Tonke Dragt

Dopis pro krále

Rytíři krále Dagonauta

Toto je příběh z dávných dob, kdy ještě existovali rytíři. Odehrává se ve dvou královstvích: v Zemi krále Dagonauta na východ od Velkých hor a v Zemi krále Ynauvena na západ od Velkých hor. Podle králů se jmenují také hlavní města obou říší: Dagonautovo město a Ynauvenovo město. Bude řeč i o další zemi, ale o té teď ještě nic neprozradíme.

Náš příběh začíná v Zemi krále Dagonauta. Nejprve je však třeba, abyste něco věděli o něm a jeho rytířích. Opsala jsem proto pár úryvků z jedné staré, prastaré knihy.

Náš král Dagonaut je mocný král. Jeho vládu si lid chválí jako rozumnou a spravedlivou a jeho říše je velká a krásná. Jsou v ní pahorky i nížiny, úrodná pole, široké řeky a hluboké lesy. Na severu se tyčí hory a na západě ještě vyšší hory. Na jejich druhé straně leží Země krále Ynauvena, o které pěvci zpívají nádherné písně. Na východě a na jihu nejsou žádné hory. Odtud se někdy nepřátelé snaží vpadnout do naší země, nevražíce na blahobyt, který u nás panuje. Ale nikdy se nikomu nepodařilo si tuto zem podrobit, neboť královi rytíři ji dobře stráží a statečně brání. Je dobré bydlet v zemi, kde je tak klidno a bezpečno.

Králi Dagonautovi slouží mnoho rytířů, chytrých a odvážných mužů. Pomáhají mu vládnout a udržovat v zemi pořádek. Mnozí z nich jsou velmi slavní. Kdo by neslyšel o rytíři Fartumarovi, o Tjurim Chrabrém nebo o Ristridinovi z Jihu, abychom jmenovali alespoň pár?

Většině svých rytířů propůjčil král v léno půdu, kterou mají jeho jménem spravovat. Jsou také povinni přijít okamžitě, jakmile je král zavolá, aby mu pomohli silou svou i silou svých vojsk. Dále jsou rytíři, kteří žádnou půdu nemají. V prvé řadě jde o ty ještě příliš mladé, kteří se později stanou nástupci svých otců. A existují též rytíři, jejichž přáním není mít majetek a nějaké vlastnictví, potulní rytíři. Cestují po celé zemi a všude nabízejí své služby. Hlídají hranice a někdy se vypraví i mimo říši, aby pak mohli králi vyprávět, co se děje venku.

Je mnoho rytířů v říši krále Dagonauta, a přece není snadné stát se jedním z nich. Neboť ten, kdo si přeje nosit rytířské ostruhy, musí prokázat, že je jich hoden. Musí projít těžkou zkušební dobou: nejprve slouží jako páže u některého ze zkušených rytířů a potom ještě rok v královském vojsku. Nejenže musí umět zacházet se zbraní a znát mnoho dalších věcí, ale navíc musí prokázat, že je věrný, čestný, statečný a vždy ochotný pomoci. Musí být rytířem v každém směru.

Jednou za čtyři roky, v létě, povolává si král Dagonaut všechny rytíře do svého města, kde zůstávají sedm dní. Vyprávějí mu, co všechno se děje v různých částech jeho říše a co oni sami vykonali a vyřídili.

A právě v tomto týdnu, o svatojanské noci, bývají mladíci, již jsou toho hodni, králem slavnostně pasováni na rytíře.

Je to velký den! Po slavnostním pasování se koná bohoslužba v katedrále a po ní hostina v paláci. Potom se vydá městem nádherný průvod, v němž jedou všichni rytíři v plné zbroji, se štíty a korouhvemi, mladí noví rytíři zcela vpředu. Lidé zblízka i zdáli přicházejí, aby to spatřili na vlastní oči. Nakonec se všude mohutně oslavuje, nejen v paláci, ale i ve městě. Na náměstí je pouť, hraje muzika a v ulicích se tancuje a zpívá. Nejprve v slunečním svitu a později při světle stovek loučí. Následující den svolá král své věrné k poradě a poprvé se jí smějí zúčastnit i noví rytíři. Další den se pořádá velký turnaj, který pro mnohé znamená vyvrcholení celého týdne. Nikdy jindy člověk nevidí tolik nádhery a krásy, tolik odvahy a obratnosti pohromadě.

