejslavnostněji, že jsem opravdový tulák, z vlastní vůle, nezaměstnaný a zpravidla velmi šťastný tulák.”

Col rychle pohlédl přes rameno k policejní stanici.

„Nerad bych, aby mě tu zahlédl táta, protože by mě mohl hned do něčeho zapřáhnout,” řekl naléhavě. „Půjdeme k molu, jo? Nechtěl byste s námi?”

„Děkuju za pozvání,” zasmál se pan Karel přes hebké vousy. „Já přístaviště znám jako své boty. Něco jsem se tam narybařil! Dost možná, že se tam tak za půl hodiny přišourám, ale zrovna teď mám něco na práci.”

„Na práci? Copak i tulák musí pracovat?” Col nemohl potlačit zvědavost.

Pan Karel se uchechtl a zasvítil přitom silnými bílými zuby.

„I tulák musí čas od času naškrábnout nějaký ten dopis, něco si udělat nebo si něco koupit na zub. Tak zatím na shledanou, přátelé!”

Vzpřímeně odešel po štěrkové cestě. Dětem připadal stejně vznešený jako vévoda. Od brány jim ještě zamával a pak zmizel.

„Rychle, vezmeme to zadem,” pobízel Col. Ostatní běželi zčerstva za ním. Dostali se do zalesněné roklinky za policejní stanici, aniž na někoho narazili. Col se úlevou zazubil od ucha k uchu. Smířil se už s výpraskem, myslel si Andrew, ale nijak zvlášť se na něj netěšil. Zastavili se u rumiště, kde Col kdysi našel pokřivenou bicyklovou kostru.

„Musíme se rozhodnout, jestli budeme hledat Iana. Nebo půjdeme hned k molu?” řekla Barbara.

„Toho stejně nenajdeme,” namítl Col. „Hlasuji pro molo.”

„Já taky,” připojil se váhavě Andrew. „Ale musím se stavit doma a hodit si tam věci. Třeba tam najdu Iana.”

Andrewovi přálo štěstí. Paní Lettsovou nebylo nikde vidět, když vklouzl do domu. Domýšlel se, že asi odešla k sousedům na šálek čaje. Spěšné načmáral krátkou zprávu, že byl doma a že si jde hrát s Colem Wheatleym z policejní stanice. Ian doma nebyl, ale Andrew nepokládal za moudré, aby se zmiňoval, že Ian zmizel. V pěti minutách byl zpátky u svých čekajících přátel a rychle vyrazili k molu.

Vzdušnou čarou to bylo od Lettsových na pobřeží malý kousek. Ale dostat se k němu, za mys, pěšky, znamenalo přebrodit řeku, přejít rozsáhlou pláň, park a teprve pak byl člověk u skupinky domků, obrácených k moři. Překročit potok byla hračka. Místy se sice rozléval do hlubokých a širokých tůní, ale v četných zákrutech se zužoval a byl mělký. Stačilo trochu smyslu pro rovnováhu a dal se přeskákat po kamenech.

V odlehlém, nevlídném zákoutí planiny, na zeleném travnatém svahu porostlém ostružinovými keři, ukázal Col na několik větviček, které vyčuhovaly ze země.

„Před čtrnácti dny jsem tu našel mrtvou čejku,” řekl. „Vyhrabal jsem jí pěkný hrobeček a pochoval jsem ji. Ty větvičky jsou místo náhrobku. Chudinka!”

Posluchači vyslechli jeho poznámku s patřičnou vážností a hned pokračovali ve své dlouhé cestě. Již měli v dohledu konec mola vysunutý do moře, ale jeho začátek dosud neviděli. Konečně se vyšplhali do posledního svahu a přišli do parku. Kráčeli mezi děly a lafetami z první světové války, jejichž hlavně mířily na čtyři světové strany.

Vylezli na vrchol mysu a zadívali se na molo a skály. Skaliska vybíhala přes čtvrt míle do mohutného, rozvlněného Tichého oceánu. Přímo před nimi se tyčila skupina palem a kousek dále se trávník přehoupl přes hřeben v krátký, ale strmý sráz. Col se zasněně pousmál a zvedl suchou palmovou větev, která mu ležela u nohou. Byla obloučkovitá, asi tak dlouhá jako on a na jednom konci se vějířovitě rozbíhala do šířky asi devíti palců. Byla hnědá, tvrdá a lesklá.

„Sáňky,” zvolal Col. „Často jsem tu chodil a klouzal se na nich po trávníku dolů. Jedeme!”

Bez dalšího vysvětlování přikročil k okraji travnatého srázu, rozkročmo se posadil na větev jako na motocykl a nohy zvedl před sebe. Pak se zavrtěl, jednou rukou se odstrčil a už fičel po svahu k písčitému úpatí.

„Já raději sejdu po svých,” zasmála se Barbara a zamířila k úzké pěšince, která vedla šikmo dolů. „Jestli chceš, zrovna před nosem máš taky sáňky.”

Pozorovala Andrewa. Velmi nedůvěřivě zvedl své sáně a po příkladu Cola šel k okraji svahu. Všechno probíhalo hladce, dokud nezačal doopravdy klouzat. A tu vlivem závratné rychlosti ztratil v půli cesty rovnováhu a překulil se na bok. Dokutálel se ke Colovým nohám jako pytel brambor a celý vyděšený.

Pro písek ho skoro nebylo vidět.

Col mu pomáhal vyprášit písek z vlasů a šatů pořádnými štulci a od plic se rozesmál. Také Barbara se prohýbala smíchy. Nakonec se jejich veselím nakazil i Andrew.

„Sjels sen - zač - ně!” vyrážel Col přerývaně. „To jsem ještě nezažil, já puknu!”

„Zkusíš to ještě jednou, Andy?” zeptala se Barbara.

„Dej pokoj!”

„Ale ano, Andy. Jen jedinkrát!”

„Ani párem volů mě tam nedotáhneš. A jestli se budete takhle řehonit, dostanete psotník. Kdepak je to molo?”

Col s Barbarou vykročili, i když se neradi loučili s takovou zábavou. Za skalnatým mysem se za chvilku vynořilo molo. Byli od něho jen pár kroků, když u nízkého útesu, který se svažoval k skalnatému břehu, spatřili nějaké postavy. Col rychle klesl na kolena a pokynem ruky strhl i ostatní. Smích ho přešel.

„Je jich pět,” zašeptal. „Koukejte, kdo je vede.”

„Smith!” vyhrkl Andrew.

„Ano. Co tu asi pohledávají?”

„Po něčem tu šmejdí,” řekla klidně Barbara. „Co myslíte - nejsou na stejné stopě jako my? Nečmuchají tu po těch penězích nebo po troskách z toho člunu?”

„Vypadá to tak,” souhlasil Col a Andrew rovněž přikývl. „Nerad bych, aby nás zvětřili. Hned by věděli, co tu chceme. Pojďte, odplížíme se odtud!”

„To by bylo nadělení,” řekla Barbara a ze všech sil se táhla po loktech a kolenou vpřed, aby stačila Colovi, který se uměl plazit stejně rychle jako chodit. „To bych nepřežila, kdyby nám Smith ty peníze vyfoukl.”

Oba její mužští společníci se naráz zastavili a přísně na ni pohlédli, ne však nepřátelsky.

„Na to je krátký,” prohlásil Andrew se staženým obočím.

„Rychle, ať jsme už pryč!” zasykl Col velitelsky.

KAPITOLA V

Záhy se dostali na písečné pobřeží, které se dosti příkře svažovalo k moři a tam se přestali plazit. Když dorazili ke kolům mola, povstali a přikrčeně postupovali dále. Byla to stará, ale bytelná stavba, zbudovaná z mohutných dřevěných trámů. Kdysi u ní kotvily velké uhelné lodi, ale dnes se uhlí dopravovalo po železnici, a tak staré přístaviště chátralo.

Col se tu vyznal i poslepu. Na jedné straně byl vestavěn dřevěný žebřík, sahající až k nejvyšší plošině. První lezl Col, ale nešplhal až nahoru. Asi v polovině se přehoupl na silný vodorovný trám.

„Vršek je celý shnilý,” vysvětloval Col. „Vidíte ta prkna? Samá díra. Ale tady to ještě něco vydrží, je to pevné jako mohutné telegrafní sloupy.”

Šli za ním. Připadali si, jako by šplhali po kostře dlouhé a rozlehlé stavby, tyčící se na starých telegrafních sloupech nad vodami Tichého oceánu. Při pohledu dolů viděl Andrew rozvlněnou vodu, která se tu a tam tříštila o mohutné kůly. Při chůzi se přidržovali dřevěné latě, běžící ve výši pasu, která zde byla patrně přibita pro tento účel. Ve spleti svislých i vodorovných trámů stálo plno všelijakých žebříků a přechodů spojujících mezery mezi jednotlivými díly mola. Col se tu vyznal jako doma, neboť je vedl bezpečně a rychle. Náhle se však zarazil. „Jsme v koncích,” řekl zmateně. „Vidíte tu díru?”

Mezera měřila jen osm stop, ale stačila, aby jim zabránila v postupu. Byli asi uprostřed mola, dvacet stop nad hladinou moře. Horní plošina nad hlavami byla beznadějně prohnilá. Tam se nedalo jít. Pod nimi ležely vodorovné trámy rovněž přerušeny malou průrvou.

„Tudy!” zvolal náhle Col. „Už to mám!”

Sešplhali po hrubém dřevěném žebříku na chatrnou plošinu šest nebo osm stop nad vodou. Byla sbita z prken asi dvě stopy širokých. Col se hned snažil jedno odtrhnout. Andrew okamžitě pochopil, co Col zamýšlí. Přiskočil mu na pomoc, ale Barbara stála v rozpacích.

„Pomalu,” řekl Col po chvíli a mohutně oddechoval. Prkno bylo těžké, ale hřebíky, jimiž bylo přibito, již dávno zrezivěly.

„Hele, Barbaro, chytni prkno na druhém konci, pošoupneme ho.”

„A proč?” zeptala se Barbara, ale ruče provedla, oč byla požádána.

„Bude to most, víš? Jen tak se můžeme dostat dál na molo. Strkej, jo!”

Prkno bylo dobrých dvanáct stop dlouhé a těžké jako cent. Mezera však měřila pouze osm stop, takže se prkno dalo dobře vyvažovat, aby nespadlo do moře. Po deseti minutách hekání, supění a strkání se Colovi podařilo zaklínit konec prkna na úzký výstupek na protější straně průrvy. Snažili se konec prkna nadzvednout, aby se pevně posadil na pevný vodorovný trám, ale ať dělali co dělali, nehnuli s ním. Nakonec toho nechali, neboť i tak to vypadalo dosti spolehlivě.

„Kdo to chce vyzkoušet první?” zašklebil se Col.

„Byl to tvůj nápad,” odpověděl Andrew. „Hlasujme o tom! Barbaro, navrhuju, aby šel první Col. Kdo je pro?”

Výsledek byl dva hlasy proti jednomu. Col se vzpíral, ale lichotilo mu to. Dokonce se začervenal.

„Andy, ty si sedni tady na konec prkna, kdyby náhodou sklouzlo. Ty také, Barbaro. Když sletím, tak žádný poplach! A jde se na věc!”

Tentokrát se neměl Col čeho přidržovat. Musel buď kráčet po prkně jen tak anebo se plazit. To se však Colově povaze příčilo. Vstoupil na vlastnoručně zbudovaný most tak jistě jako na silnici a klidně přešel na druhou stranu.

„Jsi pašák, Cole!” vydechla Barbara.„Ted jsem na řadě já?”

Andrew přikývl. Chlapci Barbaře obětavě přidržovali prkno na obou koncích. Ani se nesnažila napodobit Cola. Sedla si na prkno rozkročmo a opatrně se soukala kupředu. Col jí pak pomohl na silný trám.

„V pořádku, Andy. Teď ty!”

Teprve nyní si Andrew uvědomil, jak prohloupil, že nechal jít Cola prvního. Kdyby totiž prkno sklouzlo do moře s úzkého trámku u Cola, není na druhém konci nikdo, kdo by je přidržel.

„Už jdu,” řekl Andrew s obvyklou rozvážností.

Když došel doprostřed, prkno se posunulo. Trámek, o nějž se na Colově straně opíralo, byl shnilý. Udržel sice Cola i Barbaru, ale Andrew byl příliš těžký. Sotva šlápl na prkno, trámek praskl.

Prkno nesletělo do moře, jen se stočilo na stranu a zaklínilo se

ve svislé podpěře několik palců od své původní polohy. Andrew měl pocit, jako by se s ním řítilo celé molo.

„Drž se!” zaječel Col, jakmile prkno zapraštělo. Andrew kráčel po prkně jako na promenádě, neboť nechtěl zůstat pozadu za Colem. Když se prkno stočilo, ujely mu nohy a málem se poroučel rovnou do vody. Ztratil sice v té chvíli duchapřítomnost, ale štěstí mu přálo: padl celým tělem na prkno a pudově je objal oběma rukama.

Byla to nepohodlná a nebezpečná poloha. Nemohl se na prkno posadit, ani postavit. Nemohl dělat víc než je pevně objímat rukama. Trochu si pomohl tím, že se mu podařilo zaháknout o prkno nohu.

„Neudělal sis něco, Andy?” zeptala se úzkostlivě Barbara.

Než se zmohl na slovo, musel si na vteřinu oddechnout. „Je to dobré, nic se nestalo. Snad k vám doručkuju.”

Soukal se kupředu jako hlemýžď. Nejdřív opatrně vysunul jednu ruku, pak druhou a nakonec přitáhl zaklesnutou nohu. Opakoval to znovu a znovu, až se konečně dostal k trámu, na němž stáli jeho přátelé. Oba chlapci se jaksepatří zapotili, a když posléze stanul Andrew živ a zdráv na pevném trámu, oddechovali jako lokomotiva. „Fuj!” vydechl Col, „měls namále.”

„Chceš si odpočinout nebo půjdeme hned dál, Andrew?” zeptala se Barbara.

„Je mi báječně,” zašklebil se Andrew. „Vyvázl jsem se zdravou kůží, jen mou pýchu to trošku pocuchalo. Neměli bychom ale nejdřív pořádně položit to prkno? Musíme po něm jít nazpátek.”

Viděl, jak se jim protáhly obličeje. Vzápětí mu blesklo hlavou, jak na to. Andrew ukázal na provaz, který visel Colovi od pasu.

„Půjčíš mi ho, Cole?”

Přehodil provaz přes příčný trám nad hlavou, zachytil konec a omotal jej kolem posunutého prkna. Pak mocně zatáhl za druhý konec provazu, zaklíněné prkno se uvolnilo a volně se pohupovalo ve vzduchu.

„Chytni ho a přitáhni ho sem, Cole,” zasípal Andrew.

Col se měl okamžitě k činu. Ze své nebezpečné polohy na mohutném břevně se vyklonil do prázdna a zachytil provaz. Prkno se na provaze několikrát zakymácelo, ale pak je Col rozhoupal a jakmile se konec prkna dostal nad trám, Andrew pustil provaz. Prkno s rachotem dopadlo, lehce nadskočilo a pak zůstalo nehybně ležet.

„Sláva!” zatrylkoval Col. „To by Smitha v životě nenapadlo!”

Všichni tři jako na povel pohlédli k skalnatému výběžku. Ale ze svého stanoviště neměli výhled, a ani je nemohl nikdo vidět.

„Jdeme dál!” řekl Col. Již cestou se dohodli, že především prohledají na molu všechna taková místa, kam by se daly schovat peníze. Dospělí, rozumoval Col, k molu nechodí. Nikdo, pokud má všech pět pohromadě, se neodváží vstoupit na spodní část stavby.Jsou to jedinečné skrýše. A třeba při pátrání objeví nějaké trosky nebo jiné stopy souvisící s útěkem těch lupičů. Až skončí s molem, prošťárají okolní pobřeží a snad narazí na něco, co jim usnadní další pátrání.

Uběhlo asi pět minut, než došli na konec mola. Mlčky zde chvíli postáli a pozorovali mohutné, převalující se vlny.

„Chodil jsem sem lovit ryby,” přerušil Col mlčení. „Ale nikdy jsem toho moc nechytil.”

„Je tu hezky,” řekla tiše Barbara.

Asi dvě minuty se Andrew neozval ani slůvkem. Když konečně promluvil, bylo to k věci.

„Raději se už dejme do hledání!”

„Nemáte chuť trochu pojíst?” usmála se Barbara. Přes rameno jí visel sportovní plátěný pytel. A jako kouzelník vyčarovala z něho tlusté krajíce namazané máslem a džemem. Sesedli se ve své nové jídelně a pustili se do jídla. Průzkum byl odsunut až na druhé místo.

Když se dali do práce, ovládl je onen zvláštní pocit průzkumníků, ale k ničemu to nevedlo. Barbara se sama povýšila na bezpečnostního dozorce výpravy. Obratně si pomáhala Colovým provazem. Využívali železných hřebů na kolech a různých příček. Prolezli celou řadu míst, která se na první pohled zdála nepřístupná. Ale všechno nadarmo.

Nakonec to Cola i Andrewa tak unavilo, že měli šplhání a plazení až po krk. Col užuž chtěl zavolat, že toho nechají, když tu k nim od vzdáleného břehu dolehl hluboký hlas. Volání se opakovalo. Když se tím směrem podívali, spatřili na temeni návrší vysokou postavu, rýsující se proti nebi. Poznali, že je to pan Karel. Zdálo se jim, že divoce mává rukama a ukazuje k místu, kde začínalo molo.

„Co nám chce?” polekaně se ptala Barbara, „Je nějaký vzrušený.

„Hlavně, že to není policie,” uculil se Col a poulil oči, aby lépe viděl.

Hlas zazněl znovu. Bylo zjevné, že jim pan Karel chce něco říci, ale nerozuměli ani slova. Na pobřeží neviděli nic podezřelého. Hoši byli zmateni, Barbary se začínala zmocňovat úzkost.

„Ukazuje od úskalí k molu a zase nazpátek,” řekl Col. Usilovně přemýšlel, aby tomu přišel na kloub. A najednou spatřil důvod podivné posunčiny pana Karla. Po molu šplhaly postavy, které zřejmě nechtěly, aby je někdo spatřil. Col okamžitě poznal, kdo to je.

„Smith se svou bandou, Andy,” vydechl. „Šplhají na molo, koukej!”

Andy údivem zahvízdl. Barbara zatajila dech.

„Co teď,” řekl poděšeně Col. „Je jich jako much, nemůžeme na ně stačit. Musíme si to s nimi vyřídit přímo tady na molu?”

„Cole Wheatley, s nikým si nebudeš nic vyřizovat,” napomenula ho důrazně Barbara.

„Třeba nebude vyhnutí,” zazubil se Col. Pak se jeho výraz změnil. „Ani možná neví, že tu jsme. Můžou tu být na průzkumu stejně jako my. Co myslíš, Andy?”

„Doufejme.”

„To se tedy chovají nějak prapodivně, jestli o nás neví,” řekla Barbara s ženským postřehem. „Proč se tak krkolomně snaží, aby je nebylo vidět?”

Než jí chlapci mohli odpovědět, opět zaburácel hlas pana Karla. Col vztyčil ruku a zamával, ukázal na Smitha a horlivě přikývl. Jen tak mohl potvrdit, že mu porozuměl.

„Barbara má pravdu, Cole,” řekl Andrew. „Smith by se takhle nehrbil, kdyby o nás nevěděl. Co má za lubem? Že by měl chuť na nový zápas, to se mi nezdá, i když má všechny ty kumpány za zády. Něco na nás šije, to je jisté.”

Hádanku opět rozřešila Barbařina bystrost. Po chvilce mlčení, které zavládlo po Andrewově poznámce, ukázala náhle opět na molo. „Náš most!” vykřikla téměř. „To prkno, které jste položili přes průrvu. Smith míří k němu. Jestli se tam dostane před námi, jsme v pěkné kaši. Musíme něco podniknout!”

„Ouvej!” zasténal Col.

„Hrome!” vyrazil Andrew.

„Teď kdo s koho,” prohlásila vzrušeně Barbara. „Rychle, musíme tomu Smithovi vypálit rybník!”

Byl to nepříjemný závod. Kulaté trámy, po nichž před malou chvilkou kráčeli s jistotou a klidem, se nyní ukázaly velmi zrádné. Cesta jim připadala nekonečná. Ztrouchnivělá konstrukce mola se jim chmurně rýsovala nad hlavami. Col běžel první, protože znal nejlépe všechny záludnosti stavby. Barbaru pustil Andrew doprostřed a sám uzavíral průvod.

,,Smith nás zahlédl,” zaječel Col přes rameno. „Koukejte, už nechal schovávaček.”

Neodvážili se zastavit, ale i tak rozeznával Col na molu několik postav, které se každou chvilku vynořovaly a chvátaly jako o závod. A když pohlédl na břeh, spatřil vysokou postavu pana Karla, nehybně se tyčící na obzoru. Pan Karel, ušklíbl se Col pro sebe, je patrně stejně napjatý jako my.

„Dej pozor, Barbaro!”

Barbara při došlápnutí uklouzla a Andrew ji v poslední chvíli zachytil za ruku. Barbara se jen vděčně usmála a hned se hrnula dále za Colem, který jim o kus unikl. Byl čilý jako opice a mnohem vytrvalejší.

Vteřiny se strašlivě vlekly. Andrew poznal, že Barbaře ubývá sil. Těžce oddychujíc se nakonec zastavila a opřela o masivní sloup.

„Nezlob se, Andy - bolí mě noha - nějak mi dřevění. Musím opatrně.”

Taková smůla ! Andrewovi bylo jasné, že nemůže nechat Barbaru na holičkách. Zavolal na Cola.

„Cole, vrať se ! Barbara se zranila. Smitha si vezmu na starost já. Cole! Có-le!”

. Musel zavolat dvakrát, než si Col vůbec uvědomil, co se děje. Zastavil se a obrátil, ale jen zavrtěl hlavou a hned pádil dále. Za každou cenu musí být u prkna dřív než Smith s těmi svými kumpány. Nesmí ztratit ani vteřinu. V hlavě mu probleskovaly nejbláznivější myšlenky, jak zpola kráčel zpola běžel po hrubých břevnech spojujících jednotlivé trámy. Smitha a jeho druhy už teď viděl naprosto jasně. Měli k prknu mnohem blíž než on.

Col se přehoupl kolem dalšího sloupu a vzápětí poznal, že závod skončil jeho porážkou. Smith a dva z jeho nohsledů již stáli u protějšího konce prkna, zatímco Cola ještě dělilo aspoň padesát stop.

Col se již smířil s prohrou, ale přesto zoufale zdvojnásobil své úsilí v naději, že doběhne k prknu, dříve než je jeho protivníci odstraní. Nic nedbal na nebezpečí, divoce se hnal nad vodou, která se pod ním modravě převalovala. A skoro se mu to podařilo. Nebyl od prkna dále než patnáct stop, když se otřáslo a pak sletělo do moře.

Bez dechu doběhl k mezeře a stanul v tváří v tvář vítěznému Smithovi a jeho přátelům.

„Těbůh, Wheatley,” ušklíbl se Smith. „To máš štígro, že je mezi námi tahle díra, co?”

Col jen zíral. Nezmohl se na jediné slovo, jímž by vyjádřil své pocity.

„Je tu s námi děvče, tamhle vzadu,“vyhrkl konečně. „Stalo se jí něco s nohou. Co si počne, Smithe? Přece ji tu takhle nenecháš!”

Smithova škodolibost jen stoupla. „Ty sis ji sem přivedl, ty chytráku. Tak si ji taky odveď. Copak jsem nevaroval všechny školáky, že jedině já můžu ty prachy najít? A tobě jsem to taky jasně řekl. Aspoň poznáš, ty i ten nový spratek, že jsem nekecal. Taková jedna noc na molu vás vyléčí. Jde se, kluci!”

Col mohl jen bezmocně stát a přihlížet, jak Smith odvádí svou partu na břeh. Hluboko pod ním, daleko mimo dosah, se ve vodě převalovalo prkno. Byli odříznuti.

Col chmurně čekal na Andrewa a Barbaru, kteří se k němu pozvolna blížili. Smith a jeho přátelé již byli na souši a mířili od břehu, když Barbara s Andrewem dorazili k mezeře.

„Pan Karel jde teď k molu,” řekl Andrew s očima navrch hlavy. „Byl hodný, že nás varoval, ale nevím, jak by nám teď mohl pomoct. Ty jo?”

Col zavrtěl hlavou. „Co dělá noha, Barbie?” zeptal se.

„Je jako kus dřeva, ale nehorší se to, díky. Pořádně jsem si ji odřela a narazila si kost, ale nebude to nic vážného.”

