Renate Kruger

Dobrodružství perníkářského tovaryše

Devatenáctiletý pernikář Jockel Wolgemut prožívá perné chvilky. Najednou tu stojí v roli obžalovaného a správce norimberského kostela Panny Marie ho zahrnuje nepřátelskými pohledy a hlasitými výčitkami. A přitom ten výslech ve studené kostelní kanceláři se špičatou lomenicí neplatí vůbec jemu, ale jistému mladému malíři jménem Barthel Beham. Jockel nemůže pochopit, jak si smí správce kostela dovolit takto zacházet s malířem. Malíři jsou totiž v Norimberku vážení a Barthel je syn ze starousedlé rodiny a navíc žák samotného Albrechta Durera! Správcovy výlevy připomínají Jockelovi chvílemi štěkot psa, pak zase prskání kočky nebo dupot koně. Takže tenhle malíř asi není tak přespříliš vážený. Jockel uvažuje, že udělá nejlíp, když se do celé záležitosti bude míchat co nejméně.

„Jen si nemyslete, malíři Behame!” křičí správce kostela. „Nepřipustíme, abyste nám z našeho pořádku nadělal zmatek a motanici!”

Nepřipustíme, říká. Náš pořádek, říká. Máme svoje právo a svoji moc, jen počkej, to ti přijde draho…

Ale malíř Beham se nedá vyvést z klidu. „K tomu už mě nepotřebujete, správce,” říká. „Váš norimberský pořádek je samá trhlina a díra. Žádný div, že panáčkové začali klopýtat, až se nakonec zastavili.”

„To vy jste zastavil panáčky! Ještě nikdy nezůstali stát sami od sebe.”

„Nejvyšší čas, aby to jednou udělali,” říká Barthel Beham a správce samým údivem otevře dokořán ústa.

Každé poledne těsně před dvanáctou se shromažďuje před kostelem Panny Marie houf Norimberčanů, aby se podívali na

průvod panáčků, který sice dávno dobře znají, který je však přesto pokaždé nepřestává okouzlovat.

Když se ozve nad hlavním tržištěm první úder hodin, zahajuje postavička vyvolávače hru orloje pod pozlacenými hodinami vyzváněním na zvonek. K tomu figurka otvírá a zavírá velká ústa jako louskáček. Chvíli nato se v druhém okénku ujímá svého úkolu figurka pořadatele. Malou taktovkou diriguje hudbu, která doprovází průvod. Dva pozounéři, jeden bubeník a jeden flétnista se činí ostošest. Pravda, lopotí se jenom němě, a přece je celé tržiště zaplaveno hudbou jako při slavnostních průvodech městské rady. A teď zvolna vychází z branky v kostelním vikýři jedna po druhé sedm postav. Jsou oblečené do purpurových plášťů s límci z bílého hermelínu. Tmavé ocásky těchto vzácných zvířátek jim sedí na límcích jako černé tečky.

Kvůli komu všechna ta nádhera? Ovšemže kvůli císaři! Ten sedí v královském rouchu na svém trůně, dovolí kurfiřtům, aby ho třikrát obešli, pokyvuje milostivě a v dobré náladě železem, pod které se musí každý kurfiřt sklonit, než zase jeden po druhém může zmizet v brance.

Tak to jde každé poledne, den za dnem, jenom dnes jako na zlost ne. Právě když se měl saský kurfiřt, samozřejmě ta pomalovaná figurka, uklonit před císařem, panáčkové se prostě zastavili. Nikdo neví, jestli dřevěný kurfiřt ještě stačil vyseknout svou poklonu. Teď právě ukazuje Jeho císařskému Veličenstvu záda a posupně shlíží na tržiště, kde stojí hlouček rozhněvaných diváků s podmračenými čely.

A znovu se zdola ozývá křik: „Panáčkové se zastavili!” Jockela to pokaždé zasáhne jako rána bičem. Však hned teď přijde na řadu on a k obyčejnému pernikáři bude správce ještě bezohlednější než k malíři. Jockel jen doufá, že to ještě neodnese otec, který už si tak dost vystojí od bolestí zubů.

Hodináře Melchiora Wolgemuta si platí městská rada, aby bděl nad orlojem. Ale kvůli bolavým zubům mu nezbylo nic jiného, než se dát zastupovat synem Jockelem. Jakýsi host z Wittenberka, kterého přivedl malíř Beham, si totiž přál vidět toto slavné hodinářské dílo z nejbližší blízkosti. Je Jockelovou pýchou, že rozumí složitému orloji stejně dobře jako pečení perníku. Jak se jen mohlo stát, že…

A je zle, myslí si Jockel, když vidí, jak se správce zvedá a rázuje s předsunutou bradou přímo k němu. Hned teď řekne: nedával jsi dost pozor, neudělals, nejsi k ničemu! Ale správce kupodivu nic z toho neříká.

„Tak ty jsi pernikář? Dobré staré norimberské řemeslo!”

Správcův široký obličej se uvolňuje jako těsto, nos vsává pomyslné vůně, oči vesele pomrkávají. Jockelovi spadl kámen ze srdce. Hned zítra přinese správci plný koš perníku.

„Co ty bys měl z toho, zastavit průvod panáčků? Ne, to byl tamten!”

A ukazuje na Barthela Behama.

„Ten patří před radu!”

„Já nejsem pro vás žádný tamten,” odpovídá malíř klidně. „Znáte mě, a ještě pořád panuje v Norimberku zvyk, oslovovat každého jménem. A proč jste nezadržel toho druhého, toho z Wittenberka?” Beham nedostane odpověď. Dveře se rozletí a dovnitř se vrhne rozčilený hlouček. Dnes je výroční trh a ve městě se sešli lidé z dalekého okolí.

„Copak je s panáčky? Pořád ještě stojí a nehýbají se.”

„Koukejte, ať jste venku!” křičí kostelní správce. „Nevím beztak, kde mi hlava stojí.”

A v hlavě přemílá jedinou písničku: Kdopak mi dá orloj zase do pořádku?

To je teď ze všeho nejdůležitější, také proto, aby sedláci nezačali vzdorovat. Mnozí sem přišli zdaleka. Průvod panáčků je vždycky nejlepším zakončením jejich jarmarecního dne. Budou bručet, ale to by nebylo to nejhorší. Zakrátko se zde v Norimberku má konat říšský sněm. Město se chystá k přijetí císaře a říšských hodnostářů. A Norimberk bez průvodu panáčků? Orloj, to je přece nejlepší hold císaři. Na císařskou počest vzniklo toto umělecké hodinářské dílo, tehdy, když byla vydána Zlatá bula uzákoňující volbu císařů. Císař musí být zvolen sedmi říšskými kurfiřty. Od té doby uplynulo už sice víc než půl druhého století, ale zákon je stále v platnosti a musí zůstat v platnosti i nadále. Mistr Wolgemut bude smět vstát nejdříve zítra ráno, až mu lazebník vylomí zub, pokračuje správce ve svých úvahách. Musel bych sehnat jiného hodináře nebo mechanikuse. Ten by se ale třeba vyptával a pak by žvanil. Jak jste mohli být tak lehkomyslní a pustil cizince k zázračnému hodinářskému stroji? Ale wittenberský host vytáhl z kabátce zlaťák a schválně ho podržel tak, aby se zablýskl v zimním slunci. Jen si zůstaňte ve své komůrce, správce, však my tam nahoře nezabloudíme! Přijal ten zlaťák, který mu vklouzl jakoby sám od sebe do kapsy u kalhot. Uvažuje, že by ho mohl půjčovat na vysoký úrok, až by pak z jednoho zlaťáku byly dva. Ne, žádný cizí mechanikus sem nesmí.

„Rozumíš trochu mechanice orloje, Jockele?” ptá se správce. „A vy, Barthele Behame?”

Oba přikyvují.

„Ale vždyť jste mě chtěl pohnat před radu!”

„To má čas. Nejdřív musejí panáčkové zase běhat, já půjdu s vámi.”

To bude podívaná, myslí si Jockel, tlustý správce mezi kolečky a pákami v úzkém kostelním vikýři. Také host z Wittenberku se tam jen obtížně vecpal, a ten byl vlastně hubený.

„A to všechno kvůli zábavychtivým sedlákům,” povídá Barthel Běhám. „Co už jim jinak Norimberk může poskytnout? Díval jsem se na prsty mnoha hodinářům a umělcům v mechanice, mohl bych nechat panáčky tancovat, kdyby k tomu byla vhodná doba. Jednou budou skákat, spolehněte se na to!”

Ale správce už vyběhl před kostel a malíře neslyší.

„Jen strpení, lidičky. Hned budou panáčci zase běhat.”

Nahmatá minci v kapse, jediným trhnutím otevře dvířka vedoucí nahoru ke kostelnímu krovu a rozběhne se po úzkých točitých schodech. Na desátém schodě se zastaví, protože mu došel dech. Barthel a Jockel stojí těsně za ním.

„Pročpak nejdeme dál?” vykřikuje Beham. „Snad se vám neporouchala vaše osobní mechanika? Vám bych ovšem pomoci neuměl.”

Při Behamových slovech vtahuje Jockel hlavu mezi lopatky, tak se mu ta řeč zdá nemístná a drzá. Koneckonců je správce Mariánského kostela ve městě osoba vážená, které přísluší veškerá úcta.

Správce má také sto chutí začít zase vyhrožovat a nadávat, ale nemůže, protože, sotva popadá dech, jak musí zdolávat schod za schodem. Jestlipak to všechno zavinil ten člověk z Wittenberka? Co chtěl vlastně tady nahoře? Říkal, že se zajímá o mechaniku. Správce se už znova musel zastavit a shlíží úzkým okenním otvorem se zašpičatělým obloukem na tržiště. Jeho společníci jsou mu v patách. A tak se správce došourá k protějšímu oknu, odkud už je vidět rovinatou, mírně zvlněnou franckou krajinu. Cítí, jak mu srdce tluče až v krku.

„Počkejte chvilku, malíři Behame,” prosí Jockel. „Dopřejte správci čas. Co jste měl na mysli, když jste říkal, že norimberský pořádek je samá díra a trhlina? Jak tomu mám rozumět?”

„Otevři přece oči, Jockele.”

„Ale já je mám otevřené.”

„Člověku trvá moc dlouho, než se naučí opravdu vidět, trvá to dlouho i nejlepšímu malíři…”

Jak došel malíř Beham k tomu názoru? Je pravda, že chodil vždycky po světě s otevřenýma očima, tedy po svém norimberském světě, a to nejen proto, že se už od dětských let chtěl stát malířem.

„Otvírejte pořád oči,” opakoval jim zas a znova mistr Albrecht Durer, když Barthela Behama a jeho bratra Sebalda zasvěcoval do základů malování a kreslení. „Norimberský svět, to je pro malíře ráj!”

O tom je Barthel přesvědčený dodnes. Norimberk není město, je to svět sám pro sebe. Zádně jiné město nse se mu nevyrovná! V Norimberku je všechno vyšší, větší, lepší, nádhernější, bohatší. Už dávno si zbudovali Norimberčané kolem města trojitý prstenec hradeb. Mezi hradbami jsou hluboké příkopy plné vody - nepřekonatelná překážka. Nad hradbami se v pravidelných odstupech ježí špičaté věže a přístup do města je možnýj en mohutnými, dobře střeženými branami, uvnitř pod ochranou mocných zdí stojí kostely, kláštery, špitály, domy patricijů. Ostatní menší domy také náleží k celku, ale ty nejsou tak nápadné. Na severní straně městských hradeb, na nejvyšším místě norimberského okrsku, se zvedá rozlehlý hrad o mnoha budovách, který je také císařovou městskou rezidencí. Pod ochranou a ve stínu hradeb a hradu se mohou obyvatelé zvlášť pyšně nazývat norimberskými měšťany.

Srdcem norimberského světa je však radnice, přesněji řečeno radniční zasedací sm. Zde mají páni radní jako napomenutí a odstrašující příklad neustále před očima dřevěnou sochu nespravedlivého soudce, který sedí na drakovi. Samy sebe považují radní samozřejmě za spravedlivé. Nejskvělejší místností radnice je Velká síň s četnými drahocennými obrazy, freskami a sochami. Vysokými okny s lomenými oblouky sem padá barevné světlo a zvyšuje tak ještě nádheru Velké síně. Zde se shromažďují nejvznešenější Norimberčané k tanci a uměřenému veselí, zde přijímá město své nejváženější hosty. Barthel Beham tu ovšem nikdy netančil.

Norimberk to přivedl daleko. Skoro všechny velké evropské obchodní cesty byly nejdřív vyšlapány norimberskýma nohama. Obchodní karavany přicházejí z Benátek a z Janova, z Lyonu a z Paříže, z Antverp a z Káhiry a tam se odtud zase vracejí. Norimberk může nabídnout hodně. Kvete tu výroba sukna a barvířství. V četných slévárnách se zhotovují nejen lžíce, ale i nejmodernější matematicko-fyzikální přístroje, kapesní hodinky zvané norimberské vajíčko a spouště k puškám. Norimberk je na výši doby, Norimberk je sláva a chlouba říše.. Zvlášť vážení občané mají nárok na erb podobně jako šlechta a toho rád využívá i Albrecht Durer, slavný malíř, který bydlí přímo pod hradem u městské brány přiléhající k oboře, kde se chová zvěř. Z Durerova erbu

promlouvá jeho velké přání: jsou na něm dveře, jejichž obě křídla jsou otevřená dokořán.

Tudy může a má bez překážky pronikat svět. Ale co se to všechno hrne dovnitř?

Barthel Beham vidí, že norimberská politika se už teď nedělá jen v pyšných domech městských radních a v četných sálech radnice, ale také na ulicích a náměstích, v různých skrytých koutech, v hospodách a na hřbitovech. Norimberské hradby už nestačí na to, sjednotit všechny obyvatele města s jejich touhami, starostmi a rychle rostoucí nespokojeností.

Takové poznatky ovlivňují stále silněji Barthelův život. Od té doby, co mluvil na hlavním tržišti s údajným buřičem, který tam stál na pranýři, přiostřil se Barthelův postřeh pro norimberské díry a trhliny.

„Pročpak tě sem postavili?” zeptal se muže na pranýři. Ten sebou sice vystrašeně trhnul, ale rychle se zase uklidnil.

„Jsem sedlák z Katzwangu,” odpověděl tiše, „používal jsem falešné závaží, aby mi lidi víc platili, za to mě trestají… u

„Proč jsi to udělal?”

„Ne z rozmaru, pane, určitě ne. Potřebuju nutně peníze, jinak nemůžu zaplatit nájem pánovi, a spadla mi komora, ale šafář mi nedal dřevo na novou. Vzal mi poslední slepici a nechal mi jen kukuřici a jablka. Kdybych byl za ně dostal na trhu víc, byl bych ještě jednou zachráněný. Šafář nám spálil stodolu, protože jsme mu nemohli dát zrní, sami jsme neměli…”

Barthel Beham stál a koukal. Přidružil se k němu jiný sedlák a zašeptal: „Nespravedlivý soudce vyjel na svém draku z norimberské radní síně a teď nám všem vládne. Toho by někdo měl popadnout a postavit na pranýř. Co komu uškodí pár uncí falešného závaží a pár krejcarů navíc? Vinen je nespravedlivý soudce. Norimberčani podporují zpupnost pánů. Drak vládne nad Norimberkem.”

„Nemůžu vám pomoct,” vzdychl Barthel Beham.

Ostatně šel krátce po něm kolem pranýře i Jockel Wolgemut a zůstal také na okamžik stát, ale neoddával se při tom chmurným myšlenkám. Člověk si může klidně občas vyhodit z kopýtka, být veselý a tropit různé rošťárny, ale nesmí to zajít moc daleko, pořádek musí být, kam bychom jinak přišli? Dobře tak tomu darebákovi, že tam musí stát lidem pro smích, trestat se musí. A Jockel na výjev hned zapomněl, ačkoliv měl přece oči jak náleží otevřené.

Dole na tržišti před Mariánským kostelem stojí cizinec z Wittenberka a baví se, ačkoliv by to z jeho nepohnutého obličeje nikdo nepoznal, bezradnými tvářemi v zástupu, šepotem a úryvky řečí, které občas zaslechne. Nikdo ho nezadržel, když sestupoval z krovu Mariánského kostela. Ostatně, co se mu už může stát…

„Neštěstí, stihne nás velké neštěstí!” doléhá mu k uším. „Jako dvě půlky duhy jako krev na bělidle, jako dvouhlavé tele. Běda nám. Panáčci už neběhají!”

Nesmysl, ale užitečný nesmysl, myslí si Wittenberčan. Došlo k tomu jen proto, že i ve Wittenberku by chtěli mít takovýhle hodinářský zázrak, a tak jsem musel nahoře trochu experimentovat. A přitom se stalo, že se saský kurfiřt prostě zastavil. Škoda nemůže být velká. Správci, té tlusté kostelní myši, jsem dobře zaplatil. Jestlipak bude malíř ještě ochoten mi dodat kresbu? Ale nepatří mezi bohaté, a tak se bude snažit kvůli penězům. Kvůli penězům mého kurfiřta… A tomu já zas zařídím, aby mu ve Wittenberku běhali panáčkové.

Wittenberčan pochází vlastně z Lipska a jmenuje se Hans Dreyer neboli Honza Trojka. Od té doby, co žije u wittenberského dvora, si však říká Johannes Tertius, protože chodil v Lipsku na vysokou školu a umí bez obtíží přeložit své jméno do latiny. Ostatně rozumí ještě ledačemu. Psát dopisy, falšovat podpisy, připravovat léčebné tinktury, sestrojit a opravovat hodiny, pálit kořalku, ladit varhanní píšťaly, ale zejména umí sestavit horoskop, předvídat osud člověka z polohy různých planet a souhvězdí. S tím vším, co umí, vyzískal už hromadu peněz a co do bohatství by se mohl rovnat leckterému zámožnému norimberskému měšťanu. Johannes Tertius nepřijel do Norimberka hlavně kvůli panáčkům, ale především kvůli říšskému sněmu, který tu má brzy zasedat. Musí se postarat, aby jeho pán, Bedřich Moudrý, kurfiřt saský, tu dostal dobrý kvartýr bez myší, takový, kde by špehové neměli možnost naslouchat, ale zato s měkkými pohodlnými postelemi. Dále má Johannes za úkol vyzvědět, kde bude bydlit císař a co se v Norimberku povídá na ulicích.

Ted konečně se něco děje.

„Panáčkové už běhají,” křičí lidé. „Ale obráceně. Co má zas tohle znamenat?”

Nahoře v krovu j e kostelní správce úplně bez sebe. Do poslední chvíle doufal, že to ti dva dokáží.

„Obráceně, Behame, pošlete panáčky na druhou stranu!”

„To nemůžu, copak vězím v hodinovém stroji?” odpovídá Barthel Beham. „Buďte rád, že vůbec běhají!”

„To je vyloučeno!” křičí správce. Nejraději by sám strčil ruce do stroje, ale vzhledem k své tloušťce se nemůže dostat až k němu.

„Panáčkové musejí do svého úkrytu a pak hodiny zastavíme,” říká Jockel. „Raději ať stojí, než aby běhali obráceně.”

„Špatný svět, který se raději zastaví, než aby se dal jiným

směrem!

Barthel Beham cloumá tak rozčileně figurkou saského kurfiřta, až ji uvolní a figurka se zřítí dolů na tržiště, provázena křikem zástupu.

„Panáčkové padají!”

Jockelovi vstávají vlasy na hlavě. Jeho otec zachází s figurkami tak opatrně, jako by byly živé. Copak Beham nemůže dávat lepší pozor, nebo nechce? Jockel prostrčí hlavu okenním otvorem a civí dolů na prostranství pod sebou. Kurfiřt se nejspíš rozbil na sto kusů a otec bude muset objednat novou figurku. Ale ne, soška dopadla na velký, senem a slámou obložený vůz, který nějaký sedlák přistavil přímo ke zdi kostela, ačkoli to je vlastně zakázáno. Červený plášť je vidět až nahoru; zdá se, že je figurka neporušená.

Beham obratně skáče po točitých schodech dolů, vyrve panáčka ze sena, přehodí si ho přes rameno a už spěchá nahoru.

„Kurfiřt, ten dopadne vždycky naměkko,” volá na kostelního správce, který se celý třese, dílem leknutím, dílem vzteky.

„Pojď sem, pomoz mi,” volá Beham na Jockela, a ten ochotně přiskočí, ačkoliv mu vlastně malíř nemá co poroučet.

Za chvíli je Beham spokojený: postava kurfiřta stojí pevně a spolehlivě na svém železném trnu.

„Nikdo vám nemůže dokázat, že jste to udělal vy,” šeptá Jockel. „Třeba to byl ten z Wittenberka,” dodá ještě tišeji. „Můj otec by se taky mohl za vás přimluvit.”

„I ty, můj malý pernikářku,” směje se Beham. „Kdopak uvěří tobě a tvému tátovi?”

„Pročpak jste vůbec šel s tím wittenberským?” vyzvídá Jockel dopáleně. „Přece jste ho ani neznal.”

„No proč? Třeba jsem doufal, že se dozvím nějaké novinky. Třeba jsem dokonce doufal, že mi přistrčí některý spisek doktora Martina Luthera. Ale vyšel jsem naprázdno.”

A pak zavolá Beham správce: „S panáčky už je zase všechno v pořádku. Jak mají teď běhat?”

„Dopředu, jako by se nic nestalo.”

„Dopředu, jako by nic…” opakuje Beham.

A stroj se s vrzáním a praskotem rozjede. Císař při každém úklonu kurfiřtů milostivě kyne železem, a dokonce se zdá, že se ještě usmívá, když poslední z nich mizí v malých dvířkách. Císař může být spokojený. Ale rada města Norimberka spokojena není.

Dole u vchodu do podkroví čekají dva městští zbrojnoši s příkazem, aby se správce kostela, Jockel Wolgemut a Barthel

Beham ihned s nimi odebrali na radnici. Samozřejmě si i tam všimli, že s orlojem něco není v pořádku.

„Mě vynechte, nemám s tím nic společného, nemůžu za to, že si mistr Wolgemut leží. A navíc teď nemám vůbec čas,” brání se správce. „Kdepak, všichni půjdou. Všichni!”

„Mě můžete zdvořile požádat, ale ne nutit,” povídá Barthel Beham. „Jsem počestný norimberský měšťan a nemám špatné svědomí.”

Městští zbrojnoši si toho nevšímají. Jockel obdivuje malíře, že v přítomnosti ozbrojených strážců pořádku umí zachovat takový klid. On sám se třese od hlavy k patě a rozčilením ze sebe nevypraví ani slovo. Má špatné vědomí. Až se o tom dozví otec, zapomene, že ho bolí zuby. Špatně jsi mě zastupoval, Jockele, řekne. A Jockel v duchu slyší i jiná slova. Štěstí, že jsi jen pernikář! Perník nevyžaduje takovou zodpovědnost.

Ten den má pro Jockela i norimberskou městskou radu samé nepříjemnosti. V malé radniční písárně začínají dva konšelé nižší hodnosti a písař městského soudu s výslechem. Probíhá dost přívětivě. Konšelé si neberou celou záležitost tak přespříliš k srdci. Konečně maj í pro změnu něco jiného než přestupky proti tržním předpisům, drobné krádeže a nadávky. Konečně jednou něco zábavného!

„Orloj je srdcem našeho města,” prohlásil starší z obou konšelů, který k snídani spořádal deset opečených uzenek se zelím a dvě velké holby kulmbašského piva. Má dojem, že taková malá mrzutost mu pomůže vytrávit.

„Dokud obíhají panáčkové kolem císaře, je náš svět ještě v pořádku.”

Ani jeden z tří vyslýchaných nechce nebo nemůže říct, proč a jak se panáčkové zastavili.

„Dobrá, tak tu věc zjistíme a přešetříme přímo na místě,” rozhoduje mladší konšel a těší se, jak jeho staršímu druhovi zhořkne ta lezenice po schodech. Skutečně to pomůže jeho trávení.

„Co? Já že mám ještě jednou vylézt do krovu s panáčky?” křičí pohoršené správce kostela.

„Jste ustanoven radou za dohlížitele nad Mariánským kostelem, a tak je to vaše povinnost.”

Správce už se neodvažuje nic namítat.

Jockelovi bije srdce pořád ještě až v krku, ale zároveň mu lichotí, že se po nich ohlíží tolik lidí. Samozřejmě kvůli oběma konšelům. Ale také soudní písař budí pozornost. Skoro se to podobá malému průvodu. Jockel předběhne ostatní a otvírá dvířka schodiště vedoucího do podkroví.

„Prosím, pánové.”

Kdyby tu tak mohl být otec. Kdyby tak viděl, jak konšelé a městský písař jsou hosty v jeho panství! Jockel má v úmyslu pohostit je nahoře v otcově dílničce. Ví, kde otec schovává láhve s vínem, a perník už vzal s sebou hned ráno kvůli hostu z Wittenberka. Ale k zamýšlené přesnídávce už nedošlo. -Když Jockel vidí, s jakou radostí přijali oba konšelé i městský písař jeho nabídku a jak se hned v pěkně uklizené dílně mistra Wolgemuta pohodlně zařídili, zbavuje se konečně strachu. Pod střechou kostela vrkají holubi. Velké hodiny, to umělecké dílo, naplňují celý prostor svým tikáním a hr káním.

„Tady je člověku dobře,” povídá starší konšel, „vypadá to tu jak v dílně řádného řemeslníka, na zdraví!”

Zvedá plnou sklenku, jako by tu byl domácím pánem, zatímco Jockel rozkládá po stole perníky. Městský písař k nim zvědavě čichá. „Docela čerstvé! Za tohle se můžou pro mě za mě panáčkové klidně občas zastavit.”

Starší konšel se zamračil. „Budu se tvářit, že jsem vás neslyšel! Musíme případ vyšetřit.”

Barthel Beham dosud mlčel a neprojevil chuť ani na víno, ani na perník. Vyhlíží z okna a těší se z pestrého obrazu.

„Víte co?” vybuchne najednou. „Byl nejvyšší čas, aby se panáčkové zastavili. Myslím, že jsou vším vinni.”

Jockel neveří svým uším a správci zůstává vezet sousto v krku.

„Tak přece jste to udělal vy! Vždyť jsem to hned říkal.”

„Nesmysl! Nebudu ničit cizí majetek. Ale právě jsem zastavil panáčky u sebe v hlave, a nedovedete si představit, jak je mi při tom dobře.”

„Mladíku, nemáte horečku?” vyzvídá starší konšel.

„Jak jste to myslel?” doráží písař, který samým rozčilením vyskočil ze židle.

„Panáčkové jsou tu jakoby odjakživa,” vysvětluje zeširoka Barthel Beham. „Norimberk je pyšný nato umělecké dílo, protože císař je pro Norimberčany něco jako pánbůh… Nebo zářící slunce, obklopené sedmi planetami. Nic je nedokáže vykolejit. Ten zákon je neměnný. Všichni, kdo jsme se pod orlojem narodili, to takhle nosíme ve svých hlavách. Také za naším čelem obíhají panáčkové, a my pevně věříme, že to tak musí být. Ale proč vlastně? Nešlo by to i jinak? Panáčkové nám na to nemohou odpovědět, jsou pevně upoutáni na své dráze a nemohou si zvolit jinou. Nedá se s nimi mluvit. Ale mně se nelíbí, když se s někým nemohu domluvit.

Jak mám k něčemu dojít, když dostávám pořád stejnou odpověď: Panáčkové běhají, císař kyne žezlem, panáčkové se ukloní a zmizí. A život? A lidé? To přece panáčky vůbec nezajímá. Jsou jako zima a léto, jako slunce a měsíc, jako bouřka a krupobití. Když skončí jejich hra, zmizí. Ale v našich hlavách, tam bychom je měli zastavit, abychom se konečně mohli změnit. Nebo by se nedalo mnohé změnit? Například hromada našich hloupých zvyků. Naše trudné myšlenky. To, že vždycky na všechno říkáme ano. Ze považujeme většinou všechno za samozřejmé. A kolik bychom se přitom měli naučit! Ale pak přijdou panáčkové a říkají: Nač se učit?

Všechno je předem dáno. My běháme kolem císaře a tak je to dobře a tak to musí zůstat!

Jen panáčky zastavte! Pojďme se nejdřív přesvědčit, co vlastně přijímáme. Měli bychom se naučit říkat ne! Proč civět pořád na panáčky zezdola, proč nevyhlédnout do širého kraje jako já teď? Proč se nezměnit?”

Barthelu Behamovi svítí oči. Vstal. Jeho slova zarazila přítomné. Mladší konšel a písař zamyšleně přikyvují. Oběma se na jazyk hrnou otázky, písaře dokonce zmáhá nadšení. Ano, člověk by měl všechny ty panáčky v hlavě prostě zastavit a nechat kroužit jiné myšlenky. Císař chce do Norimberka na říšský sněm; nu dobrá, ať přijde. Ale to musí kvůli tomu stát celý Norimberk na hlavě, jako kdyby byl na světě jen a jen císař?

„Nemožné!” vrtí starší konšel hlavou. „Vaše myšlenky jsou nemožné, i když přiznávám, že ledacos se dobře poslouchá. Ale střežte se takových myšlenek, Barthele Behame! Jste ještě mladý a chcete to někam přivést. S takovými řečmi ale…”

Teď konečně našel i správce hřebík, kterému umí uhodit na hlavičku.

„Jsou to kacířské řeči, malíři Behame, vy berete v potaz panáčky, berete v potaz moc mocných! Nedivil bych se, kdybyste pochyboval o všemohoucnosti boží! Však uvidíte, co z toho budete mít. Říkáte, že s panáčky není žádná domluva, ale s vámi by si měl někdo pořádně promluvit, a to brzy!”

Barthel Beham na správcova slova neodpovídá, ale dívá se dál z okna do krajiny. Jockel cítí, jak mu běhá mráz po zádech. Vytrvale nabízí víno a perníky, ale nikdo už nemá chuť a všichni jako by docela zapomněli, proč se hmoždili nahoru po strmých schodech. Už je všem lhostejné, kdo způsobil, že se panáčci zastavili. Co je to ve srovnání s nepředstavitelnými slovy Barthela Behama?

Jockela to úplně vyvedlo z míry. Neví, na čí stranu se má přidat. Zdá se mu, že to, co tu řekl každý z přítomných, je i

jeho míněním, ale nejvíc se mu přece jen líbí, co řekl malíř. Kdyby si to tak ještě jednou mohl poslechnout docela sám! Ostatní by museli odejít, nesměli by odporovat, aby Jockel zase nedostal strach. Ale Jockel si je nemůže odčarovat a musí i jim chtě nechtě dát za pravdu. Otec by mluvil jako oni a otce je třeba poslouchat, kam bychom jinak přišli? Nebo je otec taky jen takovým panáčkem v hlavě, kterého je třeba zastavit? Tak dost, Jockele, tím směrem nesmíš dál přemýšlet, nebo by všechno zakolísalo… Slova, která tu vykřikoval správce, znějí stále ještě tvrdě, ba výhrůžné malou dílnou. To už je Jockelovi starší konšel milejší.

Ten se ze všech nejdříve zbavil tísnivého dojmu z rozhovoru, nastavil Jockelovi prázdnou sklenici a zakousl se do voňavého kulatého perníku.

„Mladí lidé mají moc všelijakých řečí,” říká s plnými ústy. „Každý si musí otrkat rohy. Ale proto jsme sem přece nepřišli. Ukážete nám teď orloj, abychom sami došli k nějakému závěru. Sázím se, že Beham to nebyl, tomu straší v hlavě něco docela jiného.”

A tak se Jockel se starším konšelem v čele odeberou tam, odkud lze mechanismus dobře pozorovat. Ale tady nahoře není příliš dobře vidět a radní se v změti pák, koleček a lan vůbec nevyzná.

„No dobrá,” míní. „Tady se může ledacos zadrhnout. Ale už nikdy sem nahoru nepouštějte cizince.”

Najednou je slyšet z obou velkých norimberských chrámů vyzvánění, na tuto denní dobu zcela neobvyklé. Co se děje? Vypukl někde požár?

Správce kostela jako první zahlédne pestrobarevnou stuhu, která se jako had vlní od východu směrem k městu. Blyští se to tam kopími, přilbami, brněními. V čele průvodu lze už dokonce rozeznat koně.

„Podívejte se! Císař přijíždí na snem! kncí správce. Co už ted záleží na tom, že se měděni panáčci na chvíli zastavili,

když přijíždí živy císař!

„Zvonit, musíme zvonit!” křičí správce, sám uchopí lano jednoho zvonu a druhá dvě hodí Jockelovi. To by tak scházelo, aby v Norimberku zvonily jenom zvony obou velkých chrámů, svatého Vavřince a svatého Sebalda. Oba konšelé a písař jsou spíše mrzutí než potěšení. Proč jim už dříve neřekl někdo o tom, že se císař se svou družinou blíží k městu? Ted musí s vyšetřováním co nejrychleji skončit a o překot se hnát na radnici, aby se oblékli do slavnostních úborů. Pak s oběma purkmistry a ostatními radními pány musí vyjít císaři naproti. Ale s tím vším se počítalo teprve za několik dnů.

„A co bude se mnou?” ptá se Barthel Beham. „Můžu taky jít?”

„Ale samozřejmě, jen si jděte. S orlojem je přece zase všechno v pořádku. Možná že do soukolí vletěl pták a tak orloj zastavil. Jen se jděte taky podívat na císaře!”

Barthel Beham potřásá hlavou, jako by nerozuměl. Na točitých schodech je slyšet sípavý dech. Někdo se hmoždí nahoru. Konšelé jsou podráždění. Chtějí přece co nejrychleji dolů a ted jim někdo bude překážet v sestupu. Je to mistr Wolgemut. V takový den musí být na svém místě, i když má celý obličej oteklý a bolestí nemůže ani mluvit.

„Přijíždí císař! syčí pod vlněným šátkem, který mu žena omotala kolem hlavy. Konšelé jen přikyvují a protáhnou se kolem něho. Správce a Jockel vyzvánějí, až se třesou trámy. Nemají čas starat se o mistra Wolgemuta.

„Přijíždí císař,” opakuje znovu Wolgemut šeptem a Barthel Beham přikývne.

„Ano, a všichni panáčkové běží, jako by je štípla vosa. Radní panáčkové, písařský panáček, kostelní panáček a panáčkové Wolgemutovi. Ani nejhorší bolest zubů jim v tom

nezabrání. Bojím se, že i mne v hlavě už zase obíhají panácci. Poroučím se vám, mistře Wolgemute!”

Ale Barthelova slova nemohou proniknout tlustým šátkem, který má mistr Wolgemut na uších.

Norimberk se podobá mraveništi.

„Cožpak nikdo dřív nevěděl, že císař přijede už dnes?” ptá se Beham jednoho z městských strážců na tržišti.

„Čekali jsme ho teprve v příštích dnech. Ale císař chtěl překvapit své nejmilejší město a tak vyrazil z dvorního ležení v Altdorfu o něco dříve.”

Tržiště se vyprazdňuje. Všichni běží ke královské bráně na jihovýchodě města. Také městská rada se dostavila v uvítacím průvodu jako jeden muž. Odevšad vlají praporce. Děti křičí. Barthel Beham přihlíží, jak se dva psi perou před kašnou, které se říká Krásná. Chvíli se honí, chňapnou po sobě, střídavě leží na zádech a zuřivě na sebe štěkají. Sedlák z tržiště svazuje neprodaná vrbová košťata. Nemůže jen tak všeho nechat a jít obdivovat císařův vjezd do města. Od brány u obory, kde se chovají zvířata, vidí Barthel přicházet svého bratra Sebalda.

Bratři Behamovi se podobají jeden druhému se svými svěžími růžovými obličeji a světlými měkkými vlasy. Jsou oba sice teprve něco málo přes dvacet, ale díky svým hustým vlnitým vousům vypadají starší. Sebald se pohybuje hbitě a stejně rychle se rozhoduje, Barthel je přemýšlivější. Často se ponoří hluboko do svých úvah. Pořádní a pilní jsou však oba.

Barthel souhlasí, a tak bratři kličkují návalem přes Masný most a kolem chrámu sv. Vavřince. U Mýtného dvora se shromáždilo tolik lidí, že zástup přešlapuje na místě. Barthel se užuž chce vrátit, když ho Sebald uchopí za rukáv a táhne dál. Sebaldovi se dokonce podaří ukořistit pro ně v blízkosti Královské brány vyvýšené místo na schodech; odtud mohou pozorovat císaře téměř z nejbližší blízkosti. Právě ho vítají oba purkmistři, kterým se v Norimberku říká losungeři, a také vojenský velitel města. Přivítání je neobyčejně mnohomluvné a

ponížené, neboť císař je bezprostředním nejvyssím pánem města Norimberka, který má statut svobodného města. Hold je mu vzdáván krásně znějícími důmyslně sestavenými latinskými větami, jak bývá při takových příležitostech zvykem. Císařovou mateřštinou je francouzština a německy sotva rozumí. Všechno německé je mu cizí. Sedí na bělouši, jehož tmavý postroj se třpytí zlatým krumplováním. Na hlavě má kožešinový klobouk obemknutý královskou čelenkou z drahých kamenů, na sobě má šarlatovou, kožešinou podšitou a zdobenou sametovou pláštěnku a na nohou volné měkké jezdecké boty z nejjemnější safiánové kůže. Purkmistři jeden po druhém znovu a znovu ujišťují, že město Norimberk je císaři nezlomně a věrně poslušno a oddáno.

„Toto dobré město bude dbát všech vašich rozkazů, příkazů a přání, na svoje město Norimberk se můžete vždy a v každé době spolehnout,” slibuje první purkmistr a poslouchá se to jako nějaký nazpaměť naučený zpěv. Purkmistr se opravdu ty latinské věty naučil nazpaměť, patří to k jeho úředním povinnostem.

Císař je obklopen říšskými hodnostáři a svými osobními rádci, služebníky a ochránci - všichni jsou tak skvěle oblečeni jako on. Heroldi mají stříbrné trubky, které teď odložili, a místo nich třímají korouhve na vysokých tyčích. Jen lidé zcestovalí a zběhlí v těchto záležitostech dovedou rozeznat erbovní zvířata a znaky jednotlivých rodů, orly v různých podobách, sokoly a draky, lvy, hvězdy a koruny. Císař je zároveň španělským králem a vladařem mnoha jiných území. Musí Norimberčanům předvést svou moc, protože jim přikládá značný význam.

Průvod se jen obtížně zastavuje, lidé a koně mrznou, císař se usmívá. Barthel Beham z něho nespouští oči. Císař Karel V. vypadá úplně jinak než císař panáčků. Je ještě velmi mladý. Vlastně je dost ošklivý, zejména tím povislým dolním rtem.

Jako čaroděj, myslí si Barthel. Byl by to zajímavý obličej k portrétování. Ale mám já za úkol malovat císaře?

„Jsem svému městu Norimberku v milosti nakloněn,” říká císař ve francouzsky znějících latinských slovech, která se také naučil s pomocí svých rádců zpaměti. Kolemstojící jásají a tleskají, mají radost, že sám císař promluvil.

Jen hrstka z nich ví, jak to před pěti lety vypadalo při císařské volbě ve Frankfurtu. Rod habsburský, z něhož Karel pochází, to stálo téměř milión dukátů ve zlatě, aby si zakoupil hlasy všech kurfiřtů oprávněných volit císaře. Jinak se mohlo docela dobře stát, že by byli za císaře zvolili francouzského krále. A kromě toho si kurfiřti zajistili ještě další privilegia. Rozhodně kolem císaře jen tak zadarmo nekrouží.

Barthel Beham by určitě nevěřil, kdyby ho někdo ujišťoval, že panáčkové se zastavili už dávno. Že kurfiřti se brání nadále obíhat kolem císaře. Ale co císařská nádhera, odpověděl by Barthel, lesk císařského průvodu. Vždyť je všechno při starém.

Kdyby však měl víc možností pozorovat a vyptávat se, věděl by ještě víc. Že jsou díry a trhliny nejen tady v Norimberku. Ale prozatím takovou možnost nemá. Pestrý obraz u Královské brány ho mate a je rád, když si vzpomene na zakázku, kterou má od Wittenberčana. Má pořídit nákres orloje, aby si také mimo Norimberk mohli udělat přesnou představu, jak vypadá. Takže zachytí na obraze aspoň císaře panáčků a vydělá si tím peníze.

A tak zatímco pestrobarevný had s císařem, několika kurfiřty, říšskými hrabaty a rytíři a přidruženým komonstvem se dává do pohybu a valí se směrem k hradu, zamíří Barthel Beham k velkému údivu svého bratra Sebalda domů.

„Dřív ses nemohl nasytit ani malých průvodů městské rady. A teď jdeš pryč, když máš možnost vidět císaře?”

Ale Barthel si přeje být sám a uvažovat a kreslit. Když usedne před prázdným papírem, všechno ho zase napadá. „Musíme si zastavit panáčky v hlavě,” řekl před nedávnem a v tu chvíli mu připadalo, že si opravdu v hlavě udělal místo pro docela nové myšlenky. Ale ten příjemný pocit mu dlouho nevydržel. Také teď cítí, jak panáčkové zase obíhají. Musel by je zastavit znovu.

Na mnoha místech na venkově, ale také v norimberských ulicích a na náměstích se teď mluví o obecném lidu, o tom, který má málo práv a už vůbec žádné bohatství. Ozývá se požadavek: spravedlnost obecnému lidu! Barthela při těch slovech přepadají pochybnosti: Kdo bude chtít, kdo vůbec dokáže dát obecnému lidu víc práv? Kdo se s ním bude chtít dělit o svá práva?

Než se naděje, nakreslil nový průvod panáčků. Kolem císaře už neobíhají kurfiřti, ale postavy, které Barthel denně vidí na trhu. Sedláci, kramáři, sloužící. Sedláci nosí obyčejnou halenu a krpce se stejnou samozřejmostí jako kurfiřti své rudé pláště s hermelínem. Mohou být na ně pyšní stejným právem, vždyť na ruce obyčejného člověka jsou odkázáni i kurfiřti. Císař by mohl klidně nad každým z nich sklonit žezlo a odměnit ho, a nejenom to. Měl by je osvobodit od stále stoupajících dodávek, daní a mnoha dnů roboty. Ale jak by mohl, když je sám majitelem největších panství v celé říši? Proč by se situace nemohla pro změnu obrátit? Barthel už viděl kresby, na kterých zajíci pronásledují myslivce a liška se obtížně brání husám. Proč by nemohli císař a kurfiřti obíhat kolem někoho z obecného lidu?

Na trůně sedí sedlák a zdraví císaře i kurfiřty kosou.

Tuhle kresbu bych vlastně měl dát wittenberskému, myslí si Barthel, ale to bych asi rozpoutal pěkné peklo. Nikdo by mi nerozuměl. Jen když se panáčkové v hlavě najednou zastaví, přicházejí ty nejzvláštnější myšlenky samy od sebe.

Barthel by chtěl o tom s někým mluvit. Ale za kým by mohl jít? Samozřejmě za Albrechtem Durerem. Ale ten je starý a unavený a na všechno by blahovolně přikývl. Tedy k Durerovu příteli, učenci doktoru Willibaldu Pirkheimerovi.

Ten by na něho vyrazil s latinskými a řeckým citáty z klasiků. Nebo k ševci Hansu Sachsovi, mistru pěvci, kterého si všichni v Norimberku tak váží? Ten by Behamův návrh na průvod panáčků považoval za skvělý masopustní vtip.

„Ne, o tom si musím promluvit s jinými lidmi,” rozhoduje se Barthel a vyhotoví kresbu přesně tak, jak si ji od něho vyžádal ten člověk z Wittenberka.

Jockel Wolgemut stojí u brány vedle obory mezi řeznickým tovaryšem a jakýmsi žebrákem a zlobí se, protože mu v rozhledu překáží tlustý městský zbrojnoš, který před ním poskakuje sem a tam.

„Nemůžete už konečně zůstat stát?” zabručí Jockel konečně. „Našinec by taky chtěl vidět císaře.”

Zbrojnoš ani nenaznačí, jestli tu stížnost vůbec slyšel, a tak si musí Jockel rychle hledat jiné místo, protože už se blíží císařští heroldi se svými stříbrnými trubkami. Tóny se třepetají a průvod šumí, vlní se a blyští před Jockelovým zrakem. A ten bledý hubený muž s nepohnutým obličejem by měl být…!

Tak teď tedy vidím císaře, vrývá si Jockel do paměti. Teď teprve jsem opravdový Norimberčan.

Kdyby jen všechno tak neproudilo, kdyby se to všechno tak nemíhalo! Proč si nemůže zapamatovat aspoň jeden jediný obraz?

Průvod ho zvolna míjí a Jockel dost dobře neví, co si má s těmi pestrými proměnnými obrazy počít. Připojí se tedy k ostatním, kteří proudí zpátky do města. Třeba se tam dá vidět a pochytit ještě víc.

Ano, Norimberk je dnes ještě pestřejší než jindy, ale Jockel má pocit, jako by k němu ani nepatřil. Nebo má s davem běhat jen tak sem a tam? Také ho začínají bolet nohy a v hlavě mu bzučí.

Možná že to pro našince přece jen nic není, myslí si.

Nazítří odpoledne přišel Sebald Beham v nejlepší náladě domů a hned sděloval, že prý se seznámil s tiskařem jménem Hergot, který sice nevlastní největší tiskařskou oficínu ve městě, ale přece jen má možnost zásobit pro nejbližší dobu bratry Behamy zakázkami a tím jim opatřit slušné živobytí.

„Konečně!” zaraduje se Barthel a vyskočí od své práce. „A kdy můžeme navštívit oficínu mistra… jakpak se jen jmenoval? Správně, Hergot! Moc divné jméno. Co jsi vyjednal?”

Sebalda těší, že se bratr tak nadchnul pro jeho návrh.

„Pokud jde o tu oficínu: představ si, že nás mistr Hergot pozval do hospody.”

„Copak je to pijan nebo vytloukač hospod? Samozřejmě jsem očekával něco jiného.”

„Musí to být zvláštní hospoda, mimo město v pegnitzských lukách. Je to vlastně mlýn, ale mlynář si k němu zakoupil várečné právo a výčepní povolení.”

„Hm,” protáhne Barthel, „a tam máme za tiskařem? Nevím, nevím…”

Ale Barthel je zvědavý. Schůzka v mlýně mimo město a také trochu mimo dosah norimberského práva. Co to znamená? Musí mistr Hergot něco skrývat? Třeba patří k těm, kteří nemohou na veřejnost se svými myšlenkami, zrovna jako Barthel.