Ještě než však nastanou tyto slavnostní dny, procházejí mladí panoši svou poslední zkouškou. Dvacet čtyři hodin před pasováním na rytíře se musejí postit: nesmějí ani jíst, ani pít. A celou noc stráví na stráži v malé kapli za městskými hradbami. Tam leží jejich meče před oltářem a oni sami, oblečeni do bílého roucha, klečí a v duchu se připravují na velký úkol, jenž je čeká. Zavazují se sami před sebou, že budou jako Dagonautovi rytíři svému králi a jeho říši, která je zároveň jejich vlastí, věrně sloužit. Slibují sami sobě, že budou vždy čestní a ochotní pomoci a že budou bojovat za vše, co je dobré.

Celou noc musejí bdít a přemýšlet a modlit se za sílu pro svůj úkol. Nesmějí ani spát, ani mluvit, ani naslouchat hlasům z vnějšku, aby je v sedm hodin ráno mohla vyzvednout družina rytířů a předvést před krále.

Náš příběh začíná právě v takovéto noci, v malé kapli na vršku za Dagonautovým městem. Pět mladíků tu bdí po celou noc před svým pasováním na rytíře: Wilmo, Foldo, Jusipu, Arman a Tjuri. Tjuri je z nich nejmladší – je mu pouhých šestnáct let.

PRVNÍ DÍL

Úkol

1

Probdělá noc v kapli

Tjuri klečel na kamenné podlaze kaple a zíral do bledého plamínku svíčky před sebou.

Kolik je asi hodin? Měl by vážně uvažovat o povinnostech, které ho jako budoucího rytíře čekají, ale myšlenky mu odbíhaly jinam. Někdy dokonce přestal myslet úplně. Rád by věděl, zda jeho přátelé cítí totéž.

Rozhlédl se kolem sebe, podíval se na Folda a Armana, na Wilma a Jusipa. Foldo a Wilmo také hleděli na svíčky, Arman si schoval obličej do dlaní. Jusipu seděl vzpřímeně a díval se upřeně vzhůru, ale najednou změnil pozici a podíval se Tjurimu přímo do obličeje. Chvíli na sebe hleděli. Tjuri nakonec otočil hlavu a zaměřil oči znovu na svíce.

O čem asi Jusipu přemýšlí?

Wilmo se pohnul a podlaha pod jeho botou zapraskala. Ostatní se všichni naráz otočili jeho směrem. Wilmo sklonil hlavu, jako by se styděl.

„Je tu takové ticho,“ pomyslel si Tjuri o chvíli později. „Takové ticho jsem ještě v životě nezažil. Slyším pouze náš dech a možná, kdybych naslouchal lépe, i tlukot vlastního srdce…“

Pět mladíků spolu nesmělo mluvit, za celou noc nesměli říct ani slovo. A se světem venku také nesměli mít žádné spojení. Dveře kaple byly dokonce zamčené a otevřou je zase teprve zítra ráno v sedm hodin, až si pro ně přijedou rytíři krále Dagonauta.

Zítra ráno! Tjuri už před sebou viděl slavnostní průvod: rytíře na nádherně vystrojených koních, barevné štíty a vlající korouhve. Viděl i sám sebe, jak sedí na ohnivém koni, oděný v třpytivé zbroji s přílbicí s chocholem.

Rychle od sebe tento obraz zahnal. Nesmí myslet na vnější okázalosti spojené s rytířstvím, ale na své předsevzetí být věrným a čestným, statečným a vždy ochotným pomoci.

Světlo svíčky ho bodalo do očí. Podíval se k oltáři, kde leželo připraveno pět mečů. Nad nimi visely štíty a leskly se v mihotavém světle svíček.