Chlapcům bylo jasné, že si Barbara hraje na hrdinu a že noha pořádně bolí, i když není vážně poraněna. Col roztrhal své tričko na pruhy a nohu jí ovázal. Rána krvácela jen povrchově a sama o sobě nevypadala nijak zle.

„Teď jsme opravdu v bryndě, viď, Cole?”

„Asi jo. Nikde tady poblíž nejsou žádné čluny. Je tu příbojové pobřeží a tak sem žádný nepluje. Rybářské lodice jsou daleko na jihu.” Col se pousmál, ale ne od srdce. „Tak se mně zdá, že nás budou muset odsud tahat hasiči. Táta se zjančí.”

„Hej, vy tam!” zavolal pan Karel a vesele zamával, když se přiblížil k molu.

„Dobrý den,” volal Col z plných plic. „Jsme tu jak v pasti.”

S hbitostí na tak starého muže překvapující proplétal se pan Karel stále blíž. Když stanul u kůlu před malou, ale nepřekročitelnou mezerou, pohlédl na vodu, pak k vrcholu mola a nakonec potřásl hlavou.

„Opravdu, jako v pasti. Když si pomyslím, že mi mohly prasknout hlasivky, abych vás varoval…”

„Nic jsme neslyšeli,” hájil se Col. „Jak jste uhádl, co Smith zamýšlí?”

„Domyslel jsem si to, ” pousmál se pan Karel. „Ze Smitha nic kloudného nekouká a bilo do očí, jak se snažil, aby ho nikdo neviděl. Ale teď stojíme před otázkou, jak vás vysvobodit. Počítám, že netoužíte po tom, abych zavolal úřední pomoc, leda v krajním případě?”

„Hádáte správné, pane Karle, po tom netoužíme, ” řekl Col se smíchem.

„Ale je mně opravdu hádankou, jak to udělat, abychom tu nenocovali, jestli se tu nikdo neobjeví s člunem nebo žebříkem. S plaváním to nepůjde, břeh je moc daleko. A pak tu jsou asi taky žraloci.”

Shozené prkno tlouklo pod nimi bláznivě o sloup, kam je vrhaly zvířené vlny. A nikde v dohledu nebylo jiné prkno. Jedinou výzbrojí, kterou měli po ruce, byl Colův provaz. Ale stavba nebyla vhodná pro nějaké provazolezecké akrobacie.

„Je to zapeklité,” řekl pan Karel, opřený o svislý sloup a klidně je pozoroval. „Jsem si jist, že s trochou odvahy a obrazotvornosti se to dá rozlousknout. A protože tyhle vlastnosti patří do výzbroje básníka, jak byste snad řekli, cítím velkou odpovědnost, aby mi napadlo něco chytrého. Naneštěstí mě nic kloudného nenapadá.”

„K tomu prknu dole bychom se lehce dostali,” ozval se náhle Col. Ukázal na železné hřeby, které vyčnívaly z kůlu. Byly celé rezavé, ale stále ještě pevné.

„Ale jak ho dostat sem nahoru, abychom měli most?” namítl Andrew. „Je moc těžké.”

„Trváte na mostu ?” Přerušil je pan Karel a v očích mu zajiskřilo.

„Jak to myslíte?”

„To prkno se dá použít jinak. Je dost široké a zdá se, že dobře plave. Napadlo mi, že by mohlo sloužit jako člun, sice velmi prostý, ale stačil by.”

„Ale…” Col si nebyl jist, zda jejich přítel nežertuje. „Přece nechcete, abychom se na ně všichni posadili.”

„Ani nápad. Pěkně jeden po druhém.”

„A pádlovat ke břehu a nazpátek? To by trvalo věčnost. A pak… Barbara by to nesvedla.”

„Doufal jsem, že nebudete chtít přímo na břeh,” uchechtl se pan Karel. „Tamhle za tím třetím sloupem vede sem nahoru rozlámaný dřevěný žebřík. Není to snad lehčí řešení?”

Podíval se na tři tváře, které se opět začaly usmívat. Ale Col nebyl docela přesvědčen.

„Jak bude Barbara pohánět prkno?”

„Nic takového na ní nechci. Jeden z vás musí přivázat k prknu provaz, abych je mohl táhnout. Jsou ještě nějaké pochybnosti?”

„Ne,” zazubil se Col. „Nikdy jsem netušil, že si básníci umějí takhle poradit. Andy, tady máš provaz. Hurá, vzhůru na naši loď!” |

Pan Karel se vyznamenal. Jeho plán probíhal jako po másle. Andrew se bez nesnází sešplhal po železných hřebech, hustě nabitých do sloupu, k prknu. Když byl dole, musel se obratně vyklonit, aby na prkno dosáhl. Přitáhl je k sobě, uvázal kolem jednoho konce Colův provaz a volný konec provazu hodil po panu Karlovi. Ten jej chytil s obratností rozeného námořníka.

„Hej rup!” zahulákal jejich vousatý přítel, nahnul se a táhl. Prkno s Andrewem na palubě brázdilo vodu. Andrew se promáčel až po pás, neboť seděl na prkně rozkročmo. Ale nic si z toho nedělal. Vytřeli Smithovi zrak! Při druhé plavbě, když jela Barbara, pomáhal panu Karlovi táhnout i Andrew. Když Barbara slézala k prknu, trnuli chvílemi úzkostí. Ale dokázala to a sedla si rozkročmo jako Andrew. Bezpečněji přitáhli k starému žebříku.

Col překypoval veselím, když na něho přišla řada. Radostně se šklebil a tak si věřil, že se na prkno neposadil, nýbrž postavil.

Prkno se houpalo a kymácelo, ale to se právě odvážnému plavci líbilo. Plavil se jako vorař na kládě. Když dorazil k žebříku, přešel po prkně dopředu a jako kočka vyskočil na staré příčle žebříku.

Byli vysvobozeni. Proplétali se molem ke břehu, do bezpečí. Andrewovy myšlenky utekly do blízké budoucnosti. Bude muset předstoupit před paní Lettsovou v mokrých šatech. A co nebude-li Ian ještě doma. Čekají ho horké chvíle.

„Mockrát vám děkujeme, pane Karle,” řekla Barbara, když opět stanuli na písku. „Bohužel jsme nic neobjevili, takže celá ta výprava byla asi pro kočku.”

„Uvažuješ nesprávně, má milá,” usmál se na ni pan Karel. „Teď víte, že tu nic není. A to je jiné, než se jen domýšlet, že tu nic není. Teď můžete začít někde jinde.”

A pak utrousil pan Karel náhodou poznámku, která rozvířila Colovu mysl.

„Musím se přiznat,” řekl pan Karel, „že na mne ten poslední mořeplavec udělal dojem, jak tam stál na tom prkně jen tak. Chvilku se mně zdálo, jako bys kráčel po vlnách.”

„Kráčel po vlnách…?” Všichni zírali na Cola, protože jeho hlas zněl nějak divně. „Pamatuješ, Andy, co ti vyprávěl doktor Letts? Jak zuřila bouře, když ti lupiči prchali. Mladý strážník vypovídal, že viděl někoho jít po vlnách. A oni si mysleli, že mu přeskočilo. Někdo se asi plavil na prkně! Prchal od převráceného člunu k molu! Někdo z nich se asi zachránil. Kráčel po vlnách! Cožpak nechápete?”

KAPITOLA VI

Jakmile Col potlačil první nával vzrušení, vysvětlil jim své myšlenky podrobněji. Potvrzovalo to příběh, který vyprávěl mladý policista doktoru Lettsovi. Dokazovalo to, že někdo přece jen přežil ztroskotání člunu, na němž se chtěli tehdy v noci lupiči zachránit. Stává se tak mnohem pravděpodobnější domněnka, že ukradené peníze jsou ukryty v Bullimalu nebo někde v okolí a že muž, který „kráčel po vlnách”, nebyl přízrak, ale ten zločinec, který se teď skrývá někde v Bullimalu.

„Ten chlapík s veselýma modrýma očima,” řekl Andrew.

Pan Karel tiše a pozorně naslouchal Colovým slovům. Když domluvil, starý muž se zasmál.

„Není tomu tak dávno, co se kterýsi z vás vyjádřil, že by ze mne byl dobrý detektiv. Ale nikdy bych nedokázal vyčarovat z několika svých slov takovéhle závěry, Cole.”

„Myslíte, že jsou špatné?” zeptal se Col s náhlou pochybností.

„Ale vůbec ne. Jako básník věřím, že několik slov má mnohem větší význam než tisíc hmatatelných faktů. Vyprávění o muži, který kráčel po vlnách, nelze brát na lehkou váhu, i když se zdá, že se to vymyká z rámce běžných zkušeností. A Col opravdu vytěžil z mé náhodné poznámky, co se dalo.”

„Je mi zima,” ozvala se náhle Barbara. „A ta noha bolí,” dodala s pousmáním. „Pro dnešek už mám toho detektivčení dost a chci jít domů.”

„Můžeš vůbec jít?” zeptal se Col s upřímnou účastí, byť trochu opožděnou. Barbara přikývla. Chlapci ji vzali mezi sebe a vyrazili.

„Na shledanou,” řekl pan Karel. „Chvíli tu ještě posedím s udicí. Budu mít chutnou a přitom lacinou večeři. Nenavštívíte mě večer?”

„S radostí,” souhlasil Col. Zastavil se a pohledem mámil souhlas od ostatních. Nemusel se příliš namáhat.

„Snažte se přijít před půlnocí,” zasmál se Karel. „Řekněme v jedenáct, ano?”

„Úderem jedenácté v hlavním stanu,” potvrdil Col slavnostně. „Tak tedy na shledanou.”

„A děkujeme za pomoc,” řekla Barbara, když vykročili.

„Bylo mi potěšením, zlatíčko,” řekl tulák dvorně. Stál tam, vzpřímená, osamělá postava, na pokraji návrší a díval se, jak se vracejí domů, promočení, unavení, ale dychtiví a šťastní. Za půl hodiny byli od domu Lettsových co by kamenem dohodil. Andrewovy obavy o Iana začaly silně vzrůstat. Ztratil se někde? Nebo přišel domů pozdě a celý umouněný? Andrew pohlédl na své zmáčené šaty a přemýšlel, na co by se vymluvil.

„Vím, co tě trápí, Andy,” prohodil rozšafně Col, když stanuli na trávníku před vchodem k Lettsovým. „Namluv jim, žes uklouzl nebo že jsem tě shodil do vody. Nemá cenu, abys dospělým vysvětloval, jak se to vlastně stalo, stejně ti nebudou věřit. A jestli uvěří, tak vyfásneš větší nářez.”

„Takováhle rada, že se nestydíš, Cole Wheatley,” zasmála se Barbara. „Nevěř mu, Andrew, on sám se jí nikdy neřídí. Do písmene vždycky tátovi vysype, jak se co stalo. Nic jiného si totiž nedovede vymyslet. A pak máš vidět, co jich schytá, že jo, Cole?”

„No… občas,” zašklebil se Col. „Večer na shledanou, jo?”

Andrew se za nimi díval, dokud nezmizeli za rohem. V poslední chvíli jim ještě zamával. Teprve pak otevřel branku a kráčel po trávníku kolem honosného vodotrysku. V kuchyni se svítilo, protože se již snesl soumrak, který rychle houstl. Nejisté se zastavil na prahu kuchyně. Před sebou uviděl záda skloněné postavy, která vkládala do ledničky láhev mléka.

„Nezlobte se, paní Lettsová, že jdu pozdě,” pronesl pokorně.

Andrewovi se zdálo, že paní Lettsová vyskočila aspoň stopu vysoko. S tlumeným výkřikem upustila láhev s mlčkem a otočila se jako na obrtlíku. Spatřila Andrewa.

„Och! Tys mě vyděsil,hochu,” vydechla. A k Andrewovu úžasu dodala: „Musíš mi odpustit, ještě nemám uvařeno, a ty máš už jistě hlad. Vrátila jsem se trochu pozdě a pak jsme měli práci s tím Ianovým štěnětem.”

Andrewovi se v tu chvíli tak ulevilo, že si zmínky o štěněti vůbec nepovšiml.

„Trošku jsem se zmáčel, paní Lettsová,” dodal váhavě. „Byli jsme na pobřeží.”

„Co by ses trápil pro pár kapek vody, Andrew,” řekla a tak mile se na něho usmála, že poprvé od chvíle, co se sem přistěhoval, pocítil k ní Andrew opravdovou lásku. „Mokré šaty, to není hřích jako se rvát, víš?” U chlapců se musí počítat s trochou vody a špíny nebo s obojím. Teď rychle nahoru a převlékni se! Rychle, protože jestli nebudu mít večeři na stole, než se pan doktor vrátí, tak bude oheň na střeše.”

„Už běžím, paní Lettsová.”

Právě vybíhal ze dveří, když vstoupila malá, nápadně upravená postavička. Byl to Ian, čistý a nažehlený, jako ze škatulky, vlasy ulízané a v očích výraz nadpozemské spokojenosti, neboť v náručí se mu kroutilo nejmrňavější štěňátko, jaké kdy Andrew viděl.

„Ahoj, Andy,” pozdravil Ian. „To je moje štěně. Říkám mu Cvrček. Že je hezké?”

Andrewa pálilo na jazyku sto otázek, ale měl strach, aby ho prostoduchá Ianová odpověď před paní Lettsovou neprozradila. Proto se nezmohl na víc než „a - ano, Iane.”

„Tak oba nahoru, ať jste mi už z kuchyně pryč,” řekla paní Lettsová. „Šupity!”

„Ukáži ti ho,” řekl Ian, který šel první. Na schodech zahájil Andrew ostrý, ale tlumený výslech. Měl sto chutí popadnout tu andělskou postavičku a vytřást z ní trochu té pobuřující spokojenosti, Ian se štěstím přímo rozplýval.

„Kde ses potloukal? Kam ses poděl po škole? A cos kde šmejdil? Je v tom to štěně, viď? Kdes ho štípl?”

Ian se zastavil uprostřed schodiště a obrátil se na Andrewa s uraženým pohledem, „šlo za mnou samo, Andrew. Čestně.”

„Číms ho lákal, že za tebou šlo?” Andrew šoupl Iana do ložnice.

„Ničím, dal jsem mu jen kousek chleba.” „Ukaž, ať se na ně podívám!”

Vzal opatrně štěně. Ian ho pozoroval jako ostříž. Ale strachoval se zbytečně. Andrew zacházel se štěnětem stejně něžné jako Ian. Pohladil je, a štěňátko se mu schoulilo do náruče a plaše a přátelsky mu pohlíželo přímo do očí. Nebylo to žádné zlomyslné, kousavé štěně. Jako by říkalo: „Chci ti zplna srdce důvěřovat, protože na celém širém světě nemám nikoho, kdo by se o mne staral.” Andrew nemohl odolat. Úplné ho uchvátila měkká ouška, bázlivé přitištěná dozadu, bystrá, milá očka a křehoučké, teplé tělíčko.

„Kolik chleba jsi mu dal?” otázal se přísně.

„Celý svůj oběd. Zbyl mi.”

„To ti to muselo dlouho trvat, než jsi dostal celý oběd do takového štěněte.”

„Vůbec ne. Krmil jsem ho po cestě.”

Andrewovi začalo svítat, jak to bylo. Pomalu vysunul bradu, povytáhl obočí, a očima lehce, ale ostře těkal ze štěněte na Iana.

„Chceš říct, žes mu stále dával chléb, abys ho přilákal až domů.”

„To ne, Andy, čestně.”

„Sázím krk, že to štěně někomu patří.”

„Patřilo paní Harrisonové, co bydlí vedle ševce, jak mi řekla jedna holčička,” řekl Ian nevinně.

„Tak to ho budeme muset vrátit. Řeknu paní Lettsové, aby jí zatelefonovala.”

Ian vyhodil své trumfové eso. „Už to udělala.” „Co? Jak to věděla? A kdy?”

„Řekl jsem jí, že patří paní Harrisonové. Hned jí zavolala. Paní Harrisonova jí řekla, že mají sedm štěňat z jednoho hnízda a že je ráda, když se jednoho zbaví. Čestně.”

Ian by si nedovedl tak pravděpodobný příběh sám vymyslet, a proto mu Andrew uvěřil. Chvilku se se štěnětem mazlil.

„Je to tedy naše štěňátko?”

„Moje,” opravil ho Ian. „Jmenuje se Cvrček.”

„Kde bude spát?”

„V mé posteli,” odpověděl bez váhání Ian.

„A kde hodláš spát ty?” Andrew se neubránil úsměvu.

„Nemluv hloupě, Andy,” zamumlal Ian. „Přece s ním. Aby se mu samotnému nestýskalo.”

Štěně začalo roztržitě olizovat Andrewovi ruku. Ianovi se zřejmě takový projev oddanosti k někomu cizímu nezamlouval a rychle si psa vzal.

„Myslím, že Cvrček bude šťastnější, když se usadí v bedně na dvorku,” řekl Andrew. Ian vybuchl jako puma.

„Jestli bude nocovat na dvoře, tak jedině se mnou. Takové malé štěně by tam mohlo nastydnout, utéct, kňučet nebo by ho mohl pokousat nějaký cizí pes. Někdy plácáš děsné pitomosti, Andy. Proč by nemohl spát se mnou v ložnici?”

„Protože za prvé by asi kňoural a budil by mě a za druhé to není zdravé. Třeba ho paní Lettsová nechá přes noc v kuchyni.”

„A já se budu moct každou chvilku na něho mrknout, jestli mu nic nechybí, vid?”

„Pro mne a za mne, ale ne aby ses coural každých pět minut. Je to hezoučké štěně, viď, Iane?”

„Krasavec!” vyrazil Ian a obdivné se zahleděl na ospalý raneček v náruči. Něžně, téměř posvátně položil novokřtěného Cvrčka na okraj své postele. Cvrček nadzvedl na znamení díků těžké víčko a pak začal dřímat.

„Jsi mokrý jako vodník, Andy,” řekl Ian, jako by teprve nyní uviděl svého bratra. „Vymáchal ses, viď?”

Andrew mu všechno vysvětlil.

„No ten Smith by ale zasloužil,” poznamenal. „A můžu jít večer na tu schůzku s Karlem taky?” „Jestli se budeš chovat tiše.”

„Copak jsem se včera večer tak nechoval? No řekni!”

„Byls báječný,” zazubil se Andrew. „A abys věděl, možná že panu Karlovi zbude kousek ryby i pro naše žaludky.”

„To je mi fuk. Vezmu si něco s sebou. Kdy půjdeme?”

„V jedenáct, jestli tu bude čistý vzduch. Teď se vykoupu a navléknu si pyžamo.”

„Tak já taky.”

Za půl hodiny, neboť Andrew si v horké lázni rád pobyl, se vrátili do ložnice, už v pyžamech. Paní Lettsová je zavolala, každému dala hrnek kakaa a pak jim popřála dobré noci. Přinesla jim také kupu knih.

„Budeš číst, Andy?” otázal se Ian zívaje.

„Jo.”

„Něco napínavého?”

„Chci se kouknout do toho policejního spisu.” Ian najednou zčiperněl. Když Andrew opatrně vytahoval spis ze zásuvky, stál už u něho a šel s ním k jeho posteli. „To je ale bichle, Andy, viď?”

Andrew neodpověděl, jen svraštil čelo a rozvazoval stužku, kterou byl spis z manilského papíru převázán. Na první stránce bylo vyklepáno „LOUPEŽ V OCELÁRNÁCH” a dole tajemná slova „Soudní svědecké výpovědi a jiné informace. Důvěrné!” Znělo to odborně a odradivě. Ianovi se zdálo, že spis je příliš objemný.

Andrew nalistoval první strojem psanou stránku. Iana přemáhala netrpělivost. „Už jsi na něco přišel?” zeptal se, sotva uplynuly asi dvě minuty.

„Ne,” zahučel Andrew zamyšleně. Hltal slovo za slovem. Ian kulil oči další dvě minuty, ne na spis, ale na Andrewovu tvář. „Pořád nic?”

„Co?” utrhl se Andrew, nevěda, co jeho mladší bratr chce.

„Jen jsem se ptal, jestli už něco objevil, to je všechno.

„Ne, a buď zticha. To může trvat hodiny, než na něco přijdu.”

„A co na mne tak křičíš, co?” ohradil se Ian, s nosem nahoru a s pohrdáním v hlase. „Tak si klidně čti ten svůj pitomý spis. Já se jdu mazlit s Cvrčkem, abys věděl.”

Andrew ani nevzhlédl, ale když se asi po desíti minutách podíval, Ian už spal na přikrývce jako zabitý, s rukou kolem štěňátka. Andrew se pousmál a dal se znovu do čtení.

Nebyl z toho příliš moudrý. Spis byl dost náročný a Andrew se brzy vzdal snahy uspořádat si události do časového sledu. Byla to suchá úřední hlášení psaná odborným jazykem, poznámky z výslechů vedených policejními úředníky, zápisy všech otázek

a odpovědí ze soudní síně, které se týkaly různých jiných přestupků lidí spojovaných s loupeží v ocelárnách a záplava strohých formulářů s informacemi, které Andrewovi vůbec nic neříkaly. Byl však rozhodnut prokousat se celým spisem, i kdyby většině z toho nerozuměl.

Část zprávy o „muži s veselýma modrýma očima” ho silně zaujala. Obsahovala dlouhý výčet spáchaných zločinů. Nic kloudného se však Andrew nedověděl a spis v něm nakonec zanechal jen mocné přání, aby tomu malému snědému muži nepřišel nikdy do cesty. Hodně zpráv pojednávalo o jiných zločincích podezřelých ze spoluúčasti na loupeži v ocelárnách, a v několika zprávách bylo napsáno „Údajně utonul”. Andrewa upoutala zpráva, která se zabývala otázkou, kam se asi poděly ukradené peníze. Autor nejdříve důkladně rozebíral všechny možnosti a okolnosti a vyvozoval, že jsou nasnadě dva logické závěry: Za prvé, že zločinci vzali peníze s sebou do člunu a že tedy nyní leží někde na mořském dně. Za druhé, že zloději ze strachu, aby rozbouřené moře nepohltilo jejich lup, zakopali peníze někde ve vnitrozemí, aby se pro ně později vrátili. Pisatel zprávy pochyboval, že někdo ze zločinců bouři přežil a že vůbec někdo o tom úkrytu ví, byly-li peníze opravdu schovány na pevnině.

V deset hodin zašveholila paní Lettsová ode dveří dobrou noc a se srozumitelnou narážkou, že je čas zhasnout, odešla. Andrew zběžně přeběhl posledních několik zpráv, pojednávajících o některých faktech o ocelárnách, o přesném sledu událostí v den loupeže a o podezřelé chatrči v buši, kde se prý kdysi skrývali dva místní zloději po spáchání drobné krádeže. S povzdechem odložil tlustý svazek a pevně zavřel oči, aby se zbavil myšlenkového zmatku, který v něm soustředěné čtení vyvolalo. Cítil zklamání. Spis jistě obsahoval nějaké stopy, on však žádnou neobjevil. Převázal spis a už jej chtěl vrátit do zásuvky, když si to náhle rozmyslel. Nic z toho nezískal, že schoval Colův spis u sebe. Neměl možnost, aby mu jej během dne vrátil. Proto se rozhodl, že jej vezme s sebou na noční sraz. Chtěl, aby si spis Col sám schoval, dokud se mu nenaskytne příležitost bezpečně jej vrátit ha své místo. Andrew ležel naznak, odpočíval a snažil se zaplašit dřímoty. A jako vždy, když se jeho myšlenky uvolnily, zaletěly k rodičům. Vroucně zatoužil, aby je měl u sebe, aby zase byl doma. Najednou si přál, a zcela nesmyslně, aby se v tomto okamžiku objevili v domě Lettsových. Ale Andrew byl příliš rozumný, nelitoval sám sebe. Upjal myšlenky na přítomnost. Pohlédl na hodinky. Ukazovaly právě za pět minut tři čtvrti na jedenáct. V domě zavládlo ticho, a když přistoupil k oknu a vyhlédl ven, nespatřil v pokoji paní Lettsové ani záblesk světla.

„Iane! Slyšíš? Už musíš vstát!”

Ian se ani nehnul. Andrew se usmál a uvažoval, zda by se Ian příliš zlobil, kdyby ho nechal spát. Nezdálo se mu správné, aby Ian ponocoval. Mimoto si může ráno pomoci nevinnou lží a předstírat, že i on zaspal. Jemně přetáhl přes Iana přikrývku. Přikryl i spícího Cvrčka a pak se rychle začal strojit.