A skutečně. Pegnitzský mlýn není jen tak obyčejný mlýn. Jeho hosty jsou nejen sedláci ze sousední vsi, ale také norimberští měšťané, potulní žáci a jiní lidé zdaleka. Harm Hauser, mlynář a hostinský, zařídil nad mlýnicí prostorný výčep, kam sejde po příkrých schodech. Schody se dají vytáhnout nahoru, jakmile po nich vystoupí poslední host. Pak by už nikoho nenapadlo, že se nad pytli s moukou a mlýnskými kameny shromáždila tak pestrá společnost. Když se hlasy příliš pozvednou, uvede hostinský Harm Hauser do pohybu křídla mlýna a pak není dole v klapotu, vrzání a skřípání rozumět ani slovu z toho, o čem se nahoře mluví. Je to moudré opatření, protože takové řeči nejsou určeny kdejakým uším. V obyčejných norimberských hospodách by se tak mluvit nesmělo, vždyť je řeč o spravedlnosti pro obecný lid, o stížnostech na městskou radu a majitele velkých panství. Poměry se musí změnit!

Norimberský tiskař Hans Hergot patří také k těm, kdo tak mluví, a navíc tiskne i spisy podobného obsahu. Často přináší s sebou do pegnitzského mlýna tištěné listy, předčítá je, rozdílí mezi sedláky a povozníky, a tak se listy rozletí do všech světových stran. Mlýnské hospodářství Harma Hausera je nejvlastnější dílnou tiskaře Hanse Hergota a právě tam si objednal bratry Behamovy, aby pro změnu nasáli vzduch, v němž poletuje něco nového. Na tom novém by se měli podílet i oni.

„Jak se tam máme představit?” ptá se Barthel bratra. „Jako městští lidé, nebo jako sedláci?”

„Od každého něco,” povídá Sebald a navléká si hrubé boty s jasně žlutými shrnovačkami. Za vybledlý klobouk si zastrčí kohoutí pero a světlé vlasy si furiantsky shrne do čela. Barthel si naproti tomu navlékne na prst stříbrný pečetní prsten a vklouzne do krátkého kabátu zjemněno šedého sukna. Takto přioděni se vydají na cestu do mlýnské hospody.

Před nimi jde po silnici potulný žák, student. Svázané knihy si přehodil přes rameno a opírá se při chůzi o sukovici. Snad ho láká vysoká škola v Praze, v Kolíně nad Rýnem, nebo dokonce v Paříži. Bratři Behamové za ním hledí bez závisti, protože netouží vydat se do velkých dálek, jejich světem je Norimberk. Ale velmi se ovšem podiví, když potulný žák zamíří také k Pegnitzskému mlýnu. Že by si potřeboval odpočinout už tak brzy za městem, a právě v téhle hospodě?

Potulný žák není nikdo jiný než Johannes Tertius z města Wittenberka. Vyšťoural někde, co se vlastně v mlýně odehrává, a slibuje si, že získá pro svého kurfiřta pár peprných

zajímavostí. Úloha potulného žáka mu dobře sedí, vždyť ji v skutečném životě hrál dost dlouho. Johannes Tertius pevně věří, že ho nakonec do kruhu mlynářových hostů přijmou, i kdyby se na začátku musel spokojit jen místem v mlýnici, jako kdyby přivezl pytle se zrním nebo kupoval mouku.

Hned po něm vstupují do mlýna bratři Behamové. Křídla mlýna teď zahálejí. Ke všem čertům, co tady pohledávají ti dva, myslí si Johannes Tertius. Tak se tedy v mlýně něco vaří a oba malíři patří také k sládkům.

Sotva bratři Behamové vysloví jméno tiskaře Hergota, hned jim mlýnský pacholek uvolní cestu k provazovému žebříku. Takhle to zde tedy chodí.

„A já?” ptá se Johannes Tertius. „Mám taky hlad a žízeň a rád bych unavené nohy strčil pod dobrý stůl.”

„Kdopak vám řekl, že je tady hospoda?” vyptává se stárek se zrzavým vousem.

„Slyšel jsem ji chválit od mnohých,” odpovídá Johannes Tertius. „Možná od těch samých lidí, s kterými se stýkají bratří Behamové, co právě vylezli nahoru.”

Pacholek jen ukázal palcem k výstupu a tak leze nahoru i Johannes Tertius a šlape si přitom každou chvíli na svou širokou pláštěnku.

Výčepní místnost není příliš velká a je tu útulno. Na sešikmených stěnách visí barevné letáky, stoly jsou vydrhnuté doběla. Harm Hauser, který právě načíná nový sud, ustane ve svém počínání a prohlíží si nově příchozího pozorně od hlavy k patě. Barthel Beham se také zarazil, ale Wittenberčan se tak změnil, že by ho pod rozcuchaným falešným vousem a hluboko do čela staženým ošumělým studentským baretem nikdo nepoznal.

Právě dorazili dva sedláci, usedají za Johannesa Tertia na lavici a začínají rozprávět ve svém těžkopádném tvrdém jazyce, z něhož host z Wittenberka dokáže pochytit tu a tam sotva nějaké slovo. A pak přisupí nahoru po žebříku tiskař

Hans Hergot. Za ním následuje Hans Denck, magistr jedné z norimberských škol. Bratři Behamové vstávají, aby pozdravili nove příchozí, zatímco před ne hostinský staví na stůl cínové džbánky s víčky, plné šumivého piva.

„Ať slouží!”

Všichni ponoří nejdřív obličej do džbánku, pak si otřou penu z vousů a strčí hlavy dohromady.

Ale ať Johannes Tertius špicuje uši jak chce, zaboha nerozumí, o čem se tu mluví. Je to mrzuté. Nemůže přece svému pánu, saskému kurfiřtovi, jenom popsat zařízení franckého mlýna a venkovské hospody. Nad schody se objevila nová hlava a do malé výčepní místnosti se šine zvědavě Jockel Wolgemut. Když se ho jeho mistr zeptal, jestli je ochotný donést perníky do Pegnitzského mlýna, ochotně přisvědčil, protože v té hospodě ještě nikdy nebyl. To je něco pro našince, říkal si, a ani si nestěžoval na těžkou nůši, kterou mu mistr vlastnoručně připevnil na záda.

„Tady za ten šesták si můžeš koupit pivo, vaří ho dobré,” dodal ještě mistr a strčil Jockelovi do kapsy minci. A Jockel se chce za ni dobře pomět. Dokonce se odváží posadit k potulnému žákovi.

Jen se podívejme, myslí si Johannes Tertius, syn hodináře je taky tady… Z toho bych mohl něco vytáhnout.

„Směl bych vás pozvat, tovaryši? Jste celý zpocený a ušlý. Pane hospodský, dvě holby, ale velké!”

Jockel vůbec neví, co se s ním děje. Svůj šesták tedy nemusí utratit. A tamhle naproti, jaká náhoda, sedí malíř Beham! Jockel na něho zamává. Ano, dnes budu mít pro změnu taky dobré časy.

„Co ten tu dělá?” ptá se Barthel hostinského. „Chodí sem často?”

„Ne, je tu dnes poprvé,” povídá hostinský. „Přinesl perníky. Máte na nějaký chuť?”

„Prozatím mám zájem o jinačí věci.”

Také mladý magistr Denck je v Pegnitzském mlýně poprvé. Norimberk mu připadá těsný a malý, ačkoli je to největší město, jaké kdy viděl. Všechno, co se tam dovídá, zná už dávno, a že město zavrhlo starou papežskou víru a přijalo novou, luteránskou, to patrně, jak se zdá, na životě v něm nic nezměnilo. Boháči sedí nahoře, chudí stojí dole a pořád stejní lidé mají hlavní slovo.

„Tak jak vám chutná pivo?” ptá se Johannes Tertius svého společníka. „Já už pil lepší. Ale přece jen si dáme ještě holbu. Znáte zdejší hosty?”

Jockel je pyšný, že muže cizince poučit.

„Jednoho bych znal. Je to malíř Barthel Beham. Chytrý člověk.”

„V čem spočívá jeho chytrost?”

„Hodně přemýšlí. Možná mu to myslí docela jinak než ostatním.”

„Jak jinak?”

„Jako když například mluví o norimberských panáčcích,” šeptá Jockel. „Že by si je měl každý v hlavě zastavit, řekl. Že nemáme ke všemu pořád jen přikyvovat… Jen se s ním taky pobavte, uvidíte sám!”

Jockel vyprázdní druhý džbánek a je mu tak dobře, jako už dávno ne. Jak přesně si teď vybavuje malířova slova! A jak zlehka mu plyne řeč!

„Jen vyprávějte!” pobízí ho Johannes Tertius zas a znova a kývne na hostinského, aby jim přinesl třetí holbu. Harm Hauser váhá.

„Nepijte tak rychle!”

„To nechte na mně! Koneckonců jsem student, na pití zvyklý, studiosa hned tak něco neporazí!”

„A pernikář?”

„Ten je pod mou ochranou.”

Hans Hergot se zatím pustil s bratry Behamovými do hovoru. Je řeč o knihách a knižních ilustracích. Už jim vysvětlil, že jeho tiskací lisy nepracují pro učence a krasoduchy, ale pro obyčejné lidi, a jelikož mezi chudším lidem jen nemnozí dovedou číst a psát, je třeba jim myšlenky a příhody nabídnout nejen v písmenkách, ale také v tištěných obrazech. Tiskař chce vědět, jestli by bratři Behamové byli ochotni kreslit a rýt do mědi také pro Hergotovu oficínu.

Barthel Beham přikyvuje, otevírá desky s kresbami, kam uložil i svůj nejnovější list s průvodem panáčku a předkládá tiskaři list s kresbou. Na kresbě nekrouží kolem císaře kurfiřti, ale sedláci…

„To není špatné, malíři Behame,” přikyvuje Hans Hergot. „Stačilo by, kdyby k tomu náš přítel Hans Denck vymyslel vhodný text, a hned by byl nový leták. Vidím, že si rozumíme.”

Teď si přisedá ke stolu také hostinský, mrzák s příliš velkou hlavou na malém hubeném těle.

„Nemůžeme ještě vytáhnout žebřík a spustit mlýn,” šeptá. „Nevím, kdo je ten potulný žák u sousedního stolu. Tvrdí, že zná Behama. Ale proč opíjí pernikáře? Co tomu říkáte, malíři Behame?”

Barthel Beham krčí rameny. O téhle hospodě nemohl přece nikomu vyprávět, vždyť o ní sám nevěděl!

„Uvidíme, nač se chytí,” povídá Harm Hauser, opře se o lenoch a začíná polohlasně vyprávět jeden z příběhů, jaké se často v Pegnitzském mlýně vyprávějí.

„Znáte zemi Někde? Tam vedly myši válku proti kočkám. Všechny myši, i ty z nejposlednějších děr, se shromáždily, až jich byl pořádný voj. Nato si nabrousily zuby, aby se jim nic nemohlo postavit na odpor.

Kočky si čistily kožich, předly a smály se. Ale když se přiblížila myší armáda, přešel je smích, a nahrbily se ke skoku. Lecjaká myš to zaplatila životem. Ale každá kočka náhle zjistila, že je obklopena kruhem nespočetných myší. Pokousané a zkrvavené kočky se konečně musely dát na útěk, jinak by to byly zaplatily životem. Nemilosrdný boj! A myši zvítězily..

Během vyprávění hostinský vstal a pomalu přešel k Johannesu Tertiovi. Konečně si vedle něho sedl, jako by vyprávěl ten příběh výhradně pro něho. Vypráví monotonně a zpěvavě, jako by vyvolával duchy. „No, pane studiose?” zeptá se nakonec. „Jak se vám líbilo tohle vyprávění?”

Johannes Tertius se snaží odpovědět změněným hlasem. Hučí svá slova v nejhlubším basu, jakého je schopen. „Pravda, myši jsou náramně odvážné. Pěkné pohádky tu vyprávíte, pane hostinský. Jen si dejte pozor, aby si kočka nepřišla pro vás!”

„Díky, pane studiose. Musíte okusit moje lepší pivo, ale to tady nahoře nenalévám.”

Hostinský ukazuje na schody a Johannesu Tertiovi nezbývá nic jiného, než se zase obtěžovat dolů. Není mu přitom dobře po těle, tuší už, že se přepočítal. Co když ho Beham přece jen poznal? Dole mu čeledín se zrzavým vousiskem podává s hlubokou úklonou plnou holbu.

„Na zdraví. Studios zvyklý pití tohle vytáhne najeden zátah!”

Váhavě přiloží Johannes Tertius holbu k ústům a polyká dobrou čistou vodu. To je ještě dost nevinný žertík, ale přesto hlasitě protestuje. Vtom mu někdo zezadu přehodí přes hlavu a horní část těla mlýnský pytel a hodně pevně uváže na uzel. Potom Wittenberčanem cloumají sem a tam a táhnou ho kupředu. Najednou pod ním zadrkotá vůz a hlasitý zpěv přehluší jeho klení. Pak ucítí pod sebou něco měkkého, a když se mu konečně podaří osvobodit se z pytle, zjistí, že leží uprostřed louky na kupě sena. Široko daleko není vidět človíčka, a Johannesu Tertiovi trvá dost dlouho, než se doptá do Norimberka.

„Těm já to spočítám,” sykne každou chvíli mezi zuby, ale jak? Norimberský písař, kterému celý rozčilený vypráví o svých zážitcích, jenom krčí rameny.

„Okradli vás? Poranili?”

„Ne, ale…”

„Máme teď jiné starosti,” vpadá mu písař do řeči. „Přece víte, že jsme tu uvítali císaře.”

A tak odchází Johannes Tertius s nepořízenou. Teprve za delší čas si písař na tu událost vzpomene…

„Tak, toho jsme se zbavili,” povídá Harm Hauser, když se hukot vozu vzdaluje od Pegnitzského mlýna. „A to jsme se s ním ještě mazlili. Umíme s takovými hosty zatočit mnohem důrazněji,” vysvětluje bratrům Behamovým.

„Nemůže to být pro vás nebezpečné?” ptá se Barthel.

„Chcete snad svůj strach před kočkou vláčet s sebou až do smrti?” opáčí hostinský, ale nečeká na odpověď. „A teď spustím mlýn a vytáhneme žebřík. Pernikář může pro mě za mě zůstat, je už opilý a nic nevnímá. Slyšel jsem nové povídání, které vám musím vyprávět. Magistr to může zapsat, malíři namalovat a Hans Hergot to všechno vytiskne. Za měsíc tu zas budu mít přespolní lidi a ti se postarají, aby se listy rozletěly na všechny strany.”

„Tak je to v pořádku,” vmísí se teď do řeči Hans Hergot a obrací se k bratrům Behamovým. „Vám bude ledacos z toho, co tu uslyšíte, ještě cizí. Bude vám připadat nemožné, že žádný člověk nemusí zůstat ve svém stavu, v tom, v kterém se narodil a v kterém teď žije. Jednou dojdou všichni k novému pořádku. Obecnému lidu budou náležet císařské paláce. Kláštery a hrady už nebudou vybírat desátky a daně. Všichni lidé budou pracovat společně. Každý bude dělat to, co nejlíp dovede, k čemu se hodí. Všechno dobré bude v společném užívání a nikdo se nebude mít líp než jeho soused. Já vím, že vám to všechno musí připadat nemožné!”

Mlýn klape dlouho do noci a bratři Behamovi tu sedí s rudýma ušima. Připozdí se tak, že nemohou zpátky do města. Brány už jsou dávno zavřené. A tak přenocují ve mlýně a mají dost času představovat si, co by nakreslili k druhému příběhu, který jim mlynář vyprávěl.

„V daleké zemi, která by ale taky mohla být docela blízko, rostl mohutný strom. Na jeho větvích se rozsadili zástupci jednotlivých stavů, císař docela nahoře, pod ním kurfiřti, knížata, rytíři, pod nimi kupci, měšťani, řemeslníci a docela dole, kam už nedopadl ani jediný sluneční paprsek, museli sedět sedláci, protože na ně už větve nezbyly. Proto se taky říká, že ti se na zelenou větev nikdy nedostanou… tedy že si k ničemu dobrému nepomohou.

Ale pak přišli lidi v daleké zemi, která může být taky docela blízko, na nápad vytrhnout strom a zahrabat ho špičkou do země. Ted sedí sedláci nahoře, císař vězí napůl v hlíně, kurfiřti visí hlavou dolů a rytíři spadli leknutím ze stromů a válejí se dole na zemi jako brouci. Jejich těžké pancíře jim nejsou k ničemu, nemůžou se v nich ani hnout.”

Dokonce i Beham se vzepřel věrohodnosti téhle povídky. Jak by to bylo možné, protestoval, vytrhnout tak mohutný strom s kořeny ze země? To je ještě neuvěřitelnější historka než ta s myší válkou.

Ale mlynář a hostinský se nedá splést.

„Tisíc sedláků tahalo za tisíc lan,” pokračuje nevzrušeně. „Ostatně pod kořeny se našla železná skřínka a na té byl silný visací zámek. Když zámek urazili, zjistilo se, že ve velké skřínce je ještě jedna menší. A tak dál a tak dál. V nejmenší skřínce ale našli lístek a na tom stálo psáno krví: ,Všechna moc obecnému lidu!’”

Kvůli tomuhle příběhu nemůže Barthel Beham spát. Přitahuje ho, odpuzuje ho, plní ho neklidem a naplňuje zároveň podivným štěstím. Jak jen může bratr Sebald ležet tak klidně na lavici u kamen a spát! Ale i Sebald je vzhůru a přemýšlí. Je to všechno neuvěřitelné!

Ano, se starým stromem stavů se v německých zemích cosi děje. Ve Švábsku, v Duryňsku i ve Frankách se sedláci podle vzoru žoldnéřských vojsk shromáždili do velkých houfů, uložili si vojenský řád, zkoušejí své síly a zbraně v potyčkách.

Snaží se o dobré spravedlivé sousedství se svými spojenci ve městech. Tak by to mělo být v budoucnosti všude. Hejtmani, praporečníci a kazatelé jsou v selských houfech vážení, jejich slovo platí. Nevznášejí se v oblacích.

významnějším bojům zatím nedošlo. Knížata a rytíři ještě nevědí, jak rychle a tvrdě dovedou sedláci udeřit. Ještě jsou dost bezstarostní. Co si vlastně sedláci myslí? Představují si snad, že něco pořídí? Přece nemohou se svými doma zhotovenými primitivními zbraněmi táhnout proti nám do boje!

Po výletu do Pegnitzského mlýna má Jockel nepříjemnosti: s rodiči i s mistrem. Když se toho večera nevrátil, byla celá rodina bez sebe starostí. Kvůli říšskému sněmu přišly do Norimberka všelijaké cizí živly. Jestlipak se mu něco nestalo? Matka Wolgemutová se vypravila do pekárny. Že mistr poslal Jockela do Pegnitzského mlýna? Otec Wolgemut tam hned vyrazil. Je už tma, ale milý Jockel nemůže s otcem odejít. Zas a znova klesá jako kus dřeva na slámu, kam ho Harm Hauser uložil.

„Jdi domů, otče,” blekotá, „a dávej si pozor na myši, aby nevypověděly válku kočkám. Mlýn klapal a klapal a kla..

A Jockel upadl do tvrdého spánku. Mistru Wolgemutovi nezbylo, než odejít s nepořízenou.

A co teprve, když Jockel s těžkou hlavou, v které mu bzučí, přišel nazítří, skoro už k polednímu do pekárny.

„Ty ničemo, ty opilče,” spustil mistr. „Vyhnat bych tě měl. Ale bohužel to teď nejde, protože máme plné ruce práce. Mám službu v kuchyni a v pekárně na císařském hradě a tebe jsem chtěl vzít s sebou, ale máš utrum! Zůstaneš tady a běda ti, když nepůjde všechno jak na drátku.”

Ještě den nato Jockel zuří. Na události ve mlýně se pamatuje jen nejasně. Většinu z toho, co tam zaslechl, nepochopil. Ale panu mistrovi to ještě ukáže!

Začal s oběma učedníky péct perníky jako jindy, ale ne ty úhledné obdélníky, kde musí uprostřed trůnit mandle. Na stánku jsou vyloženy celé norimberské domy s hrázděním, úzkými okny a vysokými střechami. A před nimi nesedí na koni nikdo menší než císař s říšským žezlem a korunou. Těsto si připravil Jockel trochu jiné než jindy, protože z norimberského perníkového těsta se nedají tvořit figurky. Teď

stojí Jockel v pekařské zástěře před klenutým krámem a vychvaluje své zboží, jak to jindy dělává mistr.

„Poslouchejte Norimberští! Prodám vám císaře za levný peníz, celého nebo v kusech, jak si přejete… Každý díl císaře chutná stejně dobře.”

Kolemjdoucí se zvědavě zastavují, někteří se smějí.

Také Barthel Beham slyší Jockelovo vyvolávání a smích lidí kolem. Je v dobré náladě, protože se právě vrací z návštěvy u svého nového přítele, magistra Hanse Dencka.

Barthel se zvědavě přiblíží ke kvelbu mistra Wurznera; přepadla ho chuť se pro změnu jednou od srdce zasmát.

„Prodávám císaře. Kdo by ho chtěl mít?”

Ale jakmile Jockel spatří Barthela Behama, zmlkne a po uši se začervená. Ach božíčku, ten mu tu právě scházel! Nejraději by zalezl do pece i se svým perníkovým císařem.

„Vy prodáváte císaře?” ptá se Beham a usmívá se pod vousy. „To vám ovšem nepřísluší, pernikáři. Císaře totiž prodává a kupuje jediný člověk, a to je augšpurský Jakub Fugger Bohatý.”

Teď už je všechno jedno, myslí si Jockel, musím pokračovat ve hře. Jen aby Barthel nezačal o Pegnitzském mlýně.

„Ano, je to tak,” volá jockel a smeká bílou pekařskou čapku, jako by to byl klobouk s pérem. „Já jsem syn Jakuba Fuggera Bohatého a prodávám císaře včetně celého města Norimberka, každý dům zvlášť. Rozlámejte si je na kusy, tak si aspoň nezkazíte žaludek.”

„Jistě se mýlíte, tovaryši. Nemůžete být synem pana Jakuba, protože ten nemá děti, a to je právě jeho neštěstí.”

„Jestli je to tak, jsem zkrátka jeho bratranec nebo synovec, to je jedno. Hlavně že se císař prodá.”

„Ach tovaryši, nevíte, co mluvíte!” křičí Barthel Beham.

V Jockelovi je malá dušička a úzkostí až zatrne, když vidí, jak ulicí spěchá ke krámu jeho mistr. Jen co spatří norimberské perníkové domy a figurku císaře, začíná hubovat.

„To už ale přestává všechno! Staráš se jedině, aby moje dobré pemikářství bylo lidem pro smích.”

Vrhne se k Jockelovi a nejraději by mu ubalil pořádný pohlavek. Ale tovaryš drží před sebou velkého perníkového císaře jako ochranný štít a mistr se neodvažuje uhodit.

„Ale pane mistře, přece nebudete útočit na císaře? Tak kdo z vás si ho chce zaplatit?” obrací se zas Jockel k obecenstvu.

„Já, já, já taky!” ozývá se ze všech stran, ale mistr už táhne Jockela i s císařem přes krám do pekařské dílny.

„Konec neplechám! Tenhle výrobek zaplatíš sám, na tom si můžeš zkazit vlastní žaludek.”

„Já a koupit císaře! Jsem jen chudý norimberský synek, císaře si přece nemůžu dovolit. A prodávat císaře, tím mu přece na cti neubyde, když ho prodává i augšpurský Fugger!”

„Já ti dám Fuggery!” křičí mistr. „Už ať mi stojíš u díže a mícháš těsto!”

To je rozkaz a Jockelu Wolgemutovi nezbývá než poslechnout.

Tak už zase běhám jako panáčkové ve štítu Mariánského kostela, myslí si, když zahlédne otevřenými dveřmi odcházejícího Barthela Behama s napůl pobaveným, napůl soucitným úsměvem.

Lidé venku litují, že legrace s perníky měla tak krátké trvání. Mistr, který se vlastně vrátil jen pro koření, se však postavil za prodejní pult a křičí: „Vidíte, lidičky, co mi můj tovaryš vyvedl? Nedopusťte, abych byl potrestaný nadvakrát, a kupte si ode mne plody té jeho bujnosti. Dám vám je se slevou. Nedejte se odradit nepovedeným tvarem, těsto je stejně dobré jako jindy!”

„Ale to vůbec není nepovedené. Domy jsou pěkné, je zrovna radost se na ně podívat! Mohl byste tovaryši nařídit, aby upekl častěji něco takového,” slyší Jockelův mistr ze všech stran. A opravdu, než se naděje, rozprodá všechny perníkové domy do posledního. To není špatné!

A tak se vrátí do dílny v mnohem lepší náladě. „Nic ve zlém, Jockele,” osloví konečně tovaryše. „Vím, žes to myslel dobře a nechtěls mi způsobit škodu, naopak, jenom užitek. A tak mi buď i dál užitečný a postav mi ještě víc norimberských domů z perníku…”

„Co?” ptá se Jockel a stojí tu s otevřenou pusou. „Mně se asi zastavili panáčci v hlavě.”

„Co?” ptá se mistr Wurzner a vyvalí na tovaryše oči. Jockel už pochopil, kam mistr míří, ale do toho má on také co mluvit, tuhle polívčičku mistrovi jaksepatří osolí.

„Teď nemám čas, mistře, musím do cechovního domu pekařů. Víte, že za týden je masopustní průvod a mě letos podle všech práv a zvyklostí zvolili za druhého starostu. Musím sestavit průvod a uspořádat masky a maškarády.”

Masopustní průvod neboli šembart je mezi norimberskými řemeslnickými tovaryši starý zvyk. Nejdůležitější přitom je, aby se každý účastník průvodu přestrojil k nepoznání. Jeho převlek musí znázorňovat skutečnou nebo symbolickou postavu: rytíře nebo blázna, zimu, kterou je konečně třeba vyhnat, jaro, které několik postav nese na rukou.

Mistru Wurznerovi se sice pranic nelíbí, že ho Jockel tak beze všech okolků nechal stát samotného v dílně, ale namítat nemůže nic, protože ostatní cechovní mistři by mu zazlívali, kdyby teď tovaryše nutil k práci.

Jockel sice nemá ponětí, co by měl toho času pohledávat v cechovním domě pekařů. Určitě tam teď ještě nikoho nezastihne, ale co na tom, hlavní je, že mistrovi ukázal! Ten už se nikdy neodváží sjet ho před všemi lidmi.

Zastaví se na mostě přes říčku Pegnitz. Dívá se na malé ledové kry, které plují po proudu, a přemýšlí, zač by se měl přestrojit. Půjde teď v masopustním průvodu už potřetí. Jednou byl za rytíře, podruhé za žoldnéře. Tentokrát by chtěl jít v průvodu přestrojený za kupce, ale jen tak nějaký kupec mu není dost dobrý. Muselo by to být něco zvláštního.

„Už to mám!” vykřikne najednou a luskne prsty, až se na břehu polekaně zvednou kachny. „Barthel má přece jen dobré nápady. Oslovil mě jako Fuggera a já půjdu v průvodu jako Fugger. To budou Norimberčani valit oči! A tady toho perníkového císaře vezmu s sebou, aby koukali ještě víc!”

Jockela napadne, že si o tom musí pohovořit nejdříve doma.

Wolgemutovi bydlí v malém hrázděném domě u jedné z městských bran. Dům je už starý, paní Wolgemutová ho zdědila po svých prarodičích. Stěny kuchyně zčernaly stářím a sazemi, ale jinak ji paní Wolgemutová udržuje ve vzorné čistotě. Z kuchyně je přes malou zeleninovou zahrádku vidět na městské hradby. Rodina sedí u oběda bez otce Wolgemuta, který přes poledne zůstává u svých panáčků. Připadal si jako uvězněný, když kvůli bolestem zubů nemohl z domu.

Matka, všemi mastmi mazaná norimberská trhovkyně, měla dnes dobrý den. Vydělala víc peněz než obvykle a tak podala na stůl jídlo skoro sváteční. Nasolené maso se zelím z bylinek a medovou buchtu. Jak je v norimberských měšťanských domech běžné a samozřejmé, jedí všichni z jedné mísy; matka, Jockelův mladší bratr Nickel, který se učí sedlářem, a malá sestřička Greta. Na zděném kuchyňském krbu hoří pořád ještě oheň, na němž se vařilo, na lavici u kamen je v klubíčku stočená kočka. Nickel ukořistil největší kus masa. Greta se diví, že ho matka nenapomene, ten kus měl přece zůstat pro otce.

A do toho vpadá Jockel. Jak to, že přichází v tak neobvyklou hodinu domů? Obědvá přece u mistra Wurznera, jídlo je součást jeho mzdy.

Matka Wolgemutová hledí na syna podezíravě, doufá jen, že nedošlo k žádné nepříjemnosti. Jockel je někdy nevypočitatelný, občas si počíná jak učiněné přetrhdílo nebo budižkničemu.

„Poběžím v masopustním pruvodu převlečený za Fuggera,” zvěstuje Jockel ještě dřív, než se matka zmůže na slovo. Zároveň nahlíží nenápadně do mísy s masem. Je spokojený. Však tam pro něho ještě kousek zbude.

„Když se jinak nic nestalo!” bručí matka Wolgemutová. „A kvůli tomuhle musíš letět domů? Doufám, žes neměl nepříjemnost s mistrem?” Jockel tu otázku moudře přeslechne.

„A zrovna teď, když je císař v Norimberku. Má štěstí, že se může podívat na maškary, patrně si to naschvál takhle zařídil…”

„Tomu nevěřím. Maškary vidí kolem sebe císař každý den. Na císařském dvoře běhá přece každý v nějakém přestrojení,” dá se slyšet matka a sahá po pivním džbánku svého muže. „Na zdraví! Ty a Fugger! Na to se musím napít.”

Žádné další poznámky? Matka tedy nic nenamítá. Pak bude souhlasit i otec.

Ale v cechovním domě pekařů naráží Jockelův nápad zpočátku na zamračená čela. Jako Fugger, taktak. A s císařem z perníku?. To tu ještě nebylo. Ale koneckonců proč ne! Fuggerové sedí v Augšpurku, a s Augšpurčany Norimberčané nepečou, pohlížejí na ně jako na zbohatlíky, neškodilo by uštědřit jim pořádnou ťafku, těm namyšleným hamounům.

Při kontrole ostatních masek a převleků se však přece jen některé musí škrtnout.

Jakýsi ševcovský tovaryš se chce převléknout za císaře, to by však znamenalo zajít příliš daleko. A nějaký tiskař se chce proměnit v obyčejného sedláka, to taky nesmí být, protože člověk neví, co by za tím mohlo vězet. Mezi sedláky se rozmáhá neklid, tak tedy v norimberském masopustním průvodu žádní nebudou!

Večer zkouší Jockel v rodinném kruhu, jak mu to půjde v úloze Fuggera. Hlavní slovo má otec, který pana Jakuba Fuggera Bohatého už jednou doopravdy viděl. Jako mladík pracoval několik měsíců v Augšpurku. Jeho mistr měl za úkol

natahovat a opravovat ve Fuggerově domě hodiny. Ale ten dům nebyl obyčejný kupecký dům, to byl knížecí palác! Italsky se tam mluvilo přinejmenším tolik jako německy, protože pan Jakub Fugger si přivezl služebnictvo a písaře až z Benátek. Itálie byla totiž matkou moderního bankovnictví a oběhu peněz.

„Musíš si sčesat vlasy dozadu,” radí mistr Wolgemut synovi, „všichni Fuggerovci mají vysoké čelo, a na vlasy si musíš posadit takový ten druh čepce z hedvábného šátku, to odkoukali Benátčani od Turků a Fuggerové od Benátčanů…”

Dál se otec s vysvětlováním nedostane, protože už ho zase začínají bolet zuby. A kde vzít hedvábný šátek? Ve Wolgemutově domě se nikdo nestrojí do sametu a hedvábí, jsou rádi, když peníze stačí na vlnu a na loden. Matka si však ví rady.

„A co ten hedvábný šátek, který jsi mi dal k svatbě, Melchiore?”

Otci to není vhod. Brát tak drahocenný šátek pro maškarádu! Ale když si Jockel ováže hlavu šátkem úplně podle poslední módy se stočenou ruličkou nad čelem, nemůže ani Melchior Wolgemut skrýt svůj úžas.

„Vždyť vypadáš od opravdového Fuggera k nerozeznání! Každý se bude za tebou otáčet,” říká a přidržuje si ruku na tváři. Pak vlastnoručně vytáhne z oděvní truhlice svůj sváteční šat a k tomu nejdůležitější znak každého kupce a bankovního pána, totiž široký dutý opasek z kůže, do kterého se uschovávají peníze a který přilne k tělu jako kočka: chybí jen ještě, aby byl plný a zálibně si předl…

„Musíš to ovšem vycpat něčím jiným, tolik peněz opravdu nemáme!”

„Vezmi si kaštany a žaludy,” radí bratr Nickel, vyjde z kuchyně a za chvíli se vrací s pořádně naplněným pytlíčkem. Kaštany a žaludy, určené vlastně pro prase, putují do opasku.

„Výborně,” pochvaluje si otec. „Teď ještě fuggerovský znak. Ten dostane do ruky perníkový císař.”

„Jak to?” ptá se Jockel, ale otec neodpoví. Místo toho vystřihne z kousku pevného papíru praporek a na něj namaluje znak Fuggerů, trojzubé tkalcovské brdo. Připevní praporek na špejli a zastrčí do perníku. Císař mává praporkem Fuggerů! Ale toho se zalekne i mistr Wolgemut a rychle praporek perníkovému císaři odejme.

Nikdo z Wolgemutových netuší, že se v Norimberku zdržuje opravdový Fugger. Kdo by lépe rozuměl peněžním obchodům mocných, přišel by možná na to, že všude tam, kde se shromažďují lidé vládnoucí a bohatí, kteří vždycky chtějí j eště víc bohatství a moci, nesmí chybět nějaký ten Fugger.

Ten, kterého vyslal slavný augšpurský kupecký dům do Norimberka, přibyl sem jenom velmi nerad, protože se v rozporu s veškerou fuggerovskou tradicí o žádné obchody nezajímá. Rád by cestoval. Má totiž dobrodružnou povahu, vyzná se v mapách a nade všechno rád sleduje rozhovory o dalekých krajích a jejich obyvatelích. Má jedno velké přání: dobýt si ten nový tajemný svět - Ameriku.

Ale nesmí na některé z těch nových silných plachetnic odplout do Ameriky, protože jeho strýc, pan Jakub Fugger Bohatý, nechce ani slyšet o tom, že by synovec Diebold vybočil z fuggerovské řady.

„Pojedeš do Norimberka na říšský sněm a prohlédneš si kurfiřta Bedřicha. Wittenberský Bedřich je skoro náš soused. Co je mi do daleké Ameriky? Přeptej se, jak je na tom finančně a jestli se mu dá důvěřovat, a přineseš mi o tom zprávu. Dal mi vzkázat, že by potřeboval kredit.

Patrně ty peníze potřebuje, aby ze své wittenberské rezidence mohl udělat město. Doteď prý to není o moc víc než vesnice, ačkoliv tam maj í univerzitu a žije a učí tam slavný doktor Luther. A pak se přichystáš k cestě na sever. Musím se přesvědčit, kam tečou moje peníze. Odvezeš do Wittenberka peníze a převezmeš směnky.

Zde by byl každý odpor marný a tak se o to Diebold hned od počátku ani nepokoušel. Ted prochází zasněženým Norimberkem, mrzne tu a on myslí na Ameriku. Co to už je, nějaký saský kurfiřt ve srovnání s dalekým světem! Ale všechno mutýrování je marné, kurfiřt už dorazil a Diebold se k němu musí vypravit. Zamíří k hradu, protože kníže bydlí tam nahoře. Cesta vede přes hlavní tržiště se slavnou kašnou, které se po zásluze říká Krásná studně. Kolem dokola panuje pestrý jarmareční ruch. Diebold je najednou obstoupen ze všech stran a ze všech stran mu nabízejí nejraznější zboží.

„Kupte si husy, vzácný pane.”

„Nechcete ryby?”

„Podívejte se, pane, kuřata. Vykrmená a mají jemné maso!”

„Aspoň si kousněte do těch jablek!”

„Podívejte, panáci ze sušených švestek! Takové jste ještě nejedl!”

Co by si počal s husami, rybami nebo panáky ze sušených švestek? A se stejným křikem mu nabízejí perníky, zvířátka na hraní pro děti, spony na ozdobné pásy a k botám pro manželku, knoflíky, stuhy, cínové poháry, uzenky, dřevěné lžíce a vrbová košťata.

Diebold se směje a drží si dlaně na uších. Jeho přitahuje jen ta zlatem se třpytící kašna. Nahoře v umělecky tepané mříži je zapuštěn bezešvý kruh, který prý splňuje různá přání. Člověk jím musí jenom točit a myslet přitom na něco pěkného.

Diebold vystoupí po schodech ke kašně a točí a točí. Lidé kolem udiveně přihlížejí. Co už si může přát takový bohatě oblečený člověk, ten přece musí mít docela všechno! Diebold, ponořený ve svých myšlenkách, si jich nevšímaje v duchu někde úplně jinde.

Když sestupuje ze schodů, zadrží ho jakási rozčilením rudá trhovkyně a slova se jí z úst jen jen hrnou a kutálejí! „To ale

přestává všechno! Já nevěřím svým očím! Můj pan syn si běhá za bílého dne po norimberském trhu jako maškara a točí kruhem. Jenom perníkového císaře zapomněl! Copak jsi úplně přišel o rozum, Jockele?”

Diebold Fugger je naráz z Ameriky zpátky.

„Proč nestojíš u díže?” pokračuje žena v kázání. „Ale teď bude s tím fuggerovským blázněním konec! Hned mi vrať můj hedvábný šátek!”

Diebold Fugger si polekaně přidržuje šátek, který mu žena chce strhnout z hlavy. Ale trhovkyně se najednou zarazí: „Ne, to není náš Jockel, naštěstí! Můj šátek je pěknější. Nemějte mi to za zlé, pane v hedvábném šátku!”

A Jockelova matka, která prodává na trhu sušené bylinky, zmizí uklidněná v jarmarečním zmatku. Vždyť by to bylo úplně nepochopitelné, kdyby si Jockel nechal ujít dobrou příležitost prodávat s mistrem perníky na hradě a místo toho běhal na vlastní pěst po náměstí jako maškara.

Když se Diebold Fugger vzpamatuje z toho malého leknutí, zavrtí hlavou. Ten Norimberk je pěkně bláznivé město! Člověk otočí slavným kruhem a dobří trhovníci si už myslí, že mají co dělat s členem své rodiny. Takhle jednat s Fuggerem! Až o tom bude vyprávět v Augšpurku!

Pak se ho přece jen zmocní zvědavost. V Norimberku je tedy někdo, kdo vypadá jako on. Copak to je asi za chlapíka? Diebold Fugger lituje, že nešel za trhovkyní.

Z hradu je slyšet bubnování a troubení. Oblast hradu je vlastně samostatné městečko obehnané zdí, z které se zvedají mohutné strážní věže, střežené cvičenou posádkou.

Mocní říše se v posledních dnech zdržovali převážně na hradě, jen zbrojnoši a panoši zajíždějí občas do města. Dávají okovat koně nebo nechávají dát do pořádku odění svých pánů poničené dlouhým cestováním. Zprohýbané helmice se musí dát vyklepat, meče je třeba dát nabrousit a vlastně by si norimberští tovaryši nejrůznějších řemesel neměli žádný masopustní průvod pro samou práci ani dovolit.

V poledne sluníčko už pěkně připaluje, ale zima se přesto v Norimberku uhnízdila stejně umíněně jako říšský sněm. Sníh se drží na vysokých strmých střechách pevně jako medová poleva na perníku. A řetěz hradeb jako by Norimberk v tyto dny stáhl ještě pevněji. Nikdo nesmí branami volně vcházet a vycházet. Nejhůře jsou postiženi sedláci z okolí, protože po dobu trvání říšského sněmu jim zůstává norimberský trh uzavřen.

Jen říčka Pegnitz se nedá zdržovat, protéká hradbou ve dvou ramenech, pohání mlýny meloucí zrní a vyrábějící papír, pak se nechá poslušně svést do jediného koryta a zbytnělá se těžkopádně proplétá hradbou na opačné straně města z Norimberka ven.

Mistr vyzval ještě jednou Jockela, aby upekl domy a figurky z perníku, a tovaryš uposlechl s hodně smíšenými pocity. Budou zboží prodávat na hradě, kastelán už k tomu se smíchem dal svolení. Proč by se neměl Norimberk předvést vznešenému panstvu také z této stránky? Tak se aspoň Jockel poprvé dostane na hrad. Vleče s sebou dva koše. U jedné ze strážnic musí čekat. Stráže tam s klením hrají v kostky u otevřeného ohně. Sundávají Jockelovi z košů víka, jeden muž dokonce kousne do perníku, pro jistotu, jak povídá.

Na malém nádvoří si Jockel konečně oddechne. Může si tu postavit stánek a rozložit pěkně své zboží. Zprava a zleva má sousedy, také kramáře, kteří přišli něco nabídnout. Z pekárny na hradě přiběhne i mistr Wurzner. Je spokojený a přeje všem dobré obchody. U každého vchodu vidí Jockel stát opancéřované zbrojnoše z halapartnami. Stojí bez hnutí, jako by byli ze železa. Na kabátcích mají vyšitého říšského orla. Ženy a kuchtíci spěchají přes nádvoří se štoudvemi na vodu a měděnými kotlíky na vaření. Zeny tu dokonce před sebou kutálejí i sudy s pivem.

Náhle zazní fanfáry. Z portálu hlavního hradního křídla vychází nádherně oděný muž, jemuž se všichni klaní. Přivádějí vyšňořeného bělouše, na kterého se muž zlehka a elegantně vyšvihne.

„Kdo je to?” ptá se Jockel šeptem souseda, který si strhl čapku z hlavy. Císař! Nejmocnější muž říše a nejvyšší pán města Norimberka. A toho Jockel udělal z perníku a šoupl do trouby. Jockelovi se zdá, že na něm spočinul císařský pohled. Ty ubohý červe! Voják mé švýcarské tělesné stráže tě napíchne na halapartnu a opeče nad ohněm!

Ted se přihnal přes nádvoří průvod rytířů oděných na turnaj, s přehnaně dlouhými dřevěnými kopími - dřevci. Jockel se dozvídá, že se švábští rytíři utkají s franckými v turnaji a že jsou všichni napjatí, jak střetnutí dopadne.

U toho přece Jockel nesmí chybět! Požádá prodavače uzenek u vedlejšího stánku, aby mu dohlédl na perníky, a prokličkuje se na nádvoří, kde se bude konat turnaj.

Na vyvýšené tribuně sedí císař pod rudozlatým baldachýnem se znakem římského orla. Po obou stranách pole jsou seřazeni rytíři na koních. Teď jedou jeden za druhým holdovat císaři před tribunu. Každý rytíř se postaví proti císaři čelem, každý kůň skloní hlavu, pak se vzepne a rytíř skloní dřevce. Císař pokyne rukou a hned přijíždí další rytíř. Konečně zazní pokyn, že turnaj může začít. Na přilbách rytířů vlají pestrá pera, vítr povívá jejich pláštěnkami a zvedají se cípy koňských pokrývek.

Jockel nemá o pravidlech dvorských turnajů ponětí a trvá mu dlouho, než aspoň zčásti pochopí smysl všeho toho zmatku. Vidí jen, jak koně s obrněnými rytíři uhánějí, a do toho změť chocholů a dřevců, to vše provázené jekotem trubek, bubnováním na bubínky a kotle, bojovými výkřiky a voláním. Kdosi padá z koně, tamhle se rozštíplo kopí. Už se podařilo vyhodit dva francké rytíře ze sedel. Švábští rytíři vyhráli.

Jockel tu stojí se žhnoucími tvářemi. Nablízku vidí malíře Behama, který dostal od kastelána povolení kreslit výjevy z turnaje. Musíme zastavit panáčky, řekl Beham před několika dny v krovu Mariánského kostela, musíme je zastavit u sebe v hlavě… Teď se Jockel skoro rozhněvá, když si na ta slova vzpomene. Takový nesmysl.! Turnaj přece taky patří k průvodu panáčků. A může být na světě něco krásnějšího? Chtěl bych se toho účastnit, patřit k tomu, myslí si Jockel a nepřipadá mu to ani jako přání, spíš jako rozhodnutí. Protlačí se zástupem k malíři. Je zvědavý, jak Beham tuto nádhernou hru zachytil na papíře.

Když stojí u malíře, srdnatě ho osloví.

„Promiňte, malíři Behame, že vás vyrušuji, ale mohl byste mi vysvětlit, podle jakých pravidel se turnaj odehrává?”

Barthel Beham zvedá hlavu. Aha, to je ten mládenec, s kterým si prodělal nepříjemnost ohledně průvodu panáčků a který pak nabízel na prodej perníkového císaře. Jak podivné, že se jejich cesty tak často kříží! Pernikář je podle všeho pořádný všudybyl!

„Tohle je císařský turnaj,” říká Beham. „Takový jsem ještě ani já neměl příležitost vidět. Tady nebojuje jenom muž proti muži, ale taky rytířstvo proti rytířstvu. Frančtí rytíři sice teď prohráli, ale smějí ještě jednou nastoupit k boji, vidíte, tamhle už se zase shromažďují, upravují si helmice a chystají dřevce.”

Nato Beham zmlkne a věnuje se své kresbě, protože právě tento výjev by chtěl přenést na papír: jedna skupina rytířů proti druhé. Turnaj ho sice upoutal, ale stejně se mu nelíbí. Kreslit však musí, protože s malými obrázky z turnaje se dají vydělat pěkné peníze.

Císař zvedá ruku a hned zaduní kotle, pískají znovu flétny. Když císař pokyne podruhé, zavřeští trubky. Rytíři nasadí koňům ostruhy a ženou se proti sobě s napřaženými dřevci. A znovu sleduje Jockel celou tu vřavu jen s námahou, fronta se vlní sem a tam; nakonec je přece jen výsledek patrný. Tentokrát vyhráli frančtí rytíři. Vůdcové obou rytířstev se jedou na koních poklonit císaři a každý obdrží drahocenný prsten.

Poklus panáčků, myslí si Barthel Beham, nic než poklus

panáčků…

„Nešel byste se mnou, malíři Behame, trochu se posilnit?” nabízí Jockel. „Můj známý u sousedního stánku má pěkně vypečené uzenky a u mě můžete mít nejlepší norimberský perník. Nechám vám ho z přátelství zvlášť lacino.”

Barthel Beham jen pokývne, ta nabídka mu přichází právě vhod. Ale když přijdou na menší nádvoří, naskýtá se jim málo utěšený obraz. Většina narychlo postavených stánků je překocená a uzenky se válejí v blátě. Ještě se z nich kouří. Jockelovy perníky jsou rozseté po celém nádvoří, všechny ty krásné domy a figurky!