„Zítra už budou dva rytíři, kteří ponesou stejný znak,“ pomyslel si, „otec a já.“ Jeho otec se také jmenoval Tjuri a říkali mu Chrabrý. Jestlipak i on teď nemůže spát a myslí na svého syna. „Doufám,“ uvažoval Tjuri, „že ze mě bude stejně dobrý rytíř, jako je on.“

Za nějaký čas ho napadla nová myšlenka. Kdyby tak někdo nyní zaklepal na dveře, nesměli bychom mu otevřít. Vzpomněl si na příhodu, co mu vyprávěl rytíř Fartumar, když byl ještě Tjuri jeho panošem. Také on bděl noc před pasováním na rytíře v kapli. Tu začal najednou někdo prudce bušit na dveře. Byl tam tehdy se třemi přáteli, ale žádný z nich neotevřel. Naštěstí, neboť později se ukázalo, že to byl králův služebník, který je chtěl jen vyzkoušet.

Tjuri znovu pohlédl na kamarády. Všichni stále seděli ve stejné pozici. Jistě už bylo po půlnoci a jeho svíčka pomalu dohořívala. Byla nejkratší ze všech. Možná to bylo tím, že seděl nejblíže okna. Táhlo tady, každou chvíli pocítil chladný závan vzduchu. „Až má svíčka vyhoří, už žádnou novou nezapálím,“ rozhodl se. Zdálo se mu příjemnější sedět ve tmě, aby ho ostatní nemohli vidět. Nebál se, že by usnul.

Spí snad Wilmo? Ne, teď se pohnul.

„Nebdím tím správným způsobem,“ pomyslel si Tjuri. Sepjal ruce a oči upřel na meč, jenž smí použít jen pro obranu dobré věci. Opakoval si pro sebe slova, která následujícího dne řekne i králi Dagonautovi. „Slibuji, že vám budu jako rytíř věrně sloužit a stejně tak i vašim poddaným, a také každému, kdo mě poprosí o pomoc. Slibuji…“

A vtom někdo zaklepal na dveře. Tiše, leč přesto slyšitelně.

Pět mladíků zadrželo dech, ale zůstali nehnutě sedět.

Znovu někdo zaklepal.

Mladí muži se po sobě podívali, ale neřekli ani slovo a nepohnuli se.

Slyšeli, jak někdo bere za kliku. Poté se ozval zvuk kroků, které pomalu odeznívaly.

Zhluboka vydechli, všech pět najednou.

„Teď se to stalo,“ napadlo Tjuriho. Bylo to zvláštní, ale měl pocit, jako by na to čekal po celou dobu svého bdění. Srdce mu bušilo tak hlasitě, až se obával, že ho ostatní také musejí slyšet. „No tak, uklidni se,“ přesvědčoval sám sebe. „Možná jde o cizince, který ani neví, že tu držíme stráž, nebo nás někdo chtěl potrápit nebo vyzkoušet…“

Napjatě poslouchal, jestli se ještě něco ozve. Jeho svíčka naposledy jasně vzplála a s tichým zasyknutím zhasla. Nyní seděl ve tmě.

Nevěděl, kolik času uběhlo, když nad hlavou zaslechl opět tichý zvuk. Jako by někdo škrábal nehty po okně!

A potom uslyšel hlas, tichý jako dech, který šeptal: „Ve jménu božím, otevřete!“

2

Žádost neznámého

Tjuri se vsedě napřímil a podíval se k oknu. Nic neviděl, žádný stín, takže by si pomalu mohl myslet, že se mu vše jen zdálo. Kéž by tomu tak bylo! Stejně nemohl udělat, oč ho hlas prosil, i když zněl tak naléhavě. Skryl obličej do dlaní a snažil se z mysli zapudit všechny myšlenky.

Ale hlas se ozval znovu, velice zřetelně, přestože to vlastně nebyl víc než šepot: „Ve jménu božím, otevřete!“

Zněl snad ještě naléhavěji než poprvé.

Tjuri se podíval po svých přátelích. Vypadali, jako by nic neslyšeli. Ale on to slyšel! „Ve jménu božím, otevřete!“

Co teď? Dveře otevřít nesměl… Ale co když venku byl člověk, který se dostal do zoufalé situace, uprchlík hledající útočiště na svaté půdě?

Poslouchal. Zase bylo chvíli ticho. Onen hlas mu však stále zněl v uších. Nikdy na něj už nedokáže zapomenout. Ach, proč se to muselo stát zrovna teď? A proč tu naléhavou prosbu musel slyšet právě on? Nesmí na ni odpovědět, ale nebude mít klid, dokud to přece jen neudělá.