Vyklouzl z domu přes kuchyň, zadním vchodem. Bylo za deset minut jedenáct, když volným klusem vyrazil k železničnímu podjezdu. Vál čerstvý vítr, měsíc nesvítil a po nebi se honily těžké mraky. Míjel domy, které vypadaly matně a neurčitě, jako by v nich bydleli duchové, a ne živí lidé. Skoro litoval, že nevzal Iana s sebou. Ale k mostu nebylo daleko a pocit osamocenosti se rozplynul, jakmile zahlédl u cihlové zdi mostu Colovu postavu. Vedle něho stála Barbara.

„Ahoj, Andy,” pozdravil Col, který nedovedl bez těchto slov ani začít větu. „Pan Karel tu ještě není. Copak to neseš?”

„Ten tvůj spis. Četl jsem v něm celý večer, ale zdá se mi, že v něm není nic nového. A tak mě napadlo, abych ti ho raději předal.”

„Pěkně děkuju. Co kdyby ho táta u mne našel.” „Nebuď hloupý, Cole,” vmísila se do toho Barbara. „Musíme spis hned vrátit nazpět.”

„Mohl by se spálit,” ušklíbl se Col.

Barbara ho neuznala za hodna odpovědi. Vzala od Andrewa spis a strčila si ho pod paži.

„Kam se poděl pan Karel?”

„Počkejme na něho pod mostem, Cole,” navrhoval Andrew. Přelezli plot a seběhli po svahu do hlavního stanu. Obraz, který se jim naskytl, je rozesmál.

Na ohništi z kamenů a cihel byla pečlivě narovnána hranická dříví, stačilo jen škrtnout. Vedle ležela pánev, jakási mísa a půl bochníku chleba. Všechno bylo přikryto čistým plátnem. Na zemi stál plný kotlík vody a kousek dále ležel v hlubokém spánku, zachumlán v přikrývce, pan Karel.

„Musíme ho vzbudit,” řekl Col nemilosrdně.

„Ne,” rychle zakročila Barbara. „Mám lepší nápad. Ani nešpitněte! Jsou tu někde sirky?”

Col se zašklebil, neboť okamžitě uhádl, že sestra se chce blýsknout svým kuchařským uměním. Dokud nebude mít uvařeno, nedovolí jim, aby se k panu Karlovi přiblížili. Podal jí zápalky, které ležely na staré krabici.

„Tady máš. Nepřeceňuješ své umění, kuchařko?”

„Chovej se slušně, nebo nedostaneš ani líznout,” usadila ho Barbara stroze. Sňala plátno, které zakrývalo mísu a pánev.

„Ten pan Karel,” zašeptala. „Všechno je už skoro hotové. Koukejte!”

Ryby byly oškrábány, vykuchány a rozkrájeny na úhledné plátky. V míse ležely brambory, rovněž oškrábané a nakrájené. Vedle pánve stál pepř, sůl, láhev s octem a kupička talířků z tuhého papíru.

Barbara se odbornicky pustila do práce. Brzy zahučel oheň a na pánvi se rozsyčel omastek. Nejdříve hodila na pánev brambůrky. Stříkaly a prskaly jakoby z radosti nad smažením. Pan Karel se nehýbal.

Po patnácti minutách shrnula Barbara brambůrky k jedné straně pánve a osmažila rybu.

„Prostři stůl, Cole,” přikázala. „Jaký stůl, co blázníš?”

„Tamhle tu krabici. To plátno prostřeš místo ubrusu.” Úkrytem se rozlila lahodná vůně, když ryba začala dozlatova hnědnout.

Jakoby kouzlem, pan Karel sebou trhl, dvakrát se převrátil a nakonec otevřel oči. Spatřil nad sebou rozzářené tváře.

„Ke stolu!” vyzvala Barbara. „Doufám, že máte hlad.”

Pan Karel se zpříma posadil, spánek ho rázem přešel. Podíval se na hodinky.

„No nazdar. Skoro půl dvanácté. Copak - tys to už uvařila? Výborně, tomu se říká příjemné probuzení.”

„Tak zasednout!” přikázala Barbara. „Obsloužím vás.”

O pět minut později se rozhostilo pod mostem hluboké mlčení, čtyři hladoví lidé nevnímali nic než lahodnou chuť ryby a brambor. Pan Karel vzal svou plátěnou polní láhev s vodou a dal ji kolovat.

„Stolní víno,” podotkl. „Prozatím, než se svaří voda na čaj.”

Po večeři nejdříve všechno pečlivě uklidili, zabalili zbytky a pak nad šálkem čaje zahájili poradu.

„Molo můžeme docela škrtnout, myslím,” rozhodně prohlásil Col. „Prosmejčili jsme tam každý kouteček, ještě než se tam zjevil Smith s tou svou partou. Oni určitě taky nic nenašli.”

„To je naše útěcha,” zasmál se Andrew. „Ale kam se vrtneme teď?”

Pan Karel je mírně přerušil. „Především musíme roztočit všechny své rozumové schopnosti.”

„Roztočit co…?” Col dobře neporozuměl.

„Rozumové schopnosti, inteligenci. Nejdříve je nutno všechno důkladně rozvážit, a teprve pak odvážně přistoupit k činům. Jsou to vlastnosti, jimiž obdařil Milton Adama ve Ztraceném ráji. Četli jste to?”

„Myslím ne,” přiznal se Col.

„To nevadí. Po tak výtečně uvařené večeři bychom měli nápady přímo sršet. Zvolím se sám za předsedu této schůze, vzhledem k svému věku, a zahájím jednání. Souhlasíte?”

„Schvaluje se,” zasmála se Barbara. „Čím zahájíme diskusi?”

„Myslím, abychom nejprve shrnuli, co víme. Pak přejdeme k novinkám, jestli vůbec nějaké jsou.”

„To nám nedá moc práce,” řekl Andrew, nakažen podivnou tulákovou veselostí. „Nevíme vůbec nic.”

„Hm, bude to asi pravda, ale to nám moc nepomůže. Žádné připomínky, dámy a pánové?”

„Máme tu jen jednu dámu, pane Karle,” zaculil se Col.

„A chybějí tři pánové,” šlehla ho Barbara. „Nevyrušuj!”

„Je tu ten spis,” začal Andrew.

„Což značí, že jsme na nové stopě. Velmi dobře,” řekl zvesela předseda. „Pokračuj!”

Andrew rozpačitě zaváhal. „Jsem z toho jelen, spis je plný nezáživných věcí. Něco mi možná ušlo.”

„Chceš tím říct, že v něm nic není?” Colův hlas se vždy stával svou vlastní karikaturou, když mluvil vzrušeně. Prozrazoval zjevné zklamání.

„Moc jsem se toho nedověděl. V závěru kdosi píše, že podle jeho názoru jsou peníze bud na mořském dně…” - Col zasténal - „nebo že jsou skryty někde ve vnitrozemí, snad u nějaké chatrče.”

„To je nápad, Andy!” Col se rychle rozzářil. „A říká kde?”

„Ne. Jenom tolik, že jestli si je ti lupiči nevzali s sebou do člunu, pak je předtím, než se pokusili upláchnout, někde důkladně ukryli ve vnitrozemí.”

Pan Karel svraštil obočí. „Jestli je to tak, proč by náš přítel s veselýma modrýma očima nešel rovnou k tomu místu a lup nevybral?”

„Protože,” svitla náhle Colovi skvělá myšlenka, „je to asi ten chlapík, který měl přichystat člun a čekal na ně. A ti jeho společníci schovali peníze, dřív než se k němu připojili. Pak všichni vyjeli na moře, člun tu bouři nevydržel a ti lumpi se po zásluze utopili. Jen Modrooký se zachránil, jenže ten o tom úkrytu nic nevěděl.”

„Já žasnu,” zamumlal pan Karel obdivně, „nad tvým důvtipem.”

„To by šlo, Cole,” řekl Andrew zamračeně. „Nemohli tehdy v noci ztrácet čas nějakým vysvětlováním. Ten Modrooký musel mít zvláštní pocity, když zjistil, že zůstal jediný naživu a že zdědil čtyřicet tisíc liber…”

„Které nemohl najít,” zasmála se Barbara.

„My o nich nevíme o nic víc,” připomněl jí Andrew. „V tom spise se předpokládá, že jsou někde ve vnitrozemí.”

„A to je pěkný kousek země. Australské vnitrozemí! měří tři milióny čtverečních mil,” chmurně poznamenal Col. „Kde začít?”

„Smím něco navrhnout?” Pan Karel čtverácky zamrkal očima.

„Prosím, jen si poslužte,” řekla Barbara. Hoši zpozorněli.

„Na svých toulkách světem jsem už ledaskam zabloudil a znám řadu zapadlých koutů, kde je možno bez velkých výloh přespat. Opuštěné domky, hospodářská stavení, chrámová podloubí, chatrče. To všechno jsou mé hotely. A silně se kloním k myšlence, že i naši zločinci použili pohostinství podobných staveb.”

Bylo vidět, jak se tři děti snaží potlačit vzrušení.

„Do kostelů asi nechodili,” nadhodil Col.

„Ani do hospodářských budov,” doplnila Barbara.

Pan Karel se tázavě zadíval na Andrewa.

„Ani do neobydlených domů by se zločinci moc nehnali, leda když by jim nic jiného nezbývalo,” promluvil Andrew zvolna. „Policie v nich dělá pravidelné prohlídky.”

„Všichni jako byste četli mé myšlenky,” řekl pan Karel s jakýmsi uspokojením. „Zbývají tedy chatrče, viďte? Skryté boudy u potoků nebo při horských stezkách. A vím tu v okolí o jedné takové, která je na to jak dělaná.”

„Je ve vnitrozemí?” zeptal se Col.

„Přesně podle popisu. Stojí na jednom horském svahu, kousek od bullimalských dolů.”

„Zavřené doly,” zašeptala Barbara. „To nevypadá marně.”

„Tak uzavřeme schůzi usnesením, že sek té chatrči vypravíme?”

Ozval se sborový souhlas.

„Jen kápnout na tu pravou chatrč,” řekl Col s očima rozzářenýma, „a já sázím krk, že jsou ty peníze naše.”

„Kdy to zkusíme?” zeptala se dychtivě Barbara.

„Musí to být sobota nebo neděle,” řekl Col. „Po škole bychom to až k staré šachtě nestihli.”

„Tak tedy v sobotu ráno?”

„Výborně.”

Pan Karel pohlédl na hodinky. „Už je dávno po půlnoci. To se už opravdu musím odebrat do své ložnice. A ještě jednou ti, Barbaro, děkuju za tu znamenitou večeři.”

„Tak ahoj, Andy,” loučil se Col, když o chvilku později stáli na mostě. „Co myslíš, může se v té pustině něco najít?”

Andrew pomalu přikývl. „Něco mi říká, že tentokrát nevyjdeme naprázdno. Ta horská chatrč nám může přinést štěstí. Na shledanou zítra ve škole, Cole. Dobrou noc, Barbie.”

Dny se vlekly jako hlemýžď. Tak to aspoň připadalo Colovi i Andrewovi. Barbara byla trpělivější. Vzrušení začalo dostupovat vrcholu v pátek o polední přestávce. Sešli se u stánku s občerstvením a rozpředli obvyklý rozhovor.

„Kolik paštik s hráškem by se koupilo za těch dva tisíce pět set liber odměny?” zaculil se Col. „Když odečteme vydání za nový bicykl.”

Andrew to vzal naoko vážně. „Kus šest pencí, hm, to máme kolem sto tisíc, hm, minus osm set na bicykl. Dělme devadesát devět tisíc dvě stě počtem nás všech, včetně pana Karla. Každý by měl asi dvacet tisíc paštik.”

„Lidi,” vyhrkl Col, „koukněte se, kdo jde z ředitelny! Smith!”

Smith se tvářil náramně sebevědomě a rovněž tak kumpáni, kteří ho obklopovali. Nesli se kolem Cola, Andrewa a Barbary jako náčelník a jeho válečná družina, nadýmající se mocí a vědomím nadcházejícího vítězství. Jeden člen tlupy, uzavírající průvod, nejmrňavější, obrátil svou vyzáblou tvář ke Colovi.

„Smith to hlásil říďovi,” řekl holedbavě, ale sotva srozumitelně.

„Nepovídej, a copak?” zeptal se Col zvysoka.

„O tom lumpovi s veselýma modrýma očima.”

Všichni tři vyskočili a zkoprněle zírali.

„To určitě!” vyrazil Col, nedůvěřivě, ale úzkostně.

„Smith ho viděl. Ted shrábne odměnu.” Hubeňour se obrátil, aby dohonil svého vůdce, ale ještě se zastavil, aby je naposled šlehl.

„A dávejte si bacha! Smith se na vás chystá!” Následovala vteřina děsivého ticha. „A jsme namydleni,” vypravil ze sebe posléze Col. „Ted můžou toho lupiče chytit ještě dnes,” řekla Barbara. Colovy oči se pomalu rozjasňovaly a všichni se na něho s nadějí zadívali.

„Jestli ovšem Smith nekecal,” řekl. „Aby se stal slavným. Náš plán na zítřek platí, k té chatrči se vypravíme?”

Neočekával odpověď. Jeho přátelé se jen zazubili a kývli. „Mám takové tušení, že z té chatrče něco vzejde.”

KAPITOLA VII

Seržant Wheatley budil i při snídani úctu. Seděl s novinami v rukou, přes košili kšandy a pouze v ponožkách, dosud neobut. I tak po domácku vypadal přísně, nesmlouvavě a úředně.

„Dobrý den, tati.” Col přiběhl k snídani, vlasy ještě od vody slepené.

„Dobrý den, Cole!” Otcův hlas zněl přátelsky, ale noviny se nepohnuly.

„Smažené brambůrky?” zeptala se Cola maminka. Ve srovnání s manželem byla drobná, ale jako nuť a plná dobré nálady.

„Ano, mami. Mami, máš pro mne na dopoledne nějaké nákupy nebo pochůzky?”

Paní Wheatleyová se již dokonale vyznala v nejjemnějších odstínech Colova hlasu. Jeho nabídka, předstírající ochotu,špatně zastírala úzkostný tón. Col přece dobře věděl, že má v sobotu obstarávat různé pochůzky. Kdykoli se Col takhle sám nabízel, znamenalo to zaobalenou prosbu, aby byl od svých povinností osvobozen.

„Dneska si raději vyšlápnu na nákup sama, miláčku,” odpověděla čtverácky. „Ale jestli ti na tom tak strašně záleží, můžeš jít se mnou.”

„Jsi hodná, mami.” Na okamžik se Col odmlčel a> zchytrale se na maminku zadíval. „Ale budu mít asi něco na práci.” Seržant Wheatley vzhlédl od novin. „To by byl zázrak.” „No, tati…”

Seržant se usmál a znovu se dal do čtení. „Kam máš namířeno?” zeptala se maminka, mazajíc mu topinku máslem.

„Ale jen tak,” odpověděl Col nenucené. „Asi někam do buše. Barbara jde taky. Nedala bys nám, mami, nějakou svačinu?”

Paní Wheatleyová si povzdychla. Bylo jí nad slunce jasné, že se syn chystá na celodenní výlet. Zezadu na něho pohlédla a usmála se.

„No, snad ano. Nazdar, Barbaro!” Barbara se přihnala do místnosti jako velká voda.

„Už ses dovolil maminky?” oslovila Cola, aniž si uvědomila, že zapomněla pozdravit.

„Dovolil, jak on to umí, miláčku,” řekla paní Wheatleyová vážně. „Je to dnes něco mimořádného, ten váš výlet?”

Oba svorně odpověděli, že ani ne, z čehož paní Wheatleyová poznala, že je. Byla příliš chytrá, aby se vyptávala dále. O několik minut později začal Col odkrývat karty sám.

„Tati…?”

„Hm?”

„Co dělal onehdy ten hezký vousatý starouš na stanici?” Seržant odtrhl svou pozornost od severního Atlantiku, kde bouře ohrožovaly lodní dopravu.

„Myslelo se, že je nějak zapleten do těch uloupených peněz v ocelárnách, synu.” Seržant se uchechtl. „To je legrační ptáček. Čistý jako anděl. Píše knížky, víš. Básně.”

Col zachytil Barbařin pohled. To byl jeden bod, kterýsi chtěli ověřit. Úřední mínění policie o panu Karlovi. Během týdne se neodvážili na policejní záležitost vyptávat, ale v sobotu byl táta vždycky sdílnější. Col potřeboval vyzvědět ještě jednu věc.

„Kluci ve škole povídali, že Smith viděl toho zločince, co hledáte. Je to fakt?”

„Tak nám to hlásil ředitel, Cole. Jestli je to pravda, mohlo by z toho něco být. Dostali jsme dnes posily z jiných obvodů, abychom se po té stopě, co nám ten Smith dal, mohli pustit. Jeho výpověď se dost shoduje s popisem, který jsme uveřejnili. Ten Smith je asi chlapík, viď?”

„No, někteří jeho kámoši si to o něm myslí, tati,” řekl Col lichotně. „A kde zvětřil toho ničemu?”

Přeúzkostně očekával otcovu odpověď. Zmátla ho, když ji uslyšel.

„V roklině u zálivu, jak je staré molo.” Seržant se náhle na syna zamračil. „Ale to ti povídám, ne abych tě tam někde nachytal!” „Neboj se, tati.”

Col s Barbarou si opět vyměnili pohled. Smithovo hlášení ani v nejmenším nezapadalo do jejich vlastních předpokladů. Spěšně dosnídali, bez dalších zbytečných poznámek.

„Jdete tedy do buše, Cole?” vážně se zeptala paní Wheatleyová. Přesně věděla, co má Col za lubem, ale nebránila mu v tom. On i Barbara mají určitě plnou hlavu toho zločince, kterého se její manžel snaží chytit. Když uslyšela Colovo přitakání, hned se jí ulevilo. V buši se mu nemůže stát nic hrozného. Ať si tedy hrají na detektivy.

„Ve čtvrthodince budou ty chleby připravené.”

„Děkujeme, maminko.”

Vyběhli z domu do slunečního rána, dřepli si v tichém zákoutí mezi kamennými zdmi věznice a čekali. Podle úmluvy se tu měl pro ně zastavit Andrew s Ianem, v půl deváté, zde u zadního vchodu. Cestou pak měli u mostu přibrat pana Karla.

„Jestli viděl Smith toho zlosyna u mola, nemá cenu chodit do buše, Barbie,” poznamenal Col sklesle. „Zbytečná ztráta času.”

Barbara se na chvíli zadumala. „To je jedno, Cole. Pojďme i tak. U mola se stejně nemůžeme objevit, tam bude šmejdit táta s celou smečkou policistů. A když nic nenajdou, znamená to, že můžeme na něco přijít v buši. Koukej, tamhle jde Andrew.”

Od skupinky stromů za zadním trávníkem na ně zamával Andrew a pan Karel. Za nimi bystře klusal Ian.

„Zajdu ještě domů pro ty chleby. Hned jsem zpátky,” řekl Col.

0 pět minut později kráčela už celá společnost po cestě k buši. Nad hlavami se jim klenula modrá obloha, po níž pluly tu a tam přátelské bílé obláčky. Mířili od moře k strmě se tyčícím kopcům,míli nebo dvě před nimi. Po krátké chůzi odbočili z hlavní silnice, vinoucí se podél pobřeží na prašnou cestu, která brzy přecházela v polní cestu a nakonec v pěšinku, proplétající se mezi stromy a keři. Terén začal stoupat.

„Je tu nádherně! Jako v pohádce!” vzdychl pan Karel. Zhluboka sál vzduch a nadšeně se rozhlížel po okolní zeleni.

„Ze vím, co si myslíte,” řekl Col a zamrkal na ostatní.

Pan Karel povytáhl obočí a blahovolně čekal na Colova slova.

„Jste přesvědčen, že ta naše výprava stejně k ničemu není a že si užijete aspoň procházky.”

„Tys mě odhalil,” povzdychl si pan Karel s předstíranou zkroušeností. „V mém věku je vzrušení tou nejmíň vzrušující věcí. Raději jen vdechuji čistý a osvěžující vzduch a přemýšlím.”

1 tak však kráčel bystrým krokem, takže ostatní měli co dělat, aby mu stačili. Nejhůře na tom byl Ian, ale z nějakého osobního důvodu si nestěžoval. Dvakrát mu Col nabídl, že mu ponese košík, a pokaždé Ian odmítl.

„Stoupněte si na kmen, a než šlápnete na zem dobře se rozhlédněte,” napomínal pan Karel, když přicházeli k vyvrácenému stromu, který jim přetínal pěšinu. „Kdybyste rovnou nohou došlápli, mohlo by se vám stát, že byste stoupli na hada - a to hadi nemají rádi.”

Tento zákon buše již Andrew dobře znal. Kolem jeho rodného domu se to hady jen hemžilo. Sám malý Ian jich zabil pěknou řádku holýma rukama a pyšně je přinášel domů jako trofeje.

Šplhali do strmého úseku stezky za roklinou, když najednou uslyšeli zvláštní štěkavý zvuk. Zastavili se.

„Co to jé, Cole?” Barbara se snažila mluvit nenucené.

„Bylo to někde nablízku,” zmateně odpověděl Col. „Možná divoká kočka.”

Rychle se otočil, neboť štěkot se ozval znovu, kousek od jeho lokte. Za ním stál Ian, se zaraženým, nevinným výrazem, jako by nic neslyšel.

Col se mu pokusil vytrhnout košík, ale Ian byl rychlejší. Všichni propukli ve smích.

„To je Cvrček,” zavrčel Andrew. „Ian si vzal to zpropadené štěně s sebou.”

Rozlehla se ještě mocnější salva kňučivého štěkotu. To Ian narazil košíkem do stromu, jak jím prudce uhnul před Colem.

„Já ti ho nesnim, Iane,” zašklebil se Col. „Jen mě poděsil, nic víc. Můžu se na to štěně podívat?”

Ian opatrně otevřel víko a vytáhl ustrašené chlupaté klubíčko.

„Měl jsem strach, Andy, že mi ho nedovolíš vzít s sebou,” prohlásil útočně. „Proto jsem ti nic neřekl.”

„Ted už se nedá nic dělat, když ho máme na krku,” řekl Andrew. „Chvilku ti ho ponesu, aby sis odpočal. Neboj se, nic mu neudělám.”

Ian se rozloučil se svým přítelem Cvrčkem, i když ne bez podezření, a společnost se vydala na další cestu. Všude kolem rostly kapradiny, vznosné blahovičníky a palmy, tyčící se jako telegrafní sloupy se zeleným kloboukem na hlavě.

„Koukejte,” řekl Col, když se zastavili, aby se nadechli. „Liány!”

„Co? Li…” Andrew hleděl na zelené listí kolem sebe.

„Liány. Opičí provazy,” zazubil se Col. Vyběhl na malý násep, sáhl do zelené spleti a vytáhl tuhý provazec popínavé rostliny, která visela na silné větvi. Pořádně za ni zatáhl, aby vyzkoušel její pevnost, pak se na ni zavěsil a odrazil se. Prudce zakroužil vzduchem, zhoupl se zpátky na násep a spustil se na nohy.

„Tarzan,” zaculil se. „častokrát jsem se tu takhle houpal. Jednou vás to taky naučím.”

„Děkujeme, ale ne dnes,” přerušil ho pan Karel. „Máme před sebou ještě kus cesty.”

Šli déle než dvě hodiny. Teprve pak se zastavili na zelené planince a poobědvali. Ušli už něco přes polovinu vzdálenosti a pan Karel dal brzy povel, aby pokračovali rychle dále. Úzkostně pohlédl na Iana. Ten byl sice nejmenší, ale nejevil známky únavy.

Po poledni oznámil pan Karel další přestávku.

„Vypijeme si kapku čaje,” usmál se. „Jsme téměř u cíle, je třeba se posilnit. Koukejte, papoušci!”

Vysoko nad hlavami jim kroužili skvostně zbarvení nachoví papoušci. Jejich červeň a temná modř se ostře odrážela proti zelenému pozadí. Hluboké okolní ticho dýchalo mírem a zdálo se skoro neuvěřitelné, že účelem této výpravy je vypátrat stopy nebezpečného zločince. Pod obratnýma rukama pana Karla se v několika minutách vesele rozplápolal oheň. Do kotlíku dali svařit vodu a posadili se kolem ohně.

„Než se dostaneme domů, bude už skoro tma,” ozval se

Andrew. „Řekl jsem paní Lettsové, že se vrátíme pozdě.”

„Nebude to tak zlé,” řekl pan Karel, pouštěje čajové lístky do vařící vody. „Naplánoval jsem to velice pečlivě. A teď vám předvedu, jak se připravuje pravý bušový čaj. Stoupněte si kousek dál od ohně!”