Majitel sousedního stánku, prodavač uzenek, je úplně bez sebe.

„Zbrojnoši,” vyráží ze sebe a sotva popadá dech. „Křičeli na nás, ať koukáme rychle zmizet, že prý si chtějí zde, právě zde, uspořádat turnaj pro sebe a taky to udělali… Představte si, že po sobě házeli mými uzenkami! A hradní stráž se jen smála a říkala, že tady nahoře nemají Norimberčani co pohledávat, tady prý rozhoduje jen císař a ten má teď jinou práci. Že prý si taky chtějí užít trochu zábavy.”

Uzenkář má oči plné slz.

Ostatní stánkaři balí rychle své zboží a opouštějí se skloněnou hlavou nádvoří. Z perníků a uzenek už se nedá nic použít, na ty už se vrhli psi, a teď dokonce jeden z hradních čeledínů vypustil z kotce i prasata.

Také Jockel má oči plné slz. Už tady nahoře nemá co pohledávat. Dělá mu dobře, že mu Barthel Beham položil ruku kolem ramen. „Pojď, pernikáři, jdeme taky.”

Jockel sahá po váčku u pasu, ale ten je notně hubený. Mistr Wurzner nebude spokojený. Cožpak nevěděl, že je jeho majetek na císařském hradě bez ochrany?

V téže době se zdržuje Diebold Fugger v místnostech saského kurfiřta. Bedřich Sasky, zvaný též Moudrý, protože je zdrženlivý v úsudku a přeopatrný ve všech svých počinech, se nemůže odhodlat přijmout vyslance Fuggerova domu ihned a bez otálení. Musí si všechno předem důkladně promyslet.

Fugger se nedá obloudit dvorskou nádherou, ten ví, že kurfiřt potřebuje jeho, a ne on kurfiřta. A co jestli nebude ochoten poskytnout Bedřichovi peníze? Nebo jenom málo? Kurfiřt však peníze potřebuje a má jich zapotřebí hodně. Samozřejmě že se nikdy nebude moci měřit s těmi starými říšskými městy, s Norimberkem, Augšpurkem nebo Řezném. Ten norimberský náskok už Wittenberk nikdy nedohoní. Ale trochu víc lesku by přece jen neškodilo.

Ostatně není tak docela vyloučeno, že to s Norimberkem půjde brzy z kopce. Císařova moc slábne. Nové hvězdy na říšském nebi, to jsou kurfiřti. Už teď si může kurfiřt dovolit nezúčastnit se císařského turnaje, ale ležet v posteli a přemýšlet. Ale ať Bedřich Sasky přemýšlí, jak přemýšlí, pořád se musí vracet k Fuggerovi. V tom má s císařem mnoho společného.

Kurfiřt Bedřich považuje za prozíravější nepřijmout Fuggera přímo v posteli. Přece jen se však nakonec rozhoduje aspoň pro pohodlné, poduškami vystlané křeslo. Na sobě má dlouhý hedvábný župan s širokými rukávy a na hlavě malou kožešinovou čapku.

„Doufám, že mě omluvíte,” říká, když Fugger vstoupí, „ale zase už mě přepadl houser, který mě vždycky dovede potrápit… sotva se mohu hnout..

To patrně nebude jen houserem, myslí si Diebold, ten člověk je příliš tlustý, vypadá, jako by se živil výhradně norimberským perníkem. A ten obličej! Na pohled sestává jen z obrovského vousu, nad kterým plavou dvě prasečí očka!

„Při peněžních záležitostech nemusí člověk být zrovna zvlášť pohyblivý,” odpovídá kurfiřtovi Diebold Fugger, „zato musí hbitě přemýšlet a hodně přesně počítat. Obrátili jste se na Fuggerův bankovní dům kvůli půjčce. Strýc mě posílá jako vyjednavače. Později vás také vyhledám ve Wittenberku.”

Kurfiřtovi se nelíbí, že Fugger přešel tak rychle k jádru věci. Bedřich Moudrý má v oblibě okliky, úhybné manévry, výmluvy, otevřené otázky, nevyřčené námitky. A cím je starší, o to obtížněji se dá přimět k nějakému rozhodnutí. Je pravda, že už načal sedmé desítiletí svého života. Ta namáhavá cesta na norimberský říšský sněm mu však zdaleka nebyla proti mysli. Je totiž nesmírně zvědavý a musí přece vědět, jak se bude všechno dál vyvíjet, kdo se s kým smíří, jaké nové nepřátelství se chystá, jak silná se cítí knížata vůči císaři. Musí to vědět, i když si je svým postavením docela jistý, i když mu nikdo nepůjde po hrdle. Může si dovolit zůstat klidný. A tak prodlužuje chvíle, v nichž ho zdánlivě dál strašně trápí jeho houser, přestože se to tomu Fuggerovi proti němu vůbec nehodí do krámu.

„Taková škoda, že do Norimberka se mnou nechtěl jet můj osobní lékař! Ale nedal se k tomu přimět, nemůže norimberské měšťany vystát, říká, že na jeho vkus jsou až moc mazaní. A tak se budu muset spokojit svým hofmistrem a ten je zároveň můj apatykář. To koukáte, co? Zdatný člověk. Cranach se jmenuje… Vyrábí dobré barvy a jeho projímadla a lektvary nejsou o nic horší. Měl byste se od něho dát malovat.”

Diebold Fugger mlčí a skrývá jen stěží svou netrpělivost. Kdyby už jenom měl ten rozhovor s kurfiřtem za sebou! Johannes Tertius, který se představil jako kurfiřtův sekretář, slíbil, že mladému panu Fuggerovi udělá horoskop, a Diebold se nemůže dočkat, aby se dozvěděl něco o svém osudu. Jen kdyby se chtěl Wittenberský konečně odhodlat a přejít k věci. Ale jak se zdá, nic mu není vzdálenější.

Bedřich Moudrý se usmívá Dieboldově netrpělivosti a popásá se na ní. On má čas a nemá už co zmeškat. Vždyť se mohl stát i císařem, už se na něm sjednotili, ale dobře, že odmítl. To by bylo přišlo pěkně draho! Teď si zato stojí docela dobře. Že si chce od Fuggera půjčit peníze, to ho v očích ostatních nesníží, dělá to každý. Ale o Bedřichovi Saskem a jeho knížectví se hovoří. Jeho jméno zazní vždycky jedním dechem se jménem slavného profesora, doktora Martina Luthera, který se odvážil vzdorovat papeži a zřeknout se ho. Martin Luther je nejcennějším knížecím majetkem. Jeho zástavou. Přitom kurfiřta ani nenapadne se také papeže zřeknout. Chrání Luthera a zachovává věrnost papežovi; je skrz naskrz mazaný diplomat.

„Nu ano, kredit Fuggerova domu by mé zemi neuškodil,” pokračuje. „Moji rádci to s vámi všechno projednají.”

No konečně, myslí si Diebold. Konečně můžu opustit tu horu sádla. Vždyť ty jeho okolky by dohnaly člověka k šílenství! Mě teď zajímá jen můj horoskop.

Johannes Tertius nenabídl své služby Dieboldu Fuggerovi jenom tak pro ukrácení chvíle nebo kvůli zisku, ale něco tím sleduje; ví, že jeho kurfiřt Fuggera potřebuje. Jenže cesta za Fuggery by měla vést přes Johannesa Tertia, který se chce uplatnit jako poradce a průvodce. Diebold Fugger musí přijet do Wittenberka, Johannes Tertius už mu sestaví příslušný horoskop s mnoha spojnicemi, tajemnými znaky a k tomu nalezne ta správná slova:

„Vypravíte se na dalekou cestu. Nic se vám nepřihodí. Zavážete si mocného pána a tak si pojistíte do budoucna ty nejlepší vyhlídky. Přivedete celou jednu zemi k rozkvětu. Musíte se však na tu cestu opravdu vypravit.”

Když ale Diebold Fugger sedí s kurfiřtovým sekretářem před velkým listem bílého papíru, na němž mu má Johannes Tertius sestavit horoskop, přepadne ho náhle odpor a strach. Ten člověk se mu nelíbí, prsty má tenké jako pavouci nohy, tváří se přímo pohřebně a přitom vskrytu sleduje toho druhého kosým, lstivým pohledem.

„V jakém znamení jste se narodil, pane Fuggere?”

Diebold Fugger to Johannesu Tertiovi nehodlá říct. Nevěří tomu muži, ale ještě méně věří sám sobě. Sekretář mi tady předpoví budoucnost a já budu natolik slabochem, že tu předpověď splním… Raději bych se přesvědčil sám, jaký budu mít osud. Ten papír zůstane i nadále bílý, rozhoduje se Diebold. Nejraději by utekl. Pořád mu ještě znějí v uších výkřiky z turnaje. Kdyby tak mohl sedět na koni a nastoupit proti skutečnému protivníkovi - útočit, křičet, zvítězit!

„V kterém znamení? Nevím to přesně. Budu se muset přeptat. Poroučím se vám.”

Diebold Fugger rychle odchází a Johannes Tertius za ním hledí s otevřenými ústy. Ne, Diebold se nenechá chytit mezi planety a stálice, nechce takto předem nic vědět, chce se to dozvědět až svým životem.

Masopustní průvod připadá na slunečný únorový den. Před několika dny roztál sníh, zmizela mokrá špína, ulice a náměstí lákají čistotou. Masopustní radovánky Norimberčanů, připravované s takovou námahou a péčí, mohou začít.

Ten den vstávají v řemeslnických rodinách ještě dříve než jindy, protože zabere hodně času, než účastníci průvodu za smíchu a obdivu celé rodiny vklouznou do svých úborů. Otec Wolgemut sám pomáhá, aby jeho syn Jockel vypadal k nerozeznání od skutečného Fuggera. Hedvábný šátek klouže Jockelovi znovu a znovu z hlavy.

„Jockele, Jockele, ty vlastně vůbec nevíš, co hraješ,” říká otec, když je syn konečně hotov s převlekem a on si ho z náležitého odstupu může prohlédnout.

„Ale co,” mávne rukou Jockel, „hlavně když bude legrace.”

Jockelův mladší bratr Nickel to má se svou širokou volnou halenou pošitou lístky a dopisy lehčí. Matka věnovala této práci mnoho večerů. Nickel poběží v masopustním průvodu jako písař.

Šembarti se shromažďují za radnicí a městská rada má povinnost poskytnout jim na uvítanou zdarma pivo a chléb se salámem. Jockel si dává dobrý pozor, aby neumazal svůj fuggerovský úbor. Pak se řadí průvod vedený vlajkonoši, bubeníky a pištci. Jockel s bratrem Nickelem jdou v první řadě.

Na věžních hodinách odbíjejí deset, když se průvod dává do pohybu. Nejdřív pochodují šembarti kolem Krásné studně. Každý si musí otočit kruhem a trvá dost dlouho, než se všichni vystřídají. Na hlavním tržišti se shromáždila spousta zvědavých Norimberčanů, kteří teď křičí a tleskají na znamení, že se jim maškary líbí.

„Ať žijí šembarti! Ať žijí řemeslníci! Ať žijí cechy!”

Jak pěkný barevný obraz, myslí si otec Wolgemut, který za svými panáčky v krovu Mariánského kostela shlíží dolů na trh. Průvod pomalu mizí směrem k říčce Pegnitz. Cesta přes široký most patří jako vždy k vrcholům celé slavnosti. Slaměnou loutku přestrojenou za mrzutou starou zimu házejí účastníci průvodu s křikem a smíchem do řeky, kde pomalu odplouvá po proudu. Kéž by už bylo jaro! Diváci tleskají.

Ted se před účastníky průvodu vynořuje stará věž prachárny. Z ochozu zdraví průvod troubení. Staršinové řeznického cechu dali rozdat mezi účastníky průvodu horké víno. Nato začíná být nálada ještě rozpustilejší. Průvod se vine kolem kostela svatého Vařince. Neúnavně bubnují bubeníci na teletinu, pištci vymýšlejí nové a nové melodie. Těm, kteří mávají vlajkami, už ale pomalu ochabují paže.

Jockel v úloze Fuggera nese hlavu tak vysoko, až ho bolí za krkem. Jeho perníkový císař už je trochu vyschlý. Kdo narážce nerozumí a kouká trochu zaraženě, toho Nickel nahlas poučuje o souvislostech.

„Já jsem písař velkého pana Fuggera,” křičí. „Jen se podívejte! Posílám vzkazy a zprávy do všech krajin světa! Kdo spočítá dopisy, které jsme psali jen samotnému císaři? Také dopisy velkoknížeti Východu, tureckému sultánovi. Celý svět se ho bojí a třese se před ním, my ale mu píšeme dopisy a dostáváme od něho odpovědi psané tureckým písmem. Dopisy králi Francie, dopisy králi englickému, dopisy papeži v Římě…” Nickel vypadá ve své lístečky pošité haleně jako velký střapatý pták. Jockel je pyšný na něho i na sebe.

Pohleďte, já jsem Fugger! Co stojí svět? Všechno můžu koupit a zaplatit, i město Norimberk včetně Nejvyšší rady, stejně jako prvního a druhého purkmistra a vojenského hejtmana.

Mezitím se průvod šembartů vrací na hlavní tržiště a pokračuje až k bráně u obory před hradem, ale dál se řemeslničtí tovaryši neodváží. Vždyť už se po Norimberku rozneslo, jak zle naložili zbrojnoši s prodavači u stánků, kteří tam nabízeli své zboží. Norimberčané se pro to dost zlobili a zamračené prohlašovali, že každá legrace má své meze.

U brány panuje rozpustilá nálada. Déti z řemeslnických rodin předvádějí staré norimberské dětské tance a chtějí, aby se všichni na né dívali. U několika stánků nabízejí opečené uzenky s horkým kořeněným pivem. K bubeníkům a pištcům průvodu se mezitím přidružili další muzikanti. Šalmaje a trubky pískají a troubí, do toho se mísí flétny se svými skřípavými výškami a docela nejhloub bručí dudy.

Je slyšet také skupinu pouličních zpěváků.

Co vítězí nad benátskou mocí? Nad augšpurskou nádherou? Nad štrasburským dělem? Norimberský vtip!

To je píseň, která se Norimberčanům jaksepatří líbí. Mají dojem, že svou chytrostí a mazaností všechny předčí, mocné město Benátky, nádherný Augšpurk a po zuby vyzbrojený Štrasburk.

Uprostřed zástupu se Jockelovi, který právě pojídá svou třetí uzenku, náhle zdá, že ho někdo pozoruje.

Těsně u městské brány stojí mladý muž. Je celý zahalený do sametové pláštěnky, jen obličej mu kouká. Jockel si ihned všimne, že ten člověk je mu tak podobný, jako by byl jeho dvojčetem. Nejdřív to na něho zapůsobí příjemně, protože od dětských dnů má sklon posuzovat lidi podle toho, jestli s ním mají něco společného. Každá podobnost ho uvádí v nadšení. Samozřejmě má Jockel dojem, že ho cizinec obdivuje, vždyť se liší od celého zástupu svým nádherným fuggerovským oděním. A zvedne hlavu ještě pyšněji.

„Přestaň už s tím svým pokřikem,” vyjede na bratra. Tolik křiku nemá přece vůbec zapotřebí a náhle mu bratrovo počínání připadá prostě hloupé.

„Jak dlouho budeme ještě přešlapovat před hradní branou?” ptá se jeden z předních vlajkonošů. „Dovnitř se tak jako tak nedostaneme!”

„Počkej, ještě počkej,” odpovídá Jockel a zní to málem jako rozkaz. Kdo je ten člověk? Má ho oslovit, nebo se nechat oslovit? Ačkoliv spolu ještě nepromluvili, je mu, jako by ho už cizinec oslovil.

Diebold Fugger se mohl maškarního průvodu sotva dočkat. Má na sobě bohatý šat, jak se sluší pro člena Fuggerova augšpurského rodu, ale j e celý zahalený do široké tmavé pláštěnky s kápí. Nechal kolem sebe projít celý průvod a usmíval se blahovolně na ty malé norimberské řemeslníčky a jejich velké sny. Šel potom za průvodem, proklouzl úzkou spojovací uličkou a prohlédl si to celé podrobně ještě jednou, kroje řemeslníků, převleky šašků a nakonec opravdového Fuggera.

Nejdřív ho popadl vztek. Jak si to tihle Norimberčané představují? Nemají na co se tak nafukovat! Ale ten Fugger hraje svou roli docela dobře. Chůzi má sebevědomou a jistou a především je vidět, že se ve své úloze cítí dobře.

Umí to líp než já, myslí si Diebold. Ach ty má malá norimberská uzenko, kdybys jen věděl, jak to ve fuggerovském světě doopravdy vypadá, moc by ses podivil. Ale chlapíkův oděv mu na Fuggera nepřipadá dost nádherný, a to ho také dráždí.

Diebold si nechá zvolna sklouznout pláštěnku z ramen a stojí tu v celé fuggerovské nádheře. Jeho hedvábný šátek pochází z Indie, kabátec šil benátský krejčí, jeho dobře naplněný opasek na mince je pošitý pravými perlami a nohavice j sou koupené za drahé peníze ve Florencii. Jen pláštěnku si musel Diebold koupit v Norimberku, protože nepočítal s drsným počasím středního Francka.

Jockelovi stoupla krev do tváří. Probudil se jakoby bleskem ze svých fuggerovských snů a uvědomil si: ano, tohoto zde, toho hraju…

Studený pot mu vyrazil po celém těle.

Přišel, aby mě pohnal k odpovědnosti, myslí si Jockel. Pomstí se mi. Potrestá mě.

Lidé kolem považují za nové, zvlášť vtipné vyvrcholení masopustního průvodu, že jsou tu náhle Fuggerové dva. Tenhle Jockel Wolgemut přijde vždycky s nějakým vtipným nápadem! Kde ale vyčaroval tak rychle fuggerovské dvojče? Jak tu oba stojí proti sobě! Děti utvořily kolem té dvojice kruh a tančí, jeden z bubeníků si samým nadšením protrhl na bubnu kůži. Veselá nálada dosahuje vrcholu.

„Pojď se mnou,” vyzývá Diebold Fugger Jockela. Jockel se zdráhá.

Nemůže přece jen tak odejít z maškarního průvodu, vždyť je jedním z jeho vůdců, co by řekli ostatní. Ale samým vzrušením nevypraví ze sebe ani slovo.

Když se dá průvod znovu do pohybu, jsou už oba Fuggerové pryč a v tom všeobecném zmatku to nikomu není nápadné. Diebold zatáhl bez velkých okolků svého dvojníka do hradního okrsku. Jeden ze strážců mu v tom sice chtěl zabránit, to by tak chybělo, maškary na hradě, ale Diebold se na něho tak rozkřikl, že strážce stáhl svou halapartnu. Když se dostanou na baštu obory, kam hluk průvodu už sotva doléhá, ozve se Diebold: „Tak, přítelíčku, a teď mi pěkně pověz, jak jsi přišel na to, že budeš Fuggerem.”

„Promiňte, pane… chtěl jsem jen tak… Prostě mě to tak napadlo… Vždyť je to jen hra, taková norimberská zábava, tu mi nesmíte zazlívat. Jsem jenom pernikář, ale občas se chci taky pobavit. Císaře tady jsem sám upekl, nechcete ho okusit?”

Diebold přikývl. Proč ne? A tak stojí oba na baště obory, hledí na západ do norimberského kraje a mlčky společně pojídají císaře. Na slunci je pěkně teplo.

Konečně je Dieboldovi poprvé v Norimberku příjemně. Taková legrace! Až tohle bude vyprávět v Augšpurku! Ale kdo by mu tam věřil?

Vtom se však zahnízdí v hlavě Diebolda Fuggera svůdná, přitažlivá myšlenka. S tímhle človíčkem, s tím dvojníkem by se přece dalo něco podniknout… I kdyby to zpočátku třeba byla jenom švanda. Možná že ten by místo něho mohl cestovat na studený sever, do Wittenberka, k tomu ospale vychytralému kurfiřtu saskému.

Možná že by to nebyl jenom žert, že by to dokonce bylo pro Diebolda i bezpečnější. Cesta na sever je nebezpečná, často se mluví o přepadech cestujících, zvlášť když jsou bohatí, a teď dokonce se začínají bouřit i sedláci. Diebold Fugger sice horuje pro dobrodružství, ale raději na lodi nebo v daleké Americe. Vlastně mu tenhle dvojník přišel jako na zavolanou.

„Nemějte mi to za zlé, pane, ale co ode mě chcete? Musím k Šembartům. Moc se vám omlouvám.”

„Jsem Fugger, vyslanec bankovního domu na norimberský říšský sněm,” zadržuje Diebold Jockela.

Jockel má ty nejčernější obavy.

„Neměl bys chuť vstoupit do mých služeb?”

„Já? Pernikář?”

„Proč ne? Nemusel bys mi ovšem péct perníky, u Fuggerů v Augšpurku mícháme docela jiná těsta. Velcí páni mívají dvojníky. Nikdy jsi ještě o tom neslyšel?”

„O dvojnících? Ne. Co to je?”

„Velcí žijí nebezpečně. Aby byli bezpečnější, dají se zastupovat lidmi, kteří jsou jim podobní. Mohl bys místo mě podniknout jednu cestu.”

V Jockelově hlavě se kutálí jedna myšlenka přes druhou, jako by to byl maškarní průvod. Chvíli to pokročí vpřed, pak to zase couvá, padá to jedno přes druhé, každá myšlenka vystupuje v nějakém převleku. Augšpurská nádhera!

Jockele, Jockele, teď bys měl konečně jednou v ruce hodiny, podle kterých se řídí panáčkové! Kde je psáno, že jenom ty musíš vždycky pobíhat, jak chtějí druzí, jednou by druzí mohli skákat, jak ty budeš pískat. A přitom by sis dokonce mohl uhrát něco na horší časy, doteď tě vždycky jen oholili dohola…

Měl bych hroznou chuť. ale co tomu řekne otec? Převléct se za Fuggera do maškarního průvodu, s tím se dá ještě žertovat, ale svět opravdových Fuggerů? A já jako dvojník rovnou v nejhorší tlačenici? Nebude to na mě trochu moc?

Ale Jockel cítí mravenčení ve všech prstech, jako by měl chuť to zkusit, a Dieboldovi to neušlo.

„Mohl bys se mnou odcestovat do Augšpurku a naučit se, jak být Fuggerem. To je věru obtížnější řemeslo než pečení perníků.”

„To má být žert?”

„Ne, není to žert. Myslím to vážně, ty perníkový Norimberčane. Fuggerové si žádné žertování nemohou dovolit.”

Jockel Wolgemut cítí, jak mu srdce rozčilením bije až v krku. Ted máš konečně možnost udělat v životě štěstí, myslí si. Popadni příležitost za pačesy!

„Opravdu to myslíte vážně?”

„Ano. Budeš žít jako Fugger. Budeš tančit, jezdit na koni, poroučet. Budeš mít vždycky v opasku víc peněz, než se dá spotřebovat. Uvidíš cizí kraje, budeš jednat s velkými, ba i nejvyššími pány, a ti udělají, co jim řekneš. Nebudeš mít nikdy starosti a nedostatek. Rozmysli si to!”

Jockel se cítí polichocen a jeho dobré mínění o vlastní osobě se tu jen potvrzuje. Ta slova znějí jeho sluchu jako hudba. Ano, to by bylo něco. Užívat si, rozhodovat, určovat, co udělám.

Augšpurská nádhera.

Ovšem, nebude to jednoduché. S matkou by se už snadno domluvil, ale co otec. Jenže tady jde o štěstí celého života.

„Ano, pane Fuggere, rozmyslím si to. Ale teď mi dovolte odejít.”

„Dobrá. Určíme jako první zkoušku tvých schopností, že mě vyhledáš, že mě vůbec v Norimberku dokážeš najít. Zdržím se tu ještě nějaký čas. Na shledanou! Jak se vůbec jmenuješ?”

„Jockel Wolgemut.”

„Tak tedy: buď dobré mysli! A na shledanou.”

Jockel se vrací jako ve snu z bašty nad oborou dolů do města.

Lidi si Jockela udiveně prohlížejí, ale on to vůbec nevnímá. Kam se poděl masopustní průvod? Nikde ho nevidí. Nemůže ho nalézt, protože se o to dost vážně nesnaží. Konečně zamíří domů.

„Prosím tě, jak se to tváříš?” ptá se ho matka, sotva Jockel vstoupí do dveří. „Z tebe by dnes člověk dostal psinku. Vykázali tě z města, nebo tě zvolili prvním purkmistrem? A pročpak nejsi na tancovačce v Domě cechů? U toho přece býváš vždycky první.”

„Dnes se mi nechce,” odpovídá Jockel. „Možná že mám na práci něco lepšího.”

„No to jsem ale zvědavá!… Povídej.”

Ale Jockel mlčí. Mlčí několik dnů.

Po bezesných nocích a naléhání matky, poté, co spálil bůhvíkolik perníků a dostal od mistra Wurznera mnohokrát vynadáno, odhodlá se Jockel konečně přijmout nabídku pana Fuggera. Má v hlavě už jen jemu neznámou a tak lákavou augšpurskou nádheru. Dieboldova slova mu ještě pořád znějí v uších. Budeš žít jako Fugger. Budeš tančit, jezdit na koni, poroučet. V tvém opasku budou vždycky peníze. Rozmysli si to!

Ano, už jsem si to rozmyslil, řekne Jockel jednou v poledne a opouští pernikářský krám. Jde domů a vklouzne znovu do fuggerovského úboru, ale tak, aby to matka nevěděla.

Však já už Fuggera najdu, říká si, a jde se v tom převleku docela drze postavit před norimberskou radnici. Shlukne se kolem něho pár lidí. Přihrne se zbrojnoš z radnice, zatváří se úředně a povídá: „Co vás to napadlo? Přestoupil jste norimberské předpisy o oblékání. Víte přece, že vám takovýhle úbor nepřísluší. A kromě toho urážíte městského hosta, vyslance Fuggerova domu z Augšpurku..

„Tak mě k němu zaveďte, toho právě hledám.”

„Chcete si ze mě dělat blázny? Mám vás strčit do temnice?”

„Ovšem že ne. Už jsem přece řekl, že chci mluvit s panem Fuggerem. A kromě toho vás můžu ujistit, že se velmi potěší, až mě uvidí.”

Nakonec se Jockelovi podaří, že ho přece jen dovedou k Dieboldu Fuggerovi. Radniční zbrojnoši se nemohou vzpamatovat z překvapení, když je Fugger opravdu potěšen Jockelovým příchodem. Poděkuje těm, kteří mládence přivedli, ba rozdává dokonce spropitné.

„Tak tys přece jen přišel,” říká Diebold, když jsou konečně s Jockelem o samotě.

„Ano, přišel jsem.”

„Víš, co to znamená?”

„Ano, vím.”

„Dobrá. Musíš složit ještě jednu zkoušku. Půjdeš jako Fugger k někomu, kdo tě zná. Půjdu s tebou jako tvůj sekretář, mimo jiné proto, abych se přesvědčil, jak si počínáš, a jestli tě nepoznají.”

Jockel s tím souhlasí a hned přemýšlí, na kom by si tohle měl vyzkoušet.

Můj kmotr? Ale co už znamená můj kmotr!. Dělá lžíce. Mistr? Ten mě zná víc než dobře, byl bych moc neklidný. Konečně připadne na Barthela Behama.

„Malíř,” uvažuje Diebold Fugger. „Dobře! Dáš se od něho portrétovat. Fuggerové se k umělcům chovají přátelsky. Malíř je pro Fuggera vhodné obecenstvo.”

V Dieboldově bohatě vybaveném hostinském pokoji se převlékají. Jockel spěchá, aby byl užuž ve skutečném fuggerovském odění. Přesto se každou chvíli zarazí a vychutnává svou proměnu. To je, panečku, rozdíl! Dieboldovy šaty j sou už na omak mnohem lehčí a očividně drahocennější. S každým kusem oděvu, který na sebe bere, stoupá jeho vítězné vědomí, že už není Jockel Wolgemut, ten malý norimberský pernikář. Nepomyslí na to, že ho asi hledají, vždyť odešel z pekárny, aniž co komu řekl.

Diebold teď vypadá jako domácí sluha a Jockel chtě nechtě shlíží na něho spatra. Dieboldovi se ten pohled pranic nelíbí, ale musí ho snést, neboť ve hře je mnoho a ta hra právě začala.

Když vycházejí z hostince, vysekne podomek Jockelovi hlubokou poklonu a Jockel se usmívá od ucha k uchu.

„Příště musíš dát podomkovi spropitné, jinak uškodíš pověsti Fuggerova domu,” šeptá mu Diebold. „V kapse nalezneš vždycky pár drobných mincí.”

Jockel neví, kde bydlí malíř Beham, a tak se musejí ptát. Norimberčani si mohou ukroutit krky. Tak vznešený pán a chce k malíři Behamovi? Možná že na tom Behamovi přece jen něco je.

Bratři Behamové si zařídili v domě svých rodičů společně dílnu. Jsou pilní a nadaní, ale velké zakázky se jim pořád ještě vyhýbají.

„Nějak se nám nechce dařit,” konstatuje bůhví pokolikáté Barthel a rozhlíží se po své světlé velké dílně. Bratr hned po ránu vyrazil do Furthu. Jestlipak se mu podaří získat tam nějakou práci? Jeho pracovní stůl je v úzkostlivém pořádku. Oba drahocenné vzorníky, z kterých bratří Behamové občas obkreslují ornamenty a jiné tvary, jsou zabaleny do měkkého šátku. U okna stojí malířské štafle, ale obrazy se dá teď vydělat ještě méně než mědirytinami, a tak už jsou štafle dlouho prázdné. V kachlových kamnech hoří mohutný oheň. Dřevo dal bratřím k dispozici otec.

„Musíš aspoň sedět v teple, když už nejde všechno

„Můžeš se spolehnout, Katko. Když už musím tancova

„Musíš aspoň sedět v teple, když už nejde všechno tak, jak sis to představoval.”

Barthel je sice vděčný za otcovu péči, ale není mu při těch slovech právě nejlépe. Zrovna nemá nic na práci, do domu nepřibyla jediná zakázka.

Vtom nahlédne do dveří otec.

„Barthele, máš tu návštěvu!” A šeptem dodává: „Někdo strašně vznešený. Takoví hosté se ještě nikdy po tobě neptali. Kdo to je?”

Otec i Behamova sestra se nemohou vynadivit, když zaslechnou jméno Fugger. Jen si to představte, Fugger v domě, v Barthelově a Sebaldově dílně!

Jockel při vstupu do malířovy dílny musí přemáhat značný strach a zdráhavost. Na jedné straně je mu líto, že se nemůže zvědavě rozhlížet, protože v takovéhle dílně ještě nikdy nebyl. Pernikář, a ještě k tomu tovaryš, nikoli mistr, by tady neměl co pohledávat, je na to příliš nepatrný. Ale v úloze Fuggera se musí tvářit, že to pro něho není nic kromobyčejného a že se tu dokonale vyzná.

„Jsem Diebold Fugger, synovec pana Jakuba Fuggera Bohatého,” říká Jockel, „a rád bych se dal od vás, mistře Behame, portrétovat.”

Slova mu nějak nechtějí přes rty, ačkoliv si tu větu opakoval v duchu už nejméně desetkrát. Teď ji poprvé slyší nahlas a není mu přitom vůbec příjemně. Také se pro to na sebe zlobí. Co jen tomu řekne pan Diebold?

„Ode mne?” odpovídá Barthel otázkou, ale na to už nedostane odpověď. Nevěří svým uším. Já a malovat Fuggera! Takovou zakázku dostal v celém Norimberku jedině Albrecht Durer, ten maloval Jakuba Fuggera Bohatého… A teď já! Přinese mi to pocty, uznání, peníze! Ví snad Fugger, že jsem se malířskému řemeslu učil u mistra Durera?

„Vítejte v mém skromném domě, pane Fuggere! Prosím, přijměte místo a vysvětlete mi podrobněji, oč vám jde. Jak velký by měl být váš obraz? Co by podle vašeho přání z vás mělo být vidět? Jenom hlava, nebo také horní část těla? Přizpůsobím se vašim přáním, jsem vám úplně k službám.

Jockel o tom sice předtím nepřemýšlel, ale s odpovědí neváhá ani na chvíli: „Nechci jenom částečný obraz. Rád bych se na něm viděl celý.”

Barthel se ani tolik nediví, jako se poleká.

„Ale celou postavu si dávají malovat jen ješitní povýšenci, zbohatlí šafáři nebo kapitáni od žoldnéřů. To vy nemáte přece zapotřebí! U takového Fuggera je už na výraze obličeje vidět vážnost, které se těší, to vím ještě od svého učitele, mistra Durera, který měl tu čest malovat osobně vašeho strýce. Také u vás by tvář úplně postačila.”

Tak, a je to venku. Barthel Beham se kouše do rtů. Nezašel příliš daleko? Neotočí se pan Fugger na podpatku a neopustí dílnu? Ještě štěstí, že také společník mladého pana Fuggera souhlasí s Barthelem.

„Ale pane Diebolde!” říká. „Přece se nechcete dát malovat od hlavy k patě, pokud možno ještě doširoka rozkročený jako nějaký zbrojnoš.”

„Vy tomu snad rozumíte?” odpoví Jockel zvysoka. „To je moje věc. Já teď zavádím novou módu.”

Ale konec věty už pronese Jockel dost tiše. Ano, kdysi zatoužil vidět věci jinak nebo je jinak dělat, tehdy, když tenhle Barthel Beham řekl, že norimberský pořádek má trhliny a díry. Jak to myslíte, Behame? Otevři přece oči, Jockele. Ty jsou otevřené. Ale co vidí teď? Pocítil jedině přání vidět sebe samého v celé nádheře…

Najednou má vůči Barthelu Behamovi špatné svědomí. Změňme se, řekl tenkrát Beham ve vikýři orloje, nevyvalujme oči pořád na panáčky, pohleďme daleko do kraje.

Nejsem teď sám něco jako panáček, na kterého ostatní vyvalují oči? myslí si Jockel. Beham mi položil ruku kolem ramen, tenkrát, když jsem plakal, protože mi na hradě překotili pemikářský stánek… Beham mě utěšoval a já ho teď podvádím…

Jockel by se nejraději obrátil a utekl, ale železnou vůlí se přinutí zůstat.

„Tak co bude s obrazem, malířský? Nechcete hned začít? My Fuggerové jsme zvyklí, že lidé plní naše rozkazy.”

Barthel Beham se mluvícímu podívá přímo do obličeje a domnělý Fugger klopí oči. Beham by rád slyšel ten hlas a jeho zvuk ještě jednou, najednou má k příchozímu nedůvěru. Jak to, že Fugger mluví jako Norimberčan? Má to zapotřebí? Ale Fugger mlčí. Zato se ujímá slova jeho průvodce.

„Můj pán, pan Fugger, se jistě ještě rozhodne pro portrét do výše hrudníku, jak je zvykem. Na to druhé zapomeňte.”

„Jak je zvykem.” opičí se norimbersky znějící Fuggerův hlas. „Proč by se pro změnu nedalo zkusit něco jiného? Proč by se třeba neměli panáčkové na Mariánském kostele pro změnu zastavit?”

Barthel Beham se zarazí, myšlenky se mu zatoulají, aha, už ví. Jockel přimhouří oko. Už taky ví, že já vím, myslí si Barthel Beham. Dobrá, budeme to hrát společně.

Usměje se, přimhouří oko stejně jako nepravý Fuggera říká: „Vy jste přemýšlel o našich panáčcích? Ale proč by měl některý z Fuggerů zájem, aby se zastavili?”

„My Fuggerové necháváme za sebe běhat jiné panáčky. Baví nás to a shrábneme veškerý zisk. Proto by se chtěl Fugger vidět od hlavy k patě. Trvám na tom.”

Barthel Beham si zase vzpomene na mistra Durera, jako by u něho hledal pomoc a útěchu. Jak tvrdě musel mistr pracovat, než se z něho stal vážený muž! A co ten tady? Neměl by ho člověk odhalit? Ale Barthel nemá dál možnost o tom přemýšlet, protože Diebold Fugger nahmatá zlaťák a položí mu ho na stůl. Také jemu se docela dobře poslouchalo, co tady ten pernikář vykládal. Skoro úplně to vyvážilo ten nesmyslný nápad nechat si udělat portrét celé postavy. Ať to tedy

Jockelovi projde, Diebold prohlásí, že pernikář ve zkoušce obstál. Však celý zisk bude nakonec náležet pravému Fuggerovi. Diebold nechá běhat pernikáře jako svého panáčka a pěkně po anglicku se vytratí. Jeho zisk je úplně v něčem jiném. Ať se pro mě za mě dá pernikář malovat zepředu i zezadu, myslí si. Věří, že něco při tom vyzíská, a to je to hlavní.

Barthel Beham nasadí tužku a rychlými tahy vrhá na papír postavu falešného Fuggera. Každý tah je přesný a vůbec už se nemusí opravovat.

Tady se hraje nějaká složitější maškaráda. A Barthel musí považovat ještě za štěstí, že ho vzali s sebou do průvodu. Ten zlaťák totiž nutně potřebuje. Ale když zastrkává peníz do svého váčku, není mu volno u srdce. Na jméno toho hochštaplera si nemůže a nemůže vzpomenout. Ale určitě to má něco společného s orlojem. Však je dobře, že panáčkové mají chuť pro změnu běhat jinak. Ale takto? Jenže jak, Barthele Běháme?

Je to poprvé, co někdo nakreslil Jockelovu podobu. Jockel má moc divný pocit, když se dívá na svůj obraz. Hrom do toho, myslí si, že je ale na mě pěkná podívaná! Takhle se sám sobě líbí. Stojí tu směle a sebevědomě, zrovna jako by chtěl říct: Tak, a teď vyrazíme, jedno kam, ať se stane, co se stane!

Jockel na sebe zálibně kývne. Člověku dělá dobře vidět se pro změnu jednou zvnějšku, stát si tváří v tvář. Sám sobě? Komu vlastně, Jockelu Wolgemutovi, nebo Fuggerovu synovci? Při téhle otázce Jockel v duchu zatrne, ale přesto je se svým obrazem spokojen.

Vypráví o tom dokonce otci, než před ním rozvine svůj Fuggerovský plán. Ale jenom ho rozvine, neprosí o dovolení. Už se pevně rozhodl.

Melchior Wolgemut je upřímně nešťastný.

„Copak ses zbláznil, Jockele? Dejme tomu, že obraz není špatný, Beham rozumí svému řemeslu. Ale i ty přece rozumíš tomu svému. Tak se ho drž a nevztahuj ruce po nedosažitelném! Tady na světě už je to zkrátka tak zařízeno: Nahoře j sou velcí páni, ale nad těmi taky pořádně hřmí a fouká, a dole jsme my malí, žijeme pod ochranou našich hradeb a věží a vždycky jsme s tím dobře pochodili. Jen když někdo není se svým stavem spokojený, sejde z pravé cesty a dostane se pod kola. Ale to přece neuděláš, Jockele! Spokoj se tím obrazem!”

Otec div nepláče.

„Dosud jsem o tom nikdy nemluvil, ale teď se odvážím: Pohleď na mne, na svého otce! Nelitoval jsem žádné námahy, nic mi nikdy nebylo příliš obtížné. Když moje vlastní dílna přestala dost vynášet, vzdal jsem se jí. Celé noci jsem kvůli tomu nespal. Nepřišlo mi nijak zalehko ucházet se o městský úřad, ale udělal jsem to, a bylo to správné rozhodnutí. Teď jsem vážený člověk. A ty? Smíš běžet v masopustním průvodu, aby ses zbavil všech svých bláznivých snů, ale to ti ještě nestačí! Navíc chceš, aby to byla skutečnost!”

Jockel se nemůže upamatovat, že by byl někdy od otce slyšel tak dlouhý proslov. Lituje otce, hodináře a hlídače orloje.

„Neposlouchej pořád jen svoje panáčky, otče,” odpovídá. „Ti říkají víc jak sto let pořád to samé. Nabídli mi něco lepšího, proč bych to nepřijmul? Tvoji panáčkové mi nemohou nabídnout žádnou augšpurskou nádheru.”

„Má pravdu,” vmísila se do rozhovoru i matka Wolgemutová. „Přej mu tuhle příležitost. Vždyť to nemusíme nikomu věšet na nos. Co jen se Jockel může všechno u Fuggerů naučit! Získá třeba i nové recepty na perník a dozajista se přiučí i nejjemnějšímu chování. Možná že si bude moct zařídit později tady v Norimberku vlastní krám a prodávat, co sám upeče. A jaké důležité známosti si může v Augšpurku udělat! Třeba se mu podaří získávat potom med docela lacino. A nebude mu zatěžko se o nás na naše stará kolena dobře postarat!”

Mistr Wolgemut se zdráhavě a nerad podvolí.

„Ale abys to doopravdy nikomu nevyzvonila! Jinak tady budeme mít opravdické peklo!”

„Ani mě ve snu nenapadne!” brání se matka Wolgemutová. „Jockel půjde zkrátka ještě jednou na tovaryšský vandr! Kdo se bude starat, jestli to tak doopravdy je, nebo není? Jeho mistr může být rád, že má tak učenlivého tovaryše. Hned k němu zajdeš, Jockele, a povíš mu o svém rozhodnutí. Vandrovné ti s sebou na cestu dávat nemusí. A my s tebou taky nebudeme mít žádné výlohy. Fuggerův bankovní dům všechno zaplatí. Proč bychom se svým norimberským důvtipem neměli mít podíl na augšpurské nádheře?” Při posledních slovech své ženy opouští mistr Wolgemut světnici i dům a zamíří k Mariánskému kostelu. Těžkými kroky stoupá po točitých schodech ke krovu. Posadí se do své dílny a naslouchá tikotu hodin. Je tak pravidelný, až to uklidňuje. Pozvolna se uklidňuje i mistrův dech. Pak přistoupí k ohrádce s panáčky a sáhne poslepu dovnitř. Vidět se nedá nic. Wolgemutová ruka hladí obličej nějakého kurfiřta a jeho prsty si pohrávají s vyřezávaným vousem.

Vy jste v pořádku, panáčkové, myslí si. Zítra budete zase běhat. Císař přijede znovu na hrad a nsský sněm se postará o blaho celé říše, jakož i města Norimberka. Jen náš Jockel musí vybočit z řady…

Podruhé opouští Jockel Wolgemut s rancem a poutničkou holí otcovský dům.

Zpráva o tom, že se znovu vydává do světa, se už rozšířila mezi příbuznými, sousedy a známými, a tak jich několik přišlo, aby se s Jockelem rozloučili. Dokonce i mistr Wurzner zapomněl na hněv a přišel svému tovaryši popřát štěstí na cestu.

„Jen zůstaň zdravý! Hlavně aby se ti dobře vedlo! Až se vrátíš do Norimberka - u mně je práce vždycky!”

„Ne, pane Fuggere,” říká Jockel a konfekt mu už nechutná.

„Budeme to tedy muset cvičit. Možná že to dokážeš i sám, až se kolem tebe v Augšpurku bude napravo nalevo tak mluvit. Uděláš dobře, když budeš zpočátku trochu málomluvný. A ještě jedna věc: tvoje chůze! Vykračuješ si vždycky tak, jako bys přesně věděl, kam máš namířeno. To snad projde v Norimberku při pečení perníku, ale ve Fuggerově domě je to vyloučeno. Tam určuje někdo jiný, co chceš a kam chceš, a tomu se musíš podřídit. Cvič si to a mysli na to.”

Dieboldova slova rozzlobí Jockela tak, že by víno nejraději vylil na podlahu. Co to pana Diebolda napadá, takhle ho urážet? Jockel sice souhlasil s tím, že Diebold bude kormidlovat jejich dobrodružství, že on rozhodne, jak budou panáčkové běhat. Ale že Jockel bude muset po fuggerovské silnici vykračovat i fuggerovským krokem… Nic naplat, musí kousnout do kyselého jablka, přizpůsobit se. Ale pak! Výhra bude o to větší.

Diebold Fugger už chápe, že přestřelil.

„Víš vůbec, že můj strýc je nejbohatší člověk na světě?” začíná opatrně z jiného konce.

„Ne, pane Fuggere,” odpovídá Jockel, ale Dieboldovi se zdá, že to na něho neudělalo příliš velký dojem. Dodalo mu snad víno kuráž, že pohlíží na svůj příjezd do Fuggerova domu tak lhostejně? Diebold pije a pije, ale nepříjemného pocitu se zbavit nedokáže. Musí si dokonce přiznat, že v hloubi srdce Jockelovi závidí jeho odvahu.

Přitom se Jockel vůbec nemusí namáhat, aby necítil strach. Jestli je Fugger bohatý či nejbohatší, v tom Jockel nevidí žádný rozdíl.

Silnice se před ním táhne do dálky a on ví, že když ji bude věrně sledovat, dojde k cíli.

Nepochybuje také v nejmenším o tom, že augšpurský pan Fugger je dobrý člověk. Možná že je náladový, jak to u pánů bývá zvykem, ale dobrota a velkomyslnost jsou u něho určitě na prvním místě. „Kupec nad všemi kupci” - takový čestný titul si Fugger musel jistě zasloužit řadou významných činů. Však ono všechno dobře dopadne - Jockel rozhodně z Fuggera a fuggerovců nemá strach.

Když nechají nazítří městečko Weissenburg s jeho jedenatřiceti věžemi a branami za sebou, poručí Diebold jednomu z pacholků, aby si sedl na vůz a Jockelovi půjčil koně. Jockel si musí na koně zvyknout, to nejmenší, co musí fuggerovský sluha umět, je jezdit na koni.

Jockel má pocit, že je císařem na orloji a přijímá hold kurfiřtů.

U Treuchlingenu má už koně úplně ve své moci, a když vjíždějí do Donauworthu, připadá mu, že strávil půlku života na koňském hřbetu. Přes dunajský most jede jako vítěz po rozhodující bitvě. Norimberk leží daleko za ním, tady už není Francko.

Když jsou na cestě třetí den, vynoří se před nimi Augšpurk. To tedy je město, na které Norimberčané hledí tak rádi svrchu. Norimberk je asi větší, ale Augšpurk výstavnější, pohodlnější, důstojnější. Dlouhé fasády rozložitých domů jsou pestře pomalovány. V Norimberku působí vzhledem k hrázdění i větší domy, jako by se skládaly z malých kostiček, v Augšpurku si může oko odpočinout na velkých barevných plochách. V Norimberku má každý naspěch, poklusává nebo se žene ulicemi a uličkami, v Augšpurku se chodí pomalu a lidé si dávají načas. V Norimberku jsou lidé vtipní a rádi se smějí, v Augšpurku jsou zdvořilí a jen se usmívají. Není tu tolik špičatých věžiček a ozdobných drobností, chybí tu taky vůně perníků a uzenek.