Chvíli váhal, a potom se rozhodl. Potichu vstal, s obtížemi, neboť mu od dlouhého klečení na chladné zemi zdřevěněly nohy. Začal se sunout ke dveřím, šátraje přitom podél stěny. Každou chvíli se ohlédl na své přátele. Měl pocit, že si ničeho nevšimli – nebo možná ano, Arman se podíval jeho směrem. Ale Arman by ho nikdy nezradil.

Trvalo snad celou věčnost, než se dostal k přednímu portálu. Ještě jednou v rychlosti pohlédl za sebe: na své přátele, na oltář a štíty nad ním, na světlo čtyř svíček, na temné stíny okolo nich mezi sloupy a klenbovím. Potom se malým předním portálem rozběhl ke dveřím a ruku položil na velký klíč.

„Jestliže otevřu,“ pomyslel si, „poruším pravidla. A zítra mě už nebudou moci pasovat na rytíře.“

Otočil klíčem, maličko pootevřel dveře, jen na malou škvírku, a vykoukl ven.

Na prahu stál cizí muž, zahalený do široké mnišské kutny s kapucí staženou přes obličej. Rysy jeho obličeje nedokázal Tjuri rozpoznat, na to byla příliš velká tma. Pootevřel dveře trochu víc a mlčky čekal, až ten druhý něco řekne.

„Děkuji vám,“ zašeptal neznámý.

Tjuri mlčel.

Neznámý okamžik váhal a potom řekl, stále šeptaje: „Žádám vás o pomoc. Jedná se o věc života, nebo smrti!“ Když Tjuri neodpovídal, pokračoval: „Pomohl byste mi?… Pomohl byste mi?“ opakoval. „Proboha, proč nic neříkáte?“

„Jak vám mohu pomoci?“ zašeptal Tjuri. „Proč jste sem přišel? Nevíte, že mám být zítra pasován na rytíře a že nesmím s nikým mluvit?“

„To vím,“ odpověděl neznámý. „Právě proto jdu právě sem.“

„Raději jste měl jít někam jinam,“ šeptal Tjuri nazlobeně. „Teď jsem porušil pravidla, a zítra nezískám rytířské ostruhy.“

„Naopak, rytířské ostruhy si zasloužíte právem,“ opáčil neznámý. „Správný rytíř musí přece pomoci, když ho o to žádají. Pojďte ven, povím vám, co pro mě musíte udělat. Rychle, rychle, nemáme mnoho času!“

„Ale co,“ pomyslel si Tjuri, „stejně jsem už promluvil a otevřel dveře – proč bych tedy nemohl také vyjít z kaple?“

Neznámý ho vzal za ruku a vedl ho s sebou podél vnější zdi kaple. Jeho ruka byla kostnatá a vrásčitá, ruka starého člověka. „I jeho hlas zní staře,“ uvědomil si Tjuri. „Kdo to může být?“

Neznámý se zastavil u malého výklenku. „Tady se schováme,“ zašeptal, „a budeme mluvit potichu, aby nás nikdo nemohl slyšet.“ Když stáli vevnitř, pustil Tjuriho ruku a zeptal se: „Jak se jmenuješ?“

„Tjuri,“ odpověděl chlapec.

„Ach, Tjuri, tobě budu moci důvěřovat.“

„Co ode mne chcete?“ chtěl vědět Tjuri.

Neznámý se k němu naklonil a zašeptal: „Mám tady jeden dopis, velice důležitý dopis. Mohu říct, že na něm záleží blaho celého království. Dopis pro krále Ynauvena.“

Král Ynauven! Tjuri už o něm slyšel. Kraloval v zemi na západ od Velkých hor a mluvilo se o něm jako o vznešeném a spravedlivém panovníkovi.

„Král Ynauven musí dostat tento dopis,“ řekl neznámý. „Co nejrychleji.“

„Snad po mně nechcete…,“ začal Tjuri nevěřícně.