Drátěnou rukojeť kotlíku obalil kapesníkem a sejmul jej z ohně. Jemně jím pak asi dvakrát zahýbal sem a tam, pěkně rytmicky. Při dalším pohybu zakroužil kotlíkem s horkým čajem nad hlavou Opakoval to dvakrát nebo třikrát. Na vrcholu své kružnicové dráhy byl kotlík dnem vzhůru, takže voda se v něm držela jen odstředivou silou. Pan Karel pak mistrně přešel na pohyb pouze před sebou, až se kotlík nakonec zastavil.

„No, docela dobré,” uchechtl se. „Tím pohybem čajové lístky důkladně a rovnoměrně proniknou vodou. Líbilo se vám to?”

Nalil čaj do plechových pohárků, z krabice z plastické hmoty vytáhl cukr a zazátkovanou láhev s mlékem. Čaj chutnal lahodně.

„Tak,” řekl pan Karel. „Teď musíme jít s otevřenýma očima, abychom tu chatrč nepřešli. Nejprve musíme najít vchod do staré šachty a pak už budu doma.”

Sbalil věci a naposled je napomenul: „Musíme si teď počínat velice tiše, co kdyby se tu někde potloukal náš přítel s veselýma modrýma očima. A kdybychom mu vlétli do náruče, tak si pamatujte: Jsme nevinná výletní společnost a pozveme ho, aby se k nám přidal, jako by to byl náhodný chodec. Platí?”

Když narazili na poslední úsek své cesty, všech se zmocnilo horečné vzrušení. Pěšinka vedla do strmého kopce, chvílemi se docela ztrácela mezi blahovičníky a keři a všelijak se klikatila. Col a Andrew se již vydrápali na vrchol srázu a odpočívali. Pan Karel ještě pomáhal Ianovi a Barbaře zdolat posledních několik stop.

„To je báječný rozhled,” zamumlal Col, téměř šeptem. Všichni se rozhlíželi po širé krajině. Přes koruny blahovičníku na východním úbočí viděli na osídlený pás a dále na nespočetné zálivy, mysy a nekonečné pobřeží.

Brzy opět vyrazili. Už se nemuseli lopotit do kopců, pan Karel je vedl po rovné stezce vinoucí se podél hřebene. Byla úzká, ale kdysi to zřejmě byla cesta. Col měl záhy objevit, jaká.

„Koleje, pane Karle!” zvolal a ukázal před sebe.

Byla to úzkokolejná trať, zrezivělá a zarostlá trávou, pražce prohnilé a zborcené. Kdysi se po ní dopravovalo uhlí, pravděpodobně koníky, ale důl byl už dávno zavřen, protože nevynášel. Výletníkům nyní stačilo držet se kolejí. Záhy přišli na rovnou mýtinku, která se rozprostírala pod strmým kopcem a stanuli před vchodem do šachty, částečně skrytým za kapradím a popínavými rostlinami. Vypadal zpustle. Otvor byl sotva vyšší než člověk, a jen tak široký, že jím prošly koleje. Byl vyztužen hrubými trámy, z nichž se některé již dávno uvolnily. Z temného vchodu vycházel vlhký, odporný zápach.

„V životě jsem ještě nebyl v dole,” prohlásil Col, s nadějí v hlase. Ale pan Karel zavrtěl hlavou.

„Naším cílem je chatrč, Cole. Nemáme času nazbyt. Jdeme dál!”

Vedl je pomalu a občas se zastavil, svraštil své široké čelo, jako

by si nebyl jist, zda jdou správně. Tu se jim chatrč vynořila přímo před očima.

Stála na mýtině, sevřené ze tří stran hradbami blahovičníků a kapradí. Taková boudička, zhotovená z tenkých kmenů, listí a plechovek od petroleje, které stavitelé umně rozřízli a vyklepali. Místo dveří visely ve vchodu cáry starého jutového pytle, který kdysi sloužil jako závěs. Chatrč nesla neklamné známky zpustnutí, u vchodu se válely haldy zetlelého listí a skuliny ve stěnách byly samá pavučina.

„Půjdem dovnitř?” zeptal se Andrew.

„Jistě. Ale ničím nehýbejte!” Pan Karel šel první. Ve vchodu se zastavil. „To je zvláštní,” řekl zamyšleně, „ve vchodu pavučiny nejsou. Hm. Palác to není, a ani trochu se to už nepodobá tomu útulnému hnízdečku, kam jsem se před lety uchyloval.”

Barbara a chlapci byli jako u vytržení. V jednom koutě ležela zchátralá dřevěná palanda. Uprostřed místnosti se opile nakláněl třínohý stůl a u postranní stěny stála stará, zrezivělá petrolejová kamínka, zavalená listím, prachem a větvičkami. Na sloupu visely na hřebících špinavé hadry - kdysi to byly šaty - a v koutě se povalovala podivná sbírka havířských misek na jídlo, sešmajdaných bot, krumpáčů a lopat.

„V tomhle zákoutí jsem napsal některé své nejlepší básně,” řekl pan Karel s nádechem smutku, jejž se snažil zastřít veselím.

„Teď už to tu bohužel moc neponouká k básnění.”

„Není tu nikde ani jedna stopa,” poznamenal Col, rozhlížeje se kolem sebe. „Myslím, že ten ničema do těchto míst ani nos nestrčil.” <

Ostatní sdíleli jeho názor a snažili se skrýt zklamání. Ale pan Karel nebyl nikterak rozčarován. Stál tiše a zamyšleně.

„Tyhle pavučiny,” ozval se náhle. „Kam pohlédnete, všude samá pavučina. Na palandě, na kamnech, na židlích i na stole, prostě v každé skulince. Ale ve vchodu nejsou, jak jsem už před chvílí řekl. To se mi nějak nezdá.” Nakrčil čelo. „Nic vám tato zvláštní okolnost neříká?”

„Jen to, že pavouci zřejmě neradi předou ve dveřích,” zaculil se Col.

„Nebo že tu někdo byl,” řekl zvolna Andrew. „Vešel dovnitř, nezamlouvalo se mu to tady, ničeho se ani netknul a hned odešel.”

„Přesně tak. A pavouci vždycky hned obnovují porušené pavučiny. To značí, že ten někdo tu byl nedávno.”

„Nu a co z toho?” namítl Col. „Jestli přišel a hned zase odešel, tak co? Ledaže… ledaže se chtěl schovat v buši a někde se tu poblíž utábořil, aby nebyl tak na ráně.”

„Přesně to samé si myslím já, Cole,” řekl pan Karel vážně. Pohlédl na Iana, který dřepěl na podlaze a mazlil se tam se Cvrčkem. Ian se na něho podíval stejně vážně.

„Naše pátrání tedy neskončilo, pane Karle?” zeptala se Barbara a v očích jí znovu zasvitlo. „Tak to si raději pospěšme, ne?”

„Ano.” Hlas pana Karla zněl úsečně. Vykročil do slunečního jasu a rozhlédl se po mýtině. „Má někdo nějaký návrh?”

„To ano,” protáhl Col. „Nemá cenu mlátit se z toho kopce. Je moc příkrý. Ani do kopce, to je stejné. Ani bychom se neměli vracet stejnou cestou, co jsme sem po ní přišli, protože je moc otevřená. Navrhuju, abychom se drželi v téhle výšce. A držme se pohromadě!”

Všichni souhlasili a plni rozechvění vykročili. Úspěch se dostavil, dřív než se nadáli. Ani ne sto yardů od chatrče stoupala do stráně čerstvě vyšlapaná pěšinka a nad ní se vypínala obrovská skála. Deset stop od země byla na skále hladká, rovná plošinka, za níž si vyhloubila příroda otvor do skály. Na pokraji plošiny ležely zbytky vychladlých uhlíků. Bylo to ohniště.

„Hurá na to!” zajásal Col a pihovatý obličej se mu celý rozzářil. „Jsme na stopě!”

Bez nesnází se vyšplhali nahoru. Před očima měli první skutečné stopy, které se daly spojovat s hledaným zločincem. Kromě ohniště zde nebylo nic, až na dva kusy zinkového plechu. Col jeden plech nadzvedl a hvízdl.

„Deky a výstroj,” vydechl. „Konzervy, provaz a sekerka. A co je tohle?”

Opatrně vytáhl z kupy kartónovou složku a podal ji panu Karlovi. Pan Karel ji mlčky otevřel.

„Novinové výstřižky,” řekl. „A čeho se, myslíte, týkají?”

„Loupeže v ocelárnách!” Barbara už stála u něho a hltala výstřižky.

„Koukejte, tady jsou některé novější. Oznámení policie o podezření, že se zločinec zdržuje někde v blízkém okolí.”

„A to zřejmě zahnalo našeho ptáčka do buše,” řekl pan Karel. „Ten zájem veřejnosti se mu nelíbil.”

„Já si myslím, že to tak není,” ozval se Andrew.

„Já taky!” Col se vzrušeně zahleděl na svého přítele. „Ten zlosyn se tady může potloukat proto, že se tu kdysi skrývali ti jeho kumpáni. A…”

„A v policejním spise stálo, že ty peníze můžou být ukryté někde dál od pobřeží,” skočil mu do řeči Andrew.

„To je ono!”

Zdálo se, že pana Karla jejich vzrušení nakazilo.

„Já být na jejich místě a chtít schovat fůru peněz, věděl bych, kam s nimi,” řekl Col. „Strčil bych je do některé uhelné štoly. Měl bych je tam jako v bance.”

„To je nápad!” řekl pan Karel.

„Skvělý nápad!” dodal Andrew.

„Půjdeme tedy do dolu?” otázal se Ian velmi věcně, ale se zjevným nadšením.

Všichni se zadívali na pana Karla. On, jako jediný dospělý, musel rozhodnout. Chviličku váhal a pak se poddal třem párům žadonivých očí.

„Musíme být velice opatrní,” řekl zvolna. „Jen to tak předběžně oťukáme. Myslím, že už teď bychom to měli hlásit úřadům.” Obličeje posluchačů se protáhly, a proto rychle dodal: „Ale nejdřív tam nakoukneme sami.”

Vložili lepenkovou složku zpět pod plech a slezli ze skalnaté plošiny. Col přišel ke vchodu do dolu první. Zastavil se a vdechl nosem.

„Moc pěkně to nevypadá,” řekl. „Nechtěl bych tam uvnitř pracovat.”

„Nikdo tě nenutí,” ušklíbl se Andrew. „Začínáš mít vítr?” Col se zasmál a už se všichni hrnuli do vchodu za panem Karlem, který si svítil baterkou na cestu mezi kamennou tříští. Ve štole bylo nevlídně, tma a chladno, a když začalo štěně, které Ian tiskl v náruči, kňučet, působilo to strašidelně. Col ucítil, jak mu Barbara sevřela ruku. Ušklíbl se pod vousy. Barbara si s nimi ve statečnosti nezadá, ale přece jen to není mužský.

Dno chodby bylo rovné a hladké, ale hned kousek za vchodem se prudce svažovalo a zahýbalo doprava. Strop byl v pravidelných vzdálenostech vyztužen, ale stěny se bortily a leskly se vlhkem. Náhle se tunel rozšířil a narovnal. Pan Karel se zarazil.

„Vypadá to dost bezpečně,” řekl posléze. Barbara mu ukázala, že dřevěné stojky podpírající šachtu jsou všechny nakřivo. Jedna se vzpříčila přes cestu, ale dole byla zaklíněna o mohutný balvan.

Museli se opatrně protáhnout mezerou mezi trámy, než mohli pokračovat dále.

„To už musí být doba, co se tu pracovalo,” řekl Col. Jeho hlas se podivně odrážel. „Je to tu jako v hrobce, viďte?”

„Hele, takové řečičky si strč za klobouk, Cole,“přísně ho okřikla Barbara. „Nebo jdu okamžitě zpátky.”

„Já taky,” připojil se Ian. „Je mi zima.”

Pan Karel se opět zastavil. „Jestli se chcete raději vrátit, nebudu vás’ do ničeho nutit.”

Ale při hlasování se všechny ruce jednomyslně zvedly, aby se šlo dále, dokud nebude chodba vypadat nebezpečně nebo dokud se cesta nestane spletitou.

„Je to švandovní,” řekl Col, „když jsme byli venku, nic se nezdálo tak jednoduché jako vlézt dovnitř a shrábnout ty zpropadené peníze. Neměl jsem potuchy, že důl je tak rozsáhlý.”

„S těmi penězi to tu bude asi slabší,” řekla Barbara. „Moc toho asi neuvidíme.”

Mýlila se, neboť vzápětí uslyšeli ránu jako z pistole a po ní rachotivé zvuky. Všichni sebou vyděšeně trhli. Rozhostilo se hluboké mlčení.

„Fuj!” vyrazil Col, když se trochu nadechl. „Co to bylo?”

„Jako by to přicházelo z hlubin dolu,” řekl Andrew. „Tady se všechny zvuky kříží.”

„Myslím,” promluvil pan Karel klidným, ale nejistým hlasem, „že to někde dál spadl kámen. Co jiného by to mohlo být!”

„Raději se vraťme,” navrhla náhle Barbara. „Už se mně to tu přestalo líbit.”

Iana přemohl strach. Já chci taky ven, Andy! Hned chci ven!” Pan Karel byl dobrým vůdcem. Srdečně a povzbudivě se zasmál.

„Ještě chvilku takovéhle řeči a pohrnem se ke vchodu jako splašení. Jen klid, žádné strachy.”

„Já vím,” řekla Barbara. „Promiňte. Ale náhle mě přepadl takový podivný pocit. Jako kdyby mně stál za zády přízrak a já se nemohla ani hnout, ani pípnout.” Zhluboka se nadechla a snažila se vrátit hlasu vyrovnanost. „Ještě - ještě trošku ten pocit mám.”

„Tak pojďme, přátelé,” pobídl je pan Karel a vzal Barbaru kolem ramen. Viděl, že stejně tak vede Andrew Iana. S kuželem světla před sebou vraceli se chodbou zpět. Šli nyní rychleji, ale snažili se nepropadnout bezhlavosti. Sotva ušli deset kroků, otřásla se šachta novým mocným rachotem. Pak následovalo hromové burácení. Třetí mohutná rána je téměř ohlušila. Bleskem si uvědomili, že rachot působí tuny kamení, které se řítí někde před nimi.

Tunelem se k nim přihnal závan zvířeného vzduchu. Štípal je v krku a v plicích, až se rozkašlali. Na tváře, na krk a na ruce se jim nalepil vlhký mour. Pak burácivá lavina ztichla, jako když utne.

„Za mnou!” rozkázal pan Karel. „Ale rychlej”

Asi za dvě minuty se dostali k místu, kde se šachta zužovala a narovnávala. Nespatřili však široký stoupající tunel, jímž vešli dovnitř. Viděli jen hromadu kamenné tříště a vířící mračna černého prachu. Zával se zvedal od podlahy až téměř k drolící se stropní klenbě. Od svobody je dělila nepropustná zeď z kamene a prachu. O její tloušťce se mohli jen dohadovat. Byli zasypáni.

Těch několik vteřin, co tam stáli, hrůzou oněmělí, byl Col schopen pouze jediné myšlenky. Co způsobilo tento velký sesuv? Oni sami, svou přítomností? Nebo v tom má prsty číhající nepřítel! Štěně začalo kňučet a Col měl co dělat, aby nepropadl mrazivému děsu. Stiskl Barbaře ruku.

„Neboj se, sestřičko, vysekáme se z toho,” konejšil ji chraplavě.

KAPITOLA VIII

„Musíme odtud - hlouběji do šachty,” řekl pan Karel. Jeho hlas nejevil zděšení, přesto však zněl těžce, vážně a stísněně. Poněkud děti uklidnil a zbavil je prvního divokého úleku. Byly vyplašeny až běda, ale vrátila se jim schopnost uvažovat.

„Ještě dál - tam, do šachty?” otřásla se Barbara.

„Ano, nezbývá nic jiného.”

„Ale snad bychom se tady nějak vymotali, pane Karle,” namítl Col. „Omrknu to, jestli chcete.”

„Ani nápad, chlapče! Koukej!” Pomalu, rozvážně přejížděl baterkou po nahromaděných spoustách. Byla to chmurná podívaná. Rázem se rozplynuly všechny naděje, že se pan Karel může mýlit. „Musíme odtud rychle zmizet, co kdyby se to začalo znova sypat,” dodal pan Karel.

Odvrátil se od skličujícího obrazu a vraceli se bok po boku zpět k šachtě. Pronikali stále hlouběji do dolu. Měli krušné pocity, uvědomovali si však, že pan Karel má pravdu. Bylo to přece jen lepší, než být zaživa pohřben pod sutinami.

Zdálo se jim, že je pan Karel vede už celou věčnost. Col začal počítat kroky, aby udržel myšlenky na něčem skutečném. Napočítal jich už hodně přes tři sta, když je pan Karel zarazil. Tunel se před nimi rozbíhal do malého čtverce. Při stěně ležel na bok převrácený uhelný vozík a vedle něho se povalovalo několik velkých dřevěných trámů.

„To stačí. Na chvilku si sedneme. Musíme šetřit silami, ještě je můžeme potřebovat,” řekl pan Karel. „Byl to nerozum, že jsem vás zatáhl do téhle hrozné díry.”

Ozval se sborový protest, který vrátil dětem odvahu a pana Karla potěšil.

„Přece jsme o tom hlasovali,” prohlásil Andrew. „Nemáme si co vyčítat.”

„Teď jde o to, jak z téhle bryndy ven,” řekl Col. „Ještě Štěstí, že jsme si své věci vzali s sebou.”

Pan Karel shodil batoh se zad na zem. Zalovil v jedné kapse tlumoku a vytáhl balíček.

„Pro každého jeden. Ječný cukr.”

Vděčně po něm sáhli. „Je to hloupé,” řekla Barbara, „ale hned je mně lip. Ještě že se nikomu nic nestalo.”

„Mohlo to dopadnout daleko hůř,” potvrdil pan Karel.

„Jenže jak pozoruju, stejně jsme si všechno s sebou nevzali, Cole. Ian nese štěně v náručí. Nechals košík venku, vid, ty ferino?”

„Myslel jsem, aby mu nebylo zima, tak jsem si ho vzal do náruče,” odpověděl Ian statečně.

„Dobře jsi udělal.” Pan Karel rychle vysvětlil proč. „Až bude večer, tak se po vás začnou doma shánět. Rodiče vědí, že jsme si vyšli do buše, a jistě nás taky někdo zahlédl, když jsme sem ráno šli. Když objeví před dolem Ianův košík, hned je to trkne, kde nás hledat. Tak vidíte, že na tom nejsme tak beznadějně.”

„Ach, to je báječné,” řekla Barbara vroucně. „Už jsem si myslela…”

„Všichni víme, co sis myslela, drahoušku. Ale od této chvilky platí, že takové myšlenky pošleme k šípku!”

„Co myslíte, proč se to sesypalo?” zeptal se náhle Andrew.

Nastalo ticho, a když pak pan Karel odpovídal, jako by vážil slova ještě pečlivěji než obyčejně.

„Nejsem žádný odborník, Andrew, ale řekl bych, že je pro to jen jediné možné vysvětlení. Ta šachta je už kolik let opuštěná. Naše kroky vyvolaly dosti silné chvění a to způsobilo, že se uvolnila nějaká skála nebo hornina. Stačil nepatrný pohyb a už to šlo jedno za druhým. Není na tom nic tak strašně zvláštního, že k sesuvu došlo zrovna teď. Je to naše dílo.”

„Je ještě jiná možnost,” vystřelil Col bez rozmyšlení, jak měl ve zvyku.

Odpověď pana Karla zněla vyčítavě. „Je, Cole, já vím. Ale doufal jsem, že se o ní před Ianem a Barbarou nikdo nezmíní.”

„Myslím, že vím, nač narážíte,” ozvala se Barbara. „Ale už nejsem vystrašená, můžete o tom klidně mluvit. Ani Ian se nebojí, viď?”

„Kde - kdepak,” potvrdil Ian, svíraje pevně štěně. „Tak mluv dál, Cole!”

„Vždyť už to všichni víte. Ten darebák nás možná viděl u toho svého pelechu a pak za námi táhl až sem k šachtě. Stačilo mu, aby tam, jak se tunel zužuje, praštil pořádným dřevem do vzpěr a poroučelo se to všechno. Asi nás tu chtěl pohřbít. A tohle se mi zdá pravděpodobnější než ten náš dohad, že jsme to udělali sami. Aspoň mně ano.”

„Mně taky, ” řekl Andrew klidně.

„I mně,” přidala se Barbara. „Pan Karel nás chtěl zřejmě jen utěšit.”

„Jestliže nás ten lump stopoval,” pokračoval Col nelítostně,

„pak zřejmě zmerčil i Ianův košík. Divil bych se, že by ho tam nechal ležet. Takže i když nás půjde někdo hledat, nenajde po nás ani stopy.”

Krátké mlčení, které nastalo po této poznámce, přerušil pan Karel.

„Nu, Cole, přiznávám se, že jsem si myslel to samé. Snad je to nakonec lepší, když všichni víte, na čem jsme.” „Musíme se tedy z toho dostat sami?” „Vypadá to tak.”

„Ale jak?” zapochybovala Barbara. „Když je cesta zatarasená?”

„Musíme to prozkoumat,” řekl Col pevně. „Třeba objevíme nějakou větrací šachtu nebo něco podobného. Zkusit to musíme, Barbaro.”

Postupovali dále do tunelu. Utěšovalo je, že podlaha probíhá stále ve stejné úrovni. Nepřipadalo jim aspoň, že by zacházeli hlouběji do země. Chodba se stáčela stále jedním směrem, takže mohli doufat, že se příliš nevzdalují od zemského povrchu. Dvakrát narazili ve skalnaté stěně tunelu na trhliny. Col je prozkoumal, ale vždy se vrátil s nepořízenou.

Pak se stalo něco zázračného. Několik stop tunel prudce stoupal a pak ostře zahýbal doprava. Když prošli zatáčkou, spatřili denní světlo, sice jen matný záblesk vysoko vpředu, ale bylo to denní světlo.

Neodvážili se ani promluvit a horečně klopýtali dál. Col se už chystal vkročit do přísvitu, který protrhával okolní tmu, když vtom se jeho smích zlomil ve varovný výkřik.

„Stát! Ani krok dál! Koukejte!”

Celí udýchaní zaraženě pohlédli před Cola. Tunel náhle končil a pod nohama se jim otvíral ohromný otvor, tvořící nedohlednou kolmou šachtu. Opatrně přistoupili k okraji a podívali se nahoru. Nebylo pochyby, shora proráželo denní světlo. Ale stěny šachty byly hladké jako kámen. Vyšplhat se po nich bylo zhola nemožné.

„Tomuhle říkám Tantalova muka,” zamumlal pan Karel klidně. „Ale i tak to vypadá slibně.” Rozsvítil baterku a pečlivě si prohlížel stěny.

„Kousek nazpátek, pane Karle,” vykřikl náhle Col. „Tam ne, malinko níž! Ano, tam!”

Ve stěně byla trhlina, asi tři stopy široká, která vedla dál do skály. Při prvním pohledu jim unikla, ale nyní ji měli jako na dlani.

„Neřekl bych, že to udělali havíři,” řekl Col. „Spíš tam byla stěna slabší a hlína se propadla. Ale mohlo by to někam vest.”

„A i když nakrásně jo, stejně je nám to houby platné,” řekla Barbara rozhodně. „Nevíš, jak se tam dostaneme? Je to nejmíň patnáct stop vysoko. Představ si, že bys sletěl dolů, Cole…”

„No jo, holky !“Odfikl Col. Slyšel, jak se pan Karel s Andrewem uchichtli.

„Napadá ti něco, Cole?” zeptal se pan Karel. Klonil bych se k tomu, co tu řekla Barbara. Má pravdu.”

„Dostal bych se k té trhlině jako nic,” řekl Col. „Ale museli byste mi píchnout!”

Nechápali, kam Col míří. S překotností jemu vlastní jim to vyložil.

„Potřebuju nějaký pořádný trám. Jeden trám bychom položili odsud šikmo vzhůru k protější stěně a tamodtud pak další trám k otvoru…”

„To by možná šlo,” souhlasil pan Karel. „Tam u toho starého uhelného vozíku se válelo všelijakých dřev habaděj. Hurá! Zkusíme to!”

Pořádně se zapotili, než pohnuli mohutnými trámy, které ležely vedle vozíku. Bylo to tvrdé australské dřevo, tvrdé jako kámen a bezmála stejně tak těžké. Než vyprostili z hromady dva trámy a položili je k vozíku, jen se z nich lilo.

„Tam je nedotáhneme ani po smrti, takovou dálku,” povzdechla si Barbara. „Váží to tuny!”

Gol se náhle zasmál. „Nač tu máme vůz? Ať je nám k něčemu dobrý!”