Jedou kolem velkého kamenného domu. Jockelovi připadá, že fasáda vůbec nebere konce. Každý kus zdiva je pomalovaný ozdobnými oblouky a gravírovanými sloupky. Vypadá to, jako by to všechno bylo vyryto do kamene. Mezitím jsou ještě v různých pózách zachyceny postavy z řeckých a římských dějin a pověstí. Podobný dům viděl Jakub Fugger Bohatý v Benátkách. Benátský dům se jmenoval Fondaco dei Tedeschi, německý kupecký dům, a možná že si Fugger už tehdy umínil vybudovat něco podobného ve svém domovském městě.

Teď zahýbá první jezdec do jednoho z obou vjezdů. Vjíždějí do podlouhlé, napříč ležící dvorany, jejíž klenutí spočívá na dvou sloupech, a Jockelovi připadá, že vjel do nějaké tajemné jeskyně. Když se nad ním zase vyjasní, shledá, že vjel do jednoho ze tří fuggerovských nádvoří, a to do prostředního, obklopeného ze všech stran domy a zdmi. Uprostřed pleská fontána, vedle se sklánějí koně nad kamenný žlab. Dům je ze všech stran obklopen podloubím, z kterého vedou dveře do jednotlivých domů. Také klenutý strop podloubí je vyzdoben ornamenty. Většina dveří je otevřená, jenom portál hlavního vchodu je zavřený.

Tento vysoký mohutný dům vypadá i na straně obrácené do dvora jako palác. Rámy oken vytesané z kamene jsou jemně zdobené a stěny domů jsou pomalované.

Jockel by si rád prohlédl malby důkladněji, ale jeho kůň nepostojí chvíli na místě, pohodí hlavou a zařehtá, Jockel už ho nemůže déle udržet a kůň se rozběhne k žlabu s vodou.

Jockelovi se nechce slézt z koně. Cítí pach koní a kůže, vína a skořice. Ostatní vůně nezná. Cizí slova mu bzučí kolem uší. Muži zde na dvoře mají jednotné oblečení, všichni nosí na kabátcích trojzubé tkalcovské brdo. Pohybují se zvolna a uměřeně, co chvíli by je mohl někdo zadržet a poslat jiným směrem. Rozvážně vytahují balíky z kupeckého povozu, vypřahají koně a kdosi hned přináší vodu a smeták a čistí vůz.

„Seskoč konečně z koně, Jockele, jsme ve Fuggerově paláci,” říká Diebold. ,

Dieboldovi v ústrety jde vysoký šedovlasý muž, také s brdem na kabátci. Ukloní se. „Měl jste dobrou cestu, pane?”

Jockelem to projede jako blesk. Také před ním se budou klanět, také jeho budou oslovovat ,pane’. Dosud si to nedovede představit. Seskočí elegantně z koně a hrdě vztyčí hlavu. Šedovlasý muž si ho prohlíží a neví, jestli ho má pozdravit nebo jak se k němu chovat. Je na něm vidět, že váhá. Jockel se usmívá a mlčí.

„Je strýc doma?” ptá se Diebold.

„Ne, pan Jakub je na cestě do Ulmu. Ve faktorii našeho tamějšího domu se vyskytly nepořádky, a přece víte, jak tvrdě umí pan Jakub v takovém případě zasáhnout.”

„Do Ulmu! V jeho věku?”

Diebold potřásá hlavou. „Takže mu svého nového sluhu ještě nemohu představit. Vždyť ono to má čas. Vykaž mu pokoj, odkud se dá všechno dobře pozorovat, Ulrichu.”

Diebold si vezme Jockela stranou a říká: „To je náš vrchní hausmistr Ulrich Lauringer, nejvěrnější služebník mého strýce. Hleď, ať si tě oblíbí. Choď pomalu, mluv pomalu a žádné rozpravy o norimberském perníku!”

Jockel si jen krátce, pohrdavě odfrkne a jde za hausmistrem.

„Odkud přicházíte, milý mladý příteli?”

„No víte, já jsem z Norimberkaa, vítee?” protahuje Jockel.

„To se teď v Norimberku tak divně mluví? Vy jste z norimberských kupeckých kruhů?”

„A-ano, byl jsem ve službách slovutného bankéře Wurznera.”

„O tom jsem ještě nikdy neslyšel. To musí být určitě nějaký bankovní dům. Přešli už v Norimberku také na podvojné účetnictví?”

„Ale ano, to ovládá dokonce i můj malý bratr. Bere si vždycky do školy dvě knihy najednou.”

„Nejste vy nějaký vtipálek? Ale proč chodíte tak pomalu? Mám toho o dost víc na práci, než jenom vás ubytovat. To nám náš synovec Diebold určitě zas něco nadrobil.”

Proč se mám zabývat tímhle chlapíkem? Zrovna já? myslí si hausmistr. Ať se o něho stará moje žena a taky dcera Katka.

Jockel dostane komůrku ve správcově bytě. Ještě donedávna tu bydlel Lauringerův nejstarší syn. Ale na fuggerovské obchodní výpravě do Francie byl ubit lupiči a teď je jeho komora prázdná. Sloužit u Fuggerů není bez nebezpečí.

Jockel nemá mnoho času se nad tím zamyslit. Sotva začal o tom uvažovat, už je tu Diebold a šeptá: „Teď ti ukážu Fuggerův dům. A zítra tě provedu po Augšpurku. Musíš přece vědět, odkud přicházíš, až budeš stát sám před saským kurfiřtem.”

Dům připadá Jockelovi obrovský, nepřehledný. Je z toho úplně zmatený. Přesto se ale nemůže zbavit povznášejícího pocitu, jako by byl na norimberském orloji císařem. To všechno mu chvílemi připadá jako sen, ale ne, opravdu se zdá, že bohyně štěstěny Fortuna rozsypala svůj roh hojnosti zrovna nad Jockelem. Cítí, že brzy mu to všechno bude připadat samozřejmé, i když na to dosud není zvyklý. Schodiště, široké chodby, četné dveře, malé pokoje i velké sály, písárny, průchody, velká okna…

Stále častěji prosí Jockel, aby se mohli na chvíli zastavit. Nejvíc ho okouzlují okna zasklená vydutými okenními tabulkami zasazenými do olověných tyčinek, které skla mezi sebou spojují. V tak světlých místnostech se ještě nikdy nezdržoval, vždyť je to, jako by byl rovnou na ulici. Samozřejmě tím zvlášť vyniknou nádherné koberce na zdech. A Jockelův pohled se také s obdivem snáší k rozložitým truhlám pod okny. Co jen se v nich asi všechno skrývá…

Dosud si nikdo nedal ve Fuggerově domě práci spočítat všechny tyto truhly. Většinou jsou to dary a truhly se dostaly do domu už dobře naplněné. Málokdo ví, co v nich opravdu je. Štůčky hedvábí? Sametové oděvy? Pozlacené koňské postroje? Od pohledu na lavici celou bohatě zdobenou řezbami, pod níž stojí také truhla, se nemůže Jockel vůbec odtrhnout.

„Ta je z Itálie,” prohodí nevzrušeně Diebold. „Dárek od papeže. Většina toho, co tu uvidíš, je z Itálie.”

Občas se jim naskytne výhled do dvora, kde je velmi živo. Nakládají se tam povozy a jiné se vykládají. Koně dupou a řehtají. Přes hrbolaté kamenné dláždění se s duněním kutálejí sudy a zdi domu jim ten rachot vracejí tupou ozvěnou. Pacholci se hmoždí s balíky zboží většími, než jsou sami.

„S čím vlastně obchoduje pan Jakub Fugger?” ptá se Jockel. „Penězi,” odpovídá Diebold. „Ale také vším, co peníze vynáší. Prostě vším.”

A trochu pokrčí nos. Podle jeho mínění to nemá takový Fugger už dávno zapotřebí, obchodovat látkami a kůžemi, papírem a kovovými pruty. Má vůbec pan Jakub ještě přehled o svém podnikání? Cožpak jeho synovci a nejdůležitější zaměstnanci nedělají už dost obchodů na vlastní pěst?

Ale o tom Jockel ještě nic neví a taky by si tím nelámal hlavu; jenom kouká a žasne. Na jednom z vozů se polámalo kolo. Teď se do řehtání koní a dunění sudů mísí ještě údery kladiv.

„Ne vždycky je tu takový rámus,” překřikuje ten hřmot Diebold Fugger. „Ale mého bratrance Antona, který teď dům řídí, takový kravál neruší. Tvrdí, že i rámus vynáší peníze. Zítra hned za svítání vyráží s kupeckou kolonou do Uher. Proto všechny ty přípravy.”

Jdou dál a Jockela až zamrazí při pohledu na některé zamřížované dveře uzavřené mohutnými zámky. Diebold o těch dveřích nic neříká, ale Jockel ví, co se za nimi skrývá: peníze… Tady jsou doma, sem se vracejí, odtud odcházejí pracovat, a když se po vykonané práci vrátí, je jich už víc, přinejmenším se mezitím zdvojnásobily. Jockel znalecky přikyvuje, jako by ty peníze tekly do jeho vlastní kapsy.

Teď vstupují do dlouhé tiché chodby. Na stěnách visí tlusté pestré koberce, které Jockel jen zběžně přejede pohledem. Nad podstavci z oslnivě bílého mramoru se tyčí hlavy a postavy z bronzu. Na konci chodby se objeví pozlacené dveře s bohatými řezbami. Najednou to Jockelem trhne. Vedle dveří totiž stojí postava zahalená do mnohavrstevnatého třpytivého hedvábného roucha, a ta postava má temně hnědý, bezmála černý obličej. Jockel nevěří svým očím. Maur! Ještě nikdy neviděl černého člověka. Je to vůbec opravdický člověk? Nebo přece jen zvíře převlečené do člověčích šatů, zrovna jako chtějí jeho, Jockela, převléknout za Fuggera? Jak mu blýskají a svítí oči! Ne, je to přece jen člověk! Má skutečné člověčí ruce a na prstech se mu blyští prsteny. Teď se mouřenín usmál na pana Diebolda Fuggera a Jockel se polekal ještě jednou. Černoch mu najednou připadá jako vlčák cenící výhružně zuby.

„To je můj přítel Soliman,” povídá Diebold, „osobní sluha mého strýce. Prosím, dovol nám vstoupit, Solimane.”

Mouřenín zkříží paže na hrudi, ukloní se a pak hmátne po klíči, který nosí zavěšený na dlouhém perlovém náhrdelníku. Konečně odemkne a otevře obě křídla dveří.

„Prosím, pane!”

Ten umí dokonce i mluvit!

Vstupují do velké místnosti, rozložité jako nějaký sál. Je to pracovna pana Jakuba Fuggera. Velká okna z čirého skla vedou do malého dvora upraveného jako zahrada. V kašně s vodotryskem pleská voda, kolem dokola kašny stojí v kbelících palmy. Na slunci se prochází sem a tam dáma v modrostříbrném úboru a čte. Hřmot z hospodářského dvora sem nezaléhá ani v nejmenším.

Uprostřed sálu stojí velký rozložitý psací stůl, přibližně tak velký jako Jockelova komůrka u Lauringerů. Po levé straně stolu stojí zeměkoule. Diebold k ní přistupuje a otáčí jí kolem osy.

„Toto krásné zemské jablko zhotovili v Norimberku, na takový výrobek můžete být pyšní. Podívej, tady je Amerika. Tam bych se hrozně rád vypravil, raději dnes než zítra..

Poslední slova šeptá, zřejmě nechce, aby je zaslechl Soliman.

Na stole se vrší knihy a papíry. Zde se rozhoduje o mnoha osudech. Zde byla naplánována i cesta, na níž zahynul mladý Lauringer. Jockel je si najednou jistý, že právě odtud vyrazí do Wittenberka. V té široké lenošce se zkříženýma nohama bude sedět pan Jakub Fugger Bohatý a podepíše mu cestovní pas. Jen ať to udělá!

Před psacím stolem stojí menší židle. Tam sedají návštěvníci v uctivé vzdálenosti od pana Jakuba Fuggera.

Jockela ta židle neodolatelně přitahuje. Musí vědět, jaký je to pocit, až bude sedět proti panu Jakubu Fuggerovi. Ale vzdálenost od křesla je tak velká! Na Jockela hledí chytré studené oči. Pevně sevřená ústa potlačují mírný ironický úsměv. Jockel cítí mravenčení v dlaních i v nohách, měl by chuť couvnout se židlí notný kus zpátky, aby ho ty upřené oči tak nezasahovaly.

Na stěně za Fuggerovým křeslem visí jeho podobizna. Je to jen malý obraz, a přece tak živý, že člověku připadá, jako by Jakub Fugger byl osobně přítomen. Na obrázku je zpodobena jen hlava a část ramen.

Jockel by rád couvl i se židlí, na které sedí, co nejvíce dozadu, ale nadarmo se namáhá - nedaří se mu to. Nohy židle jsou připevněny k podlaze.

„Takhle jako přibitý jsem tu seděl často,” povídá Diebold, „nemohl jsem ani dopředu, ani dozadu. A přitom mít pořád před očima zeměkouli! Taky nebožtík císař Maxmilián se musel na téhle židli potit, protože byl pořád bez peněz a zůstal celý život závislý na mém strýci. Nemohl si zaplatit ani šaty, které nosil. A s jeho vnukem císařem Karlem to nebude lepší. Ty se ale před tou židlí bát nemusíš, v očích mého strýce budeš příliš nepatrný!”

Jockel vyvaluje na Diebolda oči. Ani nedutá. „Opravdu je to mocný muž, ten můj strýc,” pokračuje Diebold. „Mocný a nezávislý. Skutečný suverén. Protože on nezdědil moc jako panovníci, on si ji sám vytvořil a neustále ji zvětšoval. Císaři nakonec nezbylo nic jiného, než ho jmenovat říšským hrabětem, aby to aspoň trochu vypadalo tak, že i císař propůjčil mému strýci nějakou tu moc… Moji bratři, bratranci a já jsme na jiné cestě: my už moc jenom zdědíme, a tak se bude zase zmenšovat.”

Jockelovi se točí hlava. Nedokáže sledovat Dieboldův výklad a přitom ho zajímá tolik jiných věcí! Přejede nasliněným ukazováčkem po mouřenínově ruce, ozdobené prsteny.

„Řekni, to je tvá černá barva opravdu pravá?”

Mouřenín je na takovéhle zkoušky zvyklý a usmívá se. Nakonec přikývne.

„Tak to jsi vlastně spálený perník. Že se přitom můžeš tak vlídně usmívat!”

„Kdo jste, pane?”

„Pane,” říká Soliman, protože člověk, který smí vstoupit do pracovny Jakuba Fuggera, může být jedině pán. „Já? Já jsem pan Jockel Fugger.”

„Ne, pane, vy nejste žádný Fugger, protože já všechny Fuggery znám.”

„To se mi výborně hodí, můžu jít aspoň hned k tobě do učení.”

Mouřenín s nepohnutým obličejem probodává Jockela očima.

„Jděte! Okamžitě! Tady není místo pro vtipálky!”

Dieboldu Fuggerovi se ten výstup nelíbil. Rozpačitě přešlapuje před velkým obrazem visícím na stěně proti oknům. Je na něm zachycena vznešená společnost při slavnostní hostině v otevřené síni. Muži shrbení pod tíhou podnosů vlečou dovnitř celé hory hroznů, jablek a hrušek. Muž v nejnádhernějším šatě pozvedá číši s vínem a zároveň naslouchá hře hudebníků. Obraz není malovaný, ale utkaný z pestrých nití, je to gobelín. Jaká nádhera, jaké bohatství! Jakub Fugger dosáhl všeho, co si umínil, je výherce, vždycky jen výherce…

Ne, pan Jakub Fugger Bohatý je také závislý. Na svých penězích. Na svém úspěchu. Nemůže často jednat, jak by chtěl, velmi často dělá, co musí, aby neohrozil ani své peníze, ani své úspěchy. A přitom pak samozřejmě nepostupuje dobrotivě a ušlechtile.

A já? myslí si Diebold. Budu patřit taky k vítězům? Nebo budu vždycky závislý na tom, co vyzískají ostatní?

Najednou pocítí únavu a zavrhne nápad jít bloumat s Jockelem po městě. Ať se kouká poohlédnout sám. Možná že zítra bude mít Diebold k tomu větší chuť.

Fuggerovo služebnictvo budí den co den vyzvánění zvonu na dvoře, přesně poté, co odezní pět úderů na hodinách nad hlavním vchodem.

Jockel si mne oči. Rád by věděl, podle koho se má řídit, jestli podle Fuggerů, nebo podle Wolgemutů. Fuggerové mohou určitě ještě zůstat ležet. Ale Jockel vstává.

Lauringerova rodina se shromáždila v kuchyni u snídaně. Všichni nabírají jáhlovou kaši společně z velké mísy, jak je Jockel také zvyklý z domova.

Když mu Katka, Lauringerovic dcera, nabídne misku jen pro něho, Jockel odmítá a zajede také svou dřevěnou lžící do mísy. Pak čeká, až ho k sobě povolá pan Diebold, aby mu ukázal město a nové okolí. Ještě dobře, že Katka má zatím co dělat v kuchyni, Jockel se aspoň nenudí. Katka umývá hrnky a mísy a vyrovnává všechno úhledně na polici. Stolní desku vydrhne, až září čistotou. Nakrmí kočky a Jockel se diví, že dokonce kartáčuje psa. Ale Diebold pořád nikde. Konečně si Jockel dodá odvahy.

„Neprošla byste se mnou Augšpurkem, panno Katko? Jistě se v městě vyznáte stejně dobře jako pan Diebold. A - poctivě řečeno - s vámi bych šel raději. Pan Diebold má v sobě něco tak panovačného..

Katka se dlouho nerozmýšlí. Ukázat Norimberčanovi Augšpurk, to je něco pro ni!

„Mějte chvilku strpení, musím ještě zalít květiny!”

Ve skutečnosti by se ale chtěla podívat do zrcadla, jestli bude na ni pěkný pohled vedle takového hezkého mladého Norimberčana.

Sluší jí to, opravdu. Černé vlasy má v pěkně upletených copech položené do věnečku kolem hlavy, oči a zuby se třpytí, Katka se nemusí stydět!

Kdyby mohl otec Lauringer vidět svou dceru před zrcadlem, jistě by byl spokojený. Dělá si totiž o ni starosti, protože je od smrti svého bratra většinou vážná a uzavřená a o chlapce se ani moc nezajímá. Ačkoliv je jí už osmnáct, škádlí je a shlíží na ně spatra.

Ale dnes jako by se všechno změnilo. Od první chvíle, co ho spatřila, se Jockel Katce velmi zalíbil. Je hbitější, pohyblivější a veselejší než usedlí synáčkové augšpurských měšťanostů, Katka by neměla pranic proti tomu, kdyby se jí dvořil.

Také Jockelovi se rozbušilo srdce, když stál poprvé tváří v tvář Katce Lauringerové. U všech čertů, ta je ale hezká! Vedle té se mohou přihlouplé norimberské husičky jít schovat! A jako dcera správce Fuggerova domu mu není společensky tak příliš nadřazena. Nebude si z něho tropit šašky? Ale pak si zaťuká prstem na čelo. Úplně zapomněl, že se může také on vydávat za něco lepšího, totiž za sekretáře pana Diebolda. A tak nabídne panně Katce rámě a vypraví se s ní do města.

Nedaleko Fuggerova paláce ležícího uprostřed města se odbývá trh. Ve světě trhů se Jockel výborně vyzná, tady koupí panně Katce něco pěkného, proč by mu jinak cinkalo ve váčku tolik peněz?

Sedláci z okolí prodávají všechno, co se jen trochu dá prodat. Nespředenou bílou a hnědou ovčí vlnu, kravské kůže, sýr. No ne, co je tohleto za sýr! Jockel k němu čichá.

„Kupte, mladý pane, tak dobrý ovčí sýr nedostanete nikde na světě!” vychvaluje sedlák Jockelovi své zboží.

„Jak to tak dobře víš?” odpovídá Jockel. Oslovení mladý pán mu nemálo zalichotil…

Samozřejmě starému tyká. Že ho vůbec pustili do města s jeho rozedranými kalhotami a rozbitými krpci!

„Kdybys viděl norimberský trh, mluvil bys jinak!” pokračuje Jockel nahlas. Sedlák se ustrašeně krčí. Kolemjdoucí zpozorněli. V mžiku se kolem Jockela a sedláka vytvořila skupina zvědavců. Katka ustoupila dozadu. Jockelovi narůstá hřebínek. Však on tomu děvčeti ukáže, co je za čertovského chlapíka!

„V Norimberku se dostane o moc víc a o moc lepších věcí na trhu, to byste se musili všichni schovat!”

„Co nám tu ten velkohubý Norimberčan má co vykládat?” ječí velká tlustá trhovkyně.

Ale Jockel si pořád nedá pokoj.

„Augšpurk, co už to vůbec je? My v Norimberku máme hrad, trojité městské hradby a orloj.”

Jockel ví, že jsou to hloupé řeči. Vlastně se stydí sám za sebe. Copak se tolik nenatoužil po augšpurské nádheře, a teď si jí tak málo váží? Ale jemu jde vlastně jen o to, aby se před těmi lidmi zde ukázal.

„Augšpurk je císařské město!” říká sedlák, který nabízel ovčí sýr.

„To je toho, my máme císaře taky! Když chceme, upečeme si ho z perníku!… A máte vy snad takového Albrechta Durera? Nebo Willibalda Pirckheimera?”

„Proč tomu chlápkovi nezacpete hubu?” vykřikne mladý muž, kterému se zlostí až rozkývalo pero na čepici, jak je rozzlobený. „My máme zase Hanse Holbeina, dokonce dva, staršího a mladšího, my máme malířů! Jorga Breue, Hanse Burgkmaira… A nemáme zapotřebí péct si císaře z perníku, však on k nám beztak patří.”

Jockel se nedá zarazit.

„Jo, ten starý. Ale ten je po smrti a nový císař svolal říšský sněm do Norimberka, a ne do Augšpurku.”

„Tak už se přestaňte hádat!” vmísil se teď do sporu starší muž v dlouhé kožené zástěře. „Co nám je platný norimberský vtip nebo augšpurská nádhera? Ano, Augšpurk je nádherné město. Ale co z toho máme my, malí lidé?”

A trochu tišeji dodává: „Fugger nás má přece všechny v hrsti. Všichni musíme tančit, jak on píská.”

„Taky že musíte,” volá Jockel. Slova mu vyletěla z úst, než se sám nadál.

„Teď už toho máme dost!” volají dva řezničtí tovaryši a dorážejí na Jockela, že Katce div leknutím nevypadnou oči z důlků. „Tumáš svého Durera a svého Pirckheimera! Tumáš svůj orloj! Tumáš svého perníkového císaře!”

Za každé norimberské slovo augšpurská rána. Když Jockel leží na zemi a už se sotva může hýbat, odcházejí oba tovaryši s hlavou vztyčenou a s rukama v kapsách.

Teď se Katka odvažuje přistoupit k Jockelovi. Svářejí se v ní dva pocity. Jednak je jí Jockela trochu líto, když tu tak leží a krev mu teče z nosu, na druhé straně si myslí, že mu to patří. Proč jen se musel tak vytahovat? Takový chlubil a náfuka! Je koneckonců přece v Augšpurku hostem!

„Mladý pane, mladý pane,” volá sedlák, který prodává ovčí sýr, a už klečí na zemi vedle Jockela. „Pohněte se přece, vstaňte!”

Konečně se mu s Katčinou pomocí podaří dostat zase Jockela na nohy. Ten by nejraději plakal, ale stydí se poddat se tomu, zvlášť když vidí před sebou Katku. Co ta si teď o něm pomyslí. Tváří se vážné a nepřístupně.

„Tady máte šátek, otřete si krev z obličeje,” říká sedlák. Šátek je úplně čistý a Jockel se stydí ho použít. Ale pak si přece jen otře šátkem obličej i ruce, a dokonce si jej odnáší, když podpírán Katkou kulhá směrem k fuggerovskému paláci. Sedlák si netroufá požadovat, aby mu pán vrátil jeho majetek.

V Lauringerově kuchyni se Jockel myje a dává si do pořádku šaty. Katka mlčky přihlíží. „Tak co, panno Katko?” začíná Jockel rozhovor. „Že jsem jim to ale nandal, viďte? Takové přesile nejsem ovšem rostlý, to se nedá nic dělat… Ale poslouchali a zírali, to zas nemůže nikdo popřít.”

„Ne, pane Jockele, choval jste se nemožně. Na mě jste tím rozhodně neudělal dojem. Myslím si, že jste prostě hloupý!”

Tak, teď je to venku. Jockelovi stoupla krev do tváří, otevřel dokořán pusu i oči. Ale vtom Katka vyběhla a zabouchla za sebou s prásknutím dveře. Ještě to! Jockel sedí na stoličce, a chce-li být úplně upřímný, musí připustit, že se stydí. Je mu, jako by byl dostal od Katky pohlavek, a to bolí ještě víc než rány augšpurských trhovníků. Konečně sebere dost sil a vykročí z kuchyně.

Kde zůstal pan Diebold Fugger? Každý, koho se Jockel zeptá, krčí rameny a udiveně, přezíravě si ho prohlíží. Vždyť ho taky na trhu pěkně zřídili.

Kde je panna Katka? Jockel si pevně umínil, že se jí za své drzé chování omluví. Jen aby se už na něho nezlobila!

Při pátrání po dívce se dostane do blízkosti kuchyně. Voní tu pečené a silně kořeněná krmě, jako by tu připravovali nějakou hostinu. Jockelovi se sbíhají sliny v ústech. A teď ještě vdechne vůni jemného pečiva! Vzpomene si na Dieboldova slova: „V Augšpurku se míchá něco jiného než těsto na norimberské perníky!.” Samozřejmě že to Diebold myslel jinak, to si Jockel uvědomuje také, ale přece jen by rád věděl, co se tady peče.

Sleduje tedy vůni a konečně nahlédne otevřenými dveřmi do rozlehlé klenuté komory. U stolu stojí nějaký pekař a hněte těsto. Snad by se Jockel hned zase vzdálil, nebýt toho, že vedle pekaře stojí Katka. Něco mu vykládá a směje se. Tak tady vězí! Co pohledává u toho chlapíka? Teď už Jockel ovšem vůbec nepomýšlí na to, nenápadně se vzdálit. Že tu ti dva tak spolu stojí, se mu ani dost málo nelíbí.

„Co tady pečete, tovaryši?”

Že by to byl dokonce mistr?

„Prego?” odpovídá pekař. „Já nerozumět!”

Tak Fugger má dokonce i pekaře z Itálie? Ano, tohle je určitě Vlach, má černé kudrnaté vlasy, snědou pleť a tmavé veselé oči. Jockel přistoupí až ke stolu, ukáže na těsto a opakuje otázku: „Co tady pečete? Co to bude?”

Vlašský pekař se dá do smíchu.

„Ó, pipistrello turco, signore, to být turecká netopýr.”

„A lidem chutnají? Jsou dobré?”

„Si, si signore, bene, prima! Musíte koštovat.”

Co se mi ještě přihodí? přemýšlí Jockel. Nejdřív mouřenín. Potom zeměkoule na Fuggerově stole. Přidělaná židle. Augšpurský výprask na trhu. A teď turečtí netopýři!

Katka naslouchala rozhovoru dílem vážně, dílem pobaveně. To Jockela povzbudí, aby se snažil získat znovu její přízeň. Musí toho vlašského pekaře přetrumfnout! Snad se dá ta ostuda z tržiště ještě napravit.

„Prosím, dejte mi jednoho tureckého netopýra.”

Pekař vytáhne z košíčku kus ještě teplého pečiva. Jockel nasadí znalecký výraz a zakousne se do něho. Okamžitě pochopí, že v testu je anýz a mandlový olej. Po vrchu je pečivo posypáno mákem. A těsto je spletené do copu jakoby z pramenů různé tloušťky.

„Dobré je to, velmi dobré!”

„Veramente, signore?”

„Ano, velmi dobré. Ale neměl byste pořád jen dělat turecké netopýry. Z tohoto těsta se dá upéct i něco jiného, například

císař.

„Císař? II imperatore?” Jockel už si vyhrnul rukávy. „Smím?”

Teď ale Katce ukáže! Bez chlubení a vytahování. Když hněte, formuje a peče těsto je nepřekonatelný. Těší ho, když zase cítí těsto mezi prsty. Jak je příjemné na omak! Pravé fuggerovské. Jockel formuje na pekařském plechu císaře na koni; koňskou hřívu i ocas stejně jako císařův vous splétá do copánku. Říšské jablko, které „imperatore” drží v pravici, se podobá zemskému jablku na psacím stole pana Fuggera. Žezlo dopadlo trochu příliš dlouhé a silné a připomíná spíš turnajové kopí.

„Grandioso! Eccellente! Výborně, znamenitě!” pokřikuje vlašský pekař.

Jockel udělá ještě jednu postavičku císaře, tentokrát sedící. Ale císař nesedí na trůně, jaký by mohl být na kterémkoli císařském hradě, nýbrž na židli prosebníků o peníze před pracovním stolem pana Jakuba Fuggera Bohatého, kde už se strachovalo tolik lidí. Žezlo směřuje k zemi. Teď bych měl přidělat ještě panáčky, myslí si Jockel, všech sedm kurfiřtů. Taky se svěšenými hlavami.

Ale Vlach prostě Jockelovi sebere plech pod rukama a strčí ho do trouby. Je strašně zvědavý, co z těsta bude. Hrom a blesky, i takový světa znalý pekař, jako je on, se může od toho mladíka ledacos naučit. Katka přihlíží a žasne. Jockel si počínal s těstem tak obratně, že to na ni udělalo dojem. A přitom ho musí bolet všechny kosti.

Konečně vytahuje vlašský pekař opatrně plech z kamen. Prohlíží si figurky a spráskne nadšeně ruce nad hlavou.

„Grandioso! Eccellente!” volá zas a znovu. Jockel se ukloní, ulomí z císařovy paže říšské jablko a předává ho tomu

chlapíkovi ve Fuggerově pekárně. Katka naproti tomu obdrží korunu a také se hned do ní zakousne, aby skryla, jak se červená. Není to špatný hoch, tenhle Jockel. Dokonce docela ujde. Katka by vydržela dívat se na něho a poslouchat ho od rána do večera. Ale co má vlastně společného s Fuggery?

V jedné z následujících nocí se Jockelovi zdá, že je Jakub Fugger bohatý. Sedí za velkým stolem na zlaté židli. Také zeměkoule na stole je z čistého zlata. Když s ní Jockel zatočí, blyští se a třpytí, až oci přecházejí. Před ním, na připevněné návštěvnické židli, sedí mistr Wurzner z Norimberka. Potřebuje peníze, protože chce napříště svoje perníky pozlacovat.

„Peníze dostanete,” říká Fugger. „Ale nejdřív musíte oběhnout dráhu panáčků. Však víte, jak to chodí.”

Mistr Wurzner se s povzdechem zvedá a kráčí třikrát kolem stolu a kolem pana Jakuba Fuggera. Vždycky, když se octne tváří v tvář peněžnímu císaři, se hluboce ukloní a odfukuje přitom jako měch, protože je moc tlustý.

„Teď tedy dostanete peníze, ale předtím si ještě přiťukneme. Solimane, víno!”

Mouřenín přináší zlatou karafu s vínem a zlaté sklenice. Nalévá víno do sklenic, ale to tam hned ztuhne na zlato. Jockel má žízeň a v hrdle ho pálí. Ale ať nalévá Soliman, jak nalévá, z žádné sklenice se nedá pít. Mistr Wurzner napřímí pokorně skloněnou hlavu a posmívá se: „Ať slouží, bohatý zlatý pane Fuggere, na vaše zdraví!”

Jockel už i ve snu ví, jak se teď pan Fugger musí zachovat. Nesmí hnout ani brvou, jako by bylo docela samozřejmé, že v jeho okolí se všechno, ale úplně všechno mění na zlato. Naštěstí se vtom Jockel probudí, cítí se zase jako Wolgemut a uhasí žízeň vodou.

U snídaně říká Lauringer: „Pan Jakub Fugger Bohatý ohlásil na dnešek svůj návrat. Nechá si také předvést nového sluhu pana Diebolda.”

Lauringer to říká, jako by se nechumelilo, a přece se Jockelovi zdá, že mu kolem úst pohrává ironický úsměv.

Jakub Fugger se nevzdálil z Augšpurku déle než na týden, a přece si počíná, jako by se konečně vracel z dlouhé cesty plné nebezpečí.

Jockel by si rád prohlédl pana Fuggera nejdřív zpovzdálí. Co takhle z té věže s hodinami? Snad se dá okénko u hodin otevřít! Není mu dobře při pomyšlení, že se brzy musí postavit před toho mocného muže. Nač se ho asi bude ptát? Jockel vystupuje spěšně po točitých schodech, najednou stojí přede dveřmi a otvíraje. Za dveřmi je komůrka s hodinovým strojem a Jockel si hned připadá jako doma. Kolečka, závaží, spirály, složitý stroj… Vyzná se, ví dokonce, kterým kolečkem se rafie hodin nastavují. Cítí v prstech mravenčení. Obyvatelé Augšpurku by se měli jednou pro změnu rychleji pohybovat, běhat jako opravdoví lidé, nejen tak důstojně kráčet, jako by spolkli hůl.

Hej, vy fuggerovští pacholci, podívejte se na hodiny, je později, než si myslíte!

Jockel točí a točí, velká rafie opíše v mžiku kruh přes ciferník, i malá rafie se posunuje k další číslici. Během několika vteřin je ve Fuggerově paláci o hodinu víc. Jak bude mít teď důstojný pan Lauringer naspěch! Jak pobíhá a rozhazuje rukama! Dělejte, přijíždí pán!

Pacholci utíkají přes dvůr, děvečky zametají, až se jim práší od košťat, protože už neměly čas pokropit dvůr nejdřív vodou. Do ložnice pana Fuggera nesou velké vědro na koupel. Písaři honem ještě kontrolují stránky, které napsali za poslední týden. Pan Fugger bude chtít bez meškání všechno vidět, má dáti a dal, a loudavým dlužníkům pohrozí zvýšením úroků.

Jen v kuchyni jde všechno obvyklou nevzrušenou cestou. Vždyť pan Jakub Bohatý už téměř nic nejí.

Fuggerovský průvod se blíží k západní městské bráně. Strážníci brány uctivě ustupují. Nikdo se nezeptá: „Odkud a kam?” Pět po zuby ozbrojených pacholků na koních jede v čele průvodu. Také po každé straně cestovního vozu jede ozbrojený sluha a za vozem jede dalších pět.

Jakub Fugger znovu a znovu poháněl ke spěchu. Žije v domnění, že sám musí všude dohlížet, především v Augšpurku, svém základním sídle. Je sice při volbě svých spolupracovníků přeopatrný a každého si proklepává z líce i z rubu, než smí u něho pracovat. Ale člověk přece jen nikdy neví. Takže mu zvlášť záleží na tom, přijet časněji, než se očekávalo.

Dnes má pan Jakub větší náskok než jindy, protože po neprospané noci vyrazil dříve, než původně plánoval. Dnes svým augšpurským spolupracovníkům přijde konečně na všechny jejich háčky a kličky, vždyť určitě nepočítají, že tak brzy přijede.

Takže je ohromně překvapen, když ho Lauringer vítá už v bráně a pomáhá mu z vozu, když na středním dvoře stojí v řadě všichni pacholci a čekají na rozkazy, když obdrží při vstupu do domu číši vína smíchaného s vodou. Pan Jakub Fugger Bohatý děkuje ještě opatrněji než jindy a šilhá stejně po hodinách. Je už důkladně krátkozraký a na ciferník nevidí, ale určitě je později, než se domníval.

„Kde jsou moji synovci a dědici?” ptá se.

Pročpak najednou mluví o dědicích, pomyslí si Lauringer a povídá:

„Páni synovci se ještě nevrátili z cest. Pan Ulrich se zdržuje ve vašem domě ve Schwazu v Tyrolích a pan Raymund je na kontrole vašich uherských dolů. Pan Diebold vás očekává nahoře.”

Pan Jakub něco nesrozumitelného zabručí a tuhýma nohama šlape namáhavě vzhůru. Jak by byl šťastný, kdyby ho při takovémhle návratu domů očekávali synové nebo aspoň zeťové! Ale nakonec to dopadá tak, že tu nejsou ani synovci! Zdá se, že schodiště nebere konce. Stárnu, myslí si Fugger. Ne. Už jsem starý…

„Něco nového, Diebolde?” ptá se, když kráčejí do obytných místností.

„Zdá se, že saský kurfiřt je solventní, můžete mu poslat peníze, a to brzo.”

„Proč tak spěšně?”

„Prospělo by to pověsti vašeho domu. Ostatně jsem si pořídil nového sluhu, který by se dokonce mohl stát i mým sekretářem.”

„Očekávám tě za hodinu. Musíš mi o všem podrobně referovat. Teď jsem unavený po cestě.”

Samozřejmě, myslí si Diebold, teď si nejdřív zavolá Solimana a bude se ho tak dlouho vyptávat, že si Soliman div nevymluví duši z černého těla.

Jakub Fugger vzal ihned do ruky všechny nitky. Augšpurský palác je střed pavučiny napjaté skoro nad všemi evropskými městy. Teď už má záchytné body i v tom novém světě, v Americe. Nitky se musí neustále proplétat a natahovat, aby se zajistila celistvost pavučiny. Přetrhne-li se jediná nitka, jsou ostatní hned přetížené. Mnoho nocí tráví pan Jakub ve své pracovně přezkoumáváním jednotlivých nití a záchytných bodů. Jeho nedůvěřivost ho zklamala jen zřídkakdy.

Proč má Diebold najednou tak naspěch dostat se na sever? Samozřejmě, předstírá, že je dobrodruh, ale sever ho ještě nikdy nezajímal. Být to tak Benátky nebo Janov, odkud odplouvají lodě do Ameriky, to by bylo něco jiného! Tady něco nehraje! A co mu to povídal Soliman o tom novém sluhovi? Proč Diebold potřebuje sluhu zrovna a jedině z Norimberka?

„Vypadá jako Fugger, ale není to žádný pán,” řekl Soliman. „Mějte se na pozoru, pane!”

Soliman je šestým smyslem pana Jakuba Fuggera Bohatého a skoro nikdy se nemýlí.

„Rád bych poznal tvého sluhu,” říká pan Jakub Dieboldovi, když ten podle ujednání vstoupí po hodině do jeho pracovny.

Doufejme, že se celý ten podvod neprovalí, myslí si Diebold. Doufejme, že ten člověk zase netrčí v pekárně a nevoní po tureckých pečených netopýrech.

Ale ne, Jockel stojí na dvoře a přihlíží, jak skládají těžké, železem pobité truhlice a nosí je do domu. Peníze! Čtyři muži mají co dělat, aby odvlekli takovou truhlici s pokladem.

„Jockele, už je to tady. Teď se všechno rozhodne. Nesmíš to zkazit. Nemluv tolik, jak máš někdy ve zvyku, a když něco řekneš, tak pomalu, rozmyslně!”

Diebold jde napřed, a Jockel s bušícím srdcem za ním. Mouřenín Soliman jim otevírá a najednou stojí Jockel před nejbohatším mužem světa.

Mužem? Vlastně vypadá za svým obrovským pracovním stolem jen jako mužíček. Vedle velké zeměkoule působí úplně nepatrně. To že má být pan Jakub Fugger Bohatý? Jockel je zklamaný, zklamání však brzy přechází v soucit. Jak hubený a scvrklý j e ten člověk! Jenom kůže na obličeji je ještě napjatá.

„Přistupte blíž!” vybízí Fugger tiše. „Ne, na tuhle židli ne, vždyť asi nepřicházíte jako prosebník, nebudete požadovat od Fuggerova domu žádnou půjčku.”

Jockel přistupuje až ke stolu a Jakub si ho prohlíží pronikavýma krátkozrakýma očima, které musí důkladně namáhat, aby dobře viděl. Mladík se mu líbí.

„Kde jste se učil svoje živobytí?” zeptá se nakonec.

Takovou otázku Jockel ještě nikdy neslyšel. Co má na to odpovědět? Za soucitu se stává stísněnost. Že by se bál?

„Kde jsem se učil svoje živobytí? Zčásti nad norimberskými panáčky, co jsou ve štítu Mariánského kostela, však víte… Zčásti v pemikámě.”

Vlastně měla ta odpověď znít vesele, ale dopadlo to dost suše. Jockel raději o krok ustoupí. Jakubu Fuggerovi se nepohne v obličeji ani sval. Není vyloučeno, že mu tu Norimberčani posílají do domu špióna. Jen ať si dají pozor!

„Taktak. Z Norimberka. Tam taky taháme za provaz.”

Jak to? myslí si Jockel, kterého přitom nenapadne nic než provaz visící od zvonu Mariánského kostela. Jak to za provaz?

Možná že je to docela šikovný mladík, myslí si pan Jakub. Nevypadá to, že by byl nějak zvlášť sebevědomý. Musel bych zjistit, odkud věje vítr. Něco tady určitě neklape, ale co? Kdo za tím vězí? Chce mě někdo jen podvést? Nebo oloupit? Nebo dokonce zavraždit?

„A vy chcete s mým synovcem Dieboldem navštívit saského panáčka?”

Jakub se marně snaží, aby to znělo žertovně.

„Co vám přitom bude platné, že umíte dělat perník?”

„Už jednou jsem upekl z perníkového těsta císaře, a od té doby si dovedu všechny velké panáčky představit jako perníkové figurky.”

Jockel vlastně nechtěl udělat vtip, ta slova mu jenom tak vyklouzla. Nesporně budou panu Jakubovi připadat nemístná a vyhubuje mu. Ale nic takového se nestane. Jakubu Fuggerovi Bohatému se proti všemu očekávání roztahují ústa k úsměvu, pak se dá dokonce do smíchu, který jím otřásá tak, že mouřenín Soliman vyvalí oči ještě víc než obvykle. Vůbec se nepamatuje, že by někdy slyšel Jakuba takhle se smát.

„To jste řekl dobře! Pojďte přece blíž, ze mě nemusíte mít strach!”

Jockel uposlechne.

„Nu dobrá, jen odcestujte s mým synovcem na sever, pak se dál uvidí.” Jakubovi se konečně podařilo zachytit vcelku

Jockelovy rysy. Ano, Soliman má pravdu, opravdu vypadá jako Fugger, ale pán to není, to se pozná na první pohled. Čím déle si prohlíží mladého Norimberčana, tím víc si uvědomuje jeho podobu s Fuggerovci. Norimberčan by mohl klidně pocházet z rodu Ulricha Fuggera… Kdo jen mu asi tohohle mladíka vpašoval do domu? Rozhodně je to někdo, kdo si je svou věcí celkem jistý. Mladý Norimberčan je dobře upotřebitelný nástroj.

Proč ne vlastně můj nástroj? napadá Fuggera. Já tomu chlapíkovi sáhnu důkladně na zoubek. Hodně důkladně!

„Umíte vůbec italsky?” ptá se Jakub.

„Znám jen dvě italská slova, pane Fuggere, totiž pippistrello turco, turecký netopýr. A o podvojném

účetnictví nemám taky zdání, to se musím hned přiznat.” Jockel se trochu nadechne a pak s úsměvem dodá: „Norimberské perníky se totiž nepečou dvojitě, nejsou to přece suchary.”

Jakub Fugger má zase chuť se smát, ale musí sledovat vlastní myšlenky. To, co říká mladý Norimberčan, zní tak jistě a upřímně. Opravdu za tím vězí nějaký skrytý nebezpečný plán?

„Nosíte dobře naplněný kupecký opasek. To se při jednovrstevně pečeném perníku vydělá tolik peněz?”

Jockel se začervená.

„Nechcete mi ukázat svoje bohatství?”

„Ne, pane, rozhodně ne!”

„Proč ne? Umím taky něco jiného než požádat.” Jockel s povzdechem sundává opasek, otvírá jej a sype obsah na pracovní stůl.

„Vidíte, pane, samé žaludy a kaštany! Mělo je dostat naše prase, ale to pošlo, a tak jsem si těmi poklady naplnil svůj váček. Zevně v tom není žádný rozdíl, jestli tam je zlato a stříbro, nebo žaludy a kaštany.”

Jockel to prohodí zlehka a jako by se nechumelilo, nikdy mu nebylo zatěžko hrát vtipálka. Ale nezašel až příliš daleko? Ostatně Fugger mu může… Tak se Jockel prostě vrátí do Norimberka ke svým perníkům, vždyť už se dost dobře pobavil! Ohlíží se po panu Dieboldovi, co ten tomu říká.

Diebold Fugger zrudl až po uši, jako by ho polil červenou omáčkou. Nejraději by Jockelovi vynadal a vyhodil ho, ale ve strýcově přítomnosti si netroufá. Norimberská maškara v pracovně pana Fuggera, to tu opravdu ještě nebylo!

„Můžeš teď jít, Diebolde, už tě nepotřebuji,” říká pan Jakub a ukazuje malíčkem ke dveřím. Diebold si s ulehčením oddychne. Teď mě vynechte ze hry, za tohle už nepřebírám zodpovědnost.

Potom se pan Jakub Fugger Bohatý na Jockela usměje.

„Může být. že v tom není žádný rozdíl. Ale zlato a stříbro je přece jen lepší, nezdá se vám?”

Jockel by se rád přiznal, že od pana Diebolda dostal už také zlato a stříbro a že mu nic nechybí. Ale Jakub Bohatý si levačkou přitáhne Jockelův prázdný váček a pravou rukou mu ukazuje třpytivý zlaťák.

„Vidíte, tohle vám vlastnoručně strčím do opasku. Takového vyznamenání se nedostalo ani císaři, kterého jste upekl z perníku. Budu mu to určitě vyprávět, až zde příště bude sedět na židli. Veličenstvo, jste perníkový král.”

Za řeči plní Jakub Jockelův kupecký opasek zlaťáky a stříbrňáky. „Tady máte!”

Jockel stojí jako solný sloup.

Tak jsem to dokázal, myslí si,. tolik zlata! S tím mohu podniknout, co se mi zachce. Ale nekoupil si mě tím Fugger zrovna tak, jako si koupil císaře? Udělal jsem účet bez hospodského? Jenže já se dostanu k cíli, dříve nebo později.

A Jockelova pravička pevně uchopí váček.

„Můžete teď jít,” říká Jakub Fugger a hned se sklání nad papíry na psacím stole.

Jockel se zvedne, přehodí si opasek s penězi přes pravou, v lokti pokrčenou paži a tápe tak trochu naslepo po temných chodbách zdobených obrazy a sochami. Konečně se dostane na schodiště a k východu a odtud přes dvůr do Lauringerovic kuchyně.

Dokázal to, obstál ve zkoušce, je přijat. Teď může hra teprve doopravdy začít. Stane se ještě bohatším a udělá štěstí.