„Ten, kdo má dopis doručit, je Černý rytíř s bílým štítem,“ skočil mu neznámý do řeči. „V tomto okamžiku se nachází v krčmě Jikarvara v lese. Po tobě chci, abys mu dopis zanesl. Já sám to udělat nemohu. Jsem starý a pronásledují mě nepřátelé.“

„Proč nepožádáte někoho jiného,“ navrhl Tjuri. „Město je plné rytířů. Je jich mezi nimi hodně, kterým můžete důvěřovat.“

„Žádného z těch rytířů nemohu požádat,“ odpověděl neznámý. „Jsou příliš nápadní. Copak jsem ti neřekl, že všude číhají nepřátelé. Po celém městě slídí zvědové a doufají, že se dopisu zmocní. Ne, známého rytíře nemohu potřebovat. Musí to být někdo neznámý, nenápadný. Ale na druhé straně k němu musím mít důvěru, abych mu mohl dopis svěřit. Hledám někoho, kdo je, a zároveň není rytíř! A ty jsi ten pravý. Tebe shledali hodným rytířských ostruh, ale jsi také mladý a ještě jsi nic slavného nevykonal.“

Proti tomu nemohl Tjuri nic namítnout. Znovu se snažil rozeznat rysy v obličeji neznámého, ale nepovedlo se mu to. „Je ten dopis opravdu důležitý?“ zeptal se nakonec.

„Nepředstavitelně důležitý!“ odpověděl šeptem neznámý. „Pojď, dál už nepochybuj,“ pokračoval chvějícím se hlasem. „Ztrácíš tak příliš mnoho času! Nedaleko odtud, za kaplí, se pase na louce kůň. Když si ho vezmeš, můžeš být za tři hodiny u krčmy. Pojedeš-li rychle, budeš tam ještě dříve. Teď je přibližně čtvrt na dvě. Můžeš být v sedm hodin zpátky, až si pro tebe přijdou, abys předstoupil před krále Dagonauta. Prosím udělej, o co tě žádám.“

Tjuri cítil, že nemůže odmítnout. Pravidla, kterými se měli řídit nastávající rytíři, byla důležitá, ale tato žádost o pomoc byla ještě důležitější.

„Udělám to,“ řekl. „Dejte mi dopis a řekněte mi, jak se ke krčmě dostanu.“

„Děkuji,“ oddechl si neznámý a rychle pokračoval, „krčma se jmenuje Jikarvara. Víš, kde je lovecká chata krále Dagonauta? Za ní vede severozápadním směrem úzká cesta. Jeď po ní, až se dostaneš k otevřené lesní mýtině. Z ní se rozcházejí dvě stezky. Vydej se po levé stezce a ta tě ke krčmě sama dovede. Co se dopisu týká, slib mi na svou rytířskou čest, že ho budeš opatrovat jako vlastní život a nedáš ho nikomu jinému než Černému rytíři s bílým štítem.“

„Ještě nejsem rytíř, ale kdybych jím byl, slíbil bych vám to na svou rytířskou čest.“

„Dobrá. Kdyby ti dopis chtěl někdo násilím vzít, musíš ho zničit, ale ne dříve, dokud to nebude skutečně nutné. Chápeš?“

„Chápu,“ řekl Tjuri.

„A dobře si zapamatuj: až přijdeš k Černému rytíři s bílým štítem, musíš se ho zeptat: ,Proč je váš štít bílý?‘ On ti odpoví: ,Protože bílá skrývá všechny barvy.‘ Potom se zeptá on tebe: ‚Odkud přicházíš?‘ Na to musíš odpovědět: ‚Přicházím zdaleka.‘ Teprve poté mu smíš dopis předat.“

„Heslo,“ zamumlal si Tjuri pro sebe.

„Správně, heslo. Je ti jasné, co máš udělat?“

„Ano, pane,“ přitakal Tjuri. Dejte mi prosím ten dopis.“

„Ještě jedna věc,“ dodal neznámý. „Buď opatrný. Dávej dobrý pozor, jestli tě někdo nepronásleduje. Tady máš dopis. Postarej se, o něj dobře.“

Tjuri si vzal dopis. Byl plochý a nijak velký a Tjuri cítil, že je opatřen několika pečetěmi. Opatrně ho schoval na prsou za košilí.