Byl to skvělý nápad. Vozík byl malý, ale tím ovladatelnější. Položili na něj podélně oba trámy a pomalu, ale jistě se vlekli ke kolmé šachtě.

„Moudrá hlava,” řekl Andrew Colovi. „Nikdy bych to do tebe neřekl!”

Když dorazili k šachtě, posloužil jim vozík ještě při další potíži. Nejdříve se pokoušeli opřít trám o protější stěnu a pak jej chtěli posouvat po stěně nahoru, ale ani spojenými silami na takový úkol nestačili.

„Vysyp zase nějakou geniálnost, Cole,” zasípal Andrew. „Nic ti nenapadá?”

„Už vím. Převraťme ten vozík na přední stranu!” „K čemu to?”

„Nech vyptávání a pořádně se opři!”

Převrátili vozík a rozpačitě čekali na Colovo vysvětlení.

„Teď zvedneme tento konec trámu na vozík. Bude mířit šikmo vzhůru. Potom trám prostě postrčíme dopředu.”

„Svatá dobroto,” vydechl pan Karel. „Nenalézám obdivem slov!”

Smál se při tom, ale myslel to vážně. Col chtěl použít překlopeného vozíku jako opery, na níž by trámem pohyboval jako pákou. Váha trámu spočívala během celé činnosti na vozíku, takže nebylo třeba nic víc než trám pošoupávat kupředu. V deseti minutách pevně zaklesli konec do protější stěny šachty, asi dvanáct stop vysoko. Trám byl aspoň šest palců široký, takže obratný chlapec po něm mohl docela bezpečně šplhat.

„Ted ten kratší trámek,” zazubil se Col. Trámek byl asi tři palce široký a osm stop dlouhý. Byl těžký, ale každý jej dokázal zvednout.

„A co teď?” Barbara, stejně jako ostatní, si nevěděla rady. Trámek bylo třeba položit tak, aby se jedním koncem opíral o horní konec silného trámu a druhým o okraj trhliny ve stěně. Tato otázka je tak zaujala, že téměř zapomněli na zoufalost svého postavení.

„Teď si zašplhám,” prohlásil Col. Pevně si sedl na spodní konec položeného trámu. Vespod se hrozivě šklebila propast, ale Col se snažil ji nevidět. Opřel se o dřevo a zalomcoval jím. Zdálo se, že trám drží pevně.

Pak se začal soukat nahoru jako opice, pomocí rukou i nohou.

Ve skutečnosti to nebylo tak nebezpečné, jak se to jevilo, zvláště panu Karlovi a Barbaře. Těm se zdálo, že stačí sebenepatrnější uklouznutí a Col skončí na dně šachty. I kdyby totiž k takové nehodě opravdu došlo, nestalo by se nic tak strašného. Col by zůstal viset na trámu jako medvídek na větvi. Col se však sunul k vrcholu nakloněného břevna s jistotou zkušeného provazolezce a ani na okamžik neztratil rovnováhu. Pořádně se zadýchal, než se rukou dotkl vlhké šachetní stěny, ale pod vousy se zašklebil. To koukají!

Nyní se cítil bezpečněji. Opřel se zády o stěnu a postavil se na trám.

„Teď mi sem šoupněte to druhé dřevo!”

Mlčky ho poslechli. Andrew se musel celým tělem položit na silný spodní trám, aby strčil požadovaný trámec Colovi k rukám. Col jej uchopil a přitáhl k sobě. Nyní nastalo vrcholné číslo odvážného podniku. Teď už si musel sám poradit s prknem tři palce silným a přitom úzkostlivě dbát, aby ani na okamžik nezakolísal. Postavil prkno kolmo a opřel je o trám, na němž stál. Pak pohlédl na otvor v protější stěně, který byl o několik stop výše, a lehce trámek od sebe odstrčil. Dopadl přímo doprostřed otvoru, jen to zadunělo.

„Hotovo!” téměř vykřikl. Teď si mohl odpočinout. Sedl si na mírně stoupající trámek a nohama se přichytil o spodní trám. Ale oddechoval jen chvíli.

„Jdu na to,” řekl. Zvědavost a vzrušení potlačovaly v něm strach.

„Zlom vaz, Cole,” zamumlal pan Karel. „A dávej pozor!”

Col se teď už nesnažil šplhat. Sedl si rozkročmo na úzké prkno a pomalu, namáhavě se centimetr za centimetrem sunul kupředu. Ani se neodvážil pohlédnout nahoru, kde ve výšce proráželo otvorem světlo, ani na propast pod sebou. Nespustil oči z otvoru ve stěně. Zdálo se mu věčností, než se zachytil prsty o jeho okraj. Pak měl náhle pod nohama pevnou půdu. Dřepl si na zaprášenou skalní plošinku v otvoru, který nebyl vyšší než tři stopy.

„Za chvilku na shledanou,” zavolal vesele dolů. „Jdu na výzvědy.”

Teprve ve chvíli, kdy se ponořil do otvoru a začal se plazit, zmocnil se ho opravdový neklid. Dříve ho povzbuzovala přítomnost přátel. A co víc: v šachtě bylo poměrně světlo. Teď byl naprosto sám, sevřen stěnami hrbolatého tunelu, v němž bylo tma jako v pytli. Náhle se mu zdálo mnohem chladněji.

Co chvíli mu uklouzla ruka nebo noha, stále o něco klopýtal. Pozvolna pronikal dál, cítil, že dno stoupá vzhůru. Jedině toto vědomí ho posilovalo. Jinak měl nahnáno, že se zpátky už nevymotá.

Plazil se již deset minut, z nichž každá mu připadala jako hodina. Pak začal tunel prudce zatáčet doprava. Protáhl se kolem skalnatého rohu a v té chvíli se téměř nahlas rozesmál. Nad sebou uviděl jasný pruh světla, které pronikalo dovnitř několik stop širokým otvorem. Chodbička ještě patnáct stop strmě stoupala a ústila na povrchu.

„Hej, slyšíte mě?” zahulákal Col vzrušeně. „Pane Karle, slyšíte mě?”

Ozvěny jeho hlasu burácely jako hrom. Zdálo se mu, že slyší

matnou odpověď. „Našel jsem východ,” halekal radostně. Ani ve snu by mu nenapadlo, že by jeho křik mohl zaslechnout někdo jiný než přátelé. Rozhodoval se, zda se má odvážit vyjít na povrch a trochu si loknout čerstvého vzduchu, ale nakonec se od světla odhodlaně odvrátil. Nejdřív sem musí přivést své přátele! Radostí celý zářil, přestože mu srdce tlouklo jako zvon a rány a škrábance na rukou i nohou pálily. Zdálo se mu, že k svislé šachtě dorazil za několik vteřin.

„Slyšeli jste mě?” zvolal. Odpověděly mu čtyři hlasy, přerývané stejným vzrušením. „Nepolezu dolů, ale poslouchejte! Našel jsem východ. Musíte se chvíli plazit ve tmě, ale zato se dostaneme k malému otvoru, který ústí na povrch. Jestli se sem za mnou dostanete, tak vás povedu.”

Zmateně se zarazil. Pan Karel mu potvrdil oprávněnost jeho náhlého znepokojení.

„Nejsem opice, Cole,” uchechtl se pan Karel. Ale myslel to vážně. „Silně pochybuji, že bych se po těch trámech vyškrabal nahoru. Co ty, Barbaro?”

„Zkusila bych to,” řekla.

„O Barbaru žádné strachy,” řekl Col. „O Andrewa taky ne.”

„Ani o mne,” prohlásil Ian, ale Andrew ho hned okřikl.

„To pusť z hlavy, Iane! Nikam nepůjdeš! A co štěně?”

To rozhodlo. Andrew a Barbara by to byli určitě dokázali. S panem Karlem to už bylo sporné a u Iana by záleželo na notné dávce štěstí. Ale rozhodně se těchto přeborů ve šplhu nemohlo účastnit štěně, a nechat je v šachtě, na to nebylo ani pomyšlení.

„Je to nepříjemné,” ozval se pan Karel. „Ale ne beznadějné. Co myslíš, Cole, trefil bys domů a sehnal pomoc?”

„Jako nic,” odpověděl Col. Jeho hlas zněl rozmrzele, ale uvědomoval si, že nic jiného nezbývá.

„Dále si myslím, aby šel Andrew s tebou. My ostatní tu budeme trpělivě čekat na vysvoboditele. Vysvětlete, že budeme potřebovat nějaké provazy a provazové žebříky. A košík s víkem, abychom mohli vytáhnout štěně.”

Když už to bylo rozhodnuto, všichni se zasmáli.

„Tak už polez, Andrew,” zvolal Col. „Nahoru!”

Andrew si dával na čas, ale zato byl jeho výstup bezpečný. Klidný jako želva dorazil do otvoru ke Colovi.

„Žádné loučení,” zavolal pan Karel. „Nám je tu docela dobře. Tak už jděte a buďte opatrní!”

„Brzy se vrátíme, pane Karle,” sliboval Andrew. Col se již plazil vpřed a Andrew se pustil do tmy za ním.

Col začal pociťovat únavu, ale téměř si ji neuvědomoval. Představoval si již, s jakou ho doma přivítají, a vůbec se na to netěšil. Naštěstí bude mít táta plné ruce práce se sháněním záchranné výpravy, takže nebude mít čas pouštět blesky. Nepromluvil na Andrewa, dokud se nedostali k místu, kde se tunel ostře stáčel doprava.

„Jak se cítíš, Andy?”

„Prima. Je to ještě daleko?”

„Tak pět kroků. Hned za rohem. Tady bacha!”

Položil Andrewovu ruku na ostrý výstupek a vedl ho vpřed. Pak zůstal jako přimražen. Přepadl ho úžas a strach.

„Co - copak je, Cole? Stalo se něco?”

Col hleděl nahoru a pátral po světlém malém otvoru, který viděl před malou chvilkou. Už tam nebyl. Jen tam matně prosvítalo.

„Tamhle nahoře, Andy.”

„Vidím tam trošku světla,” řekl Andrew nejisté. „Byla tam díra. Dalo se jí protáhnout ven, čestně!” „Jak je to možné? Co teď?”

Col dostával vztek, únava a starost ho přemáhaly. „Vím já?” vybafl. „Vylezu tam a pořádně to občíhnu.”

Byl to perný výstup. Průrva byla velmi úzká a plná skalnatých výstupků. Andrew se plazil těsně za Colem.

Jak se blížili k vrcholu, světlo se stávalo jasnější. A když se Col, celý schvácený, zastavil, ucítil v nose čerstvý vzduch. Několik palců široká skulina spojovala tunel s povrchem. Ale otvor zmizel. Col hmatal kolem sebe. Když promluvil, čišel z jeho hlasu strach.

„Je to skála, Andy. Někdo zavalil otvor kamenem. A musel to udělat v posledních dvaceti minutách.”

I Andrew nyní rozeznával denní svit, prorážející několika mezerami kolem obrovského balvanu. Vrtalo mu hlavou, zda se Col nespletl, zda tam ta veliká díra opravdu byla.

„Musíme něco podniknout,” řekl Col zoufale. „Ostatní na nás čekají!”

„Zakřičme!” navrhl Andrew. „Oba najednou!”

Zařvali z plných plic. „Pomoc! Pomoc! Po-móc!”

Těžce oddychovali, jak doznívaly ozvěny, naprosto nepřipraveni na děsivou odpověď, které se jim vzápětí dostalo. Asi dvě vteřiny bylo ticho a pak, přímo nad hlavami, na kýžené svobodě, zaskřípaly něčí kroky a pak zanikly.

„Měls pravdu, Cole!” Andrew těžce polkl, v krku mu náhle vyschlo. „Někdo tu díru ucpal. Zřejmě tě slyšel, když na nás volal. Teď jsme doopravdy namydlení.”

Col pocítil nesmírnou únavu. Bolel ho každý sval. Nezmohl se na nic, jen seděl vedle přítele a vyčerpaně oddychoval. Věděl, že je neschopen slova. Co teď?, přemítal.

KAPITOLA IX

„Cole, tebe to jaksepatří sebralo,” promluvil Andrew.

„To ne, ale vzteky bych brečel,” řekl Col, šklebě se do mdlého přísvitu. Kdybych si byl to hulákání odpustil, už jsme teď mohli být v suchu. S tímhle balvanem nehneme. Modrooký ho sem musel nějak dokutálet.

„Musíme se vrátit k ostatním a říct jim to,” řekl Andrew. „Třeba si pan Karel bude vědět rady. Běž napřed!”

Col se znovu prodíral na loktech temnou, kroutivou průrvou, až se dostal k otvoru, který ústil do svislé šachty.

„Cole! Jsi to ty, chlapče? Co to znamená? Stalo se něco?”

„Bojím se, že jo, pane Karle.” Col rychle všechno vypověděl.

„Určitě se nemýlíš?” To bylo vše, na co se pan Karel zmohl, když Col domluvil.

„Je to fakt,” podpořil Andrew svého přítele. „Slyšeli jsme, jak někdo od otvoru odchází.”

„A na nějaký jiný východ to tam nevypadá?”

„Kdepak, to jsou marné naděje,” odpověděl Col.

„Neber to tak zle, Cole,” ozvala se Barbara. „Nejdřív si odpočiň a pak si to promyslíme.”

Její hlas zněl docela vyrovnaně. Přijala Jobovy zvěsti statečně.

„Polez dolů, Cole,” souhlasil pan Karel. „Ty taky, Andrew!”

Nebylo na vybranou. V co skládali veškeré své naděje, se nyní stalo hrozbou. Uvědomili si, že teď musí bojovat proti dvěma nepřátelům - proti zrádnému dolu a proti zločinci, který o nich ví. Mrazilo je při pomyšlení, že jeho bezpečnost závisí na jejich smrti.

„Pane Karle,” zašeptala Barbara, když hoši začali slézat dolů, „snad ten zločinec nechá o nás někde zprávu, až se dostane do bezpečí. Přece by nás tu nenechal takhle zahynout!”

„Snad ano, drahoušku,” konejšil ji pan Karel. „A co víc, třeba si nějak poradíme sami.”

Andrew byl už dole a oprašoval si s rukou a nohou špínu. Col se sunul po horním trámci.

„Col je na tom bledě,” zašeptal Andrew. „Musíme ho přinutit, aby si na chvilku odpočal.”

„Všichni se musíme posilnit,” řekl pan Karel. Zalovil v batohu. Byl otočen k šachtě zády, když Andrew náhle vykřikl.

„Bacha, Cole! Dávej pozor!”

Pan Karel se prudce obrátil, právě včas, aby ještě zahlédl, jak Col při přelézání z horního prkna na spodní trám uklouzl. Col podlehl únavě. Za jiných okolností by se byl s takovým lehkým uklouznutím snadno vyrovnal. Ale teď úplně ztratil rovnováhu. Bezhlavě napřáhl pravou ruku a snažil se zachytit na tlustém spodním trámu, ale narazil na jeho ostrou hranu. Prudká bolest ho připravila o poslední zbytek rozvahy. Těžce dopadl na břevno, ještě jednou se zoufale pokusil zachytit - a pak letěl dolů.

Barbara zavřískla. Col to vnímal jako vzdálený zvuk z jiného světa. Sám ani nehlesl, byl jako omámen. Cítil, že se propadá do bezedné černé prázdnoty. A přece mu pád připadal strašidelně pomalý. Jako by se zastavil čas. Ruka ho bolela. Prudkým letem se mu pot na čele ochlazoval a studil ho. Matně mu blesklo, zda neumírá. Všechno vypadalo tak hrůzně neskutečné.

Ve skutečnosti trval jeho pád asi vteřinu. Šachta končila necelých třicet stop pod místem, kde stáli - zkamenělí hrůzou - pan Karel, Andrew, Barbara a Ian. Ozvalo se mocné šplouchnutí. „Cole!” vykřikl pan Karel.

„Ach Cole! Cole!” štkala Barbara, tisknouc se k panu Karlovi.

V děsivém tichu, které se rozhostilo, zapomněli téměř dýchat. A pak - zázrak nad zázraky - uslyšeli zdola příval zlostného mručení. Col zlobně hudroval.

„Proboha, Cole, jsi v pořádku?” Barbara rozčileně potrhávala nohou, tak se jí ulevilo.

„Vůbec nejsem v pořádku,” zabublal hlas dole. „Topím se v špinavé a ledové vodě.”

Supění a mručení trvalo ještě několik vteřin.

„Kde - kde to vlastně jsi, Cole?”

„Asi tak míli pod vámi. Br, loje zima!”

„Pořád jsi ve vodě, hochu?”

„Už ne, pane Karle. Není tak hluboká. Je tu takový suchý plácek. Vede do nějakého tunelu, ale je tu taková tma, že nevidím ani na krok. Hlavně, že jsem se dostal z té louže.”

„Zmrzne tam jako chroust, jestli mu nějak nepomůžeme,” pošeptala Barbara panu Karlovi a Andrewovi.

„Cole!” zavolal pan Karel. „Jsi celý, opravdu sis nic nezlomil?”

„Opravdu ne.” Col kosti skoro necítil, jako by ani nepatřily k jeho tělu.

„Nekrvácíš?” ozvalo se shora.

„Ne - nevím,” odpověděl Col, neboť si opravdu nebyl jist. „Ale jsem mokrý a celý se klepu zimou.”

Slyšel, jak se nahoře šeptem radí. Poskakoval a mával pažemi v zoufalé snaze vrátit do těla kapku teplé krve. Temnotou projel kužel světla a hledal ho.

„Jsem na téhle straně,” vykřikl Col. „Nemůžu se moc vyklánět.”

„Jsi pašák,” slyšel pana Karla. „Spustím ti na provázku batoh. Osuš se a zkus, jestli ti nepadne něco z mého starého šatstva!”

O několik vteřin později Col spatřil, jak se mu nad hlavou houpe uzlík. Několikrát se prudce odrazil od stěny. Col se chvěl úzkostí, aby provázek nepraskl. Ale motouz byl pevný; Col si batoh přitáhl k sobě na plošinku. Pan Karel cestoval na lehko, ale jeho výbava byla slušná. Obsahovala odřený ručník, tričko, větrovku, a dokonce dvoje obnošené plátěné kalhoty. Do každého kusu oděvu by si byl mohl Col vzít podnájemníka, ale to mu nevadilo. Prudce se drbal ručníkem, až se mu krev v žilách opět rozproudila. A když se vyšňořil do nového podivného hávu, bohatě vykasal rukávy a nohavice, bylo mu teplo a příjemně.

„Senza, pane Karle, děkuju vám,” zvolal.

„V kapsách batohu je jídlo,” zakřičel jeho starší přítel. „My jsme si svůj díl už vzali. Všichni musíme něco sníst.”

Col nepotřeboval pobízení. Nebyla to žádná královská hostina, ale i tak se Col cítil hned mnohem lépe. Hlavním chodem bylo sušené ovoce - meruňky, hrozinky, datle, k tomu pár ořechů a kousek ječného cukru. Zapil jídlo mlékem z malé láhve.

„Jak si tam nahoře žijete?” zavolal zvesela. „Já jsem to už slupl.”

„Já taky,” odpověděla Barbara. „Cítíš se lip?” „Klidně bych se k vám vyšplhal, kdybych chtěl,” uchichtl se Col. „Ale ani mně to nenapadne.”

„Andrew prohledal náš tunel. Tam u té hromady dřeva našel kus drátěného Iana. Je zrezavělé, ale myslím, že by se po něm mohl k tobě dostat, jestli potřebuješ pomoct.”

„Děkuju,” zvolal Col. „Ale ať raději zůstane, kde je. Docela si tu vystačím sám. Ale víte co…”

„Copak?”

„Půjčte mi tu baterku a já se tu kolem sebe porozhlédnu. Vytáhněte si tlumok nahoru a pak mi sem pusťte baterku!”

Pan Karel se tomu zpočátku vzpíral. Nelíbilo se mu, aby se Col sám pouštěl do hlubin dolu. Ale nakonec přivolil, a tak baterka houpavě putovala dolů.

„Lidi!” vykřikl po chvíli Col překvapeně, „je tu chodba, stejná jako ta vaše, s úzkými kolejemi. Omrknu to.”

Než se mohli Cola na něco zeptat nebo ho varovat, byl již v prachu. Dno tunelu bylo překvapivě rovné, mnohem rovnější než v hořejší štole. Zdálo se mu, že probíhá rovnoběžně s ní.

Na kolejích stálo ještě několik vozíků, které zde správa podniku při uzavření dolu zanechala jako bezcenné. Pod nohama mu chrupal nahromaděný uhelný prach, ale už ho netrápil vlhký, nepříjemný pach. Místo působilo tajemně, jako by zde zůstali vedle stop po lidské práci i duchové bývalých havířů. Před ním vyskakovaly velké stíny a z dálky jako by ho ohrožovaly ozvěny vlastních kroků. Col sevřel rty a šel dále. To se to šlape, myslel si. Nehrozí mu, že se někam zřítí nebo zabloudí. Při vzpomínce na pád se zachvěl. Měl štěstí, že vyvázl se zdravou kůží. Nebýt toho, že šachta byla nahoře otevřená, takže mohlo na dno napršet trochu vody, byl by se zabil. Násilně se ušklíbl. Ve skutečnosti to nebylo o nic horší než skok z vysoké věže na plovárně. Byla při nejmenším čtyřicet stop vysoká, a pokud věděl, nikdo na to nezemřel.

Chodba zahýbala lehce doleva. Col prošel zatáčkou a pak zůstal stát jako ve vidění. Nevěřil svým očím. Široká štola ústila přímo ven, na světlo, i když byla na konci přehrazena prkny.

Vzrušeně proběhl zbývajících padesát yardů. Hlava mu divoce vířila, ale všechno vypadalo tak úžasně samozřejmé. Hořejší tunel, jímž vstoupili do dolu, byl zřejmě jen pomocný, průzkumný. Toto byla hlavní důlní štola, mnohem širší a důkladněji vyztužená.

Doběhl k východu a vyhlédl ven zkříženými prkny, jimiž byl zahrazen. Nedají moc práce! Vchod zarůstal kapradím a mladými stromky, přesto však Col rozeznával trosky staré důlní budovy a zařízení, haraburdí, které nyní pohlcoval buš.

Jeho pád byl dvojnásobným zázrakem! Ani v nejdivočejším snu by jim nebylo napadlo, že zrovna pod nimi vede z té černé šachty cesta rovnou na svobodu. Col se rychle otočil a poklusem se vracel nazpět. Ještě než doběhl k svislé šachtě, spatřili již jeho přátelé proud světla od baterky.

„Pane Karle! Barbie! Andrew!”

V hlase bylo něco, co je připravilo na následující radostnou novinu. V zastírání citů nebyl Col velký mistr. „Našel jsem východ!” „Cože?”

Col se zplna srdce smál nad svou šťastnou zprávou.

„Spadl jsem do hlavní důlní štoly. Koleje vedou přímo k východu. Je přepažen prkny, ale snadno se tam promáčkneme!”

Nad Colovou hlavou to zavířilo vzrušením. Beznaděj, znásobená strachem o Colův osud, byla najednou ta tam. Až je to omámilo.

„Sláva!” vzdechla Barbara úlevou. „Jen si to představte, můžeme odsud!”

„Nejdřív se budete muset dostat sem ke mně,” připomněl Col.

„Na to jsem zapomněla!” Překvapení v hlase znělo komicky.

„Co mé drátěné lano?” ozval se Andrew. „To by snad stačilo.”

Zrezivělé ocelové lano bylo samý ostrý drátek, aby se po něm dalo jen tak sklouznout. Andrew se pustil do práce. Vozík, který jim už prokázal tolik dobrých služeb, převrátili koly vzhůru a přes jednu nápravu přehodili lano. Náprava sloužila jako kladka. Pan Karel zhotovil ze svého opasku smyčku, navlékl ji Barbaře kolem těla do podpaží a pak Barbaru postrčil ke stěně šachty.

„Zvolna přešlápni, a neboj se!”

Barbara měla pro strach uděláno. Měla v Andrewa a pana

Karla, kteří ji spouštěli do šachty, plnou důvěru. Dole ji Col přitáhl k sobě a uvolnil smyčku.

„Vítám tě, sestřičko,” zazubil se. Křikl, a lano putovalo nahoru. Jako další přicestoval Ian a za ním štěně, zabalené pěkně v batohu.

Andrevv pak svedl menší potyčku s panem Karlem. Oba chtěli jít poslední. Jenže poslední se musel smířit s tím, že si pořádně rozdrásá ruce, neboť musel po laně šplhat. Spor vyhrál Andrew. A v koutku srdce pan Karel cítil, že na takový výkon je už trochu starý.