Diebold Fugger už ho hledá.

„Tak co, strýček tě vyhodil?” ptá se hned otevřeným oknem.

„Mne, a proč? Naopak, hodně si ode mne slibuje.” Také Katka má právě v kuchyni nějak napilno a Jockelova slova jsou určena vlastně jí. Diebold Fugger nevěří svým uším. „Takže všechno proběhlo k spokojenosti?”

„Ale ovšem. Teď už taky patřím k domu.”

Diebold si oddychne. Tak si přece jen neuškodil, když předvedl strýci Jockela.

Ještě si v příštích dnech na toho norimberského panáčka posvítím, říká si pan Jakub Fugger. Za prvé je to důležité, za druhé mě to baví.

V nejbližších dnech očekávají v Augšpurku příchod poslů z uherských měděných dolů pana Fuggera. Zde, v rodinném domě, se má rozhodnout o tom, jestli se tam otevřou další doly, nebo ne. Tu a tam se při kutání opravdu narazilo v zemi na nová ložiska.

Vlastně nezáleží panu Jakubovi na tom, k jakému rozhodnutí se tu dojde. Výtěžek ze severouherských dolů už patrně tak jako tak nebude velký. Ale jméno Fugger si musí i tam podržet svůj jedinečný zvuk, musí i nadále symbolizovat moc, bohatství a sebevědomí. A proto má to jinak zanedbatelné rozhodnutí padnout s jistým leskem a slávou tady v Augšpurku, aby všem účastníkům bylo jasné, že Fugger se k ničemu nerozhoduje jen tak lehkomyslně. Byl by to klidně mohl rozhodnout dopisem. Ale jen ať se dostaví

všichni ti důlní a správci, ať tu přednesou své připomínky i pochybnosti, aby měli dojem, že tu jejich hlas

spolurozhodoval.

A k téhle poradě přizvu i mladého Norimberčana, rozhoduje se pak Jakub Fugger. Uvidíme ak si bude počínat. A panstvo si bude lámat hlavu, proč jsem si pořídil tak mladého poradce, určitě z toho budou celí nesví… Takže - o celé záležitosti už je rozhodnuto - musí se jen ještě odehrát.

Jockela ovšem nemálo překvapí, když je znovu povolán do pracovny Jakuba Fuggera, a dokonce se smí posadit v blízkosti velkého stolu, zatímco lidé z fuggerovských obchodních center a dolů v severních Uhrách musí při poradě stát.

Rozhodně se ničím nedá přivést z míry, myslí si Jakub Fugger. To se mi líbí a na ostatní to dělá dobrý dojem. Kdo si takhle sedne s nohou přehozenou přes nohu jako mladý Norimberčan, ten si je určitě svým místem ve Fuggerově domě

jistý.

Teď začínají padat čísla a zaznívají jména míst a Jockelovi připadá, že to jsou nějaké slavnostní verše, z kterých nerozumí ani slovo. Přesto se přitom dobře baví a zastává zase úlohu Fuggera z masopustního průvodu, a to se panu Jakubovi líbí. Jde o měd, o peníze, o víc peněz, o víc důlních práv, o víc zisků.

Všechny oči se upírají na pana Jakuba. Jak rozhodne?

„Nu, co o tom soudí náš nejmladší přítel z fuggerovského rodu?” zeptá se najednou pan Jakub a obrací se k Jockelovi. Pánové nemohou skrýt překvapení. To tu ještě nebylo! Kdo je ten mladík?

Jockel pokyvuje uvážlivě hlavou, jako by taková rozhodnutí řešil každý den.

„Fuggerův dům si nesmí nechat ujít nic výhodného. Měl byste tam otevřít nový důl.”

„Dobrá,” přikývne pan Jakub. „Budeme tedy naše uherské horní dílo dál rozšiřovat. O věci je rozhodnuto.”

Nikdo se neodváží odmlouvat. Co to má znamenat, že pan Jakub Fugger Bohatý přenechal rozhodnutí mladému příbuznému, o kterém dosud nikdo neslyšel?

Zatímco se obchodníci a důlní ubírají k tabuli, poklepá Fugger Jockelovi na rameno a říká: „Dobře sis počínal!” Jockel zrudne pýchou.

Jeho slovo platí dokonce i v takovém shromáždění!

Ale pan Jakub už v příští čtvrthodině na celou záležitost zapomněl. O jeden malý důl víc nebo míň!,Ovládá téměř celý obchod mědí ve střední Evropě.

Jockela Wolgemuta však ani nadále nehodlá spustit z očí. Jockel si musí v Augšpurku zvyknout a používat svůj norimberský důvtip ve prospěch Fuggerova domu.

Několik dnů nato stoupá Raymund Fugger, jeden ze synovců a dědiců, nahoru po schodišti k Jakubovým obytným komnatám. Soliman mu hned otevře dveře k strýcově pracovně. Přitom má pan Raymund na srdci neodkladnou, nanejvýš důležitou záležitost, totiž oslavu svátku pana Jakuba Fuggera.

Takovým vrcholným bodům života v Augšpurku věnuje však pan Jakub, jak se zdá, stále méně pozornosti. Jenže se nedají obejít, protože městu Augšpurku je třeba zas jednou předvést veškerou fuggerovskou nádheru a slávu.

Všichni si musí také uvědomit, že Jakub Bohatý má zdatné, úspěšné a mocné dědice, kteří ponesou dál se ctí jméno Fuggerova rodu. Oba Raymundovi synové, Kryštof a Georg, jsou už dost velcí, aby je bylo možno Augšpurčanům předvést, a kde to může působit lepším dojmem, než právě na takové slavnosti? Mají se jí účastnit nejen všechny vznešené městské rodiny a zdejší umělci, ale také prostí měšťané. V celém Augšpurku se nesmí vyskytnout dům, kde by aspoň jednou denně nepadlo jméno Fuggerů.

Najednou má pan Raymund čekání dost a vstoupí bez vyzvání do pracovny pana Jakuba. Strýc sedí u okna a pohlíží dolů do dámského dvora, kde se prochází jeho žena se svou služebnicí.

Strýc nám podivínští, myslí si Raymund a spustí: „Uvažte, že váš svátek je přede dveřmi!”

„Vím, Raymunde, není třeba, abys napomáhal mé paměti.”

„A jaké rozkazy pro nás máte?”

„Žádné rozkazy, Raymunde. Pozvání.”

„Ale kdo? Kdo uspořádá slavnost?”

„Tvůj bratranec Diebold a jeho sluha Jockel Wolgemut.”

„Ale to je přece…”

To je přece vrchol! vykřikl by rád Raymund, jenže raději ta slova spolkne, vždyť pan Jakub je dosud zcela nesporně hlavou rodu. Tak tenhle Diebold, vlastně jenom levoboček, v kterém se pan strýc bůhvíproč shlédl, a jeho podařený pomocník, ten norimberský přivandrovalec!

„Jsme vám věrně oddáni, pane strýče. Čím jsme si zasloužili takové přehlížení?”

„Nesmím a nechci přehlížet tebe ani tobě naroveň postavené, protože jste moji dědicové. Ostatně mohl bys

osobné pozvat augspurske umelce a učence, protože s těmi se stýkáš víc než s bankéři a kupci.”

„Když myslíte, pane strýče..

Aspoň něco, oddychne si Raymund. Náklonností a věrností těchto lidí si potom mohu být jistý. Ať se moji bratranci postarají o to, co pan strýc ještě nechce dát z ruky.

„Jak se daří tvé rodině, Raymunde?”

Takovou otázku Jakub Fugger svému synovci dosud nikdy nepoložil. Nečeká také na odpověď, ale hned pokračuje: „Navštiv mě brzy se svými syny!”

Pak se zase zahledí dolů na dámský dvůr. Kdyby se jeho žena aspoň jednou jedinkrát podívala nahoru! Netrvá dlouho a ke skupince dole se přidruží i Raymund, aby složil paní tetě svou poklonu. A on, Jakub Fugger Bohatý, sedí nahoře u okna a cítí se osamělý. Jsou zdatní ti jeho synovci, Ulrich a Anton Fuggerové, a Jakub má pocit, že už není středem všech událostí. V Raymundových očích už je pouhý pomník, cenná vzpomínka, nikoliv skutečnost. Ne, ať se o jeho svátek postará Diebold s Jockelem!

Jockel mu musel vyprávět, jak se setkal s panem Dieboldem.

Při masopustním průvodu!

„A jak jsi přišel na to, že budeš hrát zrovna Fuggera?” vyzvídal pan Jakub.

„Když jsem upekl císaře z perníku, najednou mě napadlo, že bych mohl v průvodu běžet jako Fugger. Hned jsem si připadal jako něco lepšího, to mi můžete věřit. Od té doby už jsem se tak necítil.”

Jockel mluví přirozeně a bez zábran, a Jakubu Fuggerovi je při tom lehčeji u srdce.

„Zařiď mi oslavu v tom svém fuggerovském ladění, Jockeli Wolgemute,” říká tiše, „bohatě se ti za to odměním.”

„Ale beze všeho! Budete spokojený!” odpověděl Jockel, který by se rád vyznamenal.

„Měla by to být slavnost podle vkusu Fuggerů, ale ještě víc

podle gusta Augšpurčanů, pronáší pan Fugger své přání. „Musíš mít na paměti, že v Augšpurku se oslavám opravdu rozumí. Právě Jorg Breu, augšpurský malíř, nakreslil triumfální průvod císaře Maxmiliána. Před slavností by sis měl ty obrazy důkladně prostudovat. Třeba si přeji taky ještě jednou triumfální průvod..

Ale ne, to není ono, myslí si v duchu. Žádný triumf, raději lidské teplo a srdečnost. Už nebudu mít často příležitost slavit svůj svátek, můj čas minul.

„Takže mi ručíš za zdar té oslavy,” říká nakonec rozhodným hlasem a Jockela propouští.

Také Raymund Fugger už se rozloučil s paní tetou a odešel z Jakubova domu. Sám dávno bydlí s rodinou ve vlastním malém paláci.

Ještě jsem hlavou rodu, myslí si Jakub Fugger. Ale někdy se ve svém paláci spíš podobám středu pavučiny. Strašné pomyšlení.

Můj dům má brzy zazářit ve svátečním lesku a stát se symbolem augšpurské nádhery. Každý zas musí obdivovat lisované pozlacené kožené tapety, které jsem koupil v Benátkách, a v nichž se tajemně odrážejí plameny krbů. Těch nádherných krbů, nad něž krásnější by se nenašly ani v samotné Itálii. A ta vysoká kamna z pestrých majolikových kachlů! Dokonce i dřevěné stropy jsou pozlacené a také v nich se rudě odrážejí plameny svíček.

Ještě jednu velkou slavnost! Ještě jednou chci okusit, prožít, vidět augšpurskou nádheru, svou augšpurskou nádheru, v té je i moc Benátčanů i válečná síla Štrasburčanů i norimberský vtip! Dokonce i ten vtip malého pernikáře Jockela Wolgemuta.

Zde v domě se má ještě jednou tančit, pro mě za mě v každém poschodí, na každé chodbě, v každé místnosti jiný tanec. Pavana! Bergamasca! Intrada! U každého z mnoha stolů se bude podávat jiný pokrm, nalévat jiné ohnivé víno.

A s myšlenkou na třpytivé rudé víno usíná pan Jakub Fugger Bohatý ve své lenošce.

Přípravy začínají. Diebolda Fuggera nemálo překvapilo, že tuto slavnost má uspořádat zrovna on. Tedy to s jeho postavením nevypadá zrovna špatné. Společné se správcem domu, Ulrichem Lauringerem, udílí rozkazy. V celém paláci se uklízí, do sklepa se brzy nevejde už ani ten nejmenší soudek vína. Vlašský pekař se svými pomocníky si brzy nepopřeje ani chvilku klidu. Také Jockel brzy neví, kam dřív skočit.

„Vytáhni z truhel nejlepší koberce a záclony,” poručil Diebold. „Velký dvůr musí vypadat jako slavnostní sál, z každého širokého okna bude viset koberec.”

Jockelovi se taková práce líbí. Navrhl složení a uspořádání průvodu a vyznamenal se přitom víc než pan Diebold. Když jde kolem pan Jakub a jen tak v chůzi se zeptá, jak přípravy pokračují, odpovídá Jockel: „Ale nemůže to být lepší, pane. Dřív jsem byl šembartovským Fuggerem a teď připravuji fuggerovský šembart!” Teď budou panáčci tancovat podle mne, myslí si v duchu.

„Ale teď je to důstojné a vznešené!” připomíná s úsmévem pan Jakub.

„Samozřejmé,” odpovídá Jockel, „při tak vybraných hostech to ani jinak nejde.”

A skutečné, k pocté Jakubova svátku se scházejí ve fuggerovském paláci na Vinném trhu vznešení hosté. Palác stojí na široké hlavní třídé, která probíhá Augšpurkem od severu k jihu a pojí tři augšpurské mocenské dominanty. Na severu je to chrám s biskupským palácem a domy chrámové kapituly. Na jihu se zvedá klášter svatého Ulricha a Afra a mezi nimi leží říšské mésto Augšpurk, jehož středem není ve skutečnosti radnice, ale Fuggerův palác, který mésto ovládá.

Fuggerové prosté patří k Augšpurku. Dokonce by se dalo říci, že Augšpurk patří Fuggerům. Sotva se vyskytne néjaká důležitéjší méstská záležitost, do které by neméli co mluvit - a jak se jejich slovům naslouchá! Je samozřejmé, že každé rozhodnutí musí být v jejich prospěch.

A tak přicházejí hosté z Chrámového vrchu, rozložití preláti se svými dlouhými měkkými kožešinovými límci. Vyskytují se rádi všude tam, kde se dobře jí a pije. Chodí od stolu ke stolu a všude si přijdou na své. U některých stolů se setkávají s hosty z říšského kláštera, kterým také tak chutná. Baví se navzájem o přednostech rozličných krmí a různých druhů vín.

Je tu také císařův vyslanec s četnou družinou, ale

Augšpurčané na něho nepohlížejí zrovna s největší uctou. Už císař Maxmilián musel vládnout z Fuggerovy milosti a za jeho peníze a tak Augšpurčané vtipkovali, že je vlastně jejich starostou, protože se tak často musel zdržovat v jejich městě. Posmívali se, že tenhle titul je pro něho důležitější, než titul císaře Svaté říše římské jazyka německého.

Také se Augšpurčanům nijak zvlášť nelíbilo, že císař Maxmilián je po smrti a jeho nástupce císař Karel z habsburského rodu ještě pořád nenašel do jejich města cestu. I tentokrát se museli nechat odbýt pouhým vyslancem.

Přicházejí nejvznešenější zástupci augšpurské městské rady vedení městským písařem Conradem Peutingerem, kdysi jedním z nejvlivnějších poradců císaře Maxmiliána. Je to pravý augšpurský měšťan, vyzná se dobře v umění a v literatuře, ale také v historii, jakož i v hospodářství a peněžních transakcích. Žádný div, vždyť je podílníkem bankovního domu Welserů, a také zde, na Fuggerově slavnosti, stojí už hned od začátku v hloučku s členy rodiny Welserů a něco si důležitě vykládají.

Panu Jakubu Fuggerovi vyskočí na čele vrásky, jakmile zahlédne tu skupinku. Mohli mu nejdříve gratulovat a pak teprve se ponořit do svých peněžních spekulací. Napadne ho vyslat k Welserům synovce Raymunda a jeho syny. „Představ jim svoje syny, aby viděli, že Fuggerové mají budoucnost!”

Když Peutinger blahopřeje panu Jakubovi, zní to upřímně a srdečně.

Přes sto hostí prodlévá několik hodin ve Fuggerově domě při bohaté hostině, zatímco fuggerovští pacholci rozdávají na různých místech zdarma Augšpurčanům chleba, pečeni a pivo.

Pan Jakub se nechá ve svých benátských nosítkách nést městem, aby ho zase jednou všichni viděli. Směje se a kyne lidem, a přece se cítí v tom pestrém hemžení, uprostřed všeobecného veselí hodně osamělý. Přestože si tu slavnost tak přál, vlastně ho nic z toho nezajímá. Ale rozhodně to nesmí dát najevo. Nechutnají mu nejjemnější jídla ani nejlepší víno. Netrpělivě čeká na slavnostní průvod, ten ho možná rozveselí a přivede na jiné myšlenky.

Ve skutečnosti je to obráceně: slavnostní průvod čeká na pana Jakuba. Z hodinové věže Fuggerova domu pátrá Jockel usilovně, jestli nezahlédne na dlouhém Vinném trhu nosítka pana Jakuba Fuggera. Rozhodně mu nesmí ujít, až se bude pan Jakub zase vracet. Vždyť Jockel musí dát znamení, aby průvod vyrazil. Patrně je teď Jakub v takzvané Fuggerovně, ve čtvrti malých domků, které dal postavit pro své staré vysloužilé zaměstnance. Tam se v takový slavný den jistě musí dát zahrnovat vděčností.

Skutečně teď putují nosítka pana Fuggera uličkami toho miniaturního městečka, v kterém mohou jím zvlášť vybraní augšpurští občané bydlet téměř zadarmo. Každý z těch maličkých domků v tomto Jakubově předměstí je svátečně vyzdoben. Nešetřilo se květinami, prapory, věnci ani stuhami. Ano, jsou mi věrní a jsou mi vděční, myslí si pan Jakub. Aleje to opravdu tak?… Mává s úsměvem z nosítek a pak poručí: „Zpátky na Vinný trh!”

V paláci je hostina ještě v plném proudu.

Kolik toho jen tihle hosté spořádají! diví se Ulrich Lauringer. Jako kdyby bůhvíkolik dní nejedli. Kanovník Sebastian už se pustil do třetího kuřete.

Pacholci a děvečky předvádějí pro obveselení hostů tanec. Žádný vznešený, jak si to představoval pan Jakub, ale jednoduchý, veselý, jak se tančí při zábavách prostých lidí.

„Netanči mi s mojí pannou Katkou, nebo budu tančit s tvojí Gretkou.”,

Zpívají, tleskají do taktu a skáčí podél řady svých protějšků nahoru a dolů, střídavě chlapci, pak zas děvčata. Jockel to stěží může na věži vydržet, mnohem raději by se vmísil mezi tanečníky. Jak rád by si zatančil s pannou Katkou!

Fuggerovské dvory vypadají odtud shora jako barvami hýřící obrazy. V čele Velkého dvora sedí na pódiu kapela. Dnes musí všichni hudebníci augšpurské městské rady hrát pro pana Fuggera. Bohaté orientální koberce, kterými jsou vyzdobeny zdi, vypadají odtud shora zvlášť nádherně. Jí se a pije pod modrým nebem. Ano, tohle je ta pravá augšpurská nádhera, myslí si Jockel a podívá se pro jistotu také na druhou stranu, na Vinný trh.

Ano, tam vzadu už se blíží nosítka pana Jakuba. Jockel bere schody dolů po dvou, protože teď se musí dát slavnostní průvod na pochod. Výstřel z muškety dává znamení. Kostely sousedící s Fuggerovým domem začínají slavnostně vyzvánět. Tanec na dvoře ustal, protože i radní kapela a mnoho hostů se teď zařazuje do průvodu. Jdou podle pořadí, které jim Jockel určil. Aspoň si to myslí. Věří, že ted panácci běží, a že jsou to jeho panáčci.

Jockel si přetáhne přes hlavu roucho, které si vlastnoručně zhotovil. Je to tóga, jak ji nosili staří Římané. Tento převlek určil pan Raymund Fugger, protože město Augšpurk bylo založeno Římany. Augšpurský státní znak, šišku limby, kdysi válečný znak jedné z římských legií, nese Jockel hodně zvětšený v čele průvodu. Korunuje špici trojzubého

tkalcovského brda, znaku Fuggerovců. Augšpurský státní znak má bez fuggerovského znaku sotva poloviční cenu.

Pomalu kráčí slavnostní průvod vstříc nosítkám pana Jakuba. Římští legionáři a senátoři, turnajoví rytíři se svými panoši, císařští heroldi a legáti, zástupci vznešených augšpurských rodů, pyšní patriciové se svými ženami, celá městská stráž, zástupci jednotlivých cechů se svými praporci a cechovními znaky, zlatotepci a stříbrotepci, kteří plní objednávky císařů a králů, kameníci, malíři a řezbáři.

Jen jednou se Jockel odváží a nenápadně se ohlédne. Oslní ho pohled na to, čemu kráčí v čele. Kde by se k tomu mohl rovnat vtipný norimberský masopustní průvod! Augšpurská nádhera zastíní všechno svým leskem.

Zvolna a slavnostně defilují kolem Jakuba Fuggera. Rozhrnul brokátové závěsy nosítek a pokouší se vypadat vážně, a přece laskavě. Ted si tedy může užít své jmeniny, svůj svátek, svůj slavnostní průvod.

V zářivé modři se klene nebe nad městem, jen tu a tam oživené bílými kopečky oblak. Účastníci průvodu se hluboce před panem Jakubem klaní. Zvlášť vznešení jedinci mu kynou. Opětuje pozdrav, ale vlastně je toho na něho příliš. Touží po klidu. Mladého Norimberčana se znakem Fuggerů ani pořádně nepoznal.

Tkalcovské brdo… Kde ale zůstali augšpurští tkalci? Pan Fugger najednou nedovede zapudit tu myšlenku, vždyť jeho rodina náležela k tkalcovskému cechu.

Náhle zahlédne synovce Raymunda a kýve na něho, aby přistoupil.

„Kde je cech tkalců? Zapomněli jste na ně?”

„Ne, pane strýče, ale. ale.”

„Tak ven s pravdou, co je s nimi?”

„Nedostavili se na průvod. Jejich staršinové prohlásili, že tkalci jsou nespokojení. Musí prý pracovat a jen pracovat, dokud nepadnou. Jako kdyby do nich vjel zlý duch. Chtějí víc vydělávat. Tvrdí, že my, Fuggerové, všechno levně skupujeme a stlačujeme ceny. Pane strýče. měl byste energicky zasáhnout.”

Raymund Fugger ztratil na chvíli svůj obvyklý klid.

Mezitím už slavnostní průvod minul nosítka a Jockel zahýbá do postranní ulice, aby jej mohl přivést zpátky do paláce. Pan Jakub stahuje záclonky nosítek a dává znamení, aby nosiči pokračovali v cestě. Neměl se ptát po tkalcích. Kéž by byl synovec mohl dát jiné vysvětlení než to, které od něho musel vyslechnout!

Raymund Fugger jde za nosítky a vrtí hlavou. Proč se na to musel strýc zeptat právě jeho? Ostatně, co je Raymundovi do tkalců! On se zajímá o umění a vědu. Tak co si bude lámat hlavu s tkalci.

Když potom stojí v kruhu umělců a učenců, rychle zapomene na ten nepatrný výstup, který se odehrál při průvodu. Vůbec mu není nápadné, že se Jakub Fugger od sezvaných hostů vzdálil hodně brzy do svých komnat. Zato bratranci Ulrich a Anton nepřekonají tak rychle hněv, že se tkalci nedostavili do průvodu.

„Musíme si o tom promluvit s panem Jakubem,” rozhodnou se. „Náš dům si takové vyzývavé schválnosti nesmí dát líbit.”

„Prý nejsou tkalci jediní, kteří se tak nevhodně zachovali,” říká Anton. „Chytli se toho i rybáři od Lechu. Lauringer mi hlásil, že prý odmítli dodat na naši slavnost ryby. Trochu mi z toho běhá mráz po zádech.”

„Nesmysl,” mávne Ulrich Fugger rukou. „Rybáři od Lechu… Jenom bezmocně hudrují… Dnes jsem měl velmi příjemný rozhovor s Welserovci. Proč se starat o rybáře na Lechu! Welserova banka nemá sice ani způli takové jmění jako dům Fuggerů, ale v těchto neklidných dobách nemůže škodit, když se budeme držet jeden druhého. S tkalci a rybáři si už poradíme.”

Ale nemají už příležitost si o tom promluvit s Jakubem Bohatým. Hned po slavnosti se Fuggerovi synovci vydají na cesty po půlce Evropy. Je hodně pozdě, než se Jockel může uchýlit do Lauringerovic kuchyně, a ještě později, než se konečně dostaví i Katka. Klopýtá sice únavou přes vlastní nohy, ale přece si ještě sedne s Jockelem ke stolu, vždyť ji tak upřímně o to prosí.

„Tak co, mistře Jockele? Jak se vám líbila velká slavnost?”

„Úžasně! Byl to vrchol augšpurské nádhery. A já jsem sestavil průvod a sám jsem ho vedl.”

„Tak, opravdu si to myslíte? Jste si tak jistý, že vás nevodili za nos?”

„Nerozumím vám. Vaše řeč se tak divně poslouchá. Dnes přece běhali panáčci podle mě! A co jsem jen všechno viděl! A jedl! A pil! A slyšel. Cítil. Jak jsem si zatančil!”

„Ano, zatančil. Tancoval jste na dlouhé šňůře pana Jakuba a ani jste o tom nevěděl. A to si namlouváte, že průvod se řídil podle vás! Mistře Jockele, kdy konečně zmoudříte?”

Jockel zbledl. Brání se proti té myšlence, ale tuší také, že by panna Katka mohla mít pravdu… Je a zůstane přece jen pouhým pernikářem. Všechna jeho fuggerovská jistota je najednou tatam. „Přece jen to byla krásná slavnost,” říká smutně.

„Ano, ano,” souhlasí Katka. „Ale nezavázal jste se při tom k moc dobré cestě.”

Také pana Jakuba napadají v noci nepříjemné myšlenky. Těžkými kroky přechází po své pracovně. Je u něho jen Soliman. V záři svíček se lesknou jeho velké bílé zornice. Jakub je tak unavený, že mu únava nedovolí spát, jak už ví ze zkušenosti.

„Kolik je hodin, Solimane?”

„Už minula půlnoc, pane.”

„Rád bych si ještě promluvil s mladým Norimberčanem. Jdi se podívat, jestli je ještě vzhůru.”

Soliman bez odmluvy jde. Ale už zanedlouho je zpátky.

„U Lauringerů je všude tma, pane. Netroufal jsem si někoho budit. Poroučíte to udělat?”

„Ne. Můj svátek je u konce. Úplně u konce. Ani ten zítřejší, vlastně už dnešní den mi nepřinese nic nového, nic lepšího. Škoda že ten mládenec z Norimberka už spí. Splnil svůj úkol dobře. Možná že přece jen nechce uškodit Fuggerovu domu. Ale přesto mu i napříště občas sáhnu na zoubek.”

Po rozmluvě s Katkou si už Jockel nepřipadá tak bezpečně jako střed velké fuggerovské pavučiny. Už celé dny si dává dobrý pozor, aby nepřišel do blízkosti obytných a pracovních komnat pana Fuggera. Raději by se s ním nesetkal. A fuggerovská hra? Jockelovi se daří dobře, má všechno, co hrdlo ráčí. A přece má pocit, jako by někdo na něho číhal.

Občas vypadá sklesle a uzavřeně. Dokonce ani chuť k jídlu nemá tak dobrou jako dřív, ačkoliv tady stačí si jenom posloužit.

„Co je s vámi, Jockele?” vyptává se Katka, která tuší, co se s ním děje. „Všiml jste si už náhodou, že si tu nikdo nemůže hrát na Fuggera, protože Fuggerové si pohrávají vždycky s druhými?”

„Ach, vám se to mluví, vy se vyznáte,” vzdychá Jockel.

Někdy se potuluje po skladech se zbožím a v pisárnách. Ale i zde má všude pocit, že ho stále někdo pozoruje a sleduje, co dělá. Stane se svědkem, jak jeden majitel tiskárny žádá o prodloužení kreditu a je mu vyhověno, ale za cenu ještě vyššího úroku. Tiskař se jmenuje Hofbrugger a Jockelovi ja nápadné, jak hluboce se uklání před jedním z podřízených účetních Fuggerova domu.

Taky jeden panáček, myslí si a v ústech má hořko.

Nemálo se podiví, když ho už po krátké době vezme Lauringer stranou a říká: „Pan Jakub Fugger si přeje, abyste zašel do Hofbruggerovy tiskařské oficíny a sdělil tiskaři, že má co nejdříve splatit své dluhy Fuggerovu domu.”

Lauringer podává Jockelovi zapečetěnou obálku. Třízubé brdo na pečeti je sice trochu rozmazané, ale nicméně dobře znatelné.

V uších pana Fuggera zní jméno Hofbrugger tvrdošíjně, a to se špatným zvukem.

Augšpurku je celá řada tiskáren a dosud měl sotvakdo důvod si na ně stěžovat, protože to, co tiskly, přispívalo k udržení klidu a pořádku: Bible a legendy o světcích, pověsti a příběhy z dávných časů. Teď se ale zdá, že po tkalcích se stávají i z tiskáren zdroje neklidu, podobně jako v Norimberku.

Tiskaři jsou nebezpeční chlapíci. Umějí číst a psát jako magistři, hned se dozvědí všechny novinky, přemýšlejí o nich a dávají to dál. A ne že by s tím šli na trh nebo do hospody a vyprávěli to několika přátelům, ne, oni to otisknou stokrát, dvěstěkrát, a vtisknou listy hned tomu, hned onomu nepozorovaně do ruky a ti lidé si to přečtou a dají to dál. Netrvá dlouho a stovky lidí znají jejich obsah… Je tam řeč o svobodě křesťana, který nemusí nikomu dělat poddaného. Volá se tam po reformách a úlevách, a dokonce se tam vybízí k vzpouře a násilí. V těch listech se zesměšňují papeži a císař, kurfiřti a vévodové. Listy s nejostřejším obsahem přicházejí z Norimberka, z oficíny jistého Hanse Hergota. A teď ho tady Hofbrugger napodobuje!

Před několika dny položil Soliman takový leták na stůl pana Fuggera.

„Podívejte se, pane. Tohle vtiskl někdo do ruky jednomu z vašich pacholků před radnicí.”

Jakub Fugger Bohatý poznal ihned, že neobratně nakreslený obchodník na letáku má ve tváři jeho rysy. To je ale drzost! Pod ním stojí text, z něhož si Fugger přečte první dvě řádky.

„Proti raubířskému lichváři. Proti nespravedlivým kupcům!”

To je útok na Fuggerův dům. Karikaturu by byl Jakub ještě toleroval, protože ty jsou teď ve velkém světě velmi v módě. Ale ten útok. Nejdříve shodil list ze stolu. Taková ubohost! Ale nazítří se zeptal Solimana:

„Kde tiskli ten leták?”

„U Hofbruggera.”

„Tak. U Hofbruggera.”

Večer si poslal pan Jakub pro hlavního účetního, pana Matyáše Schwarze.

„Jak velký dluh má u nás Hofbruggerova oficína?”

Schwarze to překvapilo. Hofbrugger nedlužil víc ani méně než ostatní augšpurské tiskařské oficíny. Proč se najednou zajímá pan Jakub o takové maličkosti? Kdo na světě proboha nedluží Fuggerovu domu peníze?

„Podívejte, Schwarzi, my Hofbruggerovi vypovíme kredit.”

Matyáš Schwarz jen přikývl a jmenoval dlužný obnos. Nebyl příliš velký. A když pan Jakub s určitostí prohlásil: „K Hofbruggerovi půjde ten nový sluha našeho synovce Diebolda,” byl z toho účetní už docela tumpachový.

Podíváme se, jak si bude Norimberčan počínat, myslí si Jakub Fugger. Nad naším domem se stahuje nějaká bouře. Ale Hofbrugger se rozhodně nepostačí divit.

„Takže do Hofbruggerovy tiskařské oficíny,” opakuje Jockel, kterému ještě není jasné, proč se má tiskaři zatnout típek. Patrně něco nepěkného vyvedl. Jockel o tom nepřemýšlí, protože dostal báječný nápad… Jde za Lauringerem.

„Kde je Hofbruggerova oficína?” ptá se. Lauringer mu to začne obšírně vysvětlovat, ale Jockel ví dávno o lepším řešení. Líbí se mu tak velice, že o účelu své pochůzky vůbec nepřemýšlí.

„Dovolte raději dceři, ať jde se mnou jako průvodce, ta se v Augšpurku vyzná.”

„To bych řekl,” souhlasí Lauringer, ale Jockelův návrh se mu nelíbí. Jockel je mladý a vypadá dobře, Katka ještě mladší a hezká jako kvítek, člověk se nemůže mít dost na pozoru.

Jeho otcovské starosti nejsou bezdůvodné, Jockel využívá každou příležitost, jak se s děvčetem setkat. A tato příležitost nemůže být příznivější. Půjdou spolu augšpurskými ulicemi a čerta bude záležet na tom, aby došli co nejrychleji. Zastaví se tu u nějakého kupce, tam před nějakým podloubím s krámy. Katka by nesměla být rozená Augšpurčanka, kdyby pro to neměla postřeh a také souhlasný úsměv. Možná že by od Jockela dokonce přijala malý dárek. Přece jen to není tak špatné mít u pasu váček se zlaťáky. Dosud Jockel neutratil nic z peněz od Jakuba Fuggera. Ale teď?

„Vy neznáte cestu, mistře Jockeli?” ptá se Katka a zastaví se před Jockelem, který na ni čeká na dvoře. Chce dělat dojem, jako by si jen narychlo odskočila od práce, aby splnila otcův rozkaz, ale Jockel si hned všimne, že se převlékla. Pro koho asi, ne-li pro něho?

„Panno Katko, jsem odkázaný na váš doprovod. Ale nespěchám.”

„Tak si tedy můžeme dát načas,” říká Katka zamyšleně. Zvláštní, že kdykoli vidí Jockela, začne se tvářit zamyšleně, jakmile pomine její radost ze shledání.

Ovšem, Jockel je přátelský a pozorný, dobře vypadá a většinou je také v dobré náladě. Kterému děvčeti by se nelíbil? Ale co vlastně v Augšpurku pohledává, co tu dělá? Z nějaké zámožnější rodiny není a zdá se, že tomu ani nepřikládá význam. Přesto se pořád točí kolem Fuggerů, jako by byl ve všem na nich závislý, a to se Katce nelíbí.

Od té doby, co se její bratr nevrátil z kupecké cesty, má Katka proti Fuggerovcům námitky, ačkoliv si to nechce připustit. Nikomu se nemůže přiznat, že pohled na pana Jakuba Fuggera Bohatého ji připravuje o dech, až ji z toho pokaždé rozbolí hlava. Má ten člověk vůbec ještě v žilách krev? Má živé srdce, nebo v hrudi kámen? Jak to může Jockel v jeho blízkosti vůbec vydržet? Jednou si Katka stydlivě v duchu malovala takovýhle obraz: Jockel by musel z Augšpurku odjet, někam kde je dobře být, někam mezi příjemné lidi, kteří umí být k sobě laskaví, a musel by vzít Katku s sebou… Místo toho ho teď musí provázet po Augšpurku.

U každé kašny se oba zastaví a naslouchají šplouchání vody, které zní vždycky toužebně a tajemně, a přece ukolébává ke klidu.

V Augšpurku je mnoho kašen a Jockel už je trochu netrpělivý, protože on má cíl své touhy s sebou a myslí si, že ho dosáhl. Škoda že Katka u studní vždycky zmlká. Ale když ji konečně pokropí pořádně vodou, dá se do smíchu a Jockelovi to oplatí.

„Mají v Norimberku taky tolik studní:” ptá se. „Moc ráda bych se tam jednou podívala… Augšpurk, co už to je! To je pan Fugger se svými podřízenými a pořád kolem dokola. Pročpak chcete za každou cenu patřit k služebníkům pana Fuggera?”

Tak, teď je to venku. Katka se sama zalekne svých slov a zrudne až ke kořínkům vlasů.

Jockela to zarazilo. Město, kostely, rozložité domy, kašny, věže - všechno vyhlíží najednou jinak. Katka si dodá odvahy:

„Fugger není dobrý člověk, Jockele, věř mi to.”

Jockel by rád vybuchl, ale Katka se tváří tak smutně, že raději mlčí. A také mu červ pochybnosti našeptává, že Katka má možná pravdu. A jestli ji má?

Právě se zastavili před krámem zlatníka, a Jockelovi je to velmi vhod.

„Pojďte, panno Katko. Rád bych vám udělal malou radost.”

Jockelovi to dá sice plno přemlouvání, ale nakonec si Katka Lauringerová nechá navléct na prst krásný úzký stříbrný prstýnek. Je na něm malý barevný kamínek, ale to je jí už zase moc. Zlatníkovi nejde do hlavy, že Jockel chce za velký zlaťák jen tenhle malý prstýnek, ačkoliv by za stejné peníze mohl mít pěkný náhrdelník.

„To až později,” říká Jockel.

Muž se chápavě usmívá a vrací na zlaťák drobné mince.

Pokračují v cestě a Jockelovi neujde, že Katka si vskrytu tu a tam prstýnek prohlíží. Mezitím se vzdálili ze středu města a došli někam, kde to Jockel nezná.

„Kde jsme teď?”

„Na Jakubském předměstí. Ve Fuggerovně. V téhle malé čtvrti na pokraji města dovolí pan Fugger svým nejvěrnějším z věrných bydlet zdarma. Tady, v těch malých domečkách.”

Jockel se udiveně rozhlíží. Jeden dům vypadá jako druhý. Ale tak malé zase nejsou. Vypadají řádně postavené a jsou taky pěkné na pohled. A bydlet v nich zadarmo, to by nebylo tak špatné…

Samozřejmě tu považují Jockela za Diebolda Fuggera. Okna a dveře se otvírají, ze všech stran znějí pozdravy, jako by byl Jockel pan Jakub Bohatý osobně. Sice se usmívá, ale ta podlézavost se mu nelíbí. Několik žen mu dokonce líbá ruku, a to už je mu docela protivné. Doufá jen, že je tu někde na blízku kašna a že bude možné si ruku umýt. Překvapí ho však, když tu a tam zachytí i nepřátelský pohled. Jednou se mu dokonce zdá, že slyší tlumenou poznámku: „Aby ty Fuggery vzal čert!”

Rychle dál.

„Už to není daleko,” říká Katka a vysloví přání jít s sebou i do tiskařské oficíny. Proč ne?

Jockel si uhladí šaty a ruce a narovná se v ramenou.

„Jsem vám zcela k službám, panno Katko,” říká, jako by on sám byl tiskařem.

Nejdřív se může Hofbrugger samou horlivostí přetrhnout, když slyší, že Jockel přichází z Fuggerova domu. Fugger má tedy pro něho zakázku, Fugger byl tak velice laskavý, že si na něho vzpomněl, a přitom on, Hofbrugger, nemá ani největší tiskařskou oficínu v Augšpurku, dokonce ani druhou největší.

„Pro pana Jakuba Fuggera Bohatého udělám všechno, co je v mých silách, pan Jakub je můj dobrodinec, vděčím mu za všechno.”

Teď je přece jen Jockelovi podivně u srdce, teď mu teprve svitlo, co tady má vyřídit.

Těžce odívá do slov vzkaz, který dostal od pana Fuggera na cestu. Musí se hodně přemáhat, než se slova z něho vysoukají.

„Fuggerův dům odnímá Hofbruggerově tiskařské oficíně kredit.”

Mistr Hofbrugger vyvalí oči a jeho obličej je najednou šedivý a nevýrazný. „Co to tu povídáte?” vyrazí ze sebe.

Také Jockel jako by tu úplně ztratil hlavu. Odmítá… kredit… Fugger prostě sebral Hofbruggerovi půdu pod nohama. Ne, neudělal to sám, poslal někoho jiného. Jeho, Jockela Wolgemuta. A teď koukej, jak si s tím poradíš. Jockel si najednou připadá malý a ohavný, on, který chtěl vypadat velký a skvělý v očích Katky Lauringerové.

„Mějte slitování, pane, všechno zaplatím, ale teď opravdu nemohu, znamenalo by to mou zkázu.”

Jockel ztěžka polyká, mluvit nemůže. „Dejte

Hofbruggerovi zapečetěnou obálku,” kladl mu ještě naléhavě na srdce Matyáš Schwarz, „a pozorujte, jak se na to bude tvářit.” Ale cožpak se může Hofbrugger tvářit ještě zoufaleji? Jockel neví, co je v obálce. Hofbrugger rozlomí roztřesenými prsty pečeť a potom obrací list sem a tam. Fuggerovský znak na pečeti! Teď drží tiskař v pravici leták. Provinile sklání hlavu. „Je to tištěné u mě,” říká. „Poznám to po písmu. Já o tom nic nevím. Jsem nevinný. Ale počkejte, však si udělám ve své dílně pořádek. Buďte tak laskaví a posečkejte.”

Tiskař vede Jockela a Katku do malé místnosti, kde to voní po novém papíru. Přichystá jim dvě židle: „Posaďte se.”

Pak odběhne s letákem.

Jockel má hrdlo doslova sešněrované. Také Katka se nezmůže na slovo. Oba tu sedí mlčky, bez hnutí. Malá místnost je oddělena od vedlejšího prostoru jen záclonou. Vedle se ozvou kroky a dovnitř vstupuje několik osob. Šeptají si, ale Jockel a Katka přece jen z toho většinu pochytí.

„Jsou nám na stopě. Držme pohromadě, bratři. Naše místo je po boku prostého člověka. Patříme k sobě. Mně nemohou nic dokázat. Co mi leží na lisu, to tisknu. Neviděl jsem, kdo to tam položil, opravdu ne, máme tak dost těžkou práci, nemůžu mít oči všude. Nenechte se zmást, bratři, až dostaneme znamení, udeříme.”

Jockel s Katkou se nehýbají, sotva se odvažují dýchat. Dorozumívají se jen očima. Oběma je jasné, co se tu chystá. Proti komu?

„Mistr se před Fuggerem vždycky jenom hrbil, patří mu to… Ale taky Fugger uslyší andělíčky zpívat, ještě než ho strčí do jámy. Fugger je naše zkáza.”

Z Jockela teče pot. Kolikrát v Norimberku slyšel, že knihtiskaři jsou podezřelá cháska, vzbouřenci, rebelové, nebezpeční lidé. Teď je toho svědkem.

„Doufám, že vám není nevolno, panno Katko?” vyrazí konečně a doufá, že po tomhle úvodu se konečně zase hovor s Katkou rozproudí.

„Opravdu, je mi z toho dost nevolno,” šeptá Katka, „ale vím jedno: ti vedle mluví pravdu. Nedívejte se na mě tak vyděšeně, sám nakonec na to přijdete.”

„Ano, ale.”

Víc už Jockel nestihne říct, protože se právě vrací majitel oficíny. „Tak co bude?” ptá se Jockel tak směle, jak jen dokáže. „Co mohu panu Jakubu Fuggerovi Bohatému vyřídit?”

Na to mu tiskař neodpoví, říká jenom klidným hlasem: „Pojďte se mnou, budete sám svědkem, že si dovedu ve své oficíně zjednat pořádek, ať to stojí, co stojí.”

Poprvé vstupuje Jockel do tiskařské dílny. Mnohé mu připomíná pernikářskou dílnu mistra Wurznera, jen pachy jsou tu jiné. Také nálada, která tu panuje, je jiná: pochmurná, stísněná, nepřátelská. Oba muži, kteří dělají u lisu něco s černou barvou, vypadají, jako by měli každou chvíli vybuchnout.

Jockel nedovede udržet ruce na uzdě. Musí si prostě ohmatat dřevo, závity šroubů, studený hladký kov. Zase mu to připomene norimberský orloj. Tahle oficína, to by bylo něco pro otce. Jak to asi všechno funguje?

Patří ti dva muži také k těm, co předtím vedli takové odbojné řeči? Teď zasunují do lisu bílý papír, jako by to bylo neškodné perníkové těsto. Tiskaře a jeho hostů si nevšímají. Ať si sem chodí, kdo chce. „Poslouchejte, vy všichni,” říká Hofbrugger a vytahuje leták s urážlivou karikaturou, „jak se tohle dostalo do mého domu a zase z této oficíny ven?”

Všichni pracují, jako by šlo o život, nikdo ani nehlesne. Tiskař strká list oběma mužům u lisu pod nos. „Máte k tomu co říct?”

„Ne,” říká jeden z nich a druhý jen pokrčí rameny.

„Přestaňte pracovat!” poroučí Hofbrugger. „Vyplatím vám hned teď vaši mzdu, a vy z téhle oficíny vypadnete.”

Páka naráží na tvrdé dřevo, nějaká stolička se skácí, naráz přestávají všichni pracovat.

Tiskař jde od jednoho k druhému, každému se podívá do tváře, ale sotvakdo sklopí oči. Všichni se na něho dívají nepřátelsky, ale ještě výhrůžnější pohledy stíhají Jockela.

Takové pohledy zná Katka z Fuggerova dvora, nevěstí nikdy nic dobrého. Většinou pak musí otec zjednat pořádek a nato často u Lauringerů nepromluví nikdo ani slovo.

Také v tiskařské oficíně je takové ticho, že větší být ani nemůže. Jockelovi však připadá, že je dílna plná strašného křiku. Jenže by nedovedl říct, co se tu vlastně křičí. Mimoděk se přikrčí, ale hned se zase narovná, vždyť za nic nemůže, on přece nevyzval tovaryše, aby táhli. Ať se hádají s Hofbruggerem.

„Dobrá, pojďme,” říká jeden z nich a Jockel poznává hlas, který už předtím slyšel. „Je úplně jedno, kdo nám zakroutí krkem… Jestli Fugger sám, nebo jeho poskoci.”

Ale přece jen se zase skloní k lisu, otáčí šrouby, hýbá pákami, jako by se bylo nic nestalo, bere na obě dlaně čerstvě vytisklý list, opatrně, aby se nerozmazala barva, a klade do lisu navlhčený bílý papír. Pohyby má jisté a obratné; nechce přerušit práci, tu práci, z které byl právě propuštěn.

Jockel civí jako uhranutý na prázdný papír, z kterého se šíří ostrá vůně. Je také určen pro lidi jako perníky, ale není tu pro jednoho, nýbrž pro všechny.

Vzpomene si na malíře Behama - ten určitě zná hodně knih. Není divu, vždyť Beham pracuje s tiskaři. Možná že tak se právě dočetl, že by měl panáčky někdo zastavit, ale jenom tím by se nic nezměnilo.

„Naše místo je na straně prostého lidu… Až zazní znamení, udeříme…”

„Přestaňte pracovat,” opakuje Hofbrugger. „Připravíte mě svým tisknutím o majetek i hrdlo. Podívejte se, pane,” obrací se najednou k Jockelovi, „jednoduše mě neposlouchají. Co si teď mám počít?”

Jockel je ponořen do svých myšlenek a roztržitě odpovídá: „Péct se musí, dokud je trouba horká.”

„Co?” ptá se Hofbrugger a údivem otevře ústa, ale odpovědi se nedočká. Tiskař je z toho celý zmatený, Fugger mu vypověděl kredit, v jeho oficíně se tisknou odbojné letáky, tovaryši tisknou prostě dál, jako by od toho závisel běh světa, a on si uprostřed toho všeho připadá úplně bezmocný a ztracený.