„Neztratíš ho?“ staral se neznámý.

„Ne,“ uklidňoval ho Tjuri, „zde je na bezpečném místě.“

Neznámý ho uchopil za obě ruce a stiskl je. „Běž,“ řekl, „Bůh ti žehnej!“ Pak chlapcovy ruce pustil, otočil se a odcházel. Za chvíli už po něm nebylo ani stopy.

Tjuri okamžik počkal a potom se tiše a rychle vydal na druhou stranu. Ještě se otočil k matně osvětleným oknům kaple, kde jeho přátelé bděli před oltářem. „Do toho,“ řekl sám sobě, „musím si pospíšit.“

A vydal se hledat louku, kde na něho měl čekat kůň.

3

Cesta do krčmy

Byla krásná letní noc a na nebi zářilo mnoho hvězd. Za kaplí našel Tjuri skutečně koně. Byl připoután k ohradě a neměl uzdu ani sedlo.

„Naštěstí jsem už jezdil na neosedlaném koni,“ myslel si Tjuri, zatímco se snažil třesoucími se prsty rozvázat provaz. Litoval, že u sebe nemá nůž, protože na provaze bylo uvázáno mnoho uzlů. Neměl s sebou vůbec žádné zbraně, ty ležely v kapli.

Kůň zlehka zařehtal, ale v tichu se to rozléhalo velmi hlasitě. Tjuri se rozhlédl kolem sebe. Když si jeho oči poněkud zvykly na tmu, uviděl nedaleko nějaké stavení – pravděpodobně statek, k němuž louka patřila.

Konečně se mu podařilo povolit provaz.

„Pojď,“ zašeptal koni. „Pojeď se mnou.“

Zvíře znovu zařehtalo. U statku se rozštěkal pes a za pár okamžiků se rozsvítilo i světlo. Tjuri se vyšvihl na koně a zamlaskal. „Jeď!“ Zvíře se jen pomalu dalo do pohybu.

„Hej!“ ozval se najednou hrubý hlas. „Kdo je tam?“

Tjuriho ani nenapadlo, aby odpovídal.

Pes štěkal hlasitě a divoce a ze statku vyběhl nějaký muž s lucernou v ruce. „Zloděj!“ křičel. „Stůj! Jane, Martine, pojďte sem! Zloděj mi ujíždí s koněm!“

Tjuri se lekl. Krást, to opravdu nechtěl! Ale nesměl ztrácet čas. Předklonil se dopředu a pobídl koně k rychlejšímu běhu. Zvíře poslechlo a dalo se do cvalu.

„Rychleji!“ popoháněl ho Tjuri vzrušeně. „Rychleji!“

Za ním se ozývaly zmatené zvuky: křik, nadávky a zběsilé štěkání. Kůň se polekal, sklopil uši dozadu a běžel rychle jako vítr.

„Mrzí mě, že jsem si musel vypůjčit vašeho koně,“ řekl Tjuri v duchu hospodáři, kterého ještě stále slyšel křičet. „Neukradl jsem ho. Brzy vám ho vrátím zpět.“

Když se po chvilce ohlédl, ležel statek už daleko vzadu a po pronásledovatelích nebylo vidu ani slechu. Navzdory tomu jel dál stále stejně rychle.

Pro sebe si říkal, že ho neznámý mohl upozornit, že kůň patří někomu jinému. Zdálo se, že dopis je skutečně velice důležitý a nadto nesmírně tajemný. Trochu koně podržel a sáhl si za košili, aby se přesvědčil, zda má ten drahocenný dokument ještě stále u sebe. Ano, pořád byl na svém místě. Pozorně se rozhlédl kolem sebe, protože se rozpomněl, že neznámý mluvil o nepřátelích, kteří všude číhají. Neviděl však nikoho. Upřeně se zadíval směrem k městu. Bylo skoro celé temné. Potom pohlédl krátce ke kapli, která se maličká bělala ve tmě na kopci.

Pak se rozjel směrem k lesu.

Les nebyl nijak daleko od Dagonautova města. Byl velice rozlehlý a nacházela se v něm místa, kam ještě lidská noha nevkročila. Cestu k lovecké chatě znal Tjuri dobře. Několikrát se už zúčastnil lovu jako člen doprovodu krále Dagonauta.