Andrew otočil konec lana ještě jednou kolem nápravy a pevně se proti lanu vzepřel. Ani téměř necítil váhu pana Karla, protože největší její díl pohlcovalo tření lana o nápravu. Zavolání ze zdola mu oznámilo, že teď je řada na něm. Připravil se na sestup co nejpečlivěji. Zul se a ponožky si navlékl na ruce. Pak se znovu obul, aby byly chráněny i nohy. Přesvědčil se, zdaje vozík dobře zaklíněn, a pak se spustil do temnoty.

Ponožky pomáhaly, ale když došlápl na dno a opět stanul na pevné zemi, vůbec ho nepřekvapilo, že mu z dlaní crčí krev a že ruce bolí. Ostatní začali projevovat účast, ale Andrew je umlčel.

„Nejdřív se musíme odtud co nejrychleji vymotat,” usmál se. „Na ruce je dost času až potom.”

O deset minut později těžce zápolili a lomcovali s prkny, která byla porůznu přibita přes otvor štoly. Brzy byli s prací hotovi. Protáhli se otvorem a octli se na čerstvém vzduchu, ve stínu blahovičníků a kapradí. Byl to nádherný pocit.

„Nadosmrti už nechci o dolech ani slyšet!” vážně promluvil Andrew, mhouře oči, než si přivykly na světlo. „A i kdybych to měl černé na bílém, že v tom dole jsou všechny ty peníze, ani by mi nenapadlo, abych je hledal.”

„Ani mně ne,” ozvala se Barbara a se zachvěním pohlédla zpátky do tunelu. Col je neposlouchal.

„Pojďme!” navrhl věcně. „Poohlédneme se po nějakém místě, kde bychom sebou mohli plácnout a trochu si to všechno ujasnit. Tamhle to vypadá báječně.”

Následovali ho k vrcholu ohromné haldy navršené hlíny, uhlí, kamení a smetí, které se sypaly po úbočí. Zarůstal jej plevel a křoví a pod vysokou palmou u jeho okraje byl rovný trávníček.

Svalili se do trávy a sáli do plic prohřátý vzduch pozdního odpoledne, Ian se opíral zády o kmen a v náručí tiskl štěně jako drahocenný poklad. Pan Karel dřepěl, a ostatní leželi jak dlouzí tak širocí. Po několik minut se neozývalo nic než spokojené a úlevné oddychování. Ale poznenáhlu se začaly jejich myšlenky stáčet k spletitým problémům, před nimiž stáli.

„Náš Modrooký tu brousí někde kolem,” pronesl Col. „Raději mu zmizme z cesty.”

„Ten si asi myslí, že už má od nás navěky pokoj,” zachvěla se Barbara.

„Tím větší důvod, abychom mu nechodili na oči.”

„Teď zbývá jen jediné - jít domů a hlásit, co se stalo. Mám pravdu, pane Karle?” Andrew se obrátil na jejich staršího rádce, který seděl s koleny pod bradou a se vzdáleným, spokojeným výrazem v očích hleděl přes zelené údolí k moři.

„Rozkošná podívaná! Pohádka! Je v ní něco velmi tklivého,” zamručel. „Ano, Andrew, souhlasím s tebou. Předejme své starosti Colovu otci a jeho lidem.”

„Nemyslel jsem to zrovna takhle,” ohrazoval se Andrew. Všichni se rozesmáli.

„Poděsil jste ho myšlenkou, že on bude sedět na peci, zatímco policie bude provádět zátah,” uchechtl se Col. „My přece budeme muset jít s nimi a ukázat tátovi, kde se to odehrálo, ne, ty trulante?”

„Na tohle jsem nemyslel,” tvrdil Andrew. „Šlo mně jen o to, jak dostat Iana včas k večeři. Paní Lettsová si potrpí na pevný domácí řád.”

Pan Karel povstal. „Konečně jeden rozumný nápad. Večeře!” Rozhlédl se po unavených tvářích a usmál se. „Nikdy jsme nepotřebovali větší povzbuzení než právě teď. A co nás může pohánět víc než představa pořádné večeře. Jdeme! Pochodem vchod!”

Bez valného nadšení se zvedli a šli za ním přes rozlehlou mýtinu, která byla kdysi středem důlní oblasti. Teprve zde si mohli učinit představu o rozlehlosti dolu. V měkkém světle bylo vidět trosky chátrajících budov, které hustě zarůstaly podrostem a kapradím. Na mnoha místech byly stopy po kopání a vrtech - hledání plodné žíly bylo zřejmě zdlouhavé.

Každou chvilku jim dával pan Karel znamení, aby se zastavili, a pozorně naslouchal. Netoužili setkat se znovu s nepřítelem, ať to byl kdokoli. Bylo jim jasné, že by nedělal žádné dlouhé cavyky.

Nepronikli od mýtiny ani čtvrt míle do buše, když se u Iana začala projevovat únava. Ale i tak postoupil štěně Andrewovi jen s těžkým srdcem. Šli stále vpřed. Již se snášel soumrak, protože na východním úbočí se paprsky zapadajícího slunce přes vrcholky kopců nedostaly a hustý les zastiňoval zbývající světlo. Nebylo nijak snadné rozeznat před sebou stezku, a proto šli pomalým krokem.

A najednou bylo neštěstí hotovo. Začalo maličkostí, která pak přerostla v lavinu. Andrew se Cvrčkem na prsou zakopl o spleť kořenů, které přetínaly pěšinku. Ztratil rovnováhu, upadl a přitom mu štěně vyklouzlo z náruče. Postrašeně zakviklo, když pláclo na zem. Andrew bolestně zasténal. Nastal všeobecný zmatek. Ostatní se obrátili a vrhli se Andrewovi na pomoc.

To Cvrčkovi dodalo. Když se po něm Col rozehnal, znovu mocně zaštěkl a pak bezhlavě odpelášil do buše.

„Za ním!” zařval Andrew, když se bez nehody opět dostal na nohy. Jeho řev jen zvýšil Cvrčkův strach. Nadarmo na něj pískali a volali. Slyšeli před sebou jen praskot větviček, občas promísený žalostným zakňučením.

Nebyl čas, aby se zastavili a poradili se, co podniknout. Bylo nutno štěně polapit, dříve než jim docela zmizí v buši. Ian běžel ze všech sil Andrewovi těsně v patách.

„Uhoníme ho,” sípal Andrew. „Je to mrňous, dlouho to nevydrží.

Cvrček mířil tam, odkud přišli, k starému dolu. Snad se držel staré stopy, nebo utíkal jen tak nazdařbůh. Prodral se hustým bušem na pěšinu. Občas se jim úplně ztrácel v podrostu nebo za zatáčkou pěšiny.

Nebyla to lehká štvanice. V rostoucím soumraku se běh stával nebezpečným. Ian a pan Karel začali zůstávat pozadu.

„Počkej na ně, Barbie,” udýchaně vyrazil Col. Pak jděte pomalu za námi! Když odbočíme ze stezky, sejdeme se na mýtině u šachty. Poběž, Andy!”

Barbara zůstala vzadu a předala Colovu zprávu panu Karlovi. Pan Karel zpomalil s úlevou krok. Pohlédl na Iana. Ale Ian byl z tvrdého zrna. Dýchal jako lokomotiva, byl unavený a utrmácený, ale žil pouze jedinou myšlenkou.

„Že ho chytnou, pane Karle, viďte? Neztratí se, že ne?”

„To víš, že ho chytnou,” usmál se pan Karel. „Ale budou mě asi muset nést domů jako to štěně.”

„Rychle se stmívá,” řekla Barbara. „Trefíte zpátky?”

„Tuláci mají oči jako kočka, vidí i ve tmě, drahoušku. Jen žádné strachy.”

„To hloupé štěně,” zlobila se Barbara.

„Je to Andrewova vina,” odsekl Ian. „Neměl zakopnout. Kdybys byla na místě štěněte a plácli s tebou takhle na zem, taky by ses na nic neohlížela a pádila bys do buše.”

„Nono, jen klid,” zasáhl pan Karel smírně. „Jen abychom se s tou honičkou moc nezdrželi.”

Cvrček se někde musel odchýlit ze stezky, protože cestou k mýtině Cola s Andrewem ani nezahlédli. Zamířili k trávníku a ještě ani neusedli, když vyčerpané štěně vyběhlo z protější strany mýtiny. Praskot doléhající z buše dosvědčoval, že hoši jsou mu těsně v patách.

„Chyťte ho!” zaječel Ian. „Sem, bobečku, ke mně!”

Barbara s panem Karlem stáli vedle Iana. Cvrček, zaskočen zezadu i zpředu, uhnul na stranu a kličkoval mezi děrami a chátrajícím nářadím. Uši měl přilepeny ke krku a pelášil ze všech svých sil. Neohrabaně přeběhl přes veliký kus zrezivělého vlnitého plechu a pak z výšky dvou stop skočil na jakýsi hrubý dřevěný poklop.

„Obklíčíme ho!” zajásal Ian. „Stůj, Cvrčku, stůj!”

Sotva vykřikl, změnilo se vítězství ve zkázu. Prkna, na něž Cvrček doskočil, byla shnilá. A co horšího, byl to poklop na hluboké jámě, který tam byl odedávna, aby chránil neopatrné lidi před úrazem. Chlapci doběhli k okraji jámy právě včas, aby viděli, jak se dřevo s praskotem zlomilo, neboť bylo ztrouchnivělé a vyschlé na prach. Mezi úlomky dřeva a prachem propadlo se štěně do díry.

Slyšeli, jak při Cvrčkově dopadu mocně zašplíchla voda a jak pes zděšeně zakňučel.

„Rychle baterku!” řekl Andrew. Posvítil do otvoru.

Díra nebyla široká, ale zato hluboká. Světlo klouzalo po hliněných stěnách a na dně odhalilo vykukující hlavičku nešťastného štěněte.

„Není tam moc vody. Tak asi po kolena,” řekl Col. „A štěně se už dere z vody na suché místo.”

S vypětím všech sil se Cvrček vydrápal na zablácený kamenitý výstupek, který se nějakým způsobem vytvořil při stěně na dně. Otřásl se, pohlédl vzhůru a pak začal naříkat. Žalostné bědování bylo směsicí vytí a kňučení a znělo jako smutná, tklivá píseň.

„Přece jsme ho dostali,” řekl Col. „Ted stačí jen se za ním spustit a chňapnout ho.”

Jak mluvil, odloupl se ze stěny kus hlíny, rozpadl se a dopadl jako déšť do vody na dně.

„Nikdo do té díry nepoleze,” ozval se rozhodný hlas. Pan Karel se tvářil velmi zachmuřeně a nesmlouvavě, takového ho ještě neznali. Uvedl jim důvody. „Stěny nejsou ničím vyztuženy, jáma je úzká a přitom hluboká. K takové práci je třeba zvláštního nářadí a i pak bude třeba si počínat nanejvýš opatrně. A neobejde se to bez zkušeného odborníka.”

„Musíme Cvrčka vysvobodit!” Ian se na pana Karla zuřivě zahleděl.

„Bud bez obav, Iane. Dostaneme štěně ven, ale nebude to hned. Teď mě budete hezky poslouchat a musíte odpustit starému muži, že vás chce najednou sekýrovat.”

Uchechtl se a všem se ulevilo. „Beztak jsem měl pochybnosti, jak se v téhle tmě dostaneme domů. Ted nám, zdá se, zbývá jen jediné. Musíte se na mýtině poohlédnout po nějakém pohodlném místečku a utábořit se tu.”

„Přes celou noc?” zeptala se Barbara.

„Nezapomeň, že já tak trávím většinu nocí,” uchechtl se pan Karel. „Můžete tomu přijít docela na chuť.”

„A co vy, pane Karle?” ptal se Andrew.

„Já půjdu pro pomoc. Já jediný znám stezku dobře a i tak budu mít možná co dělat. Ale musíte mi slíbit, že se nehnete z mýtiny. Platí?”

Všichni slavnostně slíbili. Pan Karel shodil na zem tlumok. „Zbyla tam hrst sušeného ovoce a pár ořechů. S vodou šetřte, láhev je už skoro prázdná. Lehněte si na trávu pod palmu a držte se v klubíčku, abyste se zahřáli. Přikryjte se kapradím a palmovými listy. Mějte se tu dobře.”

„Už odcházíte?”

Pan Karel nahlédl do díry, odkud vycházely tiché kňučivé zvuky. „Zdá se mi, že nemáme času nazbyt. Štěně je maličké a mele už z posledního.”

Ze stěny se vydrolil další kus hlíny a rozplácl se na vodě.

„Dostal se do pěkné bryndy.”

Zamával jim na rozloučenou, usmál se a vykročil do černého buše.

„Nehnu se od jámy ani na krok!” prohlásil Ian. „Chudáčku Cvrčku, moje ubožátko!”

Col se usmál na Andrewa a Barbaru, a lehce objal Iana kolem ramen.

„Něco ti řeknu, Iane. Záleží nám na záchraně štěňátka stejně jako tobě. Ale budeme se tu střídat, jo? Musíš si trochu odpočinout a prospat se, nebo se nám tu složíš.”

Ian váhal, pak celý nešťastný přikývl. „Tak dobrá, Cole. Ale já budu hlídat první.”

„Hlavu vzhůru, Iane,” řekla Barbara a konejšivě ho objala. „Než se rozední, všechno bude zase v pořádku.”

Zvolila si špatný okamžik pro utěšování, neboť zezdola zaslechli slabé žbluňknutí, pak zoufalé kňučení. „Baterku, Andy, rychle!”

Světlo projelo jámou a ukázalo, co se stalo. Cvrček sklouzl s jílovitého skalnatého výstupku a znovu se zmítal ve vodě. Ale jeho úsilí bylo nyní slabší.

„Je s ním konec,” vyrazil Col polekaně. „Andy, utopí se!”

„Tak mu pomoz! Zachraň ho, Cole,” žadonil Ian, slzy na krajíčku.

Col se bezradně rozhlédl. A pak se rozhodl. „Liány, Andy. Rychle! Musíme nějakou utrhnout!” „Ale Cole…” Barbara nevěděla, zda má odporovat nebo ne. „Spustím se pak dolů ke štěněti,” řekl Col. Snažil se, aby vypadal odvážně a sebevědomě. „Andy mě může spouštět.” „A co když se stěny zbortí…?”

Ale Col a Andrew ji už neslyšeli. Rozběhli se k pokraji buše a tahali za opičí provazy, které zkrouceně visely od dolních větví.

KAPITOLA X

V prvním okamžiku Barbaru napadlo, aby zavolala na pana Karla, v mlhavé naději, že ji snad zaslechne a vrátí se. Ale pomyšlení, že se tu někde na dosah ruky potlouká jejich nepřítel, ji zadrželo. Ať si hoši udělají, co uznají za nejlepší!

Trvalo jim dost dlouho, než strhli liány. Col se musel vyšplhat do větví a pořádně přitlačit na nůž, než jich několik uřízl. Ian se nechtěl od díry hnout ani na krok. Poznával, že štěně prudce ochabuje.

„Rychle!” vyrazil Col, když dotáhli popínavé rostliny k otvoru. „Ty jsi nejsilnější, zůstaň nahoře, spustíš mě dolů!”

„Dobrá, Cole.” Andrew neodporoval. Položil přes otvor silný kus dřeva, pak upevnil Colovi liánu kolem těla. Col se opatrně naklonil nad díru, břichem si lehl na dřevo, pak se spouštěl, až visel jen za ruce.

„Tak jdeme na to, Andy! Připraven?”

„Připraven,” řekl Andrew těžce. Cítil, jak se lano začíná pozvolna pod břemenem napínat. Pevně se vzepřel a pomalu pouštěl. Lano neklouzalo, ani neprasklo. Zařezávalo se mu do zad, protože si je omotal kolem sebe jako poslední muž v družstvu při přetahování lanem. Srdce měl až v krku, a proto si ani neuvědomoval bolest. Ze stěn jámy se vydrolovaly velké kusy hlíny. Bál se myšlenky, co by se stalo, kdyby došlo k celkovému sesuvu.

„Zastav!” ozvalo se náhle zoufale zespodu. Andrew stál jako přimražen, zatímco Barbara svítila do otvoru.

„Provaz mu sklouzl s ramen,” zašeptala. „Cole, co se stalo?”

„Už je to dobré, spouštěj dál!” Colův hlas praskal napětím. Barbara se tomu nedivila, neboť visel na provaze jen za ruce. Tu lano povolilo, neboť Col dosáhl dna.

„Mám ho, Iane!” vykřikl Col vítězně. „Sípe a je mokrý jako hadr, ale ještě vrtí ocáskem a olizuje mě.”

Cekající trojice nahoře se na sebe v náhlé úlevě zašklebila. Ale čekalo je to nejobtížnější. Vytáhnout štěně by byla hračka, ale s Golem to bylo horší. Ten by se musel vyšplhat nahoru sám.

„Co to je, Barbie? Poslouchej!” Andrew ztuhl a úsměv mu rázem zmizel z tváře.

„Někdo sem jde,” odpověděla Barbara s očima rozšířenýma strachem. Oba slyšeli, jak někdo běží a prodírá se bušem.

„Modrooký!”

„Cole, slyšíš?” Andrew se nahnul nad otvor a překotně pokračoval: „Zůstaň dole, někdo sem běží. Aby to nebyl ten lotr! Než bude čistý vzduch, tak se zdejchneme. Pak se vrátíme.”

„Dobrá,” odpověděl Col z temné prohlubně. „Stačíš mi sem ještě hodit nějaké prkno?”

Beze slova a s rozechvěním splnil Andrew, oč byl požádán.

Barbara posvítila do jámy baterkou. Col stál přitisknut ke stěně. S cáknutím dopadla na vodu tři shnilá prkna.

„Díky,” zavolal Col. „Už mažte! Ted už budu v suchu.”

Neztráceli čas. Barbara a Ian byli už téměř u stromů, a tak se Andrew rozběhl za nimi. Ale bylo již příliš pozdě.

„Stát!” zahřměl za nimi ze tmy drsný hlas, ani ne dvacet yardů daleko. „Ani krok, nebo střelím!”

Viděli, jak se k nim blíží kočkovitý malý muž. V rukou držel výhružně pušku. Drsně se zasmál, když se před nimi zastavil, s nohama rozkročenýma. Bylo mu špatně vidět do obličeje, ale všichni poznali, že oči, které je posměšně pozorují, jsou temně modré.

„Tak vy jste ti chytrouši z dolu, že jo?” Přistoupil blíže. Barbara couvla. „Kluk, holka a tohle skvrně?”

„Za-zabloudili jsme,” řekl Andrew. „Snažíme se najít cestu domů. Mohl byste nám pomoci?”

„Chcete si hrát na neviňátka, co?” řekl znovu svým drsným hlasem. „Rádi byste mi namluvili, že jste nečmuchali v té chatrči, že? A že jste se nešťárali v mých věcech? Mě neopijete rohlíkem.” Jeho tón se stal výhružným: „Jsou tu s vámi dospělí? Rychle s pravdou ven, nebo s vámi zatočím, vy…”

„Ne-nejsou,” vyhrkl Andrew. „Jsme tu úplně sami.” Uvědomil si, že nemůže zločince docela balamutit. Bude-li jim přát štěstí, mohl by se pan Karel vrátit se záchrannou výpravou v pravý čas. Aspoň že Col je zatím v bezpečí!

„Po čem jste tu slídili?”

„Hledáme jednoho - zločince,” řekla Barbara, která vytušila Andrewovy myšlenky.

„Ano, ředitel nám oznámil, že je naň vypsána odměna,” přerušil ji Andrew. „Věděli jsme o té chatrči, a tak jsme si řekli, že se sem koukneme.”

„To je moc chytrý,” zasyčel opovržlivě jejich věznitel. „Ten váš ředitel vám měl taky říct, že je to nebezpečná kratochvíle. Ze při ní jde o kejhák.”

„Chcete nás zabít?” Andrew se snažil mluvit klidně.

„Kdyby mi šlo o kůži, odpráskl bych vás na místě. To nejsou žádný jalový kecy.” Odmlčel se, jako by přemýšlel. „Jste šikovný, že jste se dostali z tý šachty. Až by vás tam našli, bylo by to vypadalo jako tragická nehoda. Ale nijak zvlášť neprahnu po oprátce. Udělám to tak, že vás prostě na čas umlčím, jasný? Abych se mohl odsud v klidu zdejchnout.”

„Tak to jste ty peníze našel?” Andrew si nyní mohl dovolit, aby si počínal směleji. Puška už na ně nemířila a bezprostřední nebezpečí minulo.

Nepřítel temně zaklel a neodpověděl. Dokazovalo to, že peníze zřejmě nenašel.

„Ty prašule jsou v tahu, jasný? A když je nevyčenichám já, tak už nikdo. Ledaže by se z moře vrátilo několik duchů a povědělo nám, kde jsou. A já se vypařím stejně jako ty prachy. Vpřed! Tudy!”

Pohodil hlavou a skupinka vyklopýtala kupředu. Pouze Ian se kradmo ohlédl k díře, ale muž si toho nevšiml. Andrew ucítil, jak mu Barbara tiskne jednu ruku a Ian druhou. Pochod ve tmě byl lopotný, ale pružná postava v zádech jim nedovolila zmírnit krok. Zdálo se jim věčností, než spatřili chatrč.

„Dovnitř!” zněl stručný rozkaz. Za okamžik se rozlilo chatrčí sporé světlo. Muž s veselýma modrýma očima stál vedle lampy, kterou zapálil a položil na stůl.

„Napřed ty velkej,”řekl Andrewovi. „Ke mně a otočit se!”

Andrew poslechl. Zbavil se již zděšení a doutnal vztekem.

Hlavou mu vířily šílené plány. Stačil by sám na toho lumpa? Co by se stalo s Ianem a Barbarou, kdyby jeho pokus neuspěl? Věznitel přetrhl jeho divoké myšlenky, neboť mu zručně obtočil provaz kolem zápěstí a pevně jej zavázal. Rovněž kotníky u nohou mu pevně spoutal.

„Teď vy ostatní,” řekl zločinec a z pokleku se napřímil. V mžiku je svázal jako ranečky. „A teď poslouchejte, vy cucáci! Zapište si každý mý slovo za uši. Jestli jen ceknete, tak jsem hned zpátky a zavřu vám hubu nadobro. To nejsou žádný planý žvásty. Musím teď ještě pár věcí zařídit, abych po sobě zametl. Pak se na vás kouknu a něžně se s vámi rozloučím. Ale nejdu daleko.”

Neodpovídali. Nebylo co říkat. Muž vzal pušku a chvatně vyšel z chatrče.

„Aspoň že svítí ta lampa,” promluvila po chvíli Barbara. Byla tak vystrašena, že mluvila pouze šeptem. „Co myslíš, že se stane, Andrew?”

„Nevím. Řekl bych, že chce zmizet v buši a nás tu nechá tvrdnout. To značí, že pan Karel nás tu najde, až se vrátí. Ale chudák Col.”

„Ten si bude vědět rady,” řekla Barbara přesvědčivě. Její důvěra v bratra byla z oceli. „Upraví si ta prkna tak, aby mohl sedět, a bude si vyhrupovat jako v peřinkách se štěnětem na klíně.”

Poslední poznámkou chtěla povzbudit Iana. Měla úspěch, neboť se k ní rozzářeně obrátil. „Cvrčkovi bude aspoň teploučko.” „Jako za pecí.” „Ale bude mít hlad.”

„Zaspí ho,” řekla Barbara. „Řeže tě ten provaz, Iane?”

„Vůbec ne.” Ian se k ní těsně přikroutil. „Ale zem je tvrdá.”

„Jestli můžeš, tak pojď sem,” řekl Andrew. „Je tu kupa nějakých hadrů, můžeš se o ně opřít. Trochu smrdí, ale jsou suché.”

Byla to svinutá stará maskovací síť, zpola už zteřelá, ale dost měkká, aby sloužila jako polštář pod záda. Všem se nějak podařilo k ní dosoukat. Stulili se, aby se zahřáli a aby se jim pohodlně leželo.

„Copak si asi myslí paní Lettsová, Iane?” ozval se Andrew po chvilce mlčení.

„Ta bude prskat,” řekl Ian s vervou. „Ale kdopak za to může.”

„Pan Karel jí dá vědět,” vmísila se do řeči Barbara. „Ale ztratí určitě další hodinu, i když půjde sám.”

Na několik minut zavládlo mlčení. Andrew se pak překvapivě zasmál.

„Vzpomněl jsem si na Smitha,” vysvětloval. „A na tu jeho povídačku, že viděl Modrookého u starého přístaviště. Zajímalo by mě, jestli si to jen tak vycucal z prstu.”