„Jak jste mi mohli udělat takovou hanbu,” zkouší zase navázat rozhovor, ale vlastně je ta řeč určená jen pro Jockela, „nemáte se snad u mě dobře? Co máte proti panu Fuggerovi Bohatému? Není dobrodincem téhle oficíny? A nadto celého našeho města Augšpurku? Nepovznesl naše město nad všechna ostatní, dokonce i nad Norimberk a Řezno?”

Jeden z obou mužů u tiskařského lisu zvedl hlavu. „Co z toho našinec má? Musí platit jen pořád větší daně. A nezbyde mu ani tohle.” Muž luskne prsty.

„Dejte mi s Fuggerem pokoj. Můj otec sloužil Fuggerovi celý život. Já znám to fuggerovské dobrodiní. To je pokřiku kolem Fuggerovny, že je to požehnání pro chudé a potřebné a takové, kteří se o pana Fuggera zvlášť zasloužili. Já znám domy na Jakubském předměstí. Moji rodiče tam taky bydlí. Jak dlouho ale? Zkroťte jazyk svého syna, řekl správce mému otci. Nebo se budeme spolu muset rozloučit. Ale já mluvil jazykem prostého člověka a budu jím mluvit dál. Je mi líto otce a matky, nevidí, že vzdor milostivému fuggerovskému slunci jsme zůstali pořád jen obyčejní lidé, s kterými může každý orat, jak se mu zachce. Dnes jim hodí dobročinnost jako almužnu, zítra je vyženou na ulici. Ale blíží se doba obecného lidu, můžete mi věřit… A tanec kolem Fuggerů bude u konce.”

Tiskař během té řeči klidně a soustředěně pracoval, každý hmat sedí, nic není zbytečné. Sluneční světlo sem vpadá vypouklými skleněnými tabulkami a na podlahu maluje skvrny a kruhy.

„Panu Jakubu Fuggerovi jistě nebude nevhod, že se s jeho půjčkou tady tak svědomitě pracuje,” řekne nakonec Jockel a má se k odchodu. Rozhlíží se po Katce, a teprve teď si všimne, že mezitím odešla. Proč? Teď má i Jockel naspěch.

Mezitím už doběhla Katka zpátky domů a je čím dál rozčilenější. Na dvoře sedlají pacholci deset koní a pobíhají, jako by je vystřeloval z kůže. Uprostřed rozčileně posunkující skupiny stojí otec Lauringer a pořád jenom krčí rameny.

„Musíš mi pomoct, otče,” volá Katka, „chci se dostat k panu Fuggerovi. Jde o Hofbruggera. Pan Fugger musí mít uznání. Už jednou jsem urovnala takový spor, pamatuješ se? Tenkrát s pacholky, když měli dostat výprask.”

„Jdi mi s Hofbruggerem!” mávne rukou Lauringer. „Máme jiné starosti.”

Otočí se na podpatku a rázuje do domu. Jockel přibíhá velkými kroky na dvůr.

„Proč jste tak rychle zmizela?” volá hned na Katku. Pak se ale udiveně rozhlédne. „Co se to tady děje?”

„To taky nevím,” odpovídá Katka, „samotné mi z toho běhá mráz po zádech.”

„Však já už to zjistím,” ujišťuje ji Jockel a mizí v domě. Už ho tam očekávají.

„Máte hned přijít k panu Jakubovi,” vyřizuje Soliman. „Jste jediný, kterého jsme se ještě neptali.”

„Neptali na co?” pátrá Jockel, ale Soliman ho mírně, i když pevně postrčí do pracovny pana Jakuba Fuggera. Ten nesedí jako obvykle za stolem, ale přechází pod okny rozlehlé místnosti sem a tam.

„Nevíš, kde je Matyáš Schwarz?” křikne na Jockela a ani se nezastaví. Pořád si otírá pot z čela.

„Pan Schwarz? Ne. Jak bych to měl vědět?”

Fugger mávne rukou a Soliman zase Jockela odvádí.

„Co se stalo, Solimane?” ptá se Jockel.

„Velký poplach, pane! Brzy po ránu odešel pan Matyáš Schwarz ze svého domku jako obvykle. Nestěžoval si, že by se cítil špatně, to víme od jeho ženy. Ale kde tedy zůstal? Sem do své pracovny rozhodně nedorazil. Velká skříň s doklady je pevně zamčena. Pan Schwarz má klíče u sebe. Vy jste ho neviděl?”

„Ne,” říká Jockel a není mu při tom docela volno, protože se mu hned vybaví šeptaný rozhovor v tiskařské oficíně. Z toho, co tam slyšel, samozřejmě nemůže a ani nechce nic prozradit. Soliman si ho měří pronikavýma očima. Neusmívá se, protože už na to přišel, že tak působí na lidi ještě strašidelněji.

Tiskaři Hofbruggerovy oficíny vědí, kde je Matyáš Schwarz. Dva z nich se podíleli na jeho únosu, právě ti dva, co pracují u tiskařského lisu, Wolfgang a Baltazar. Jsou to bratranci a mají v Augšpurku mnoho příbuzných. Pokud jim paměť sahá, naposlouchali se oba vedle chvalozpěvů na Fuggerův dům a jeho dobrodiní pro Augšpurk i hodně nářků na břemeno daní a nikdy nekončících odvodů Fuggerovcům. Chvalozpěvy se pronášely nahlas, nářky potichu.

Voda teče a řeč se mluví, šeptem, v skrytých koutech, také v písámě Hofbruggerovy oficíny. U Baltazara a Wolfganga se sbíhá mnoho nitek. Ale oba také přiložili ruku k dílu, když byl nic netušícímu panu Matyáši Schwarzovi hned po ránu vražen do úst roubík a přetažen pytel přes hlavu. Pak ho na selské káře vezli augšpurskými ulicemi do odlehlého sklepení, kde se příjmy Fuggerova domu ještě nikdy nepřepočítávaly. Ne zrovna příjemné místo pro hlavního účetního nejbohatšího muže na světě!

Dosud tam Matyáš Schwarz sedí. Tak hrozně se polekal, když ho unesli, že se mu matou myšlenky. Dřepí na kupce slámy, rozpažuje každou chvíli ruce s dlaněmi obrácenými nahoru a říká: „Sto tisíc tolarů benátskému dóžeti. Padesát tisíc republice Florencii. Dvě stě tisíc císaři.”

Tovaryš, který ho hlídá, vrtí hlavou: „Jeden tolar úroků od klempíře Breitingera… a už nemůže koupit dceři pořádnou výbavu, a tak dcera zůstane na ocet a nedostane muže. Tolar úroků od tesaře Wohla. Co? Že nemůže platit? Tak si to bude muset odpracovat na Fuggerovně, odstranit škody, pomáhat na stavbě něčeho nového.”

Pan Matyáš Schwarz neslyší, co jeho hlídač říká, právě rozdílí fuggerovské zlato po celém světě. S jakými úroky je bude žádat zpět?

V pozdním odpoledni pronikne do Fuggerova sídla zpráva o novém neštěstí. Ulrich Lauringer ji přináší do Fuggerovy pracovny.

„Pane, vaše dvě velká skladiště na Jakubském předměstí obsadili rebelové a vzbouřenci. Vyhrožují, že je zapálí, když nesnížíte augšpurským řemeslníkům úrok.”

Lauringer se snaží, aby to neznělo příliš věcně a neúčastně, pan Jakub Fugger bude chtít patrně vyrozumět z jeho slov, že Lauringer je na jeho straně. Ale jen kdyby nebyl tak malicherný v otázce úroků, vždyť to nemá vůbec zapotřebí!

Trvá dlouho, než Fugger pochopí, oč jde. Stiskne rty ještě pevněji a mlčí.

Tak mizerné úroky! myslí si. Jsem zvyklý počítat s tak vysokými z tolika nejruznějších zemí, že je směšné vůbec přemýšlet o těch augšpurských sumičkách. Copak si Augšpurčané neuvědomují, jaká je to pro jejich město milost, že rod Fuggerů si vybral sídlo v obvodu jejich hradeb a setrval tam? To samo už je přece takový zisk, takový kredit, že všechno ostatní vedle toho bledne.

„Pane, brzy budou hořet vaše skladiště! Jsou až po střechu plná štůček s hedvábím, které jsme nakoupili v Benátkách,” říká Lauringer naléhavě a potřásá hlavou. V tu chvíli si zvlášť uvědomuje, že Fugger zestárnul a ztratil přehled. Konečně otvírá pan Jakub ústa.

„Štůčky s hedvábím? To jsou obchody mých synovců. Co mi je do jejich štůčků s hedvábím? Ale ať konečně propustí Schwarze. Určitě ho unesli… Strůjce nepokojů je třeba nalézt a potrestat, pak bude zase klid. Někdo musí se vzbouřenci promluvit!”

Jeho hlas zní klidně. Napadne ho zvlášť originální myšlenka. Mouřenín Soliman pojede koňmo na Jakubské předměstí a bude vyjednávat s rebely. Jeho se budou bát, poslechnou ho ze strachu, protože v augšpurských domech se šeptá, že Soliman umí uhranout, že umí člověka očarovat a zmást, takže neví, čí je a kam patří. Ty povídačky o uhranutí využije teď pan Jakub ve svůj prospěch. Vyjednávání bude stručné, protože lidé se budou chtít Solimana co nejrychleji zbavit.

Soliman se však brání: „Pane, já nevím, já neumím s takovými lidmi mluvit. Nebudou mi rozumět a všechno se jenom zhorší.”

„Uděláš, co ti říkám, Solimane,” zasyčí Jakub Fugger tiše a výhružně, a Soliman jde.

Kolem skladišť se shromáždila spousta lidí. Zástup se vlní sem a tam a mnozí pronášejí nahlas svoje pocity a myšlenky.

„Fugger nemá o nás a našich starostech ani ponětí,” říká jeden z tkalcovských tovaryšů, hlídajících bránu, svému sousedu.

„To máš úplně pravdu,” říká druhý. „Když si na to vzpomenu, popadá mě vztek. Má kolem sebe černé kouzelníky, plno čísel a mluví italsky. Jak se má dozvědět, co je s námi! Musíme mu to vytmavit, ale tak, aby na to nezapomněl.”

„Vidíš, tamhle už jede jeho černý čaroděj!” křičí tkadlec. „Tentokrát se ho ale neleknu.”

Soliman jede na nádherném, překrásně vyšňořeném koni. Jede se sklopenýma očima, protože ho cestou stíhalo tolik nepřátelských pohledů, až ho to fyzicky bolí. Každou chvíli sklouzává jeho ruka k malé, perlami posázené dýce, skryté pod šerpou šatu. Kdykoli se dotkne ostří, tenkého jako břitva, uklidní se. Teď stojí ve vratech vedoucích ke skladištím. Bělouš by rád jel dál, pohazuje hlavou a řehtá.

„Kde jsou předáci rebelů?” ptá se Soliman mužů u brány.

„Můžeš klidně mluvit se mnou a hned se taky dozvíš, co požadujeme,” říká tkadlec.

„Oto teď nejde,” říká Soliman. „Fuggerův dům očekává, že se všichni rozpomenete na svou povinnost a poslušnost a ihned vydáte sklady.”

Muži u vrat se jen krátce zasmějí, ukáží palcem dozadu na dvůr před skladišti, ustoupí a uvolní Solimanovi cestu. Na dvoře však nikdo neustupuje před jezdcem na koni. Mnozí z mužů jsou opásáni meči, jiní se ozbrojili tlustými obušky.

„Stůj, ty fuggerovská příšero,” křičí vousatý starší člověk opásaný koženou zástěrou. „Přijel jsi nám povědět, že nám pan Fugger odpouští úroky?”

„Pan Jakub Fugger Bohatý připomíná svým augšpurským spoluobčanům mnohá dobrodiní, která jeho dům prokázal městu,” říká Soliman roztřeseným hlasem. Nepřipustí na rty smířlivý úsměv a vyvalí oči: kdy konečně se tihle lidé leknou jeho vypouklého bělma? Ale zde nikdo před jeho pohledy neuhýbá.

„Pan Fugger mluví o dobrodiní,” posmívá se muž v kožené zástěře. „My ale mluvíme o nespravedlnosti k prostému člověku, my požadujeme své právo. Žádáme škrtnutí úroků.”

Volání se šíří. Soliman zvedá ruku, aby křik utišil, bělouš se vzpíná. Tři muži stahují mouřenína z koně, svazují mu ruce a vedou ho do sklepa k panu Matyáši Schwarzovi. Ještě jeden rukojmí! Uvidíme, jestli se ten černý chlapík dokáže z vězení vyčarovat.

Pan Fugger čeká a čeká a pohlíží strnule do velkého dvora. Proč se mouřenín nevrací? Ze sousedních kostelů vyzvánějí na poplach a zvony šíří vzrušení a neklid. Jakub Fugger přechází po sve pracovně az do únavy, ale pořád se nic nedeje. Ponenáhlu se začíná stmívat.

Je třeba vyslat ještě jednoho vyjednavače, myslí si Fugger. Otvírá dveře a přikazuje sluhovi: „Ať sem přijde pan Diebold.”

Diebold stojí dole na dvoře. Kdybych byl raději daleko pryč, myslí si, když mu vyřizují strýcův vzkaz.

„Pojedeš k našim skladištím a uděláš tam pořádek!” říká pan Jakub.

„Já? Proč zrovna já? Proč ne Georg, Anton, nebo Raymund?” Pan Fugger mlčí.

„Ale to mi musíte dát s sebou svoji tlupu ozbrojených pacholků.”

Pan Jakub se dá do tichého smíchu. Ale je to taky smích tvrdý a zlý.

„Nejsi natolik mužem, aby ses dokázal postavit hromadě pomatených rošťáků? Za kolik ti stojí jméno Fugger?”

Diebold se musí podřídit. Zatímco si sedlá koně, napadne ho, jestli by neměl vzít s sebou Jockela, ale hned zase ten nápad zavrhne. Nechce, aby Jockel viděl, jaký má strach. Ostatně Jockel! Také na toho si pan Jakub Bohatý dělá nárok. Diebold už skoro zapomněl, proč vlastně přivedl toho masopustního Fuggera z Norimberka. Kdepak zůstal ten jeho dvojník? Nakonec Dieboldovi nezbývá než nést na trh svou vlastní kůži.

„A tady už jede další,” říkají strážce u vrat ke skladištím. „Teď už Fuggerovci nemají žádné černé strašidlo, které by poslali, tak se musejí obtěžovat sami.”

Diebold se trochu vzchopí a chystá se pronášet řeč.

Rád by řekl: „Mějte přece rozum, lidi, uškodíte především sami sobě, jestli to tu zapálíte. Možná že by si dal pan Jakub říct, ale vykliďte především jeho vlastnictví.”

Než se však zmůže na jediné slovo, stáhnou ho rebelové z koně, vrazí mu do úst roubík a posadí ho do psince. Proč ne k Matyáši Schwarzovi a k mouřenínu Solimanovi?

V temném sklepení se mezitím stalo něco strašného.

Nejdřív ležel hrůzou strnulý Soliman na zemi úplně bez hnutí. Nemohl pochopit, co se s ním stalo. Teprve postupně si začal v hlavě trochu pořádat myšlenky. O sebe strach neměl. Zato tím víc se strachoval o pana Jakuba. Z něho, Solimana, nikdo nevytáhne, co pan Jakub soudí o malých augšpurských řemeslnících, jejich kreditu a úrocích a jak s nimi všemi zatočí… Kolik jen rozhovorů mezi ním a účetními Soliman vyslechl!

„Klempířův Fritzek nepozdravil jednoho z našich lidí. Takže naše peníze už nepotřebuje. Nebo bude muset přidat na úrocích.” Pan Jakub Fugger zachovává vždycky ledový klid a Soliman ho v tu chvíli nenávidí. Ale Jakub Fugger Bohatý je jeho pán a to je rozhodující. Jemu se nesmí nic stát. Ze Solimana nesmí nikdo nic vytáhnout. Soliman jim všem ukáže.

Podaří se mu zbavit pout, ale nepomýšlí na útěk. Také ho nenapadne osvobodit účetního, ačkoliv to by byl přece další logický krok. Ať si jen klidně sedí a něco si pro sebe breptá, sloupce fuggerovských čísel s ním odcválaly bůhvíkam a nic se mu nestane.

Soliman nahmatá pod šerpou malou špičatou dýku. Ještě štěstí, že tu mu nevzali. Ale všechno se zběhlo tak rychle! Soliman si vráží do hrudi dýku, jejíž hrot je napuštěný jedem, a bez hlesu umírá.

Až do poslední chvíle vidí před sebou kopule a minarety města Cařihradu, kde vyrůstal.

Matyáš Schwarz vůbec nepoznal, že Soliman je mrtvý. Za čas se dveře sklepa otevřou a přichází jakási žena, která nese zajatcům prosnou kaši a chleba. Není třeba, aby zajatci trpěli hlady.

„Tumáte, jezte,” říká, a staví hliněné misky na zem. „Teď mi napadá, ze vy nenosíte pořád lžíci s sebou jako nasmec… Dojdu vám každému pro jednu.”

Mezitím si její oči zvykly na tmu. Všimne si, že mouřenín tu leží v louži krve a zaječí: „Mrtvola!”

Pan Schwarz dál huhlá svá čísla. Určitě mouřenína neodpravil, vždyť má na rukou pouta. Žena v životě neslyšela, že by se někdo sám připravil o život. Určitě to byl ďábel. Ten si mouřenína odnesl. Vyděšená žena prchá ze sklepa.

Diebold cloumá mřížemi psince. Že se někdo odváží zavřít Fuggera jako psa! Ale aspoň se nemusel s povstalci vůbec hádat. Co by jim mohl říct? Strýci by stejně nevyhověl, ať tak nebo tak. Ještě dobře, že ho v tomhle nedůstojném postavení nikdo nevidí. Škoda že tu místo něho nesedí pan Raymund, vznešený učenec a sběratel uměleckých děl, tomu by to Diebold ze srdce přál.

Jakub Fugger Bohatý čeká a čeká. Zvuk zvonů ho deptá ještě víc a z přecházení a pobíhání lidí na velkém dvoře je celý nervózní. A teď dokonce hlásí pozorovatel na věži s hodinami: „Na Jakubském předměstí hoří!”

Fugger bije klouby jedné ruky o druhou. Fuggerovna nesmí shořet v plamenech.

„Pošlete mi Norimberčana!” poroučí a vzápětí toho lituj e. Neměl by se tak upínat k tomu mladému muži. Má to opravdu zapotřebí? Ale když se druzí nevracejí! Co však už zmůže pernikář, když takový Soliman a takový Diebold nic nepořídili. Ale přece jen - norimberský vtip.!

Jockel se mezitím uchýlil na věž s hodinami. Každý by soudil, že chce pozorovat okolí, ale Jockel chce být jenom sám.

Tak tedy vypadá skutečnost, myslí si. Zde jsem ještě míň než norimberský pernikář, zdej sem fuggerovský poskok. A já jsem si myslel, že tu jednám podle vlastního rozumu. Ne, nic jsem nedokázal, vykonával jsem jen fuggerovské rozkazy… To ti druzí, tiskaři od Hofbruggera, ti něco dělají, a sice společně, ne každý sám pro sebe. A to je pak dokonce nebezpečné i Jakubu Bohatému. Má to něco společného s tím, co říkal Beham. A tenkrát mi to šlo jedním uchem dovnitř a druhým ven. Copak se hodím jen pro masopustní maškarády? Že by můj norimberský vtip nebyl jinak k ničemu?

„Jockeli Wolgemute!” rozléhá se všemi dvory

fuggerovského paláce.

Co? Já? myslí si Jockel a skáče po schodech dolů. Teď se pan Jakub bude určitě ptát, jak jsem pořídil u Hofbruggera. Tak tedy rychle!

Jakmile se však Jockel objeví ve dveřích, volá na něho pan Fugger: „Teď ukaž, co umíš! Víš, co se stalo, kdo by tady o tom nevěděl? Přiveď nerozumné k rozumu, nebude to k tvé škodě!”

„Já?” diví se Jockel.

Fugger stiskne tenké rty a bubnuje prsty o stůl. Proč nepošlu své synovce a dědice, ptá se v duchu sám sebe. Anton je na cestách, ale ostatní jsou přece v Augšpurku… Raymund… Ten by možná s rebely mluvil o nových knihách, to by mu bylo podobné. Zbývá mi jen Norimberčan.

„Ano, ty! Dobře víš, že vypadáš jako Fugger. Převleč se tedy, vystupuj, jak se na Fuggera sluší, a zachraň náš dům!”

„Nežádáte příliš mnoho, pane? Proč mě posíláte na fuggerovskou ulici?”

„Jdi!” poručí pan Jakub Bohatý.

Jockelovi se točí hlava. Zavírá oči a v duchu se vidí, jak doma zkoušel roli Fuggera. Tehdy si sčesal vlasy hodně nazad, protože všichni Fuggerové mají vysoké čelo. Ještě v duchu cítí na vlasech zásnubní šátek své matky. Bratr Nickel vpravuje do opasku žaludy a kaštany. Pak ještě rychle perníkového císaře s fuggerovským praporkem, a už se může vyrazit do masopustního průvodu!

Ale zde v Augšpurku se žádný masopustní průvod nekoná, tady došlo k rozbroji, vzbouření a rebelii. Už nejde o maškarádu, ale o spravedlnost.

Jockel otevře oči a napřímí se.

„Dobrá, pane Fuggere. Ale musíte potom sníst, co vám nadrobím.”

„Jdi,” opakuje Jakub Fugger svůj rozkaz.

„Hned, pane Fuggere, hned. Ale jestlipak vydržíte křik kukaček, až se vylíhnou? Když už jste si nasadil do hnízda kukaččí vajíčko?”

Jakub Fugger zrudl v obličeji a na spánku mu tepe naběhlá žíla. Jockel by strašně nerad slyšel ještě jednou vyzvání k odchodu. Raději jde sám.

Katka mu pomáhá při oblékání. „Drž se, Jockele.”

„Můžeš se spolehnout, Katko. Když už musím tancovat na dlouhé šňůře, ať je to aspoň můj vlastní tanec. Budeš se divit!” Pak odcválá s vysoko zdviženou hlavou na Jakubské předměstí a zarazí koně přímo před skladišti. Lidé ho ihned obklopí a chystají se stáhnout ho z koně.

„Vyslechněte mě, vážení augšpurští měšťané! Pan Jakub Fugger Bohatý vám odpouští úroky a slibuje bezplatný kredit! Lepší časy pro tiskaře a tkalce, pro rybáře a pernikáře. Opravdu, jako že se jmenuji Fugger!”

Stráže u skladišť a ostatní, kteří zaplňují ulici, nevěří svým uším. Sice toho pana Fuggera nikdo nezná, ale to nic neznamená, Fuggerova rodina je velká. Jakub Bohatý konečně přišel k rozumu. Je to vítězství! Stráže uvolňují cestu a Jockel vjíždí na dvůr.

„Nebudeme platit úroky! Bezúročné půjčky! Víc volných míst pro chudé a potřebné ve Fuggerovně!”

Jockel má sice vítězoslavné pocity, ale přesto ho překvapuje, že se tak rychle dostal k cíli. Takovou váhu má tedy fuggerovské slovo. Je tento výstup ještě maškarádou, nebo šelmovským žertem, nebo něčím víc?

„Přijďte zítra k panu Jakubu Fuggerovi, každý se svým dlužním úpisem, rád vám je zruší. Zítra vám bude pan Jakub úplně k službám. A teď: kde je pan Matyáš Schwarz? A kde pan Diebold Fugger? A kde je náš mouřenín Soliman?”

Ale vtom už se potácí pan Matyáš Schwarz přes dvůr, mžourá do slunce a protahuje si údy. Zvolna zase začíná vnímat skutečnost.

„Kde jsem byl? Co se se mnou stalo? A kdo má být tenhle Fugger?”

„To se ještě zavčas dozvíte, vy smuteční vrbo, vy živé počitadlo. Nějakých pár roků jste určitě zaspal,” dá se slyšet Jockel. „Jděte teď nejdřív domů a umyjte se, než půjdete panu Jakubovi na oči.”

„Neslýchaná drzost,” procedí pan Matyáš Schwarz mezi zuby a odchází. Vzbouřenci vedou Jockela k psinci, v kterém ještě pořád pobíhá sem a tam Diebold Fugger.

„Hleďme, můj bratranec Diebold,” směje se Jockel. „Ano, každý Fugger žije nebezpečně, měl by si držet dvojníka. Ale teď uspořádáme rodinnou slavnost a připijeme si na shledání. A co Soliman?”

„Mouřenín je mrtvý, pane,” říká vousáč v kožené zástěře. „My jsme mu nezkřivili ani vlásek,” ujišťuje rozpačitě. „Nejsme žádní vrazi, chceme jen spravedlnost. Mouřenín vztáhl ruku sám na sebe.”

Vítězná nálada Jockela v mžiku přejde. Také on nikdy neslyšel o tom, že by se člověk mohl sám připravit o život. Oči má najednou plné slz.

Mohl snad Soliman za to, že musel být černým stínem pana Fuggera?

Jakub Fugger je bez sebe, když se dozvídá o Solimanově smrti. Teď jsem úplně sám, tahle myšlenka mu nejde z hlavy. A když mu Jockel hlásí, jakými slovy a sliby uklidnil povstalce a jaké s nimi sjednal příměří, neví už vůbec, co by měl na to říct. Nezbude mu nic jiného než dluhy odpustit, protože to jeden z Fuggerů slíbil. A musí se smířit s bezúročnými půjčkami, což ještě nikdy v životě neudělal. Ale Fugger, i když nepravý, dal slovo. Pěkně mu to tenhle Norimberčan nadrobil! Ten člověk je nebezpečný a musí co nejrychleji z domu. Je jen nastrčeným nástrojem jiných, kteří chtějí uškodit mému domu. Fuggerovu náklonnost k mladému muži vystřídala opatrnost. Vzápětí se rozhoduje poslat Jockela na cestu.

„Ať jsi kdokoli, musíš se co nejdříve vypravit na sever,” říká tiše. „K wittenberskému kurfiřtovi. Připrav se na cestu.”

„Jsou ve Wittenbergu taky tiskárny?” ptá se Jockel.

„Tiskárny? Co je mi po nich?”

V tiché tmavé noci vstupuje Matyáš Schwarz se svým sluhou Jorgem do jedné ze zamřížovaných komor. „Obstaral jsi všechno, Jorgu?”

„Ano, pane Schwarzi.”

Sluha ukazuje na oba k prasknutí naplněné pytle, které sem dal dopravit odpoledne. Nedovede si pořád vysvětlit, co má Schwarz za lubem se žaludy a s kaštany. Nebylo lehké sehnat v tomto ročním období ve městě takové prasečí pochoutky. A měšťan, který byl zároveň rolníkem, a u něhož se nakonec žaludy s kaštany našly, vůbec nedovedl pochopit, proč se mu za ně tak královsky odvděčili. Kdyby mu za fůru toho prasečího žrádla pokaždé tak skvěle zaplatili, bylo by to výhodnější než chmel a kapusta.

Sluha se samozřejmě neptá, nač to budou potřebovat, nepochybuje, že se to ve vhodný čas dozví.

„To jsou peníze pro saského kurfiřta,” vysvětluje pan Schwarz. „Pro tento transport použijeme zase bečky od ovsa.”

„Na tyhle peníze použijeme bečky od ovsa,” opakuje sluha Jorg.

Peníze proudící z Fuggerova domu musí být dobře ukryté. Tentokrát je tedy povezou v bečkách na oves, které se vozí s sebou kvůli koním. Občas bývají peníze zavinuty ve štůčkách plátna nebo se vozí v hrncích s medem.

Jakub Fugger Bohatý je starý, unavený a zahořklý. Těší ho, že zabije dvě mouchy jednou ranou. Uštědří lekci saskému kurfiřtovi, kterého beztak nemůže ani cítit. Fugger kurfiřtovi vyhoví, a ten přece jen nedostane žádné peníze. Kaštany a žaludy nebude klást Fuggerovi za vinu, bude si myslet, že jsou ve hře ještě jiní. Spolčenci mazaného Norimberčana. A tomu uštědří Fugger zároveň taky ťafku, aby si uvědomil, kdo tu tahá za nitky…

Každý, kdo po těch nitkách sáhne, se chytí do pavučiny. Jen ať Norimberčan kouká, jak z té bryndy vyklouznout.

Pro mouřenína Solimana nezbývá nic než pohřeb mimo hřbitovní zdi. Mrtví Augšpurčané nechtějí ležet s nějakým černým ďáblem, byť to byl osobní sluha pana Jakuba Fuggera. Ulrich Lauringer a Katka doprovázejí rakev k hrobu a Jockel se k nim po jistém váhání připojí; nastávající odloučení od Katky mu leží na duši jako stín a snaží se využít každou příležitost, kdy mohou být chvíli pohromadě. Je noc. Postávají tu mlčky a čekají, až bude hrob zasypán. „Podivné, že tu nebyl pan Fugger Bohatý,” říká Jockel, když se už chystá k odchodu. „Nedělá si to až příliš lehké, když se dává pokaždé zastupovat od nepravého Fuggera?”

Ulrich Lauringer si o tom myslí své a jeho myšlenky by se panu Fuggerovi asi pranic nelíbily, ale nechává si to raději pro sebe.

„S panem Jakubem už to taky dlouho nepotrvá,” říká Katka. „Je těžce nemocný, život ho opouští.” Ani na tuto poznámku však její otec neodpovídá.

Den nato jde každý mlčky za svými povinnostmi. Lauringer šel na obhlídku špýcharů, aby se tam čerti neženili, jak říká, nechává uklízet kdejaký nepořádek, kontroluje zásoby. Jockel si netroufá vystrčit hlavu z paláce, nechce na ulicích vystupovat jako Fugger, má strach, že by ho lidé mohli poznat a odhalit pravdu. Jockel je rád, že má co nejdřív vyrazit na sever.

Neví však, co si má doma počít. Tráví skoro celý den ve svém pokojíku, leží na lůžku a civí mlčky do stropu. Katka šla někoho navštívit na Jakubské předměstí. Proto se dnes v kuchyni činí jen paní Afra, tichá bledá žena, která není Jockelovi zvlášť sympatická. To jeho vlastní matka je úplně něco jiného!

Teprve v pozdním odpoledni je v kuchyni zase živěji. To se určitě vrátila Katka! Jockel vstane, umyje se a učeše a odebere se do kuchyně, kde se většinou všichni členové Lauringerovy rodiny zdržují, pokud jsou doma.

„Máš hlad, Jockele?” ptá se hned Katka. „Podívej, jak dobrou buchtu jsem dostala od své kmotry, ochutnej, jestli chceš.”

Jockel vlastně nemá chuť k jídlu, ale nechce odmítnout Katčinu laskavost.

„Otec se doufejme taky brzy vrátí, potom si pořádně sedneme ke stolu, abychom přišli na jiné myšlenky.”

„Já nemám vůbec hlad,” šeptá matka Afra, „možná že si na chvilku půjdu odpočinout.”

Jockel s Katkou neodporují, jsou samozřejmě raději spolu o samotě.

„Je mi těžko u srdce,” říká Jockel tiše. „Samozřejmě se těším na cestu, ale přesto pojedu nerad. Prostě nevím, co vlastně chci… Hloupý pocit.”

„To ti věřím, Jockele,” odpovídá Katka. „Mně taky není dvakrát do zpěvu. Ale vždyť se zase vrátíš.”

„Ano,” říká Jockel. „Samozřejmě. Ale co potom?”

„Takovouhle otázku slyším od tebe poprvé; jak jsi na ni přišel?”

„Protože se jí už nemůžu vyhýbat, ale to vím teprve teď.” Blíží se kroky.

„To je otec,” zvolá Katka. Škoda, myslí si Jockel. I Laurmger působí nějak stísněně.

„Našich špýcharů se ještě nikdo ani nedotkl, ale na jak dlouho? Vždyť zůstalo všechno vlastně při starém… Nespokojenost tím není sprovozena ze světa, i když tentokrát musel pan Jakub pustit svému váčku pořádně žilou.”

„Nikdy by mě nenapadlo, že to Augšpurčané jednou svému nejvyššímu pánovi takhle ukážou, že se vůbec odváží, říká Katka. „Že jsou tak smělí a nebojácní.”

„Ano, ale co z toho vlastně mají? Myslíš, že Fuggerův dům zapomene někdy na takové ponížení? Nakonec to bude ještě horší než dřív, na to můžeš vzít jed. Fuggerové na nic nezapomínají.”

Ozve se tiché klepání na okno. Jockel sebou trhne. Katka otvírá a ptá se, kdo je venku. Mezitím už se skoro setmělo.

„Pusťte mě přece dovnitř, chci o něco požádat pana Lauringera.”

Katka jde ven a vrací se s vyzáblým shrbeným mužem.

„Promiňte, že ruším, ale jde o chleba a živobytí. Musíte zase u mně kupovat ryby, pane, musíte. Jinak pojdeme hlady.”

„Kdopak jste?” ptá se Lauringer.

„Rybář od Lechu. Pan Jakub Bohatý nařídil, že jeho rodině už nesmíme dodávat ryby.”

„Ano, je to tak: protože jste o jeho svátku dělali, jako že se vás to netýká. Jak jste jen mohli. Teď vidíte, kam vás to přivedlo.”

„Ale máme hlad. V Augšpurku už skoro nikdo od nás nic nekoupí. Pomozte nám, pane.”

„Promluvím svrchním kuchařem,” vmísí se Katka. „Koneckonců je to bratr mé kmotry. Ale dnes už je příliš pozdě.”

Rybáři se při pohledu na prostřený stůl sbíhají sliny v ústech a nemůže vůbec odtrhnout od stolu oči.

„Tady máte chleba a sýr,” říká Katka. „A malou uzenku. Na dnešek a zítřek to možná stačí.”

Rybář si to všechno přitiskne k hrudi. Nemůže se déle ovládnout a patku z ukrojeného bochníku hned nacpe do úst. Pak rychle odchází, jako by se bál, že mu ty dobroty zase seberou.

„Tady to vidíte,” říká otec Lauringer. „Tím se moje nálada taky nevylepší.”

Katka jde do spíže pro novou uzenku a pak se všichni dychtivě pustí do jídla.

„To se musí přiznat, že Jockel si neudělal ostudu a na koni vypadal výborně,” říká Katka, aby ty dva přivedla na jiné myšlenky. „A trochu se musel dát pan Jakub přece jen oškubat, přestože má toho peří na sobě nepočítané. Všechna čest, Jockele, i když za to asi jinak nesklidíš dík…”

Jockel si nemůže pomoct a musí Katku rychle obejmout, ačkoliv to Katčin otec vidí.

„No, no,” bručí samozřejmě hned Lauringer. „Jenom to nepřehánějte. Povězte mi raději, jak si to představujete dál.”

Jockel s povzdechem klesne zpátky na stoličku.

„To je právě ono, otce Lauringere, to je právě ono. Já už jsem z té maškarády sám celý popletený a není mi taky při ní vůbec dobře. Pokud to ještě nevíte: jsem jen malý norimberský pernikář, který se dal panem Dieboldem zlákat do Augšpurku… Až dosud šlo všechno docela dobře, ale můžu při té hře taky brknout a ležet pak rovnou na nose.”

„To se ti může snadno stát, Jockele,” říká Lauringer, ale nezní to přísně. „Jenže já si myslím, že zase vyskočíš, nemusíš si dělat starosti. Vlastně se mi líbíš, Jockele.”

„Že bych vyskočil, to ano, o to nic,” pokračuje Jockel. „Ale rád už bych se za nic nepřestrojoval. A přitom se mi nechce zpátky do pekárny. Co bych mohl dělat?”

„No, no,” uklidňuje ho Lauringer. „Však už se něco najde.

Tím převlekem máš samozřejmě pravdu, o tom něco vím,

vždyť sám běhám vlastně celý život ve fuggerovském převleku… A tak nevím, kdo nebo co bych byl bez jejich livreje.”

Mně jde přece především o Katku, řekl by rád Jockel, ale neodvažuje se. Krkolomná odvaha a masopustní maškarády by jí sotva stačily na celý život. A mně taky ne. Už v tom nevidím nic zvláštního, běhat jako Fugger v masopustním průvodu. Nebo nařídit hodiny na fuggerovské věži o hodinu napřed. Nebo se utkat jako Fugger s povstalci, kteří už mají Fuggerů po krk. Ale v tom je právě háček - jsem to ještě já?

„Nejde tolik o úbor, otče Lauringere,” říká nakonec. „Jde o to, jestli člověk zůstane sám sebou.”

„Ano, Jockele, ano,” souhlasí Katka, „promluvils mi ze srdce. Věřím ti, že se to naučíš - třeba na své cestě na sever.” Po jejích slovech je Jockelovi lehčeji.

Pak sedí ještě dlouho a rozmlouvají. Otec Lauringer se úplně rozveselil. Dokonce jde i pro ženu, aby se pobavila s nimi.

„Můžeš se kdykoli vrátit zpátky k nám do Augšpurku,” říká Jockelovi, když konečně vstávají, aby se rozloučili. „A pak se uvidí, co dál.”

„Nespěchám na tebe, Jockele. Ale budu na tebe čekat,” zašeptá Katka při loučení.

JOCKEL NA CESTÁCH

Diebold Fugger slyší na dvoře za časného rána klapot koňských kopyt a drkotání kol. Promne si oči, vykulí se z postele a dívá se z okna. Venku je ještě šedé svítání. Ale to už vyjíždí z brány fuggerovská výprava na sever, doprovázená dvaceti ozbrojenými pacholky. Město Augšpurk přispívá ještě několika jízdními zbrojnoši, kteří doprovázejí průvod až do Ingolstadtu. Pak budou doprovázet Ingolstadští vozy do Norimberka. A Norimberští by měli převzít jeho ochranu až do Wurzburku. Všechna města jsou Fuggerovu domu zavázána. Takové služby jsou samozřejmostí.

A já? myslí si Diebold Fugger. Chci do Ameriky a nedostanu se přitom ani z Augšpurku.

To já si vymyslil tu záměnu rolí, ale strýc ji zanesl na své konto. Ty zůstaneš doma, Diebolde? Jsi mi tu víc platný… Všechno jedno. Nejlíp udělám, když budu spát dál.

Jockel naproti tomu nemá na spánek ani pomyšlení. Jaké dobrodružství! Pro něho běhají teď panáčkové opravdu jinak. Vlastně je může nechat běhat, jak se mu zlíbí.

Ale zároveň se hlásí pochybnosti a námitky. Opravdu může? Nemusí taky poslouchat, a to moc, která má sice lidský obličej, ale sama není lidská? Moc peněz?. Vždyť jde o peníze, pořád jen o peníze.

Je opravdu jen na dobrodružné výpravě?

V prvním voze sedí předák fuggerovských pacholků, v druhém Jockel. V třetím se vezou bečky na oves plné kaštanů a žaludů, ale o tom Jockel nic neví.

Diebold? To je přece taky jen fuggerovský panáček a Jakubu Bohatému se zlíbilo ho pro změnu nenechat běžet. Pacholci se neptají po tom, který z Fuggerů jim právě poroučí. Neptají se vůbec na nic, jenom poslouchají a pracují. Poslouchali by i slaměnou pannu, kdyby Jakub Bohatý poručil.

U ingolstadtské Křížové brány čekají už zástupci města, aby složili hold Fuggerovu domu. Jockel je unavený, nudí se při nekonečných projevech zdvořilosti, nejraději by spal v prosté světnici, ale musí se nechat ubytovat v parádní místnosti vévodského zámku.

Předák fuggerovských pacholkuje bez sebe, když mu Jockel nazítří poručí: „Nejedeme do Norimberka. Vol jinou cestu.”

„Ale pane, to je nemožné, v Norimberku na nás čeká skupina městských zbrojnošů, pan Jakub to tak poručil..

„Tady poroučím já. Nemáme snad dost síly bránit se sami?”

Předák sklopí hlavu a zamíří se svým vozem ve směru Ansbach-W urzburk.

Jockel neměl nejmenší chuť jet do Norimberka, protože se bojí, že tam by ho opustil pocit jistoty a fuggerovského sebevědomí, a ty jsou přece jeho jediný majetek. Augšpurské vzbouřence, tamější řemeslníky, přesvědčil svým fuggerovským sebevědomím, u Norimberčanů by mu to tak lehko neprošlo. Kromě toho má špatné svědomí a stydí se.

Nebo se tak předem brání kázání rodičů?

„Když nejsi spokojen se svým stavem, odbočíš z dobré cesty a přijdeš pod kola,” řekl mu přece otec. „My žili pod ochranou našich hradeb a věží vždycky dobře a bezpečně.”

Matka měla plány.

„Co všechno se můžeš u Fuggerů naučit! Nové recepty na perník a nejvybranější chování.”

Snila o tom, jak si Jockel zařídí vlastní pekárnu a bude prodávat vlastní pečivo. Třeba turecké netopýry?

Ne, do Norimberka ne, je nádherné žít na silnici, být na cestě.

Uffenheim. Ohsenfurt. Mohan. Wurzburk, biskupské město. Oč spanilejší je krajina ve srovnání se středním Franckem. Jockel se dívá a těší se z tolika krásy. Už ho tolik nebaví projíždět krajinou v úloze Fuggera, vždyť chovat se

jako Fugger není samý med. Musí se vždy držet hodně zpříma, vystupovat uměřeně a nikdy nic neuváženého nevyhrknout, nedat na sobě znát, jak je mu u srdce.

Jedou proti toku Mohanu a Jockel zamění místo v cestovním voze za místo v koňském sedle, aby se mohl snadněji rozhlížet na všechny strany.

Jaká nádherná krajina! Kůň jde zlehka, jako by tančil, jako by se také radoval z pohledu na lesnaté kopce, ze zpěvu ptáků a lehkého kořenného větříku, který fouká od Mohanu.

V dálce se mezi kameny stromů zablýsknou zbraně, je vidět, že se tam v hustém křoví u cesty skrývají koně. Vůdce fuggerovské výpravy v mžiku chápe nebezpečí: loupežní rytíři! Vždy a všude se s nimi musí počítat. Jak mohl být ten nový mladý Fugger tak lehkomyslný a vzdát se bezpečného průvodu norimberských zbrojnošů?

„Zaútočíme,” rozhoduje Jockel. „Ukažte jim zuby!”

Fuggerovstí pacholci se chápou mečů a oštěpu, výprava se blíží k rytířům jako pichlavý ježek a útočníci se honem ztrácejí v lesním houští. S takovou přesilou není radno si začínat… Fuggerovské vozy dohoní jiné kupecké spřežení a pak společně všichni táhnou směrem na Schweinfurt. Jsou už několik týdnů na cestě. Jockel se na cestě seznámí s více lidmi, než jich dosud poznal v celém svém životě: starostové, radní, studenti, magistři, vykladači budoucnosti, biskupové, preláti, řemeslničtí tovaryši. Někdy si už ani nedovede představit, že kdysi pekl perníky. Je zvykem brát s sebou pocestné, kteří by se chtěli kus cesty svézt, poskytnout jim ochranu, kterou potřebují, aby se mohli dostat od města k městu. Jednoho dne prosí jakýsi magistr o místo v cestovním kočáru, chce prý do Lipska, kde má vést učenou disputaci, jde o pravdu a právo, a pan Fugger by prý měl přispět svým dílem, aby se pravda a právo prosadily.

„Ale samozřejmě,” říká Jockel, „je ctí Fuggerova domu, že napomáhá pravdě a právu.”

Magistr se zasměje, nastoupí a usedá vedle Jockela.

„Tak? Dovolil jste mi sice jet s vámi, ale co si myslím o Fuggerově domu, vám přece jen nesmlčím. Pravda, právo, čest? Poslechněte, co vám povím. V Benátkách se stal z pana Jakuba Fuggera Bohatého kníže obchodníků. Tomu městu vděčí za všechno. Císaři půjčil na směnku 170 000 dukátů. A co s těmi penězi císař udělal? Vedl válku proti Benátkám! Že by byl pan Jakub Fugger o tom nevěděl? Ale ano! Věděl taky, že vlastně on sám dává útočit na město. Kdo chce shromáždit a obhájit bohatství, nesmí dbát na řeč srdce. Peníze se kutálejí po jiné dráze než pravda, spravedlnost a čest.”

Proto u Fuggerů a Welserů, a jak se všichni jmenují, nepatří právo a peníze do jednoho váčku, to ví Jockel už dávno. Co tu říkal magistr, se mu líbí.

Ale copak může s tím učeným mládencem otevřeně souhlasit, pokud nosí fuggerovský šat? Aspoň trochu mu přece jen chce dát za pravdu, a tak odpovídá:

„Vidím, že o tom víte opravdu hodně. Ale Fuggerův dům má příliš pevné základy, než aby se musel obávat takového vědění. Dům Fuggerů je silný, věřte mi, vůbec nemáte představu, co si může dovolit. Může si ozdobit zdi pravdou, právem a ctí stejně, jako si je zdobí koberci a obrazy.” A Jockel se na magistra směje.

Krajina už není líbezná, ale drsná a jednotvárná. Brzy budou u cíle.

Na okraji jednoho lesa zastaví konečně fuggerovskou výpravu saští královští honci. Zde prý nesmějí projet dokonce ani fuggerovské vozy. Pořádá se tu totiž lov na jelena a loví pan kurfiřt osobně. Samozřejmě prý Jeho Veličenstvo přijme vyslance Fuggerova domu, ale pravděpodobně až ve Wittenberku.

Výprava musí pokračovat oklikou.

Jockel dává rozkaz k další cestě.

Wittenberk působí na Jockela jako veliká vesnice. Na východě a na jihu obtéká město zeširoka a líně Labe, na severu, pod úpatím Flamingu, se táhnou neschůdné močály. Je vidět špičaté věže, zámek skrytý za lešením - neboje to hrad? -a kolem skrovnou změť domů.

Fuggerovští pacholci ohrnují nos, v takových domech by určitě nechtěli bydlet. Kurfiřt by se za takové sídlo měl stydět.

Vozy drkotají přes dlouhý a široký most. Mýtní u brány mluví tak podivnou řečí! Zní hlasitě a nepříjemně.

Jockelovi se nechce vjet do zámeckého dvora, jako by považoval za samozřejmé, že bude bydlet v kurfiřtových komnatách. Ubytují se tedy se svými lidmi ve dvou městských hostincích. Majitelé hostinců se překvapením a samou ochotou div nepřerazí. Fugger v hostinci! To tedy ve Wittenberku ještě neměli!