„To je jasné,” broukla Barbara s velkým opovržením. „Ten je schopen všeho, jen aby se stal slavným a shrábnul odměnu. Moc se těším, až se táta doví, že jim věšel bulíky na nos. Ten by s ním zatočil. Co se Smith se svými kamarády Cola napronásledoval. Do té doby, než ho zpražil, nenechal ho ani chvilku na pokoji. Nikdy jsem neviděla Cola tak rozzářeného jako ten večer, když přišel domů.”

„Jsem trochu větší než Smith,” řekl Andrew v rozpacích.

„Col říkal, že umíš lip zápasit. Zpočátku jsi mu prý připadal jako až moc tichá voda. Ale když ses do toho dal, tak rány prý jen pršely. Pereš se často?”

„Ne,” přiznal se Andrew, ačkoliv mu lahodila představa, že je pokládán za ostříleného válečníka. „Nepotrpím si na rvačky. Přenechávám je psům. Nepoznal jsem ještě slušného chlapíka, který by rád někoho fackoval. A co holky, perou se někdy?”

V tu chvíli připadla ta myšlenka Barbaře tak zvláštní, že se srdečně zasmála, smíchem, který nakazil a rozveselil.

„Ano, někdy, myslím že ano. Ale je to taková bezhlavá tahanice. Piští a tahají se za vlasy, ale většinou jen tak naoko nebo z rozčilení.” A ukrutně pedantsky dodala: „Ale já to nikdy nedělám. Na dámy se to nesluší. Nemáme v dívčí škole takové rváče jako mezi kluky. Máme tam taky ošklivá děvčata, ale jsou prostě jen ošklivá. Ale pak se najednou změní a všichni je mají rádi.

Judy Whippetová se jeden čas posmívala všem mladším děvčatům a vedla ošklivé řeči o dospělých. Ale pak si to nějak rozmyslela, vyspěla nebo co, a teď je naším miláčkem. Sedává si někdy s prvňáky u školního zvonku a vypráví jim příběhy ze školního časopisu. A jak to vypadá u vás doma, Andy?”

Andrewa nikterak nepřekvapilo, že tak rychle přeskočila na jinou věc. Vyprávěl jí o domově a bylo mu přitom dobře. O nemoci maminky a o její cestě s otcem do Anglie. Zdálo se mu to všechno nesmírně vzdálené, jako by uběhla celá věčnost ode dne, co přišel do Bullimalu. ^

„Mám hlad,” přerušil je Ian.

„My taky, tak bud zticha,” zašklebil se Andrew.

„A taky mě bolí ruce.”

„Tak s nimi trochu zamni. Musíš to ještě nějakou chvilku vydržet.”

Ian upadl do vyčítavého mlčení a naslouchal, jak se jeho společníci baví. Andrewova rada se osvědčila. Pohyboval drobnýma rukama tam a zpět a třel si je o košili. A vzápětí objevil, že není snadné spoutat malého klučinu tlustým provazem. Nakláněl se a napínal svá útlá a pevná zápěstí a mimovolně uvolňoval prsty pouta. A pak náhle měl jednu ruku volnou.

„Už je to lepší,” prohlásil. „Už to tak nebolí.”

Andrew se obrátil a spatřil, jak si Ian tře volnou rukou obličej. Chvíli si neuvědomoval, co se stalo, pak se mu prudce rozbušilo srdce.

„Koukni se, Barbie!” zašeptal, celý bez sebe. „Ian má ruku volnou!”

Na okamžik je pohled na Iana, troucího si uvolněnou rukou tvář, skutečně vyplašil. Dokud byla ruka spoutaná, nemuseli se ničeho bát než dlouhého a nepohodlného čekání. Teď stáli před možností jednat.

„Iane, můžeš si uvolnit i druhou ruku?”

Stačilo, aby se Ian jen nadzvedl a ruka byla volná.

„Provedls to šikovně. Překulím se… ták. Dostaneš se na moje pouta?”

Když se dal Ian do práce, nedokázala Barbara odtrhnout ustrašený pohled ode dveří chatrče. Andrewova vyvinutá zápěstí mohl zločinec svázat a zauzlovat mnohem důkladněji.

„Rychle, Iane, prosím tě,” zašeptala Barbara. A zpola k sobě zamumlala:

„Jen aby nás nepřistihl, nebo by s námi bylo zle.”

Andrew se přinutil ležet tiše, ačkoliv jím začala lomcovat netrpělivost. Provaz byl tuhý a Andrew věděl, že si Ian při uvolňování uzlů rozdírá prsty.

„Zkus to s kouskem dřívka, Iane!”

Ian zabručel a poslechl. Pomohlo to. Zahrocený konec dřívka roztahoval od sebe praménky provazu jako klín. Uzly se začaly pozvolna uvolňovat.

„Hotovo!” prohlásil Ian pyšně. Andrew se na něho úlevně zazubil, posadil se, přitáhl kolena pod bradu a pustil se do provazu, který mu obepínal kotníky. Když sklouzl, rychle osvobodil Barbaru, zatímco Ian si s klidem uvolňoval vlastní nohy. Všichni měli na kůži vytlačené rudé proužky a chvilku si je zuřivě třeli.

Andrew obezřetně přistoupil ke dveřím chatrče a vyhlédl ven. Nic neslyšel, ani neviděl. *

„Poběžíme hned za Colem?” šeptala Barbara.

Andrew usilovně přemýšlel a nedíval se na ni, když odpovídal.

„Bude to asi to nejlepší.”

„Modrooký by se mohl dát za námi, až zjistí, že jsme fuč. Pak by dostal i Cola.”

„Toho se nemusíme moc bát,” začal Andrew. „Ledaže… ledaže by ze svého místa viděl na vchod do chatrče.”

„Myslíš, že by nás proti světlu lampy viděl vycházet?”

„Právě. Vrtalo mi dříve hlavou, proč ji nechal svítit.”

„Stačí říct a já ji sfouknu,” nabídl se Ian.

„Oslíku,” zašklebil se Andrew mimovolně. „Hned by ho trklo, že se tu něco děje. Než se hneme, musíme si všechno jaksepatří rozmyslet, nebo se dostaneme z bláta do louže.”

Po chvilce dohadování se situace vyjasnila. Hrozilo opravdové nebezpečí, že je zločinec spatří, až by vycházeli z chaty. Neměli velký výběr. Risknout to? Když ne, co se dá podniknout jiného?

„Nemá cenu tu dřepět a čekat na Modrookého,” řekla Barbara.

„Mohlo by to mít smysl,” namítl pomalu Andrew. Obrátil se k ní s podivným leskem v očích.

„Jen žádné ztřeštěnosti, Andrew,” varovala.

„Není na tom nic ztřeštěného. Poslouchej! Víme, že se Modrooký vrátí, že? Ten si myslí, že tu ležíme bezmocně svázáni. Máme báječnou možnost vlákat ho do pasti.”

Barbara už měla na jazyku, že oni jsou jen děti a že mají co dělat s dospělým zločincem, který je ozbrojen. Ale Andrew v té chvíli nevypadal jako dítě. Byl vysoký, podsaditý, větší a silnější než Modrooký. Snad se přece jen dá něco dělat!

„Byla by to opravdu švanda, takhle ho polapit,” řekla, aniž si to uvědomovala.

„Jde o to, jak?” Andrew přijal její zásadní souhlas s pevným pohledem.

„Počkat za dveřmi a něčím ho praštit přes hlavu,” navrhl Ian slavnostně.

„Barbarské,” odbyl ho Andrew s úšklebkem.

„Co tenhle provaz?” zeptala se Barbara. Při myšlence na násilí se otřásla. „Nemohli bychom ho chytit do smyčky?”

Andrew zavrtěl hlavou. „Příliš nebezpečné. Ale myslím, že se na tomhle nápadu dá postavit nějaký plán.”

Rychle přešel po podlaze chatrče a začal tahat smotanou maskovací síť ke vchodu.

„Pomozte mi to rozmotat!”

Barbara a Ian poslechli, ačkoliv si nebyli jisti, co se z toho vyklube. Když síť na zemi rozprostřeli, Andrew se napřímil. „Teď dvě tyčky a provaz. Jasné?”

Položil tyčky rovnoběžně pod síť, tři stopy od sebe a přes hrubý trám z tvrdého dřeva pak přehodili provaz.

„Ještě kus dřeva semhle, napříč. Rozpěrka, jasné, aby držela tyčky od sebe, víte? Pak ještě pár takovýchhle uzlů…”

Provazem přivázal tyčky k síti a vytvořil z něho trojramenný závěs. Potáhl za volný konec provazu a vytáhl svůj hrubý síťový baldachýn nahoru. Visel přesně tak, jak chtěl, zrovna nad vchodem do chatrče.

„Až vejde, prostě to pustíme a pak hurá na něj! Je všechno jasné?”

Bylo zřejmé, že je pyšný na svůj vynález a pod vousy se zazubil, když se na něj díval.

„Háček je v tom, že to Modrooký uvidí,” řekla Barbara klidně. „Sám jsi řekl, že lampu zhasnout nemůžeme.”

„Chyba, Barbie. Generál by z tebe nebyl. Když zhasnu lampu, přiběhne jak na zapísknutí. Nic nebude vidět a vletí přímo do pasti.”

„Jsi pašák, Andy,” řekl Ian obdivné. „Už můžeme začít?”

Andrew se opět zamyslel. „Ale pozor, když zhasneme lampu, bude větřit nějakou rošťárnu. Bylo by mu divné, jak jsme to udělali. Už to mám!”

„Tak nám to pověz a netvař se jako svatý, když má vidění!”

Andrew vysunul bradu a vypadal jako César po vítězné bitvě.

„My tu lampu prostě převrhneme. Zapálíme ten brloh, jasné? Pak budeme řvát o pomoc.”

„A - a my tu zůstaneme uvnitř, v tom ohni?” /

„Ano. Když to šikovně narafičíme, není se čeho bát. Jestli nám to přeroste přes hlavu, vždycky můžeme vzít roha. Chápete? Modrooký se přiřítí, aby zjistil, co ten řev znamená. Nebude mít ani stín podezření, protože uvidí plameny a bude je chtít udusit, abychom přestali ječet. Vpadne dovnitř, a máme zajíce v pytli.”

„Pustíš na něho síť?”

„Ano. Pak ho spoutáme a vytáhneme ven. Jste pro?”

Barbara se zoufalstvím souhlasila, spíše proto, že věřila v Andrewa jakožto původce plánu než v plán samotný. Byla to nebezpečná hra, to je jisté. Výsledek závisel výlučně na Andrewovi.

Andrew již činil přípravy. Vršil k protější stěně chatrče staré jutové pytle a dřevo.

„Musí to hodně čadit,” vysvětloval. „Starouš Modrooký nesmí vidět ani na krok. Vaším úkolem je držet se tamhle na té straně chatrče a volat o pomoc. „Řvete zplna hrdla, i když už bude tady, aby sem vletěl rovnýma nohama. Já budu čekat za dveřmi.”

Andrew se odmlčel, rozhlédl se po podivném malém přístřešku, pak zvedl hořící lampu:

„Připraveni?”

„A - ano.” Hlas Barbaře přeskakoval. Zastyděla se za své rozčilení, když viděla, jak Ian kurážně kývl.

„Začněte řvát, až vám řeknu. Tak jedem!”

Mrštil lampou na zem, ke kupě pytlů a dřeva. Nádržka lampy se vznítila a vysoko ke tvářím jim vyrazil mocný zášleh plamene. Oheň se rozhořel tak prudce, že poděšeně uskočili.

„Řvete,” přikázal Andrew klidně. „Řvete jako pominutí!”

KAPITOLA XI

Následující minuty tížily Barbaru jako děsivá noční můra. Ale Andrew s Ianem si zřejmě přicházeli na své. Ian se šklebil, před obličejem si držel dIaně, aby se chránil před horkem, a ječel jako by ho na nože bral. Andrew hořel vzrušením.

Byla to skutečně hra s ohněm. Andrew silně podcenil účinek ohně. Chatrč totiž vyschla jako troud, všude se povalovalo plno hadrů a chytlavého smetí. Plameny rychle shltly kupu jutových pytlů a dřeva, kterou Andrew připravil, v mžiku přeskočily na podpěry nesoucí strop a po nich se vyšplhaly až k trámům. Hrubý stůl a palanda byly v jednom ohni. Jen to, že podlaha byla hliněná a že nábytku bylo poskrovnu, zabránilo, aby oheň nepřeskočil až ke stěně u dveří, kde se krčili naši tři spiklenci.

Od boční stěny odpadly dva vlnité plechy a trám zapraštěl.

„Pomoc! Po-moc!”

„Ho -ří!”

Z -Andrewova křiku teď čišela opravdová hrůza. Kdyby se chatrč zbortila, dříve než by přiběhl Modrooký, bylo by po pasti veta. S puškou v ruce byla by pro něho asi maličkost znovu je dostat do šachu. Praskot ohně a kouř je tak ohlušoval a dusil, že vůbec nevnímali, co se děje venku. Ale všechny Andrewovy smysly pracovaly tak citlivě jako nikdy dříve a ani na okamžik nespouštěl pohled ze dveří. Naprosto nic ho nevarovalo, že se nepřítel již blíží, jen to, že Barbara zavřískla změněným hlasem, a již se někdo sunul do vchodu.

Kdyby se byl Andrew spletl jen o zlomek vteřiny, byla by síť Modrookého minula. Ale štěstí Andrewovi přálo. Pustil provaz, který držel spletený závěs, v pravý okamžik. Dopadl přesně podle plánu přes hlavu a ramena sporého mužíka, který se na chvíli zastavil s puškou skloněnou, snaže se proniknout očima kouř.

Andrew vyrazil. Ze všech sil vrazil ramenem muži do stehna a rukama mu pevně objal kotníky. Modrooký padl k zemi jako podťatý kosou.

„Zamotat ho do sítě!” vykřikl Andrew. Seděl pevně ze strany na mužově hlavě a přidržoval jeho bijící ruce. Barbara si počínala jako odborník. Síť obalovala zločincovy paže, nohy a hlavu, až vypadal jako nějaký podivný mořský úlovek. Byl bezmocný, ale stále sebou mlátil.

„Barbaro, vezmi si ho na mušku,” řekl Andrew a strčil jí do neochotných rukou pušku. „A prst drž na spoušti!”

Modrooký se rázem přestal zmítat. Nejasně si snad uvědomil, že Barbara by asi za nic na světě spoušť nestiskla, ale vnitřní instinkt ho varoval, že i ženy mohou v rozčilení udělat mimoděk takovou věc, jako je třeba napnout sval na ruce.

„Seber jí to!” zařval. „Vytáhněte mě z tohohle krematoria! Pryč odsud!”

„Zrovna se o to snažím,” sípal Andrew, hlavně pro sebe. Žár se stával skoro nesnesitelným. Andrew strčil do Iana, až se vypotácel na čerstvý vzduch. Pak popadl za svázané nohy Modrookého.

Zajatec začal kopat a vzpínat se a zametal hlavou špínu. Ale stačilo, aby se Andrew na zlomek vteřiny zastavil, a všechen odpor ustal. Modrooký se děsil, že by ho snad nechali napospas plamenům.

Když se Andrew vzdálil dvacet yardů od chatrče, upustil své břemeno a vytřel si z očí slzy a kouř. Barbara stála s nohama rozkročenýma, držíc pušku v pokrčených rukou. Oči hleděly vystrašeně, ale jinak představovala dokonalý obraz hrdinky Divokého západu, vítězně se tyčící nad zajatým dostavníkovým lupičem.

„Vezmi si už tu pušku, Andrewe,” vyrážela přerývaně, celá nesvá. „Co když to spustí.”

Andrew si pušku vzal. Hrud se mu dmula vysílením. Za zády planula chatrč jako výheň. Už moc nečadila, zato prudce plápolala a strašidelně se rýsovala proti černé skále v pozadí. Keře kolem mýtiny uhelnatěly a jiskry unášené větrem hrozily rozsáhlým bušovým požárem. Mohli jen nečinně přihlížet. Pokud šlo o Modrookého, plán jim vyšel, ale takovéto hrozné podívané se nikdy nenadáli.

„Všichni se tu zaživa uškvaříme,” zavrčel muž, neschopný pozvednout se na jeden loket. „Dostat vás tak do ruky.

Ozval se mocný praskot, který pohltil jeho slova. Vzpěry a trámy zcela podlehly plamenům. Krov a plechová střecha se zřítily na zem a na mýtinu se snesla záplava jisker. Pak už oheň s neuvěřitelnou rychlostí pohasínal. Zřícená budova byla už jen hromádkou neschopnou udržet si burácivou sílu rozběsněného živlu. Oheň sice ještě hořel a praskal, ale již nebudil hrůzu.

Andrew zachytil Barbařin pohled. Usmála se a ulehčené si zhluboka vydechla.

„Povedlo se ti to, Andrew.”

„Senzačně,” připojil se Ian, napodobuje Barbařin obdivný přízvuk. „Co podnikneme teď?”

Andrew pohlédl do očí, které se na ně záštiplně upíraly. Nemohl uvěřit, že to nejhorší už mají za sebou.

„Nejprve si pojistíme tohohle chlapíka,” řekl. „A dáme si na tom víc záležet než on u Iana.”

Andrew svázal”mrštného zločince sítí a provazem tak důkladně, že se nemohl ani hnout. Necítil výčitky svědomí. Pohodlí Modrookého mu neleželo příliš na srdci. Byl si naprosto vědom, že muž bude úplně ztuhlý a zbolavělý, než dorazí záchranná výprava. Lépe takhle, myslel si, než riskovat sebemenší možnost útěku.

Když byl se svou prací spokojen, vztyčil se.

„Necháme ho tady,” řekl. A pak hodně nahlas dodal. „My se schováme tamhle pod stromy a nespustíme ho z mušky. Jdeme!”

Modrooký ani nehlesl, když kolem něho přecházeli. Nemohl je ani vidět, protože je Andrew úmyslně vedl za jeho hlavou.

„Nemůžeme tu přece tvrdnout, Andrew,” zašeptala Barbara, když docházeli k pokraji mýtiny. „Co si počne chudák Col?”

Andrew se uchechtl. „To se ví, že tu nebudem trčet. Ale Modrookému jsem chtěl nakukat, že můžeme a že taky budeme. Měli jste ho vidět, jak ztuhl, když viděl, jak držíš tu pušku. Chci, aby se tak choval i teď.”

„Můžeme jít tedy všichni na pomoc Colovi?”

„Ano. Ale tomu bude hej. Pojďme!”

Šli co nejtišeji, když opouštěli mýtinu, ale zakrátko už nebylo třeba počínat si tak ostražitě. Rozhovořili se opět normálním hlasem a přidali do kroku. Pro tmu několikrát sešli ze stezky, ale vždy se jim podařilo znovu na ni dostat. Cesta k důlní mýtině jim připadala nesmírně dlouhá. Když prošli skupinou stromů a octli se na mýtině, dali se mimovolně do běhu. První byl u díry Andrew.

„Cole! Cole, to jsem zase já, Andrew!”

Barbara s Ianem už supěli vedle něho, když Col odpověděl. „Ahoj, Andrew! Jste celí?”

„Cole!” zvolala Barbara rozhorleně. „Nic lepšího ti nenapadá. My se chvěli, že tu zmrzneš jako drozd a že se tu z té samoty zblázníš.”

„Ahoj, Barbie,” ozval se dotčeně Colův hlas.

„Ahoj,” odpověděla znechuceně. „A ráda bych věděla, nad čím se tu ušklíbáš, Andrew!”

„Odpusť.” Andrew se nahnul nad otvor a rozesmál se.

„Jak si tu žiješ, Cole? A jak je štěněti?”

„To mi chrupe na klíně. Hovím si tu na prknech pěkně v suchu, jako v hnízdečku.” A nehorázně lehkomyslně dodal: „Kde jste se to toulali? To jste byli na procházce?”

„Co takhle lapnout toho Modrookého, řekli jsme si,” odpověděl Andrew. Slyšel, jak se Col zasmál. Na chvilku se odmlčel, a pak hodil svou bombu: „Ted už ho máme jako v povijanu.”

„Hele, kecáš.” Colův hlas stoupl nedůvěrou o celou oktávu.

„Nekecá, Cole,” řekla Barbara. „Modrooký je zamotán v síti a ani se nehne.”

Společně pak Colovi vypověděli, co zažili. Při každé příležitosti přispěchal Ian s doplňujícími podrobnostmi. Když skončili, přetékal Colův přátelský hlas úžasem a obdivem. Ale prozrazoval i zklamání.

„A tys o to přišel, Cole. Je ti líto, žes nebyl s námi, vid?” zeptala se Barbara se smíchem.

„Vždyť je to k vzteku, dřepět v téhle špinavé díře, zatímco se nahoře dějí takové věci,” zavrčel Col. „To pitomé štěně, muselo sem vlítnout?”

„Kdyby nám sem štěně neuteklo, byli bychom už všichni doma a pan Modrooký by si ještě užíval svobody. Bud jedno, anebo druhé, Cole.”

„Aby se holka nezačala hned přít,” ozvalo se z hlubin rozdurděně.

Andrew rychle zavedl hovor jinam. „Nepřišli jsme za tebou, abychom poslouchali tvé nářky, Cole Wheatley. Chceme tě vytáhnout z téhle propastí. Chovej se slušně, nebo tě tu necháme viset a živé duši o tobě nešpitneme.”

„Vzdávám se,” zasmál se Col. „Jak se dostanu ven?”

„Stejně jako dolů. Po opičím laně.”

„Už jsem to zkoušel. Sám se nevyšplhám. Musíš zkusit, jestli mě vytáhneš. Pokaždé, když jsem začal šplhat, narážel jsem nohama do stěn a hlína se na mne jen hrnula. Zavání to kapánek nebezpečím.”

Andrewa přepadla pochybnost. Vytáhnout Cola z takové hloubky bylo i na jeho pevné svaly velké sousto. Řekl to Colovi. „Budu tahat s tebou,” řekla Barbara. „Já taky,” bojovně se ozval Ian. „Dobrá, dáme se do toho.” Liána visela v jámě tak, jak ji zanechali. „Držíš se dobře za konec, Cole?”

„Jo. Právě přivazuju štěně. Balím ho do staré bundy pana Karla.”

Slyšeli, jak mumlavě napomíná štěně, aby se nehýbalo.

„Táhněte, ale pomalu. Aby nevypadlo.”

Se štěnětem to bylo lehké. Zmítající se uzlík se za chvíli vynořil nad otvorem. Připomínal spíš žvanec huspeniny než psa. Andrew jej popadl a vytáhl do bezpečí.

„Tady ho máš, Iane. Ale hlídej si ho!”

Iana nebylo třeba pobízet. Sevřel svůj poklad do náruče a nic nedbal, že mu pes olizuje tvář. Pohladil ho a s mnohými projevy lásky s ním několik kroků poodešel, sedl si a na všechno ostatní zapomněl. Andrew mu nepřipomněl, že slíbil pomoci při vytahování Cola. Raději ať se stará o to své štěně. Liána putovala opět do jámy. Čekali, až si Col uváže kolem sebe smyčku. Pak uslyšeli jeho rozjařené „Hotovo!”

„Táhni první, Barbie!”

Opatrně zatáhli. Liána se narovnala, ztrácela své uzliny. „Tak tečí! Tahejte!”

Col jako by vážil tunu. Provaz se silně dřel o dřevo položené přes otvor.

„Ouvej!” zařval náhle neurvale Col. „Přerazil jsem si nohu!”

„Co je? Stalo se ti něco?” Barbara se nakláněla nad otvorem, ale skoro nic neviděla.

„Je to, myslím, dobré.” Ozvalo se přehnané zasténání. „Trochu jsem se natloukl a teče mi krev, ale noha mi neuletěla. Zvedejte, ale opatrně. Zdá se mi, že tu ze stěny čouhá nějaký železný trám.”

Táhli. Liána se znovu napnula. Pod Colovou tíhou se Andrew a Barbara napjali k prasknutí. Zezdola se ozvalo nové zařvání. Ze stěny se totiž odloupl pořádný kus hlíny a rozplácl se na Colově obličeji.

„Je to nebezpečné, Cole,” řekl Andrew po chvilce mlčení. „Jestli se sám nevyšplháš, tak jsme asi vedle. Provaz drhne o to dřevo a ty vážíš centy.”

„Nechceš to zkusit ještě jednou, Cole?” Ozvala se Barbara odhodlaně.

„Počkej, až si vytřu bláto z očí,” zavrčel Col zdušeně. „Dobrá, zkusím to ještě s tím šplháním. Máte provaz dobře uvázaný?”

Rychle přivázali konec liány ke dřevu a dali Colovi „zelenou”. Andrewovi se to nelíbilo. Při každém větším pohybu se stěny drolily. Bylo jen otázkou času, kdy dojde ke katastrofě a stěny se zhroutí. Byli jako na trní, když začal Col šplhat.

Po dvou vteřinách liána praskla. Ještě štěstí, že Col nebyl ode dna vzdálen víc než dvě stopy. Šachta se otřásla řevem.

Andrew a Barbara instinktivně odskočili od okraje, ze strachu před náhlým sesuvem. Nemohli tomu ani věřit, když zemětřesení ustalo.

„Cole!” Barbara přiskočila k otvoru a nahnula se nad černou prohlubní zaplněnou hlínou. „Cole! Stalo se ti něco?” Chvíli nepřicházela žádná odpověď.

„Cole, jsi živý?”

Dolehl k nim nakvašený hlas, rozmrzelý a jakoby žehrající na osud. „Jo.”

„Co se stalo?

„Vím já! Sletěl jsem zpátky do vody a pak se mi na hlavu přivalila celá hora. Moc tu nevidím, ale ten železný trám jsem minul jen o chlup. Poslouchej, Andrew…”

„Copak?”

„Raději, myslím, počkáme, až se vrátí pan Karel s navijákem nebo s nějakým podobným krámem. To šplhání je o život, nemyslíš?”

Andrew vřele souhlasil. Col je ujistil, že kromě bláta, které mu zalepilo tvář, vlasy a celé tělo, se mu vede královsky. Posadili se a čekali. Ztratili pojem o čase. Chvílemi mluvili, chvílemi dřímali. Pak se Andrew náhle prudce posadil, neboť od nedaleké skupiny stromů k nim dolehl chraplavě vřeštivý hlas. To čtyři ledňáčci zdravili mdlý zásvit rozbřesku.

Andrew vstal. Všechny údy jako by měl ze dřeva. Barbara se pohnula. Viděl, jak se k ní Ian tulí, aby mu bylo teplo. Na lahodně svěžím vzduchu se probral. Začal poskakovat a rukama si plácal na prsa, ale jeho rozcvičku přerušil Barbařin rozespalý smích.

„Copak si dáme k snídani, vejce na slanině?” řekla a opatrně se posadila s rukou stále kolem Iana.

„Ty dovedeš člověka týrat,” řekl Andrew a zazubil se. Přistoupil k díře.

„Brýtro, Cole. Jak se vede?”

Zezdola přilétlo protáhlé, zpola veselé, zpola bolestné zasténání.

„Dobré jitro, Andy, Óoo - óh! Je mi nanic. Slyšeli jste, jak to zapraštělo? To jsem si narovnal nohu. Kde je pan Karel?” „Na cestě k nám.” „Doufám. Zařvete, jo.”

Byl to dobrý nápad, byť třeba jen na povzbuzení. Andrew přiložil dlaně jako trychtýř k ústům a vyrazil mocné „ho - lá”.

Chystal se zavolat podruhé, když ho Barbara uchopila za paži.

Z lesa, který ještě halilo šero, zaslechli matnou odpověď.

„Už jdou, Cole,” zavýskla Barbara a docela přitom zapomněla na důstojnost dámy. „Uslyšeli Andrewovo volání.”

Teď už stačilo jen čekat. Ian i jeho mazlíček se probudili. Všichni se pak bavili tím, že povzbuzovali Cola a že se snažili se zahřát. Většina dospělých by takovou spartánskou noc zaplatila kašlem, ztuhlostí a vyčerpáním, ale naše čtyři děd byly jako rybičky a dobrou náladou zrovna hýřily. Když konečně uslyšely, jak se muži s praskotem prodírají blízkým křovím, už se neudržely. Rozběhly se jim po pěšince naproti.

V čele mužů rázovala vysoká, vousatá postava.

„Pane Karle!” zvolala Barbara. „Och, pane Karle!”

Vrhla se k němu a na ramenou ucítila jeho laskavé objetí. Přemohlo ji to a po tvářích se jí najednou řinuly proudem slzy.

„Barbaro, drahoušku! Iane, Andrew!”

„S Colem je to zatím v pořádku,” brebtala Barbara, slzíc radostí.

„A máme pro vás ohromnou novinu. Ach tatínku!”

Seržant Wheatley uzavíral průvod. Pomáhal nést nářadí. Mužný, zpravidla tak přísný obličej zněžněl, když k sobě přivinul dceru.

Vyprostila se z jeho náruče a táhla ho za ruku vpřed. „Chudák Gol je už jako kus ledu,” řekla s uslzeným pousmáním.

„Už se hnedle dočká.” Seržant ukázal na čtyři muže za sebou, silné, laskavé muže, kteří o půlnoci vstali z postele, když je zburcoval a požádal o pomoc. Andrew s Barbarou teď kráčeli v čele a vedli skupinu zpět na mýtinu.

První došel k díře seržant Wheatley.

„Nazdar Cole! To jsem já, táta. Jsi v pořádku?”

„Ano, tati.”

Seržant se uchechtl. „Je nás tu víc, synku, a máme s sebou i nářadí. Dostaneme tě ven raz dva. Jen co to připravíme.”

„Prima, tati.”

Muži přistavili přenosný naviják, sice jednoduchý, ale výkonný. Skládal se z bubnu, na němž bylo navinuto pružné ocelové lano, z ozubeného převodu a otočné kliky. Seržant přátelsky udělil rozkazy, jak naviják postavit. Bylo jej nutno podložit dřevěnými špalky, aby seděl pevně a v rovnováze. Nespěchali. Seržant si potrpěl na důkladnost. Teprve když všechno běželo jako na drátkách, obrátil se k ostatním.

„Tak, děti. Nahnali jste nám hodně strachu a starostí. Tady pan Karel mi všechno vypověděl, co se stalo, než se s vámi rozloučil. Máte štěstí, že vás ten náš povedený návštěvník nezabil. Jsem jistý, že tedˇ je už za horama.”

„Ani bych neřekla, tati…” uculila se Barbara.

Seržant povytáhl obočí. „Sotva čekal, až vás začnou hledat záchranné čety, když vás tam zabarikádoval v tom dole.”

„Dobrovolně jistě ne, tati.”

Seržant se srdečně zasmál. „Ty mě bavíš, to jsi ho tedy asi přemluvila, aby tu počkal?”

Barbařina odpověď je nanejvýš rozrušila. „Já ne tatí, ale Andrew. Ten ho k tomu přemluvil.”

Otázky a odpovědi pršely jedna za druhou. Pan Karel a seržant zprvu ani nevěřili svým uším, ale když se celý příběh vysvětlil, nešetřili chválou.

„Tak tedy muž, po němž šla celá místní policie, leží svázaný u chatrče? Zajat jedním velkým chlapcem, děvčetem a jedním - no, ne tak velkým chlapcem?”

„Jen jestli tam ještě je, tati.”

„Jen se neboj, bude,” poznamenal Andrew.

Seržant pohlédl na muže, kteří osazovali naviják, pak se naklonil nad otvor.

„Cole, nechávám tě ve spolehlivých rukou. My sejdeme podívat k chatrči.”

Slyšeli, jak se Col zachechtal. „Mnoho štěstí, tati. Brzy na shledanou.”

Pan Karel šel s nimi. Když kráčeli bušem po pěšině k dějišti neuvěřitelných příhod právě uplynulé noci, dosahovalo napětí vrcholu. Barbara se obávala strašného zvratu. Zdálo se jí nemožné, že obávaný nepřítel tam ještě bude ležet spoutaný a bezmocný. Mýlila se.

„Tamhle je,” řekl Andrew klidně, když došli na mýtinu, kde stála chatrč. Ukázal na nehybný balík pod stromy.

Seržant Wheatley zrychlil krok. Když došel k zločinci, zastavil se. Zamyšleně ho pozoroval. Pak pohlédl na trosky chatrče, zuhelnatělé a groteskní. Mírně potřásl hlavou.

„Měli jste namále, šlo vám o život, děti,” pronesl zvolna. „Tenhle muž není pouze nebezpečný. Je taky zákeřný. Ze, pane Šandy Williamsi?”

Modré oči, které se na ně dívaly, byly zastřeny únavou, ale přesto si podržely svůj tvrdý výraz. Zajatec neodpověděl.

Seržant se sklonil a začal uvolňovat pouta na nohou.

„Provedls to jaksepatří, Andrew,” řekl uznale. K muži, kterého oslovil jako Šandy Williamse, pouze zavrčel: „Vstaňte!”

Museli mu pomoci na nohy, protože zřejmě ho zmohla křeč a byl naprosto vyčerpán. Bez obřadnosti, ne však brutálně, ho vodili po mýtině, aby se rozhýbal.

„Jeho věci a nějaké papíry jsou tamhle,” ukázal Andrew. „Mám pro ně skočit?”

Seržant kývl a Andrew odběhl. Vrátil se s několika pozemskými statky, k nimž se Šandy Williams dostal na své zločinné dráze. Vydali se zpátky k mýtině u dolu. Během celého výjevu zločinec nepromluvil ani slovo. Kráčel v chmurném mlčení s očima upřenýma k zemi.

Ušli sotva dvacet yardů, když Andrew spatřil přes stromy mýtinu.

„Koukej, Barbaro! Vidíš ho?”

Právě se tam vyprošťovala ze smyčky malá, ale sporá postava, zablácená a zbědovaná. To právě vytáhli Cola z díry na svobodu. Zubil se na celé kolo.

Andrew s Barbarou se dali do běhu. Za chviličku obklopila celá skupinka umouněného Cola; všichni zářili úsměvem.

„Vedeme ti zajatce, Cole,” řekl Andrew a kývl směrem k Modrookému. „Šlo to jako po másle.”

Než odpověděl, Col se na Andrewa tajemně podíval. „I já mám pro vás něco,” řekl.

KAPITOLA XIII

„Tak, Šandy Williamsi, rádi bychom se vás na něco zeptali,” začal seržant Wheatley.

Pan Karel ošetřoval Colovi řeznou ránu na noze. Vymýval ji vodou ze své láhve. Ian převracel štěně na hřbet a lechtal ho na tučném bříšku. Andrew s Barbarou pozorovali seržanta a záchranná četa zatím odklízela naviják.

„Není vám do řeči, viďte?” řekl seržant, prohlížeje si zarputilého zajatce.

„Chci něco jíst,” zavrčel modrooký Williams.

„Nejdřív si popovídáme,” řekl seržant. „Mohl byste se hodně dlouho načekat na jídlo, jestli nám neodpovíte na několik otázek. A to není všechno, Williamsi. Na stanici máme řadu pěkně nehostinných cel a nerad bych strčil člověka ve vašem stavu do některé z nich. Lepší bude nějaká čistá a suchá, co říkáte?”

„Co chcete vědět?”

Seržant se zasmál nad kapitulací Modrookého. Zločinec byl natolik chytrý, aby poznal, že má dohráno.

„Tedy předně, Williamsi, máme už v rukou tolik důkazů, že vás usvědčíme třeba desetkrát. Takže si nemůžete žádným slovem nijak přitížit. Za prvé chci vědět, máte-li tu s sebou nějaké společníky.”

„Všichni moji kamarádi jsou v pánu,” zavrčel Modrooký. „Zahynuli hned po té loupeži, však ty to dobře víš, poldo.” „Mysleli jsme si to, ale stoprocentní jistotu jsme neměli.”

Seržant mluvil na prosto mírně a klidně. Upustil od své počáteční zastrašovací taktiky.

„Vraťme se k té loupeži, Williamsi, o níž jste se zmínil. Čtyři muži přepadli podnikový vůz s výplatou á zmizeli s čtyřiceti tisíci liber. Souhlasí?”

„Snad jo.”

„Dobrá. Nastal ohromný poprask a to bylo pro ty čtyři muže nepříjemné. Nemohli rovnou upláchnout pryč, a proto se skryli?”

„Jste vy, poldíci, ale chytráci,” pronesl Modrooký uštěpačně.

„Kde jste se skryli?” Seržantův hlas ztvrdl.

„Kromě mne všichni utekli do téhle chatrče,” řekl Modrooký mdle. „Já jsem měl za úkol přichystat u mola člun. Nenapadlo nás, že by poldíci přišli na to, že fouknem po moři.”

„A to ovšem zcela právem,” připustil seržant. „Nepomysleli jsme, že by se našel nějaký šílenec, který by se vydal s lehkým člunkem na Tichý oceán.”

Modrooký se zachechtal. „Tak na hlavu padlí jsme nebyli, poldo. Několik mil od břehu na nás čekala jachta. Jenže jsme se k ní nedostali.”

„Kvůli té bouři?”

„Tak.” .

„Nechcete mi říci, co bylo potom?”

„Zdálo se, že Modrooký chvilku přemýšlí. Pak se rozmluvil, jako by se mu ulevilo, že konečně může pravdivě celý příběh vylíčit.

„Jak jsem už řekl, měl jsem přichystat člun a také jsem to udělal. Ostatní se skryli tady. Když tehdy v noci řádila ta bouře, najednou jako by se pominuli a bezhlavě se dali za mnou. Poldíci totiž čmuchali kolem chatrče, a to je vyděsilo. Všechno je tu už přímo pálilo, chtěli se z toho okamžitě dostat.”

„A ta jachta celou tu dobu na vás čekala?”

„Slíbili jsme hodně peněz.”

„Tak dál!”

„Kde jsou penízky, povídám jim. Oni na to, že bezpečně ulité. Nemohli je prý s sebou přes město táhnout. Když jsem chtěl vědět, kde jsou schované, řekli, že u chatrče. Myslel jsem si, že na vyptávání bude času dost až na jachtě. Ostatní už víte.”

Seržant pokývl. „Myslím, že víme, Williamsi. Váš člun se překlopil a ti tři se utopili?”

„Tak.”

• „A vy jste se dostal k molu na nějakém prkně.” „Opět správně,” zasyčel Modrooký. „Muž kráčející po vlnách, co?”

Modrooký nechápal smysl této narážky a mlčel. Ostatním však bylo jasné, co má seržant na mysli.

„A co pak, když jste se dostal na břeh?”

„Utekl jsem do buše. Co nejrychleji jsem se odsud vytratil. Ale dvakrát nebo třikrát jsem se sem vrátil a hledal. Za vašimi zády, poldíku.”

„Připouštím, že jsme nevěděli o vašich dřívějších návštěvách. Ale tahle nám neušla. A nejste takový chytrák, Williamsi. Máme vás.”

„Poldové na tom mají malou zásluhu.” Modrooký pohlédl nenávistně na Andrewa, ale hned pohled odvrátil. Seržant zamyšleně pozoroval zajatce.

„Pěkně dlouho si posedíš v chládku, Williamsi,” řekl posléze. Ale Modrooký se jen zachechtal.

„Nevídáno, to je toho! A až vypadnu, budou tu na mne čekat ty prachy.”

„Vy víte, kde jsou?” vystřelil seržant, neschopen zakrýt napětí v hlase.

„Odpověď na tuhle otázku si nechám pro sebe, aby bylo jasný.”

Andrew si všiml, že všichni členové záchranné výpravy stojí kolem, pozorují a naslouchají. Viděl, jak se Col, který stál vedle, zašklebil.

„S tím nehneš, tati,” odvážil se poznamenat Col. „Když přijde do tuha, každý z nich brzy změkne, Cole. Pamatuj na má slova.”

\ Obrátil se k zajatci. „Williamsi, tak nám hezky zčerstva vyklopte, co víte o těch penězích. Chci to vědět a taky se to dovím.”

„Už ze mne nevypáčíte ani slova,” zavrčel Modrooký. „Když už mám hnít za mřížemi, chci mít alespoň o čem snít. A o čem jiném než o těch prachách.”

Seržant se bezradně obrátil.Byl schopen zločincům vyhrožovat, ale jinak je k řeči nutit nedovedl. Pak si všiml navijáku a tázavě pohlédl na ostatní muže.

„Už to raději složte, Hany,” řekl. „Myslel jsem, že jste s tím už hotovi a že se už budeme moci hnout. Cekal jsem vlastně jen na vás.”

Col nějak podivně a rozčileně zakašlal. Podařilo se mu získat všeobecnou pozornost.

„Ehm, tati, nebudeš mít. na mne vztek, vid…?” „Mít na tebe vztek? Co to, prosím tě, blábolíš?” „Schválně jsem čekal, co bude Modrooký povídat.”

Seržant se podrbal na hlavě. „Dnes ráno mám nějaké dlouhé vedení, Cole. Nebo že by tě trochu vzala ta noc strávená v té díře? Kam s těmi svými řečičkami míříš?”

„Tati, to já jsem požádal ty pány, aby naviják ještě nebalili.”

„Cože?”

„Někdo se bude muset do té díry mrknout, tati, víš?”

„Nic nevím, Cole! A nech těch šprýmů! Jsem tu služebně, a ne kvůli nějakým klukovským kašpařinám. Jestli dovolíš, tak to všechno sbalíme a vyrazíme domů.”

Andrew s Barbarou zírali na Cola. Napadlo je, zda se Col z toho noclehu opravdu nepomátl. Ale Col se na ně jen uculil a zamrkal.

„Modrooký tě lakoval, tatí. Ten houby ví, kde ty peníze jsou. Že, pane Modrooký?”

Zločinec jen odvrátil hlavu a zavrčel.

„Cole,” řekl seržant, a slovo od slova se jeho hlas stával vážnějším, „buď tak laskav, nemluv nám tu v hádankách a už se konečně jasně vymáčkni! Nezlobí tě snad ta noha?”

„Tak trochu, tati. Víš, když jsem chtěl vyšplhat po liáně z té díry, sletěl jsem a odřel jsem si ji o železný trám.”

Seržant přivřel oči a snažil se zachovat trpělivost. Col pokračoval.

„Když mě pak táhli ven tím navijákem, dobře jsem si ten trám omrkl. Páni mi spustili dolů baterku, abych si mohl dobře upevnit smyčku, víš?”

„No a?” Seržant to neřekl nijak laskavě, ale mimovolně ho začalo Colovo vyprávění zajímat.

„Dobře jsem se na ten trám podíval. Nebyl to trám, tatí. Je to železná truhlice.”

„Truhlice?” Seržant pokročil ke Colovi a všichni napjatě čekali, co bude dál.

„Dlouhá a úzká ocelová skříňka, jako starý truhlík od nábojů, tati. A je zamčená. Mám takové tušení, že by tam mohly být ty peníze, tati.”

Po této poznámce se rozhostilo téměř nesnesitelné ticho. „Naviják!” zamumlal posléze seržant. „Podívám se tam.”

Všichni se horečně vrhli do práce. V mžiku byl připraven naviják, seržant si upevnil do podpaží smyčku a jeho pomocníci ho spustili do otvoru.

Za čtvrt hodiny byl seržant i s dlouhým železným truhlíkem venku. Zrezavělý zámek jim nedal mnoho práce.

„Tak,” řekl seržant, „Ted uvidíme.” Prudce otevřel víko. Ozval se náhlý a jednohlasný povzdech zklamání. Jejich zraky padly jen na staré noviny.

Ale Col měl bystřejší oči než ostatní. Všiml si, že zpod jednoho rohu něco vyčuhuje. Odtrhl ochranný novinový obal a ukázal prstem.

„Jemine!” vyhrkl. A pak opět zděšeně: „Jemine!”

Skříňka byla vystlána úhlednými svazky bankovek. Bylo jich více než si Col a jeho přátelé dovedli vůbec představit. Čtyřicet tisíc liber.

„Tady jsou ty vaše peníze, pane Modrooký,” promluvil Col rozechvěle, když se trochu vzpamatoval.

Modrooký divoce vykřikl a vrávoral ke skříňce. Nikdo se ho nepokusil zadržet, neboť byl bezpečně spoután, jen nohy měl volné. Chvilku roztřeseně stál a zíral na bohatství, které ho přivedlo k tak žalostným koncům, pak se odvrátil a celý se zhroutil. Porazilo ho to.

Col cítil, jak z jedné strany ho bere za ruku Barbara, z druhé strany ho objímá kolem ramen Andrew.

„Jen co je pravda, jsi chlapík, Cole,” řekl Andrew obdivné. „Vzpomínáš, jak jsi mi tenkrát ve třídě poslal ten lístek? Tehdy jsem si myslel, že ses zbláznil, když se vůbec chceš pokusit ty peníze najít.”

„On je opravdu blázínek,” řekla Barbara měkce, tisknouc Colovu ruku. Náhle se zasmála a napřáhla paži. Ian dosud zíral s očima navrch hlavy na peníze. Vážně se k nim obrátil.

„Co bude s tou odměnou, Cole?”

Nikdo si na ni dosud nevzpomněl. Nikdo, kromě Iana.

„Budu si moct koupit ten skautský opasek a pěkný obojek na štěňátko?”

„To se mně moc ptáš, Iane,” zašklebil se Col. „Policisté a jejich rodinní | příslušníci nemají na odměnu nárok, že tati?”

„Obávám se, že v tomto případě opravdu nemají, synu.”

Barbaru to rozhořčilo. „To-to znamená, že odměna nebude vyplacena? Col přece ty peníze našel, ne, tati?”

Seržant Wheatley se uchechtl. „Neřekl jsem přece, že odměna nebude vyplacena, či ano? Jen to, že ne tobě, mně nebo Colovi. Je tu jen jediná osoba, která by na ni měla nárok.”

Jejich oči se stočily k Andrewovi. Tomu poklesla čelist.

„Andy!” zavýskl Col. „No ovšem, Andrew lapil Modrookého. Najít mě Modrooký v té díře, už bych se z ní nevyhrabal, to je svaté. A nikdy bychom na ty peníze nepřišli.”

„Snad bychom tě byli vysvobodili, Cole,” vmísil se do řeči pan Karel, který trpělivě a mlčky stál v pozadí, s úsměvem na rtech.

„Je pravděpodobné, že bys byl našel i ty peníze, hochu. Ale i kdyby to předpisy připouštěly, abys odměnu získal, chceš nám tu říci, že Andrew je jediný, kdo si ji opravdu nejvíc zaslouží. Je to tak?”

Col pokývl hlavou. „Právě to mám na mysli. Andrew přemohl zcela sám ozbrojeného Modrookého.” Barbara pohlédla na otce, který je vážně pozoroval. „Jak to bude, tati?”

„Přijde na to, jaké podám hlášení,” řekl seržant potutelné. „Já bych však hlasoval pro Andrewa.”

Tato poznámka byla uvítána s výskokem a jásáním, které vnesly úsměv do tváří všech zúčastněných, kromě Modrookého. Sbalili nářadí a peníze nacpali do kapes batohů. Když se opět vydali k domovu, ranní slunce teple a jasně zářilo. Jiskřilo na Uštech blahovičníků a třpytilo se v očích našich čtyř dětí.

„Máma s tátou budou mít po starostech, že přijdou na mizinu,” řekl Andrew. „To je peněz! Dva tisíce pět set Uber!”

Zdálo se mu, že by se z toho dala vydržovat celá armáda. Ian neklidně pohlédl vzhůru na bratra.

„Co bude s tím skautským opaskem, Andy?”

Andrew se zatvářil vážně, vědom si odpovědnosti-bohatého muže.

„Opasek bude.”

„A obojek pro Cvrčka?”

„Třeba dva, když budeš chtít.”

Asi dvě minuty kráčeli dále a Andrew si začal uvědomovat, že Col s Barbarou upadl do stísněného mlčení. Col si začal dokonce pohvizdovat, jaksi dutě. Andrewovi náhle blesklo.

„Poslyš, Cole,” řekl. „I ty, Barbie.”

Pískání ustalo, jako když utne. Dva páry očí se upřely na Andrewa.

„Ten bicykl, Cole. A nové dívčí kolečko pro Barbie. Bylo by to proti předpisům, kdyby vám je můj táta s mámou koupili?”

Colův pihovatý obličej se rozzářil jako měsíc. Všichni se rozesmáli, i Barbara.

„Nové kolečko,” zašeptal Col. „Juvajs, Andy, já věděl, že nám z té chatrče něco vzejde.” Otočil se a spatřil rozesmáté obličeje. Colovo culení se roztáhlo v úsměv od ucha k uchu, až se nakonec šťastně a bujaře rozesmál.

Pan Karel je uslyšel a ohlédl se. Těšilo ho, že jsou tak rozjařeni a šťastni. Věděl, jak je to s bicyklem, a na okamžik si téměř přál, aby po něm pocítil takovou žhavou touhu jako Col. Ale jeho díl odměny se skládal z několika úsměvů a pro potulného básníka to stačilo.

Široká záda dospělých, kteří kráčeli vpředu, se neobrátila. Jako by si tito velcí lidé vůbec nevšimli, že před chvilečkou svět zkrásněl a stal se lepším a zářivějším. To se vždycky stává, když jsou děti šťastné.