A také to nemá dlouhé trvání, protože Johannes Tertius, který mezitím ještě postoupil v přízni kurfiřta o několik stupínků výš, se objeví v nádherném rouchu a zve pana Fuggera s jeho průvodem do zámku. Jockel sice bručí „až později!”, protože by chtěl spát, ale kurfiřtův písař, hodinář, destilátor pálenky, stavitel varhan a odborník na horoskopy se ve své drahocenné kožešinové šubě tak dlouho otáčí a kroutí ve dveřích, až to Jockela nakonec znechutí a mrzutě Johannesa následuje.

Kurfiřt samozřejmě mohl mluvit s Fuggerovým vyslancem už v lese, dokonce i při lovu ho zdáli pozoroval, mohl přijmout fuggerovský průvod ve svém loveckém ležení, ale Bedřich Moudrý nikdy nejde přímo k cíli, všechno si nejdříve dlouho obhlíží z dálky, tak aby ho cíl do jisté míry sám obkroužil. Teď se odebral na lůžko, je unavený lovem, Fugger může počkat, však Johannes Tertius se vyzná v tom, jak dobře a různotvárně pobavit, k čemu by si ho jinak Bedřich Moudrý držel?

„Smím vám teď sestavit horoskop, pane Fuggere?” ptá se Tertius. Sedí v malé útulné místnosti, na podlaze i na stěnách jsou koberce, okna jsou zasklená barevnými tabulkami, od stropu visí lustr z jeleních parohů s mnoha svíčkami - tady je to dobré.

„Jistě jste už mezitím pátral, pod kterou planetou jste se narodil, pamatujete se přece, že v Norimberku zůstal můj papír bohužel nepopsaný..

Jockel samozřejmě nemá ponětí, o čem je řeč, má jen nejasnou představu o tom, co je to vlastně ten horoskop. Musí to mít něco společného s lidským osudem, že se to dá předpovídat postavením hvězd, z jejich pohybů a z konstelace souhvězdí, dobrá, ať mu ten věšák na šaty klidně sestaví horoskop, norimberští pemikáři se nad tím někdy v budoucnu mohou dobře pobavit.

„Která je moje planeta? Jupiter!”

Jockel jmenuje namátkou nějakou hvězdu, uvidíme, jak se to vyvrbí, když se člověk tváří tak učeně a mluví, jako by všemu rozuměl.

Mnohem raději už by měl Jockel za sebou rozhovor s kurfiřtem, přece jen má hrdlo nějak sešněrované, když si představí, že musí předstoupit před opravdového živého kurfiřta. Ale pak si vzpomene, že ze štítu Mariánského kostela se jako naschvál tehdy zřítil právě saský kurfiřt a že spadl na selskou káru, ano, takhle to může s člověkem taky dopadnout, velevážený pane kurfiřte!

Johannes Tertius mezitím nakreslil na bílý list papíru jakousi konstrukci z čar, do čtverce bílého listu čtverec stojící na špici, který uzavírá jiný malý čtverec, jehož rohy spojuje Tertius s rohy celého výkresu, a hned má k dispozici mnoho menších ploch, čtverce i trojúhelníky a hra planet s osudem člověka může začít. Tertius dosazuje do středu ploch různá znamení a číslice a Jockel přihlíží dost zmateně i pobaveně.

„Jak jste teď starý, pane Fuggere?”

„Dosáhl jsem dvaceti roků.”

„Tak tak… dvacet roků. Vítězný život, strmý vzestup! Sice by takovému Fuggerovi lépe slušelo narození ve znamení Merkura, to je planeta obchodníků, ale vy postoupíte ještě výš! Povedete panský život. Budete se věnovat ušlechtilému umění loveckému se psy a sokoly. Budete sedat s básníky a učenci a nebudete v jejich kruhu z nejmenších. Budete naslouchat nejkrásnějším slovům a nejmoudřejším řečem. Zdravím vás, pane Fuggere! Jste skutečné dítě štěstěny!”

Johannes Tertius je pyšný na svá dobře uspořádaná slova a Jockel se usmívá. Tedy si mezi planetami nejhůř nevybral, ačkoli nevěří ani slovu z toho, co tu Tertius povídá. Ale řeči o panském životě se dobře poslouchají a Jockel má na chvíli zase pocit, že je z těch, kdo vždycky vyhrávají.

Co ale má svému společníkovi v tom bohatém šatě zaplatit za horoskop? Johannes Tertius si může dovolit vystupovat velkoryse a nezištně.

„Pro lidi jako vy dělám tyto horoskopy zdarma. Je mi ctí předpovídat vám dobrou budoucnost. A skutečnost, že přikládáte nějaký význam tomu, co umím a vím, je mi nejlepší odměnou.”

Tertius už si přesně vypočítal, co mu tato služba vynese. Zmínka o tom, že Fuggerův dům využil jeho umění, mu otevře další dveře. Wittenberk je teď ve znamení Fuggerů. On, Johannes Tertius, kdysi Johannes Dreyer, bude spolurozhodovat o tom, jak se má fuggerovskými penězi naložit. Také pro něho musí ty peníze pracovat! Zisk z nich bude mnohonásobně vyšší, než by byl honorář od toho mladého muže. Možná že by dostal prsten nebo některý vzácnější zlaťák. Ale co… Tertius se především chce zabezpečit pro budoucnost.

„A zde je váš horoskop. Přijměte ho laskavě, list patří samozřejmě vám.”

Jockelovi přeběhne mráz po zádech, když zasunuje papír s tajemnými znaky do kapsy. To tedy má být jeho další život? Je to náčrt, který spočívá na falešných údajích. Jupiter a jmenoval jen namátkou, a hned zase běhají panáčkové.

Tak se to tedy dělá. A on, Jockel, nechá tak se sebou orat. Napadá ho podobizna, kterou mu zhotovil mistr Beham. Ta vzpomínka pálí. Ale to zde je ještě horší. Nejraději by znovu vytáhl tajemný papír z kapsy a roztrhal ho.

A sám sobě by měl pořádně vyčinit. Ale to počká na pozdější dobu. Dosud tu sedí s Johannesem Tertiem.

„Kdy mě přijme nejmilostivější pan kurfiřt? Necestoval jsem pro své potěšení.”

Johannes Tertius se vyzná v tom, jak nechat svého kurfiřta ještě déle spát a rozptýlit vyslance Fuggerova domu. Měl by si nejdříve prohlédnout kurfiřtovu nádhernou rezidenci.

Při obhlídce udělá zámek na Jockela velký dojem. Je v takové budově poprvé. Fuggeruv palác byl jiný, měšťanštější, a Jockel nemůže skrýt svůj obdiv k takovému množství starého i nového bohatství. Neumí dobře rozeznat, co je cenné a co méně cenné, a to Tertia zaráží. Fugger, pro kterého to všechno není dávno dobře známé a obvyklé…? To je přece podivné.

Mezitím leží kurfiřt ve své široké teplé posteli s mohutnými nebesy a vyspává únavu z lovu na jelena. Spí hlubokým bezesným spánkem. Zadostiučinění a spokojenost nad tím, že Fugger dorazil do Wittenberku, podbarvuje jeho spánek. Všechno bude dobré a proběhne podle jeho přání. Zastřelil jelena a pobavil se, teď přijel Fugger a přiváží peníze. Byl pořádně dlouho na cestě, tak může teď klidně počkat, až se kurfiřt vyspí.

Konečně nastala rozhodující chvíle. Kurfiřt se probudil, zavolal sluhu, nechá se obléknout, zvolna, jen nepospíchat! Pak si zavolá Johannesa Tertia a poručí mu převzít peníze a připravit dlužní úpisy k podpisu. Kurfiřt by se ještě i teď rád vyhnul setkání s Fuggerem, však oni ho jeho služebníci dobře zastoupí! Ať si jde Fugger mezitím ke Cranachovi, dvorní malíř umí se vznešenými hosty zacházet.

Tertius se hluboce uklání a vrací se do pokoje, kde Fugger ještě čeká u vína. Ptá se po penězích. Jockel je rád, že nemusí ke kurfiřtovi, a vyhlídka, že se podívá do domu malíře, ho naplňuje příjemnou zvědavostí. Dobře, že se celý obchod může provést tak rychle a diskrétně. Stačí jen říct: „Tady jsou peníze, a kde jsou dlužní úpisy?” A tím skončí.

Takže Jockel jen uloží předáku fuggerovských pacholků, aby nechal dopravit nádoby s penězi nahoru do zámku, a je

přesvědčen, že všechno se odbude hladce. Konečně u cíle, konec harcování. Pobavil se a zároveň splnil svou povinnost. Teď si ještě popřeje trochu panského života a pak se vrátí do Norimberka. Pan Jakub Fugger Bohatý? Jockel už se málem nedovede ani upamatovat, jak vypadá. Augšpurk je strašně daleko.

Do Cranachova domu je vyslán posel. Nechť radní a zároveň dvorní malíř připraví důstojné přijeti pro synovce velkého Fuggera. Nechť mu ukáže svou dílnu a poptá se po jeho přáních, nebude to k jeho škodě. Dostává takto příležitost navázat spojení s uměnímilovným domem Fuggerů a nemusí přitom vážit ani dalekou cestu.

Lucas Cranach vraští čelo. Příčí se mu zaskakovat jako pomocník, kdykoli je kurfiřt v rozpacích. Už musel ubytovat ve svém domě zapuzeného dánského krále, musel s kurfiřtem do Norimberka, bude se muset postarat o připravovanou svatbu profesora Martina Luthera, a přitom je přece především malíř! Na práci už sotva zbývá čas, musí ji přenechávat svým tovaryšům a učedníkům. Už se mu k sluchu dokonce donesly řeči, že prý jeho obrazy nejsou tak dobré jako dříve. A teď ke všemu ještě Fugger? Ale žádný odpor by tu nepomohl: kurfiřt poroučí, dvorní malíř musí poslechnout.

Cranach nechá spěšně zamést a uklidit dílnu, v nejkrásnější místnosti domu se prostírá k hostině, ačkoliv si Cranach nedovede představit, že by takový Fugger měl v hlavě jen jídlo a pití. Učedníci a tovaryši se musí ukrýt a převléknout, aby si host odnesl nejlepší dojem z Cranachova wittenberského domu. Třeba se dá sám portrétovat, třeba zprostředkuje nějaké zakázky. Přitom má Lucas Cranach zakázek tolik, že mu pomalu přerůstají přes hlavu.

Netrvá dlouho a těžké klepadlo zaduní o dveře, až se to uvnitř domu dutě rozléhá. Pak se dveře otvírají. V chodbě stojí sám pán domu, připraven uvítat hosty. Cranach je zvědavý, jak takový Fugger vypadá.

Dvorní malíř sjezdil kus světa, viděl císaře, kurfiřty, vévody, hrabata, profesory i doktory, ale dosud žádného Fuggera. Takový Fugger má asi obličej tvrdý, rozhodný. Muselo by na něm být vidět, že je schopen chopit se pro sebe okamžitě každé výhody a vypočítat si, jak se má rozhodnout.

Ale tenhle mladý muž stojící v chodbě vchází dovnitř, jako by byl nový učeň, prosící, aby se směl v dílně slavného dvorního malíře Lucase Cranacha vyučit malířství. Působí zvědavě, vnímavě a svěže jako člověk na začátku své životní cesty. Je zvláštní, že ve Fuggerově rodu se vyskytují i takové obličeje. Cranacha to podivně uklidňuje.

Měl by si takový obličej namalovat? Musel by k tomu připsat: Tohle je jeden z Fuggerů ve věku… Jak může být tento Fugger asi starý? Nanejvýš dvacet let. Nevypadá to, že by už se byl dostal daleko do světa. Má zvídavé vnímavé rysy, asi toho moc ještě neviděl.

„Vítejte v mém domě, pane Fuggere. Přeji si, abyste se tu cítil dobře.”

Cranach uvádí Jockela do sváteční světnice a zapřádá ho do rozhovoru. Nejdřív představuje sebe, svou rodinu a své spolupracovníky. Mluví srdečně, ale přece jen střízlivě a stručně. Rád by řekl ledacos jinak, ale ten mladík je z rodu Fuggerů, a člověk se musí mít na pozoru.

Jockela těší to pěkné přijetí a není mu zatěžko promluvit několik otevřených, srdečných slov.

„Velice mě těší, že i tady, na severu, mě vítají v domě malíře,” říká. „Není tomu tak dlouho, co jsem měl štěstí prodlévat v malířské dílně norimberského Barthela Behama a nechat se od něho portrétovat. Možná že vás poprosím o stejnou službu. Samozřejmě máme i v Augšpurku dobré malíře, ale obraz od někoho vzdálenějšího má větší závažnost.”

Cranach přikyvuje.

„Jistě jste byl i u mého přítele Albrechta Durera? To je člověk, kterého nesmírně obdivuji, z celého srdce. Ale prozraďte mi, jak to přijde, že mluvíte jako Frank? Mám dobrý sluch pro ty zvuky, protože sám taky pocházím z Francka, z Kronachu.”

Jockel se těší, že má před sebou krajana, ale zároveň neví, jak by Cranachovi nejlépe odpověděl. Rozpačitě zamumlá něco v tom smyslu, že žil několik let v Norimberku a nemluví tedy, jako se mluví v Augšpurku.

„Mně je to příjemné,” říká Cranach, „slyšet zase řeč mého mládí. Přejete si sklenici vína, nebo dáváte přednost jiným nápojům? Ve Wittenberku se vaří výborné pivo.”

„Když už je řeč o pivu,” směje se Jockel, „musím přiznat, že občas dávám přednost chmelovině před krví hroznů. Potřebuji

něco srdečného. A vidím, že ve vašem domě panuje srdečná nálada. Tedy pivo, budete-li tak laskav.”

Cranach vlastně neočekával, že by měl Fugger chuť na pivo. Až tohle bude vyprávět kurfiřtovi!

Brzy pijí pěnivé pivo z velkých, do třpytu vyleštěných cínových džbánků, tak vyleštěných, až se lesknou jako stříbro. A potom jedí pečeni z divokého kance. Cranach nechává po každém napití hlučně zaklapnout víko džbánku, baví ho to, je to téměř zapomenutý návyk z mládí.

„I to patří k požitku,” říká. „Co byste rád viděl, pane Fuggere? Co bych vám mohl ukázat?”

„Rád bych viděl obraz kurfiřta,” říká Jockel. „Chtěl bych spatřit toho, komu platila moje cesta.”

Pro to má Cranach pochopení.

„Patřím k těm nemnoha lidem, kteří vídají kurfiřta častěji, vždyť ho musím zachytit na obraze. Jistě by nic nenamítal, když vám ho představím na obraze. Počkejte, prosím, chvíli.” Cranach jde do komor) , s obrazy a přináší desky s mědirytinami.

„Zde máte podobu našeho nejmilostivějšího pána, zhotovenou před několika roky. Snad vám to nebude stačit, protože kurfiřt se v posledních letech hodně změnil. Ale počkejte, tady mám rytinu mého přítele Durera, ten viděl mého pána jinak. Možná že vůbec nahlíží do lidí hlouběji, než toho já jsem schopen. A vám jistě bude vhod spatřit knížete norimberskýma očima.”

Jockel se vylekal. Co tím malíř myslí? Pak pohlédne na list a lekne se ještě jednou. Tento stařec, který schovává svůj obličej pod mohutným kučeravým vousem a v stejně mohutném kožešinovém límci, to je tedy skutečný kurfiřt? Jockel měl vždycky před očima neškodného panáčka z norimberského Mariánského kostela. Jak se hodí ten muž s

ponurým výhružným výrazem v tváři tam na to slunecne místo na orloji?

„A kdo je tohle?” ptá se Jockel a ukazuje na mužskou tvář s přísným profilem.

„To je náš slavný doktor Martin Luther,” říká Cranach se sotva skrývanou pýchou. „Bezpochyby jste v Norimberku o něm slyšel, neboť tam přijímají jeho učení o svobodě všech křesťanů zvlášť vlídně.”

„Ano, slyšel jsem o něm,” přikyvuje Jockel.

Nemůže se těch rozličných listů v deskách nabažit, dokonce přitom zapomene pít pivo. „A ten?”

Jockel ukazuje na hlavu sedláka, malovanou vodovými barvami. Tento list se mu líbí nejlépe. Připadá mu, že se tu ten muž co nevidět musí zjevit živý, od hlavy k patě.

„Nevím, kdo to je,” říká Cranach. „Viděl jsem ho minulé léto v jednom hostinci. Vlastně jsem ho nakreslil a namaloval z dlouhé chvíle. Aleje to výrazná hlava, viďte? Líbí se vám?”

Jockel přikyvuje.

„Člověk má dojem, že hlava by s ním mohla rozprávět.”

Venku je slyšet zvuk kol. A klapot koňských kopyt. Cranach zvedá hlavu. Hned nato uhodí někdo tak prudce klepadlem, jako by jím chtěl rozrazit domovní dveře. Jockel sebou trhne. Beztak má nepříjemný pocit, že tady navykládal Cranachovi samé lži, přestože ten ho tak přátelsky přijal. Zde by byl opravdu raději Jockelem Wolgemute. Teď jistě přicházejí noví návštěvníci a Jockel tím víc bude muset hrát Diebolda Fuggera.

„Kdo to může být?” diví se Cranach. „Půjdu se sám podívat.”

Venku stojí Tertius s knížecími zbrojnoši. Zablyští se přilby a meče. Vypadá to, jako by se chystalo válečné tažení.

„Vy?” ptá se Cranach, změří si příchozího od hlavy k patě a stoupá si do otevřených dveří. Je vysoký a má široká ramena. Jen ať se někdo opováží odsunout ho stranou! Navíc se mu pohled na Johannesa Tertia ale vůbec nelíbí. Nemá toho lstivého prospěchářského člověka rád. Proč se kurfiřt obklopuje takovými kreaturami? A teď se ten přivandrovalec, ten zběhlý student, ten rádoby mechanik a míchač jedů bude cpát do Cranachova domu?

„Jak se opovažujete dělat takový rámus?” ptá se. „Mám v domě hosta zdaleka.”

„Kde je ten člověk?” sípá Tertius.

„Jak to mluvíte o mém hostu, kterého mi sám nejmilostivější kurfiřt poslal do domu?”

„Je to podvodník! Mám rozkaz přivést ho ke kurfiřtovi!”

„Opovažte se!” vzkřikne Cranach a nehýbe se z místa. „Dosud je hostem v mém domě. A v mém domě se může každý cítit svobodný.”

„Musím s tím člověkem mluvit,” vyrazí ze sebe Tertius a tváří se tak bezradně, až se ho i Cranachovi zželí.

„Ovšemže s ním můžete mluvit. Ale práh mého domu nepřekročí žádný ozbrojenec. Vstupte, já zavřu dveře a vy budete mít příležitost sdělit, co se stalo.”

Johannes Tertius je celý skleslý.

„Stalo se něco nepředstavitelného,” šeptá Cranachovi. „Nenašli jsme v soudkách na peníze jedinou minci, ale kaštany a žaludy. Představte si, kaštany a žaludy! Náhodou byl přítomen nejmilostivější pan kurfiřt, nemohl jsem tomu zabránit, a viděl všechno na vlastní oči. Kdo je ten člověk, co se propůjčil k takovému podvodu?”

„Zeptejte se ho sám,” říká Cranach.

Jockel se právě posiluje druhou holbou piva, když mu Johannes Tertius položí otázku: „Kdo jste? Kdo vás sem poslal?”

Jockel tuší, že jeho hraje u konce. Už je to tady, nastala hodina pravdy. Zavře oči a cítí, jak mu krev stoupá do hlavy. Ale pak říká docela klidně: „Co se ptáte? Vždyť jste mě královsky přijal, předpověděl jste mi skvělou budoucnost,

strmou cestu vzhůru… Budu vyjíždět na honitbu se psy a lovit sokoly, dělat to, co je vyhrazeno jen pánům. Přijal jste mě jako Diebolda Fuggera, tak co se ptáte? Na každém z mých vozů se skví Fuggerův znak, víte, odkud přicházím.”

„Ve vašich soudkách jsou místo peněz jenom žaludy a kaštany. Vysvětlete mi to!”

Jockel doslova oněmí. Slyšel dobře? Kaštany a žaludy, tvrdé plody, kterými nacpal při masopustním průvodu váček na peníze. Chvíli je mezi obrazy a mědirytinami naprosté ticho.

Cranach je nejdříve rozpačitý, a pak se dokonce zlobí. Proč mu tak narušují pracovní den? Proč se tohle musí zrovna jako naschvál odehrávat pod jeho střechou? Ale pak nabude vrchu jeho velkorysost a smysl pro spravedlnost. Také z této zamotané situace je třeba nalézt nějaké východisko. I proto si kurfiřt tolik váží svého dvorního malíře, že ten vždycky věří na nějaké východisko.

„Tak co, Norimberčane?” vmísí se Cranach. „Myslím, že jste mi dlužen vysvětlení.”

Jockel se přistihne při myšlence, jak by teď nejraději běžel k matce a schoval jí hlavu do klína. Ale hned se ovládne. Jestli to znamená konec hry, je třeba také hru ukončit.

„Dobrá,” říká, „ještě jednou panáčky zastavím..

„Jaké panáčky?” ptá se Cranach.

„Fuggerovské panáčky. Tehdy v Norimberku se zřítil panáček představující kurfiřta. Stalo se to hned potom, pane Tertie, co jste si prohlédl hodinový stroj. Pamatujete se ještě? Beham se kvůli vám div nedostal do vězení. A teď padám já, panáček Fuggerů. Ale tomu vy určitě nerozumíte. Běžel jsem krátký kus cesty s Fuggery a teď je hra u konce. Dobrá, všechno přiznám. Nejsem žádný augšpurský Fugger, ale norimberský pernikář. Jmenuji se Jockel Wolgemut.”

Johannes Tertius vyskočil a nejraději by popadl Jockela za hrdlo.

„Stát!” křičí Cranach. „Tady rozhoduju já. Jmenuješ se tedy Jockel Wolgemut, tak! Nezní to špatně, ale nelíbí se mi, žes ke mně přišel s falešným jmenem. Co mi na to řekneš?

„Nic,” odpovídá Jockel. „Hraje u konce, prohrál jsem. Můj masopustní pochod vydržel jen do Wittenberka. Nevím, kdo mi nacpal do nádob kaštany a žaludy, ale tuším to. Možná že můj masopustní žert skončil už v Augšpurku, ale já o tom nevěděl.”

„Vy jste - ty jsi podvodník?” křičí Johannes Tertius. „Nejmilostivější pan kurfiřt tě dá pověsit, tím si můžeš být jistý. Opravdu, strmá cesta vzhůru! Půjdeš teď se mnou. Už ses přiznal, svému trestu neujdeš.”

Jockel zatíná pěsti. Připadá si tak ponížený a zaskočený, jako dosud nikdy v životě. Stojí tu usvědčený a odhalený a musí si to dát líbit, nemůže uvést nic na svou obranu.

Střídavě rudne a bledne a ztěžka oddychuje.

Cranach se však usmívá.

„Můj host zůstane v mém domě tak dlouho, jak bude chtít. Líbí se mi slyšet zas jednou pravou norimberštinu. Rád bych si s tím falešným Fuggerem ještě trochu pohovořil.”

Pak uděluje Cranach rozkazy domácímu osazenstvu.

„Odkliďte ze stolu slavnostní jídlo a svlečte šaty, které jste si vzali na Fuggerovu počest. Oblečte se do pracovního, v Cranachově domě je dnes obyčejný den. Máme úplně obyčejného hosta, který nás nebude vyrušovat.”

Cranach si svléká šubu bohatě zdobenou kožešinou a přetahuje si přes hlavu pracovní halenu.

„Dobře, že máme Fuggerovu návštěvu za sebou,” říká. „Dneska se konečně zase sám pustím do malování. Sám malovat… Musíš vědět, pernikáři, že jsem nucen přenechávat většinu práce svým tovaryšům a učedníkům, protože mě často

vyrušují vznešení pánové. Proto mě tak trochu těší, že nejsi skutečný Fugger. Pernikář z Norimberka mě neruší. Pojď se

mnou do dílny a vyprávěj mi o Norimberku a také, jak ses dostal k té maškarádě… Uděláme si zábavný večer.”

„A já?” ptá se Johannes Tertius.

„Vy se vrátíte k našemu nejmilostivějšímu panu kurfiřtovi a oznámíte mu, že jsem dozor nad falešným Fuggerem převzal sám. Vezměte s sebou svého zbrojnoše, abyste se snad po cestě neztratil. A teď - žijte blaze!”

V Cranachově domě je velká dílna, v které pracují tovaryši a učedníci, ale Cranach sám maluje raději v menší malířské světnici. Sem uvádí Jockela, nabídne mu židli a postaví se před malířské štafle. Cranach maluje a Jockel vypráví a vypráví, jako by si tou řečí chtěl zachránit život. Kurfiřt tě pověsí - ta věta mu zní pořád ještě v uších.

Jockel vypráví o svém životě v Norimberku, o otci a orloji ve štítě Mariánského kostela, o panáčcích a Krásné kašně, o masopustním průvodu a setkání s Dieboldem Fuggerem. Cranach jen přikyvuje a nemůže se nabažit vyprávění.

„Máš srdce na pravém místě,” říká konečně. „Škoda že tě lidé musí považovat za podvodníka.”

A po kratším zamyšlení dodává: „Co si teď počneš, Jockele Wolgemute? Jestli tě kurfiřt nechá naživu, začneš zase tam, kde jsi přestal? Vrátíš se k pečení perníku?”

„Nevím,” odpovídá Jockel.

„Stal jsem se malířem,” pokračuje Cranach. „Stal jsem se domácím pánem. Radním; městským komořím. Patří mi taky tiskárna.”

„Vy jste tiskař?” ptá se Jockel. „Jak rád bych viděl vaši oficínu!”

„Proč ne?” říká Cranach. „Když se to dá zařídit.”

Jestlipak to vypadá v Cranachově tiskařské oficíně podobně jako u Hofbruggera v Augšpurku? Jockel se ještě přesně pamatuje na tu vůni. Tisknout, ano, to by bylo něco!

Teď si konečně Jockel začíná všímat toho, co tu Cranach maluje. Obraz znázorňuje silného muže ve chvíli, kdy vítězí

nad lvem. Kolmo se ohání mohutný ohon zvířete, ale muži už se podařilo získat převahu. Nad ním na strmé skále trůní hrad.

„Tak se to musí dělat,” prohodí Cranach. „Dobrá, pojďme naproti do oficíny!”

Tiskaři jsou překvapeni, když Cranach ještě v tuto pozdní hodinu vstupuje do dílny s bohatě oděným hostem. Pospíchají, protože u Cranacha má každý napilno. Jockel zhluboka vdechuje pach dílny, voní to tu po papíru a tiskařské černi.

„To je můj krajan,” vysvětluje stručně Cranach. „Nedejte se rušit!”

Tiskaři se ihned sklánějí nad lisy. Jockel by jim rád nahlížel přes rameno, ale Cranach ho vede dál.

V postranních místnostech se vrší vytištěné spisy doktora Martina Luthera, pro které zítra má kdosi přijet a které mají být dopraveny do vzdálených měst a tam prodány. Lucas Cranach má také rozvětvený obchod s knihami.

Ano, to by bylo něco, myslí si Jockel, ale na mě čeká nejspíš cosi jiného…

Dvorní malíř Lucas Cranach ví, jak kurfiřta obměkčit. Docílí, že falešného Fuggera nepověsí, nemůže však zabránit tomu, aby kurfiřt nestrčil falešného Fuggera mezi lancknechty. Norimberčan musí pykat! Bude-li u lancknechtů, kouká z toho pro kurfiřta aspoň malý zisk, tam se bude Jockel Wolgemut dobře vyjímat, tam mohou takové chlapíky potřebovat.

Nikdo v kurfiřtově okolí si nevšiml, že se Bedřich pod hustým vousem usmíval. Bláznivá historka!

Zato Johannes Tertius podstatně klesl v kurfiřtových očích. Při pomyšlení na něho nemusí kurfiřt potlačovat úsměv, naopak, má na něho důkladný vztek. Ten zběhlý student je přece jen mizerný packal. Měl takový podvod prohlédnout hned na začátku. Ať si zase říká Hans Dreyer a táhne ke všem čertům! Ve Wittenberku orloj mít nebudou, to už je jisté.

Vystačíme si bez Fuggerů, rozhodne Bedřich Moudrý. Máme v našich zdech Luthera, ten vydá za víc než

fuggerovský kredit. Luther proslavil naše město Wittenberk, a brzy budeme ještě slavnější. Luther porazil papežovu církev. My sami u ní zůstaneme, ale Lutherovo vítězství použijeme k svému prospěchu…

Kurfiřt odešle Fuggerovy vozy s žaludy a kaštany zpátky do Augšpurku. V první chvíli jsou augšpurští pacholci úplně zmatení z toho, že jejich pán nebyl vůbec pán. Na svých cestách už zažili hodně, ale tohle tu ještě nebylo.

Jockela navlékli do pestrého odění kurfiřtových lancknechtů. Všichni ho okukují jako cizokrajné zvíře. Lancknecht z Norimberka! Mezi žoldnéři saského kurfiřta ještě nikdy žádný nebyl, ačkoliv jsou posbíráni ze všech světových stran, ze Švýcar, ze Saska, Duryňska i Branibor. Občan z Norimberka, který musí prodávat své služby? Asi to má důkladně zapotřebí, tady něco nehraje. Měl jistě hlavu málem v oprátce a je to s ním moc zlé.

Kurfiřtovi verbíři najali tolik lancknechtů, že mohou sestavit nový oddíl o pěti stech mužích. Teď všichni nastoupili a mají být zaneseni do jmenné listiny oddílu.

Verbíři neberou každého, ten, koho přijmou, musí umět uvést něco v svůj prospěch, pořídit si ze svého jak ošacení, tak zbroj. Jockel však nemá nic než nádherné fuggerovské oblečení, sem tam ovšem už ošoupané a potrhané.

„No a?” ptá se verbíř, když Jockel předstoupí a hlásí se jménem, „kde máš zbraně? Kde je kopí nebo dřevce, meč nebo hákovnice?”

„Nemám nic,” odpovídá Jockel.

„A to chceš k nám? Žes nejspíš nějaký darebák, a proto jsi musel dát Norimberku vale, není tak zlé, ale že jsi taky bábovka a ani jsi nedokázal ukořistit zbraně! Co si počneme s takovým norimberským padavkou? Koukej táhnout!”

„Tohle ti osladím!” křičí Jockel a vrhne se na verbíře. Popadne ho pod krkem a třepe s ním, až zaskočenému chlapíkovi drkotají zuby. „Já si vaši společnost nevybral. Běda ti, jestli proti Norimberku řekneš ještě slovo! Z vás zabijáků nesahá pořádnému Norimberčanovi žádný ani po kotníky, pamatuj si to!”

Nikdo nepřispěchá verbíři na pomoc, nikdo se nechce vměšovat, a tak muž začne smlouvat.

„Pusť mě, já to tak nemyslel… Přestaň, můžeš mít ode mne kopí i hákovnici.”

Nato ho Jockel pustí. „Dobrá, ale pamatuj si, že nejsem tvůj vozka, aby sis se mnou mohl dělat, co ti napadne.”

Dlouho u toho houfu stejně nezůstanu, utěšuje se sám pro sebe. Lancknechti se dosud zdržují v polním ležení před Wittenberkem. Proti komu táhnou? Proslýchá se ledacos. Šeptá se, že proti sedlákům, prý se půjde proti sedlákům.

Jockel si jen těžko zvyká na život v ležení. Obrst poroučí, biřic dá povel dál, ostatní poslouchají, a když ne, pohrozí profous a hned zmlkne každý odpor. Když vane silný vítr a opírá se do vojenských kár a stanů, Jockel mrzne. Vítr trhá vlaječky a praporce lancknechtů. Když Jockel přihlíží, jak se pod měděným kotlíkem rozdělává oheň, hned si ho přivolají: „Pojď, ty kurfiřtův žoldnéři, šlap na dmychadlo a rozdmýchej oheň. Pak jdi do lesa a přines suché dříví. Zevlouny a lenochy nepotřebujeme.” Jockelovi brzy šlehají plameny vysoko. Sám se těší, že se konečně zahřeje. „Nejsi ty náhodou ohnivý mužíček?” škádlí ho druzí.

Pak musí otáčet dlouhou vidlicí, na které se opéká vůl. Tuk kape do plamenů, až to pokaždé pořádně zasyčí. Jockel odsekává z masa kus po kuse a žoldnéři se do něho dychtivě zakusují.

„Péct maso umíš, ale rozumíš taky souhvězdím?”

„Mám vám sestavit horoskop? Ale co byste z toho měli? Vždyť já ani nevím, jak to bude dál se mnou.”

„Horoskop? O tom my tady nic nevíme. Ale umíme podle souhvězdí určovat polohu a směr a to se musíš taky naučit.”

Jockel se to učí. Brzy umí střílet i z hákovnice a pochodovat za dělem. Skoro každý večer vysedává s ostatními u ohně a hází kostkami na víko kádě, která jindy slouží jako stůl nebo na sezení. Karty hraje výborně a často shrábne pár grošů výhry.

Ale když oheň už jen doutná a Jockel leží s ostatními na slámě, je najednou sám se svými myšlenkami a představami. Před jeho vnitřním zrakem jich míjí mnoho, Johannes Tertius, Ulrich Lauringer, vlašský pekař. Ale dvě postavy zůstávají, jako by na něho útočily: Pan Jakub Fugger Bohatý, na kterého má Jockel vztek, a Katka Lauringerová, kterou miluje. S oběma by se chtěl setkat hned teď ve skutečnosti, přestože je tak strašně unavený.

Pane Fuggere, dopustil jste se na mně bezpráví. Mohl jste rozmetat mou hru, ale vy jste si vymyslel něco jiného, smrtelně nebezpečného. Ukřivdil jste mi…

A ty, Katko, jsi poznala jen komedianta, ne opravdového Jockela Wolgemuta, tobě jsem ukřivdil já. Jsem přece víc než nějaký panáček nebo maškara v průvodu, jak ti to mám jenom dokázat?

Hrubé plátno stanu bičuje déšť.

Den nato zase oheň pod širým nebem, naplněný kotlík, hladoví žoldnéři, pečeně na rožni, tentokrát sele, hra v kostky a karty, a zase neklidné sny, tak to jde den za dnem.

Jockel je rád, když žoldnéři opouštějí tábor. Konečně změna! Praporčík vede skupinku nejdřív do jedné z vesnic a přikáže, aby se utábořili kolem rybníka. Tady rozdělají oheň a vaří si jídlo. Celou vesnicí se táhne vůně silné polévky a dětem se sbíhají sliny v ústech. Ale lancknechti nedají nikomu okusit, dokonce se ani sami nemohou najíst. Praporčík poručil pochodovat na vrch za vesnicí. Jockel musí se svým sousedem vléct kotel s vařícím jídlem za oddílem.

„Co má být zase tohle?” hubuje nahlas pro sebe, „copak jsem kámen bez vůle, panák na šachovnici, kterým někdo pořád šoupá sem a tam?”

Ostatní taky bručí, ale praporčík jako by neslyšel. Když se konečně najedí, přebrodí se přes řeku a stojí u nějakého města. Ale před houfem lancknechtů se zavírají brány. Skupina musí přenocovat pod širým nebem, neboť plachty a káry zůstaly v polním táboře.

„Co to děláme?” křičí konečně Jockel na praporčíka. Ale ten zachová klid.

„Musíme sedláky a jiné povstalce zastrašit, proto táhneme sem a tam.”

Tak to jde po celé dny. Když jednou Jockel promokne až na kůži, má toho po krk.

Tak dobrá, říká si. Tohle je moje věc, musím se toho odvážit.

Nikomu z lancknechtů se nechce do lesa na dříví. Jockel se sám nabídne; to je toho, co už mu uškodí troška deště! Ostatní si dělají chýše z proutí a doufají, že se konečně trochu usuší a ohřejí. Až Jockel rozdělá oheň, dostanou zase něco teplého do žaludku.

Ale Jockel vůbec nepomýšlí na oheň. Utíká hustým lesem, co má síly. Teď už nesmí útěk odkládat. O úlohu lancknechta ani co dost málo nestojí. Nepotáhne přece proti sedlákům, nic proti nim nemá, naopak… Jen pryč, domů, do Norimberka… Ne, ne hned domů, nejdřív do Augšpurku, za Katkou Lauringerovou, za Jakubem Fuggerem!

Ale kterým směrem se dát?

Jockel klopýtá přes kořeny a konečně vyleze na vysoký strom, aby měl volný rozhled po souhvězdích, protože hvězdy se občas zablýsknou mezi bachratými mraky. Tamhle by měl být jih, a tam sever! Augšpurk leží kdesi na jihu, tedy kupředu tím směrem.

Konečně začíná les řídnout, je vidět slabé záblesky, okno, malý dům.

Tam bude sucho a teplo. Jockel klepe na dveře. Trvá dlouho, než se nahoře ve dveřích otevře škvíra a zároveň s výhrůžným štěkotem psa se ozve nedůvěřivý mužský hlas: „Kdo je tam?”

„Jsem Jockel Wolgemut, norimberský pemikář a násilím naverbovaný žoldnéř, pusť mě dovnitř, nemám u sebe žádnou zbraň. Tobě se nemůže nic stát, nech mě, ať si usuším věci a dej mi kousek chleba, musím dál, na jih___”

„Nerozumím dobře, co povídáš, nejsi odtud, ale aspoň se na tebe podívám.”

Muž si posvítí lucernou do škvíry a bručí: „Mladá krev, snad nám neublíží. Jsi mokrý a vypadáš unaveně, tak pojď dál!”

Jockel pověsí jednotlivé kusy oděvu na okno, nepopřeje si čas pořádně rozkousat tvrdý selský chleba, ale splachuje ho kyselým mlékem. Pak sklesne na tvrdý slamník a šeptá už napolo ze spaní: „S tím Fuggerem, s tím si to vyřídím, to ti povídám.”

Muž, hraběcí hajný a hlídač zvěře, vrtí hlavou a konečně se také ukládá k spánku.

V noci se po dlouhé době konečně Jockelovi nic nezdá. Jak dlouho trvalo, než se s rychlými povozy Fuggerů doslal na sever! Teď jde pěšky a ke všemu nezná cestu. Přes den se schovává ve stodolách a opuštěných chlévech, v noci pochoduje a řídí se podle hvězd. Jeho pytel se plní chlebem a uzenkami, protože se mezitím naučil, jak si opatřit jídlo, když člověk nemůže nakupovat u kramáře.

Také fuggerovská výprava je na zpáteční cestě do Augšpurku. Pacholci ještě pořád zuří, že bratranec Fugger byl podvodník a oni mu naletěli.

Přesto by se cítili bezpečnější, kdyby teď mladý pán byl s nimi.

Jedou právě hradbou do nekonečna se táhnoucích lesů, které vroubí cestu z obou stran, a zase se blýskne mezi keři brnění. Musí tam být bůhvíco lidí. Teď chybí Fuggerově výpravě silné, odhodlané velení.

Za keři číhá rytíř se svými ozbrojenci. Nevěří svým očím, když vidí třízubé brdo na vozech. Fuggerovské povozy! To už se vyplatí.

V mžiku jsou vozy obklíčeny ze všech stran. Příliš pomalu sahají pacholci Fuggerů po mečích a kopích. Sám rytíř nasadí veliteli výpravy meč na prsa. ,

„Peníze nebo život!”

„Dáme ti peníze,” říká ten, který’ velí pacholkům. „Předejte mu soudky s penězi.”

Rytíř už má zkušenost, jak obchodníci převážejí peníze. Tentokrát jsou to tedy bečky na oves. A jak jsou těžké! To byl šťastný přepad, úplně bez ztrát na životech a bez krveprolití. Ozbrojenci vykládají z vozů soudky, pak uvolní cestu a výprava může jet dál. Vůdce pacholků se usmívá. Ti budou koukat!

V augšpurském paláci běží zatím život svým obvyklým tempem, leda že pana Jakuba Bohatého je teď vidět ještě méně než dřív. Katka Lauringerová se zato objevuje na dvoře dost často. Jakmile se ozve zvuk kol, nejen že vykoukne z okna, alej de si promluvit s pacholky. Budou to konečně cestovatelé ze Saska? Pokaždé je zklamaná, když odpovídají: „Ne, my přijíždíme z Tyrol, z Uher, z Mnichova…”

Když opravdu přijedou vozy ze Saska, Katka je neslyší, protože se vkradou na velký dvůr až pozdě večer. Dokonce i Ulrich Lauringer se dozví teprve příštího rána, že se vrátila výprava ze severu.

„A kde je mladý Norimberčan?”

Předák pacholků se ošívá a nechce se mu odpovědět.

„Tak už mluv, musím dát zprávu panu Fuggerovi.”

A nejen jemu, myslí si Ulrich Lauringer…

Ale když pacholek potom vypráví, co se stalo, může tomu Lauringer stěží uvěřit.

„Nemějte mi to za zlé, pane Lauringere, prodávám tak, jak jsem koupil. Mladý pán byl podvodník. Křičel to na nás sekretář saského kurfiřta. Že prý všichni máme na kabátcích fuggerovský znak a přitom se dáme tak vodit za nos! Že chráníme a střežíme žaludy a kaštany místo peněz. Mladého pána prý chtěli pověsit, ale zdá se, že ještě tentokrát vyvázl.”

„A peníze? Kde jsou peníze?” ptá se Lauringer.

„Peníze jsme u sebe vůbec neměli, pane, opravdu ne! V soudkách byly žaludy a kaštany, sám jsem to viděl. A ty soudky nám po cestě sebral loupežný rytíř. Jistě pochopíte, že jsme o ně nebojovali.”

Teď se musí pacholek proti své vůli přece jen zasmát, ale Ulrichu Lauringerovi se nepohne v obličeji ani sval.

Z toho by člověk přišel o rozum, myslí si. Kdo tady koho podvedl?

„Dobrá, můžeš jít. Připrav se, patrně budeš osobně muset podat zprávu panu Jakubu Fuggerovi. Vždyť je to neslýchané!”

Ulrich Lauringer se ihned odebere na obytné patro pana Jakuba Fuggera, ale k pánovi ho nepustí, protože nemůže přijímat návštěvy. Je prý to s ním velmi vážné.

A tak se Lauringer vrací domů a vypráví dceři, co se dozvěděl. Katka zbledne jako stěna.

Jockel a podvodník? To ne! Lehkomyslný vtipálek, to ano, ale určitě ne podvodník.

„Jak se ale dostaly do soudků na peníze žaludy a kaštany?”

Oba mlčí, myslí si totéž, ale netroufají si tu myšlenku vyslovit. Katka už nemůže zadržet slzy, jde do komory a s pláčem se vrhá na postel. Kde je asi teď Jockel? Odváží se zpátky do Augšpurku? Co když už se nikdy neshledají? To se nesmí stát! Ona sama si zajde za Fuggerem. Musí ji vyslyšet.

Ale ani Katce se to nepodaří. Před komnatami pana Jakuba stojí teď místo mouřenína Solimana benátský sluha a nikoho nevpouští.

„II signore cammalato, pán je nemocný,” říká, „jděte pryč, bella signorina!”

„Tak půjdu k panu Matyáši Schwarzovi,” rozhoduje se Katka, „ten o té věci musí přece určitě něco vědět.”

Matyáš Schwarz nemá ale vůbec čas, jak Katku opakovaně ujišťuje, musí psát tolik upomínek a přezkoumat tolik účtů!

„Víte přece, panno Katko, že tady nejde o krejcarové záležitosti, ale o velké obnosy. Prosím, buďte stručná.”

„Nejde někdy taky o žaludy a kaštany, pane Schwarzi?”

Tato otázka hlavního účetního Fuggerova domu tak zaskočí, že leknutím na chvíli ztratí řeč. Nedokáže dost dobře skrýt své zděšení.

Hloupá věc! Nejenom hloupá, ale také trapná a nepříjemná. Samozřejmě pan Jakub věděl o tom, že jeho účetní opatřil žaludy a kaštany a nakrmil tím soudky na peníze, ale s panem Jakubem to dobře nevypadá, a kdyby náhodou v nejbližší době zemřel, bude všechno na něm, na Matyáši Schwarzovi. A nový pan Fugger by ho nemusel převzít do svých služeb, jak ho už o tom ujistil, dokonce by ho mohl vinit ze způsobené škody… Co jestli na něho nastražil tu Lauringerovic dcerku?

„Nevím, o čem mluvíte, panno Katko,” říká konečně Schwarz, „co mi je po nějakých žaludech a kaštanech! Já mám co dělat s čísly, s velkými čísly a nemám čas se zabývat nějakými směšnými hloupostmi.”

„Nezachránil vám mladý Norimberčan život? Tenkrát, když vypukly ty nepokoje?”

„Jak to Norimberčan? Povstalci se sami vzdali, protože nakonec museli uznat, že jsou v neprávu. A taky proto ušli šibenici, jenom jsme je vypověděli z města. A teď běžte, co máte vlastně s tou věcí společného? To není nic pro ženské! Otec by na vás měl přísněji dohlédnout.”

A pan Matyáš Schwarz se zase sklání nad svými účetními knihami.

„Ano, jsem jen slabá ženská, pane Matyáši Schwarzi, ale lepší slabá ženská, která má trochu odvahy, než bezcitný počtář a nástroj Fuggerů a zbabělec, pane Schwarzi!”

Pan Matyáš Schwarz se vymrští. Tohle už přestává všecko! Ale když mu Katka zpříma pohlédne do očí, zůstanou mu slova vězet v krku a on sklopí rozpačitě hlavu. Katka odchází. Schwarzovi to sice nandala, a dobře mu tak, ale o Jockelovi pořád ještě nic neví. Musí se vrátit, tohle si nesmí dát líbit.

Jockel se míli za mílí probíjí k jihu. Občas se dá najmout na příležitostnou práci u některého sedláka nebo řemeslníka. Kdosi mu daroval modrou plátěnou halenu a krpce, jaké nosí sedláci, protože jeho šaty byly už docela rozedrané. Jockel se staví k práci šikovně, je pilný a brzy mu zvoní v kapse pár mincí. Dobrá, s Fuggerem si to vyřídí a shledá se s Katkou. Ale co potom? Nemůže se přece jen tak vrátit do Norimberka, jako by se bylo nic nestalo?

Jednoho dne přijde k říčce a ptá se chlapce, který se brodí vodou a chytá raky: „Jak se jmenuje ta říčka?”

„To je přece Lech!”

„Lech? To už brzy dojdu do Augšpurku.” A jde spěšně dál.

Konečně se před ním v dálce vynoří augšpurské věže. Jockel se musí zastavit. Najednou má plné oči slz. Postava Fuggera ustupuje do pozadí. Někde tam žije Katka. Jestlipak se za tu dlouhou dobu nezměnila? Jockelovi připadá, jako by se nad městem vznášely tiché zvuky a jakýsi hukot. Čím víc se přibližuje, tím je to silnější. Augšpurské zvony! Proč se zvoní ze všech věží, jako by měl zasedat říšský sněm?

U městské brány se s Jockelem příliš nezdržují. Je tu jen

starý strážný a ten říká: „Pospěš si, jestli chceš ještě něco vidět.”

„Co je tady k vidění?”

„Pohřební průvod pana Jakuba Bohatého. Dnes ho uloží do hrobu.”

„Pan Fugger je mrtvý? Ale já si mám s ním ještě srovnat účet.”

„Na to je teď asi pozdě. A co už si takový sedláček jako ty může vyřizovat s Fuggery! Běž rychle, pohřební průvod za chvíli vyjde z Fuggerova paláce!”

Všechny ulice kolem městské brány jsou prázdné. Zvuk zvonů padá s ohlušujícím duněním na nízké střechy. Jockel dohoní skupinu lidí, kteří v smutečním odění s hořícími svíčkami v rukou kráčejí k Fuggerovu paláci. Jsou to obyvatelé fuggerovského městečka u Jakubské brány, kteří chtějí vzdát svému dobrodinci naposled dík, shrbení zachumlaní človíčkové v šatech z tuhé látky, zavázaní k věčné vděčnosti. Dnes jim připadne čest kráčet vpředu před smutečním vozem. S nimi dorazí i Jockel k Fuggerovu paláci. Je zvědavý a zároveň zaskočený, ale brzy opouští skupinu a postaví se na schodiště jednoho domu, aby měl lepší rozhled. Nechtěl by, aby ho někdo považoval za příslušníka skupiny těch ubožáků, zcela závislých na Fuggerech, k obyvatelům Fuggerovny.

Zač by měl být Fuggerovi vděčný?

Vpravo a vlevo od portálu se postavili bubeníci a plní vzduch tvrdým rytmickým bubnováním. Jockelovi to znovu připomene norimberký orloj, ale ten zdejší průvod se přece jen od průvodu panáčků podstatně liší.

Velká křídla portálu se otvírají a pan Ulrich Lauringer, pořadatel průvodu, jde jako první. Pokyne hudebníkům a ti vykročí v čele pohřebního konduktu, následováni nosiči vlajek a heroldy v černém odění, protkaném stříbrnými nitěmi. Za nimi kráčejí augšpurští radní v čele s purkmistrem. Všichni mají na krku zlaté nebo stříbrné řetězy. Pak se připojí obyvatelé Fuggerovny a nato vyjíždí z brány pohřební vůz s rakví tažený osmi černými hřebci.

Na všechny působí tato ponurá nádhera mocným dojmem, dokonce i na Jockela. I nejbohatší muž světa musí zemřít. Nezůstane mu nic z jeho bohatství, musí se rozloučit se svými poklady.

A přece, co je pravda, je pravda. Ublížil jste mi, bohatý mrtvý pane Fuggere, chtěl jste mě přivést do záhuby. Nemohu vás oplakávat. To jste si asi nepředstavoval, že dvojník pana Diebolda bude stát u vaší rakve v selském šatě. Jsem ještě naživu!

Jockel si náhle vzpomene na Barthela Behama. Co by pociťoval asi on, kdyby tu stál na ulici a kreslil poslední cestu pana Jakuba Bohatého? A možná také jeho, Jockela Wolgemuta, falešného Fuggera v selské haleně?

Za nádherným pohřebním vozem kráčejí synovci pana Fuggera se svými ženami a dětmi. Bleskem proletí Jockelovi hlavou, že by se mohl do této skupiny také zařadit, protože pan Diebold tu není. Stačilo by se trochu přestrojit a každý by ho považoval za dědice. Ale ne, jen to ne!

Kéž by už průvod konečně skončil! Byla by to dobrá příležitost vklouznout do Fuggerova paláce a vyhledat Katku. Nebo se také účastní tohoto pohřebního průvodu, té chladné augšpurské nádhery?

Jockelovi je zima. Také má hlad a žízeň, ale ví, že teď by mu žádný hospodský nenalil, ani by mu nepředložil teplé jídlo.

Právě kolem něho táhne dobrá stovka černě oděných fuggerovských pacholků. Jsou tu i ti, s kterými cestoval ke dvoru saského kurfiřta.

Následuje služebnictvo Fuggerova paláce a s těmi jde v průvodu Katka Lauringerová. Jockelovi připadá, že se mu na chvíli zastavilo srdce. Také ona ho jistě mine, vždyť jak by mohl v tom zástupu na sebe upozornit a dát se poznat?

Aspoň teď ví, že Katka není v paláci a že musí se shledáním počkat, až pan Jakub Fugger, mrtvý boháč, spočine ve své kryptě v kostele svaté Anny.

Vtom na něho Katka upře oči; zarazí se, zrudne, přes tvář jí přeletí úsměv. Poznala ho! Ihned zpomaluje krok, opožďuje se, vyklouzne z řady, zmizí v jakési brance, a zanedlouho ji Jockel spatří, jak mává z jednoho okna Fuggerova paláce.

Mezitím prošel celý pohřební průvod pod velkým portálem a Jockel může vklouznout na Velký dvůr. Tak jsem zase tady, mumlá si před sebe. Pana Fuggera jsem už nezastihl, zato Katku ano a zdá se, že na mě čekala…

Katka se opírá o jeden ze sloupů.

„Tak jsem zase tady, Katko,” říká Jockel tiše.

„Věděla jsem, že se jednoho dne vrátíš. Pro nás dnes vůbec nemusí být smuteční den. Pojď, Jockele, budeme žít a veselit se!”

Stojí tu v objetí, jako by se už nikdy nechtěli pustit.

Skoro celý Augšpurk je na pohřbu pana Fuggera. Jockel ale sedí v Lauringerovic kuchyni a pochutnává si na pečeni a na víně. Pak mlsá turecké netopýry a vypráví o své dobrodružné cestě.

„Po dvojníku Fuggerů už se nikdo nebude shánět,” říká Katka. „A já ze všeho nejmíň. Zůstaň už nadobro Jockelem Wolgemutem. Ovšem že bych si dovedla představit i jiného Jockela, hrdého, úspěšného.”

Jockel se usmívá, ale pak si vzdychne.

„Víš, Katko, právě takový jsem chtěl být, a tak jsem se dostal na Fuggerovu loď. Chtěl jsem být víc, než jsem byl ve skutečnosti. Byla to sice jen hra, vždyť jsem nejdřív hrál Fuggera v masopustním průvodu, ale ještě jsem to všechno pokládal za hru, i když potom šlo do tuhého. Teď věřím, že už nic nebudu brát na lehkou váhu.”

„Co budeš dělat, Jockele?”

„Chtěl bych se stát někým, koho bys ráda následovala, Katko.” Teď je to venku a nebylo to vůbec těžké. „Chtěla bys mě, Katko?”

„Ano, Jockeli, ano… Vzala bych si tě i tak, jak jsi teď. Ale přece jen budeme potřebovat dům, chtěla bych pryč z Fuggerova paláce.”

„Ano, postavím nám dům, taky ho potřebuji, protože u rodičů věčně nemůžu zůstat.” Teď doléhá na Jockela vážnost života. Bylo to fuggerovské dobrodružství přece jen něco víc než hra? Nebyl to stupeň k vlastnímu životu?

„Pojďme si zatančit, Katko. Nejdřív pavanu, tanec pávů, jak se tančil ve fuggerovských sálech, to jsi viděla častěji než já. Vykročme, jako bychom byli pávi. Hudba hraje pomalou vážnou melodii, jako by zahajovala pohřební průvod. Ale jsou i lepší tance. Pamatuješ se na Fuggerovy jmeniny?”

A Jockel zpívá: „Netanči mi s mojí pannou Katkou, nebo budu tančit s tvojí Gretkou.”

Ti dva už toho moc nenatančí, protože na Jockela najednou padne strašná únava. Je vděčný, když mu Katka zase ustele v bývalé komůrce svého bratra.

Jockel si tak trochu připadá jako před cestou do Wittenberka, a přece je všechno docela jiné. Fugger je po smrti. Nejenom Jakub Bohatý, ale taky ten maškarní. Co ještě pohledávám v Augšpurku? myslí si Jockel. Mám ještě ve váčku peníze na pár dní. Nesmím se jen tak posadit za Katčin stůl a jíst chleba jejího otce. Musím začít vydělávat na chleba pro nás oba. Pernikařením? Už mě to nebaví, chtěl bych něco víc… Ale nic jiného jsem se nenaučil. Ach Jockele, moc pěkně sis to představoval s Katkou jako nevěstou a s Jockelem jako ženichem!

Ačkoliv je Jockel tak strašně unavený, trvá ještě dlouho, než usne.

Příští ráno ho Ulrich Lauringer velmi vlídně pozve k snídani.

„Jez a pij a posilni se, vyvedli ti ohavný kousek. Má žena ti postavila na stůl hrneček medu, sněz z něho, na kolik máš chuť, musíš si na med zase zvyknout, protože ti asi nic jiného nezbude než péct i nadále perník…”

„Asi to tak dopadne, otče Lauringere,” vzdychá Jockel a osladí si chmurné myšlenky několika lžícemi medu.

„Ostatně dnes půjdu do Hofbruggerovy oficíny, abych se přesvědčil, jestli zhotovili poslední zakázky našeho pána a dobrodince. Chtěl bys mě doprovodit?”

„Říkáte to tak komicky, otče Lauringere. Při slovech pán a dobrodinec se tváříte, jako byste pil kyselé víno. Ano, když dovolíte, rád bych tiskařskou oficínu zase navštívil. Půjde s sebou i vaše dcera?”

„Samozřejmě, má-li chuť.”

Ulrich Lauringer ironicky zamrká a míchá v misce kaší.

„To bych se ale měla pěkněji ustrojit, otče,” říká Katka, „a Jockel by taky neměl jít po Augšpurku v té selské haleně. Vyhledám mu něco po bratru Ambrožovi.”

„Jen mě nech v haleně,” říká Jockel. „Už jsem si na ni zvyknul.”

Katce se Jockelův úbor nelíbí, ale nezbývají, než se s ním smířit.

Než se může Ulrich Lauringer uvolnit, je už odpoledne. Má plné ruce práce, musí dát po pohřbu pana Jakuba dům i dvůr náležitě do pořádku. Pacholci uklidili smuteční postroje koní a zapomněli je řádně vyčistit. A černé závěsy, které pokrývaly balkóny, také neposkládali, jak se patří.

„Myslí si, že si toho nový pan Fugger nevšimne,” hubuje Lauringer, ještě když vycházejí z Fuggerova paláce. „Třeba by si toho opravdu nevšiml, ale pokud jsem v úřadě, bude tu pořádek. To vysvětlím hned i Hofbruggerovi.”

„Jen to nepřeháněj, otče,” říká Katka. „Existuje jiný pořádek než ten fuggerovský.”

„A jaký, ty vševěde?”

„Spravedlnost a laskavost a… a…”

„No co - a?”

„Však ty víš, otče. Že mám ráda tady Jockela.”

Jockel to neslyší, protože jde několik kroků před Lauringerovými, hluboce ponořen do svých myšlenek.

V Hofbruggerově oficíně se spikli nespokojenci, aby zúčtovali s Fuggerem. Jak dobře jim teď Jockel rozumí! Vlastně jim vpadl do zad, když tu vystupoval jako falešný Fugger. Ovšem, zabránil bouřím, vzpouře a možná i krveprolití, ale také připravil ty, kteří se právem bouřili, o možnost zúčtovat s protivníkem. Copak se s nimi asi stalo? Museli Fuggera požádat za odpuštění?

Cesta se mu zdá dnes o moc kratší než tehdy. A je docela jiná. Jockel nemá chuť rozhlížet se kolem. Neprohlíží si ani

domy s malbami, ani šplouchající kašny. A už vstupují do Hofbruggerova domu.

Tiskař určitě zpozoroval pana Lauringera oknem do ulice, protože je vítá hned u dveří. Nesčíslněkrát se uklání a ujišťuje: „Jsem vám a Fuggerovu domu zcela k službám. Pojďte a přesvědčte se, že je všechno hotovo, nejlepší ruční tiskařská práce!”

Zatímco si Ulrich Lauringer prohlíží potištěné sloupce, dostane Jockel nápad, z kterého se rozvíjí plán, jiskřička naděje. Vzpomene si na Cranachovu oficínu ve Wittenberku a zhluboka vdechne pach tiskařské černi a vlhkého papíru. Pak přistoupí k tiskaři Hofbruggerovi a zeptá se: „Nemůžete potřebovat tiskařského učně? Rád bych k vám vstoupil do

učení.

Hofburgger si změří Jockela od hlavy k patě, na tváři se mu objeví úšklebek a pak mrzutě řekne: „Ty? Tak starý učeň? A v selském oděvu? S takovými jako ty jsem se už nazlobil víc než dost. Ne. Nikdy.”

„Aspoň to se mnou zkuste. Žádné mrzutosti kvůli mně nebudou.”

„To říká každý. A kde jsou teď moji bývalí tovaryši? Ve vyhnanství, bůhvíkde! A kolik mě jen stáli peněz a námahy. Ne! Nikdy!”

Jockel pohlédne na Katku a vzdychne si.

„Nic naplat, musím zpátky do Norimberka.”

„Taky si myslím,” souhlasí Ulrich Lauringer. „Z Norimberčana zkrátka nikdy nebude Augšpurčan.”

„Ale o to přece nejde, otče,” šeptá Katka. „Co by mohl Jockel dělat?”

„Nedělej si starosti, Katko,” říká Jockel nahlas. „Už vím, koho se zeptám, co bych měl dál počít… Behama v Norimberku.”

Jockel se zdrží ještě několik dní v Augšpurku a pak se přichystá na cestu. Pěšky a v selských šatech.

NÁVRAT

Rok se chýlí ke konci, vítr rve ze stromů poslední listí a pole jsou už holá a prázdná. Tu a tam si Jockel vydělá nějaký gros při kácení stromů, jednou pomáhá porážet prase a smí se potom účastnit i vepřových hodů. Dokonce mu nabízejí, aby u nich zůstal, ale Jockel nemá nikde stání, musí co nejrychleji dál, chtěl by být v Norimberku, než napadne sníh.

Když jednou v noci na nějakém seníku zimou drkotá zuby, srovnává svůj návrat se svým odchodem. Tehdy odcházel jako Fugger, i když nepravý, dnes se vrací jako venkovský nádeník; ale rychle tu hořkou myšlenku zapudí. Co na tom. Jsem Jockel Wolgemut. Hry a převleky jsou nanic. A s tím usíná.

Řeč, kterou teď Jockel kolem sebe slyší, mu zní už domovem. Ví teď najisto, že Norimberk nemůže být daleko. Jockel ulehčené vydechne, že bude už brzy doma, protože tmavé bachraté mraky jistě přinášejí sníh. Když se začnou snášet první vločky, je Jockel už na norimberském území, ale je už odpoledne a tak kouká, kde by přespal, protože ví, že by to do města nestihl dřív, než se zavřou brány.

Sedlák, kterého požádá o nocleh, ho dokonce nechá přespat na vyčalouněné lavici u kamen. Tak dobře Jockela ještě nikde nepřijali. Oheň z kuchyňského krbu se narudle odráží od stropu a stěn. V proutěném koši si pokojně přede kočka.

Když domácí časně ráno vstávají, cítí se také Jockel svěží a odpočatý. Nabírá s ostatními z mísy ovesné kaše a přikusuje křupavou patku chleba. Srdečně poděkuje za pohostinství.

Těsně před polednem stojí u norimberské městské brány, kde si ho dva strážci nedůvěřivě prohlížejí. Zase nějaká selská halena a krpce!

„Co pohledáváš v Norimberku? Dnes není trh.”

„Nechci nic prodávat,” říká Jockel ochraptěle a odkašle si.

„Jsem Jockel Wolgemut, můj otec, Melchior Wolgemut se stará o panáčky v krovu Mariánského kostela.”

Jak by městští zbrojnoši neznali to jméno?

„Tak, tak, ty jsi ten, co hrál tenkrát Fuggera v masopustním průvodu? Teď zrovna nevypadáš jako Fugger. Tak pojď dál, vstup do Norimberka.”

Jockel má zvláštní pocit, když prochází městskou branou. Jsem zase v Norimberku, jásá to v něm, jsem zase doma!

Hned u brány je malá hospůdka, kde si může v každou denní dobu člověk dát pěkně opečenou uzenku, která nádherně voní. A vedle prodávají zase marcipán a medové buchty, které voní neméně dobře. Těm domovským vůním Jockel neodolá.

Ochotně vysází hostinskému na stůl polovinu svých posledních grošů a za zbytek si koupí marcipán. Tak dobře mu už dávno nechutnalo a svět přece jen hned vypadá jinak, i když sněží a sníh ihned taje v špinavých blátivých loužích. Přesto je na norimberských ulicích, uličkách a náměstích živo, lidé spěchají sem a tam, a Jockel hned také zapomene na uvážlivý, pomalý způsob chůze a přidá do kroku.

Co řeknou rodiče? Jen dvakrát měl příležitost poslat jim z Augšpurku zprávu. Od chvíle, kdy vyjel do Wittenberka, už o sobě nemohl dát vědět a jistě si o něho dělají starosti.

Proti němu spěšně kráčí muž s očima zamyšleně upřenýma k zemi. Tomu se musím vyhnout, myslí si Jockel, jinak mě ještě porazí. Ale kam se vyhnout v tom blátě? Najednou nevěří svým očím - vždyť proti němu rázuje Barthel Beham.

„Dobrý den, malíři Behame - kam máte tak naspěch? Patrně se na mě nepamatujete… Jsem Jockel Wolgemut; už jsme se jednou setkali nahoře u orloje.”

Beham nejdřív zneklidněl, když ho tu někdo tak náhle vytrhl z jeho myšlenek. Ale pak se rozpomněl.

„Jockel Wolgemut. Ano, ano, to už od té doby uběhlo pěkných pár dní. Jak jste se dostal k těm selským šatům?”

„Zažil jsem hodně divoké dobrodružství a věřte mi, že si nic lepšího nepřeji, než vám o tom vyprávět. Potřebuji od vás radu, malíři Behame.”

Barthel Beham je sice zvyklý, že ho lidé prosí o radu a pomoc v nejrůznějších záležitostech, ale tenhle Fugger-Wolgemut v selských šatech vzbuzuje jeho zvědavost.

„Tak to uděláte nejlíp, když půjdete hned se mnou, jdu právě domů.”

„Já ale přišel do města teprve před chvílí a měl bych teď hned…” chce namítnout Jockel, ale jde přesto s malířem. Tou cestou šel naposledy s Dieboldem Fuggerem. Jaký rozdíl. Teď se cítí líp.

„Vysvětlil jste mi tu věc s panáčky, malíři Behame. Víte, tenkrát, když zůstali stát. A pak jsem se chtěl od vás nechat malovat jako falešný Fugger. Teď se k vám vracím jako Jockel Wolgemut,” vysvětluje Jockel po cestě a snaží se držet s malířem krok.

„Jenže bych nerad zpátky k pernikářství,” dodává nesměle, „vím, že je to skoro tak nemožné jako chtít se stát Fuggerem. Jde taky o Katku, víte, Katka je moje nevěsta.”

„Tak pojďte nejdřív dál, Jockele, potom uvidíme.”

Otec Beham vystrčí hlavu ze své světnice, když se na schodech a v chodbě ozvou kroky a hlasy. Už zase nějaký sedlák? Může si Behamův dům dovolit v jednom kuse takové hosty? Mají už tak dost oplétaček!

„Můžeme hned ke stolu, otče,” říká Beham, „přivedl jsem s sebou Jockela, syna Melchiora Wolgemuta.”

Otec Beham se uklidní. Dobré jméno. Z té strany nehrozí žádné nebezpečí.

Markéta, která vede Behamům domácnost, už dávno prostřela na stůl a Sebaldovi třikrát připomněla, aby skončil práci v dílně.

„Hned, Markéto, hned,” volá Sebald každou chvíli, „ještě dokončím doškovou střechu. A tančící sedláky.”

Teď však stojí ve dveřích Barthel, teď opravdu mohou zasednout ke stolu. Barthel představuje sestře hosta.

„Buďte u nás vítán, Jockele Wolgemute,” říká Markéta, která se ještě pamatuje, že ho tu viděla jako Fuggera; Barthel jí tenkrát o té Jockelově odvážné maškarádě vyprávěl.

„Jistě jste byl dlouho pryč a máte o čem povídat. Ale sedněte si nejdřív ke kamnům, aby vám oschly šaty. Přinesu horké mléko s medem.”

„To bych tedy měl o čem vyprávět,” přisvědčuje Jockel a sedá si poslušně ke kamnům. „Poznal jsem, jak žijí Fuggerové, a taky Augšpurk. Nechci snižovat Norimberk, je to můj domov, ale i Augšpurk je krásné město, to se musí přiznat. Lidé tam vědí, co chtějí. Představte si, že se dokonce postavili bankovnímu domu Fuggerů, že zaútočili na muže, který má císaře v ruce. Neslýchané, viďte? Ale byli v právu, vím, proč to udělali. Fugger není žádná neškodná masopustní figura, jak jsem jen mohl… Jakub Bohatý zemřel, ale přijdou další Fuggerové. Málem mohl mít i mě na svědomí. Kdyby Cranach ve Wittenberku nade mnou nedržel ruku, neseděl bych teď tady. Fuggerů mám až po krk!”

Jockel se zadýchal, slova se mu kutálejí z pusy jedno přes druhé, jako by si chtěl vymluvit duši z těla.

„To jste se tedy dostal daleko do světa, člověk by vám mohl závidět,” říká Markéta Behamová s obdivem.

„Tady život taky nestál,” ujišťuje Sebald, „i v Norimberku vědí, co chtějí. Taky my vzdorujeme vrchnosti. I v našem městě dovedou hry, jaké umí ten Fugger. Ale my si představujeme jinou vrchnost.”

Teď přestává otci Behamovi chutnat pivo a uzené. Jeho synové určitě špatně skončí, jsou to našeptavači, rebelové, vzbouřenci. Nadarmo jim znovu a znovu domlouvá, nadarmo je nabádá ke klidu. Vědí prý, co je jejich povinnost, takhle mu odpovídají.

Jockel tu ale sedí s vykulenýma očima a pozorně naslouchá.

„Jestli je to tak, nemůžu přece začít zase s perníkem, jako by se nic nestalo.”

Barthel se směje.

„Hlad budou mít lidi vždycky. Ale že chcete začít nanovo, to dovedu pochopit. Taky kvůli vaší nevěstě - jak že se jmenuje - už vím, Katka.” Jockel se proti své vůli začervená. „Pomůžete mi, malíři Behame?”

„Uvidíme, co se dá dělat. V Norimberku je práce dost. Stavte se v nejbližších dnech, Jockele Wolgemute, snad vám řeknu, co a jak.”

Bratři Behamové už si dlouho nemohou stěžovat na nedostatek práce. V tiskařské oficíně Hanse Hergota se lisy ani na chvíli nezastaví. Komory, kde se skladují dohotovené tiskoviny, se pokaždé rychle vyprázdní. Prodavači Hergotových tiskovin, kteří vyjíždějí do všech světových stran, nemohou nikdy přivézt tolik zboží, kolik by bylo ochotných kupujících. Zvlášť na odbyt jdou malé kresby bratří Behamů, kterým každý může rozumět i bez čtení. Zde se utočí na vrchnost, zde tančí sedláci a tady bojují, zas a znovu sedláci. Nikdy dřív nebyl sedlák tolik zobrazován, nikdy se nerozmnožovala jeho podoba, nikdy dřív nebylo na takové obrázky tolik kupců. Někdy musí bratři Behamové pracovat dlouho do noci, aby splnili všechny objednávky a uspokojili všechna přání.

„Musíte nám jednou podrobně vyprávět, co jste všechno zažil, Jockele Wolgemute, teď na to není čas,” říká Barthel a kramaří ve svých kresbách, až najde, co hledal. Kresbu, na které je Jockel zobrazený jako falešný Fugger, s rozkročenýma nohama a plný vlastní důležitosti. Barthel Beham objednaný obraz nenamaloval, vždyť věděl, že to není skutečná zakázka, ale masopustní žert.

„Chcete to ještě jednou vidět, Jockele Wolgemute?”

Jockel ztichne, prohlíží si kresbu, rád by ji odstrčil, nakonec ji ale nechá ležet a přikývne.

Ano, takhle jsem chtěl kdysi vypadat. Nedal jste se na dobrou cestu, Jockele Wolgemute, řekla mi Katka o jmeninách pana Jakuba. Teď mu ale je, jako by od toho obrazu byl strašně vzdálený. Už ho neleká ani neutiskuje, je pořádně daleko.

Barthel Beham se přehrabuje v nějaké zásuvce.

„Tady vám vracím váš zlaťák, Jockele, ani jsem se ho nedotknul. Aby zbyl z vaší fuggerovské existence aspoň malý výdělek.” Jockel malíři poděkuje, rozloučí se a jde domů.

Večer, zatímco většina norimberských měšťanů sedí u jídla a rodinného povídání, vypravují se bratři Behamovi do Pegnitzského mlýna, kde patří už řadu měsíců k stálým hostům. Kolik lidí lačných po novinkách a poslů se zprávami, kolik sedláků a potulných vandrovníků tam už poznali, pozorovali a nakreslili!

„Ano, tady se mele ta správná mouka,” říkává Harm Hauser, hostinský a mlynář v jedné osobě, když se lopatky mlýna otáčejí a mlýn přičinlivě klape. „A z té se dá taky upéct správný chleba.”

Všude po německé zemi se sedláci chystají k boji. Tu a tam došlo už k ozbrojeným střetnutím. Také v Pegnitzském mlýnu se kují bitevní plány. Jednou naslouchali bratři Behamové jednomu takovému selskému vůdci. Každá věta jim utkvěla v paměti.

Jdem na to, na to, na to! začínal jeden z letáků, který tu četli. Je čas! Zloduši se třesou jako psi! Povzbuďte bratry, nedejte se zviklat, neposlouchejte kňourání těch, co jsou v neprávu. Budou vás laskavě prosit, fňukat a škemrat jako děti. Vzhůru, dokud je oheň žhavý! Kujte železo na kovadlinách, rozmetejte věž!

Ale z norimberských věží hledí otcové města a jejich strážci ustaraně do venkovské krajiny i do všech norimberských zákrutů a koutů. Nehodlají déle připustit, aby se srocovali nespokojení řemeslníci, aby se veřejně vedly odbojné řeči, aby

odbojné „nato! nato! nato!” šlo i v Norimberku od úst k ústům. Už dávno se ví o všech, kteří se uz nechtějí přizpůsobovat městskému pořádku, starým zavedeným zvykům a mravům. Městská správa je nechává tajně střežit. Právě se zjistilo, že bratři Behamové a magistr Hans Denck se zase sešli, a dokonce opouštějí město, ačkoliv je sněhová vánice a vůbec takové počasí, že by psa nevyhnal.

„Vy jste s sebou nepřivedl mistra Hergota, magistře Dencku?” ptá se Sebald Beham a zažehává lucernu.

„Ne, vydal se na dalekou cestu. Neslyšel jste o tom? Až do Lipska.”

„No to tedy! V tuhle roční dobu?”

„Vzala ho s sebou kupecká výprava. Málem bych mu záviděl.”

Pak ti tři vykročí mlčky na dobře známou, dnes zasněženou cestu. Vpředu jde Sebald s lucernou, Denck kráčí uprostřed. Už z dálky je slyšet, jak klape mlýn. Před hostincem je vítá výstražný psí štěkot. Hans Hauser si teprve nedávno opatřil třetího ostrého vlčáka na řetěz. Je třeba se mít na pozoru před slídily.

„Jste poslední,” vítaje zrzavý stárek trochu vyčítavě. „Dnes je tu všelijakých lidí! Pospěšte si.”

Bratři Behamové a magistr Denck lezou spěšně nahoru a vytahují za sebou žebřík. V malé hostinské místnosti nad mlýnskými kameny je plno až k prasknutí. Sedláci z odenwaldské tlupy se tu setkali se souputníky z Taubertalu. Bzučí tu vzrušený hovor, rychle se střídají otázky a odpovědi. Všichni, jak se zdá, se shodují v jednom:

„Počkejme na jaro, pak udeříme!”

Harm Hauser si přisedá k malířům.

„Náš posel Balzer se nevrátil. Víte o někom, kdo by byl ochoten nastoupit na jeho místo?”

„O jednom bych věděl,” říká Beham, „ale musím ho ještě důkladněji poznat…”

„Tak ho proklepejte a naverbujte, nebude z toho mít škodu…” Venku se rozštěkali psi, je slyšet klapot koňských kopyt, řinkot zbraní, změť hlasů. Harm Hauser zbledl. „To nejsou naši lidé.”

A pak jde všechno bleskem. Dole přistavili žebřík, po kterém lezou nahoru norimberští zbrojnoši, ačkoliv se v hostinské místnosti už skoro není kam postavit. Jejich předák se hned oboří na zmrzačeného Harma Hausera: „Tak vy jste tu hostinský! Nezapírejte, dobře víme, že váš mlýn není obyčejný hostinec!” Pak se rozhlédne kolem.

„Máme rozkaz odvést zpátky do Norimberka bratry Behamovy a magistra Dencka jako zajatce. A všechny ostatní vezmeme při té příležitosti taky s sebou.”

Magistr Denck protestuje:

„Z čeho nás obviňují? Jsme řádní norimberští měšťané!”

„To se ještě uvidí, jestli jimi zůstanete, magistře Dencku! Stačí, že jsme vás tu přistihli.”

Dvěma sedlákům se podaří ve tmě uprchnout, ačkoli je mlýn obklíčen ozbrojenci, jako by šlo o zadržení celé tlupy lupičů. Všechny ostatní zbrojnoši spoutají a odvádějí v poutech do Norimberka.

Je půlnoc, když procházejí branou, kterou dnes strážci na rozkaz nechali úmyslně otevřenou.

Zbrojnoši odvedou zajatce k radnici a strčí je do ledové šatlavy. Chudák otec, myslí si Barthel Beham, až ten se to ráno dozví!

Když Jockel konečně dorazí domů, je ve Wolgemutově domě všechno při starém. Otec sedí v krovu Mariánského kostela u svých panáčků, zatímco matka peče buchtu. Různým kořením to voní až ven na ulici.

„Jockele!” vzkřikne matka Wolgemutová, když najednou spatří syna před sebou. Pekáč s buchtou jí upadne na zem a ona sevře Jockela do náruče. „Že tě tu konečně mám! Ale jak to vypadáš?” Ustoupí o krok. „To tě po cestě přepadli a oloupili?”

„Ještě něco horšího, matko! Pěkně mě povodili za nos!”

Matka si ho pozorně prohlíží. „Povodili za nos? Co to má znamenat? Copak se ti u Fuggerů nedařilo dobře? Co ses tam naučil, Jockele?”

„Dobře se mi tam dařilo, aspoň na začátku, matko, ale pak…”

Stojí v selské haleně uprostřed kuchyně a je mu skoro do pláče. Ale ovládne se. Přece se tu nedá matce do breku. Je už dospělý a něco se naučil - dokonce moc se toho naučil. -Potom se oba posadí na lavici u ohniště a Jockel vypráví.

Matka mlčky poslouchá, jen tu a tam zakroutí nevěřícně hlavou. Teprve na konci, když Jockel už všechno vylíčil a mluví už jenom o Katce a o tom, jak si ji vezme za ženu, matka Jockela přeruší: „A z čeho se chceš oženit a založit domácnost? To chceš bydlet se ženou nahoře u panáčků?” Je zase rozhodná, energická, taková, jak ji Jockel zná. Jockel polkne.

„Když jsem unikl Fuggerovi a kurfiřtovi, najde se jistě i možnost, jak si zajistím, abych si mohl Katku vzít.”

„A to se chceš ženit v těchhle roztrhaných cárech? Mně nemusíš nic vykládat, jsem norimberská trhovkyně a znám život z líce i z rubu. Augšpurčanku pusť z hlavy, je konec šaškovin! Když se otec za tebe přimluví, vezme tě možná mistr Wurzner zase k sobě do pekárny a budeš pokračovat v pečení perníků.”

Paní Wolgemutová to všechno pronáší úplně klidně, vždyť je ráda, že se jí syn po všech těch propletencích vrátil domů, a shledává, že bude pro něho nejrozumnější, když si zase vleze pod úzkou norimberskou tovaryšskou pokrývku. A v Norimberku jsou také děvčata, s kterými se člověk může oženit.

Dobře, že jsem byl nejdřív u malířů, myslí si Jockel, ale o tom zatím doma pomlčím.

Když se vrátí otec a spatří Jockela, může radostí sotva mluvit a Nickel ho radostně vítá jako ztraceného bratra, o to víc, když slyší, z jakého nebezpečí Jockel vyvázl.

„Představ si,” vykládá Nickel potom u večeře, „že letos zakázala městská rada masopustní průvod. Šli jsme tam, celý zástup prosebníků, ale marně…”

„Pročpak?” diví se Jockel.

„V městě se rozmáhá neklid,” vysvětluje otec. „Potloukají se tu všelijací buřiči, spiklenci, rebelové. Jak snadno by se mohli skrýt za takovou maškarádu.”

Wolgemutovi spolu prosedí skoro celou noc. Ještě nikdy se nestalo, aby si šli lehnout až k ránu, aby mistr Melchior nechal svoje panáčky bez dozoru a aby je návštěvník musel k

polednímu vyplašit z postele. Návštěvníkem je mistr Beham, který rozčileně vklouzne do chodby Wolgemutová domku.

„Nezlobte se, mistře Melchiore, vím, že jste vážený počestný muž a že byste ani mouše neublížil, ale přišel jsem vás naléhavě varovat..

„Copak se stalo? Posaďte se nejdřív!”

Ale otec Beham by snad na židli neměl stání.

„Vždycky j sem synům říkal, že to s nimi špatně dopadne, když se budou kamarádit s kdejakým šupákem, se sedláky a s rebely, a došlo na moje slova, zavřeli je do vězení. Nedosti na tom. Dnes byl u mě správce Mariánského kostela s městskými zbrojnoši a chtěli přesně vědět, s kým se moji synové stýkali, že prý to jsou všechno buřiči a vzbouřenci! Váš syn byl, mistře Wolgemute, včera u Barthela a Sebalda, zkroťte svého syna, mistře Melchiore, dokud je čas. Mně nezbývalo nic jiného než přiznat, že váš syn byl u nás, měl jsem strach. A teď jsem vás přišel varovat, vím, jaké to je, když jde synům o krk.”

Melchior Wolgemut se jen obtížně vžívá do nové situace a pak se nejdřív rozčilí. Jak mohlo tohle Jockela napadnout! Ještě než přijde domů, jde si k malířům, a vůbec neví, do čeho se pouští, nemá hlupák ponětí, jak to právě teď v Norimberku vypadá.

„Srdečné díky, mistře Behame, musím rychle něco podniknout.”

Ale co?

„Copak se stalo?” ptá se matka Wolgemutová, která se oblékala vedle v komoře. Otec Beham zopakuje své vyprávění a pořád se jen omlouvá, že mladého Wolgemuta udal, bylo to ze strachu, výhradně ze strachu.

„Jockel musí pěkně rychle zmizet,” říká paní Wolgemutová se svým obvyklým klidem, „jen běžte domů, otče Behame, aby vás tu nikdo neviděl.”

Ale kam s Jockelem?

„Do kostela! K panáčkům,” šeptá matka, když starý Beham odešel. „Melchiore, jistě víš nahoře o bezpečném úkrytu, na který nikdo nepřijde, nejméně ze všeho kostelní správce, ten tlusťoch! V noci může Jockel přespávat v tvé dílně, vždyť tam máš dokonce nahoře kamínka.”

Večer se plíží mistr Wolgemut se synem nahoru do krovu k orloji. „Co tě to napadlo!” opakuje otec neustále. „Ušel jsi Fuggerovi i kurfiřtovi, a teď tady nahoře budeš jako v kleci.”

Když se chýlí k poledni a velké hodiny začnou odbíjet dvanáct, shromáždí se na hlavním norimberském tržišti jako obvykle diváci, kteří chtějí vidět průvod panáčků. Jockel sedí na bobku za mechanismem orloje a pozoruje, jak to vypadá z druhé strany. Musí si strčit ruku do kapsy, protože by nejraději sáhl do soukolí a celý panáčkovský průvod zastavil.

Ted začíná postavička vyvolávace pod pozlacenými hodinami výstup se zvonkem. Tím se ohlašuje průvod kurfiřtů. Pořadatel udává hůlčičkou takt hudebníkům. Pozounéři, bubeníci a flautisté hrají pomalý slavnostní tanec.

„Hlupáci!” volá jockel na muzikanty. „Myslíte si, že na vás dopadne taky trochu lesku velkých pánů? Přestaňte jim vyhrávat příjemně do ouška!”

Vypadá to, jako by panáčkové odpovídali: „Ty toho nějak moc víš! My nemůžeme odtud pryč a ty taky nejsi tady nahoře stejně chycený jako my.”

„Kdo by hned věšel hlavu,” odpovídá Jockel. „Já tu rozhodně nemíním zkysnout navěky… Ty, vyvolávači, bys mohl vykřikovat něco jiného: ,Proč vsadili bratry Behamy do pout a do želez, proč sedí zavření v šatlavě?’ Jestli si tohle primátoři dovedou zodpovědět, tak jsou nespravedliví a mají tvrdé srdce. Stejně jako Fuggerové.”

Ještě pořád kráčejí kurfiřti kolem císaře. Pokorně se uklánějí a panovník sklání žezlo. Jockel se musí smát, když pozoruje trhavé pohyby panáčků. Kdyby tak diváci dole mohli

vidět, jak směšně a neúctyhodně vypadá takový mechanismus z druhé strany!

Míjí týden po týdnu. Jen rodiče Wolgemutovi vědí, že se v krovu Mariánského kostela nezdržují pouze panáčci. Paní Wolgemutová vaří pro svého syna tak silné a vydatné jídlo, že se na něho žádná nemoc neodváží. Malá kamínka v dílně jsou rozžhavená dnem i nocí. Přesto je někdy nahoře krutá zima.

Jockel už mezitím zná všechny zvuky v krovu kostela, každé zapraskání a zachřestění v hodinovém stroji, každé cvaknutí, když se posunují velké ručičky, každé zaťukání v soukolí orloje. Postupně ztrácí trpělivost a nejraději by úkryt opustil. Ale otec ho pokaždé uchlácholí, dokud Jockel neslíbí, že v úkrytu ještě zůstane.

Na radnici vedou s malíři proces, z něhož nic nezůstane utajeno. V Norimberku není snad nikdo, koho by ta záležitost nevzrušovala. O malířích každý aspoň slyšel, ví se, že jsou to vážní a vážení lidé, žádná přetrhdíla nebo nějací hej počkej.

Ze prý vedli bunčské řeči a vysmívali se městské radě. Ze neuznávají žádnou vrchnost. Prý konečně musí vládnout obyčejný člověk. Jsou to bezbožníci a neznabozi, tvrdí správce Mariánského kostela, který se ostatně osobně přesvědčil o tom, že Jockel se nezdržuje doma a je tedy pořád ještě na své tovaryšské zkušené.

Každá nová zpráva ihned putuje do Jockelova úkrytu. Mistr Wolgemut líčí sice všechno opatrně a zdrženlivě, také se zpočátku velmi nevraživě vyjadřuje o malířích, kteří narušili klid a pořádek, ale čím déle proces pokračuje, tím víc se kloní na jejich stranu.

„Vidíš, otče!” říká Jockel. „Bratři Behamovi vědí, co chtějí. Nesnaží se být za každou cenu zadobře s vrchností. A já? Mám se dát pořád zahanbovat? Držet se věčně v úkrytu? Jak dlouho ještě?”

Jednoho dne nestoupá otec Wolgemut po točitých schodech sám. Jockel rozeznává kroky dvou osob a spíš je zvědavý, než že by se bál.

„Vedu přítele,” říká otec a vstupuje do dílny s někým, koho Jockel nezná. „Toto je tiskař Hans Hergot a rád by si s tebou promluvil.”

Jockel si potřásá s mistrem Hergotem rukou: „Zrovna jako naschvál tiskař. Vítám vás ve své říši. Tady nahoře jsem toho času já nejvyšší panáček. Odkud o mně víte?”

Hans Hergot ještě sotva popadá dech od stoupání do tolika schodů a musí nejdřív usednout na stoličku.

„Seděl jsem s Behamy ve věži. Proces už je u konce, vyvázl jsem s pokutou, ale bratři Behamové a taky magistr Denck byli z Norimberka vypovězeni… Ostuda pro město! Barthel o vás mluvil a prosil mě, abych se trochu o vás postaral. Váš otec mě sem dovedl. Už se nemusíte schovávat, je po všem.”

„Opravdu?” křičí Jockel. „Můžu se vrátit domů?”

„Nejen to,” pokračuje Hans Hergot. „Co chcete dělat, Jockele?”

„Nevím, mistře Hergote. Jen jedno je mi jasné: už nemám chuť dělat perníky.”

„Tak vstupte do mé tiskařské oficíny a pomáhejte mi s přípravou nových spisů. Abyste rozuměl, odešlo ode mne několik tovaryšů, protože už je pálila půda pod nohama. Potřebuji tiskaře, co se nebojí.”

„Ale já tiskařině vůbec nerozumím,” namítá Jockel. „Umím s bídou psát a číst.”

„Všechno ostatní, co k tomu patří, se umě naučíte. V mé oficíně pracuje ochotný mistr, od kterého můžete všechno odkoukat.”

Jockel se podívá na otce. Je vidět, že ten zápasí sám se sebou, ale mlčí. Po chvíli řekne Jockel: „Půjdu k mistru Hergotovi, otče. Už se na tu práci těším.”

„Dělej, co považuješ za správné,” říká mistr Wolgemut, ale jeho slova zaznívají tiše a stísněně.

„Tak pojďme,” volá mistr Hergot. „Nesmíme ztrácet ani okamžik.

Bratři Behamové museli sice odejít, ale já budu tisknout jejich kresby dál.”

Jockel si přehodí přes rameno raneček, bere schody dolů po dvou a zpívá: „Netanči mi s mojí pannou Katkou, nebo budu tančit s tvojí Gretkou. A s pannou Katkou si zatančím teď já, já Já-!

Otec se směje a vrtí hlavou.

„Nechte ho, mistře Wolgemute,” říká Hans Hergot. „To je správný hoch. A pro mě ten pravý učedník.”

Jockel se nepamatuje, že by mu kdy bylo tak lehce a volně u srdce. Teď teprve je zase v Norimberku jak náleží doma. Nechá si ostříhat vlasy a prochází se po městě. Každý ví, že to je Jockel Wolgemut, syn hodináře Melchiora Wolgemuta, který se stará o orloj. Prý se chce stát tiskařem? Proč ne? Tím se teď daj í vydělat pěkné peníze. Ale že se zrovna jde učit k Hansi Hergotovi? Snad ví, co dělá! Hergotova oficína není v Norimberku z největších a zdaleka ne z nejbohatších, spíš jde o ní pověst, že tiskne buřičské řeči a nebezpečné spisy. Ale Hans Hergot z procesu vyvázl celkem slušně-

Jednoho dne přijíždějí do Norimberka fuggerovské vozy, vedené Ulrichem Lauringerem, správcem Fuggerova domu.

Vlastně už se Lauringer nechce vydávat na delší cesty, koneckonců už není z nejmladších. Ale když mu tu cestu nabídli, jeho dcera na něho tak naléhala, až nakonec svolil. Nový pán Fuggerova paláce ví, že se bude muset brzy poohlédnout po novém správci, hlavně po nějakém mladším. Ale na tuto jízdu se tedy přece jen vypravil Lauringer, ostatně jde jen o několik menších obchodů s norimberskými kupci.

Ale s tím, že se na tu cestu chtěla kromě otce vypravit i Katka, s tím se nemohl pan Anton Fugger nějak smířit a dlouho k tomu nechtěl dát svolení. A tak se cesta stále odkládala. Bylo zcela neobvyklé, aby se ženy zúčastnily takových cest. Co řeknou Norimberčané, až zjistí, že k nim Fuggerův dům dokonce vysílá ženu? To se hned protrhne pytel s všelijakými dohady a řečmi!

Ale Katka Lauringerová trvá na svém přání a nakonec je prosadí. Vůbec jí nevadí, že lidé po cestě na ni civí, jako kdysi na mouřenína Solimana. Katka chce vědět, co se stalo s Jockelem, a musí si ho prostě najít.

Cesta probíhá hladce, bez pozoruhodnějších příhod. Městům a okolní krajině nevěnuje Katka skoro pozornost, protože pořád musí myslet na Jockela.

Jakmile výprava dorazí do Norimberka, hned se ptá Katka po hodináři mistru Wolgemutovi. Ukáží jí cestu k jeho domu, ano, žije tu i Jockel Wolgemut, je zdravý a v pořádku, ale právě není doma, je v tiskařské dílně mistra Hanse Hergota.

Copak už nepeče perník? Katka se nestačí divit. Tak se tedy s pernikařinou rozloučil a stal se tiskařským učedníkem. Nevadí mu začínat ještě jednou nanovo.

Tak to je Katka, Jockelova nevěsta, myslí si matka Wolgemutová, zvlášť kvůli němu přijela z Augšpurku…

Katka se doptá na oficínu Hanse Hergota a j de tam v doprovodu jednoho z fuggerovských pacholků, zatímco otec Lauringer objednává pokoje v hostinci u Zámecké brány.

Tiskař Hans Hergot nevychází z údivu, když k němu do domu vstupuje pacholek Fuggerů v doprovodu vznešené slečny.

„Kde je Jockel Wolgemut? Ráda bych ho viděla.”

„Vzadu v oficíně. Co od něho chcete?”

Ale Katka už se prosmýkla kolem Hergota a vklouzla do dílny. Jockel vypadá jinak, než ho má v paměti, je vážnější, dospělejší. Je tu sám. Ohlíží se trochu nerudně. Zase už nějaký zákazník, aby pobízel ke spěchu! Ještě není s prací hotov. Ale vtom nadskočí. Jak toužebně očekával tuto chvíli! Jak často už se odhodlával požádat mistra o dovolení, aby mohl putovat do Augšpurku, ale neodvážil se, vždyť je zatím jen učedníkem a nemá nárok na takové úlevy. Ani nemůže Katce nic poskytnout.

„Katko!”

Nejraději by ji objal, ale ruce má černé od tiskařské barvy a Katka je ve své nejlepší parádě. Ani se neodvažuje podat jí ruku.

„Dobrý den, Jockele, zdravím tě, musela jsem se přesvědčit, jak se ti daří.”

„Dobře se mi daří a dobře, žes přijela. Vidíš, bude ze mne knihtiskař a nepotřebuji k tomu žádného Hofbruggera! A ty -chceš se stát paní tiskařovou?”

Katka tu stojí mlčky, ale Jockel přesto slyší odpověď.