Tma se v lese zdála ještě černější, ale cesta byla široká, takže mohl stále udržovat rychlé tempo. Čas od času však koně na okamžik zastavil, aby se dobře rozhlédl kolem. Neviděl nikoho, a přesto měl pocit, že je les obydlen neviditelnými bytostmi, které ho pozorují a špehují a jsou stále připraveny k útoku…

K chatě ale dojel, aniž by se cestou něco přihodilo. Bez obtíží nalezl stezku, o níž mluvil neznámý. Byla úzká a točitá a to ho nutilo, aby jel pomaleji.

„Doufám, že dorazím včas,“ říkal si Tjuri pro sebe. „Raději si ani nepředstavovat, že bych nebyl v kapli, až si pro nás ráno královi rytíři přijedou! Ale neznámý říkal, že do krčmy dojedu za tři hodiny.“

Přemýšlel o Černém rytíři s bílým štítem, kterému měl dopis předat. Nikdy předtím o něm neslyšel. Kdo je to? Odkud pochází? Král Dagonaut neměl žádného rytíře s takovou zbrojí – pravděpodobně tedy slouží králi Ynauvenovi. Proč je ale tady, tak daleko od své země, zůstávalo pro Tjuriho hádankou. Vzpomněl si na příběhy o poutnících z jihu, kteří se setkali s rytíři krále Ynauvena. Putovali někdy po Velké jižní cestě do Evílanu, nehostinné země na druhém břehu Šedé řeky. Panoval tam jeden z Ynauvenových synů.

Tjuri by rád věděl, jak dlouho už je na cestě. Hodinu? Musí tedy teď být asi čtvrt na tři. Možná ještě víc. Zdálo se mu, že už je to hrozně dlouho, co klečel v kapli a uslyšel hlas, jenž ho prosil, aby otevřel…

Terén se pozvolna začal vlnit, cesta vedla někdy do kopce, potom zase z kopce. Vypadalo to, že kůň vidí lépe než Tjuri. Kráčel vpřed bez váhání.

Les byl v noci tichý…, nebylo to však takové ticho jako v kapli. Tjuri slyšel podivné zvuky, snad zvířecí. Šumění listí a koňské kroky a praskání suchých větviček, které se lámaly, když na ně narazil. Něco mu vlétlo do obličeje. Velmi se polekal, ale byl to samozřejmě jen noční motýl nebo nějaký hmyz.

Cesta opět vedla do kopce a zdálo se, že světla je víc. Nerostlo tu tolik stromů. „Teď se určitě blížím k tomu otevřenému místu,“ pomyslel si.

Za chvíli dojel k mýtině, kde nestál ani jediný strom. Muselo to být místo, o němž mluvil neznámý. Tady odbočit vlevo.

Jel přes mýtinu, když najednou zaslechl něco, co nepřipomínalo žádný ze zvuků, které až doposud slyšel. Řehtání a dusot koňských podkov!

Dokázal přehlédnout kus lesa, a když se dobře podíval, rozeznal v dálce temné postavy a blyštící se zbraně. Lesem se rychle pohyboval průvod jezdců.

Tjuri se stáhl pod stromy a ptal se sám sebe, kdo ti jezdci asi jsou a co tady v lese uprostřed noci dělají. Po nějakém čase se opět odvážil vyjet na mýtinu. Už nikoho neviděl ani neslyšel, jako by se mu všechno jen zdálo. Dlouho neváhal a odbočil doleva na stezku vedoucí dolů z kopce.

„Tedy, stezka bych tomu neříkal,“ myslel si, když jel dále. „Je to spíš prošlapaná stopa, víc ne.“ A nazlobeně si vzdychl, protože teď musel jet ještě pomaleji. O kousek dál musel dokonce slézt z koně, vzít ho za uzdu a jít vedle něj. Rukama před sebou hledal cestu a neustále se bál, že zabloudí. Větvičky ho šlehaly do obličeje a nohy mu zvlhly od zarosené vysoké trávy.

„Kolik asi může být hodin?“ napadalo ho zas a znovu. „Jestli to takhle půjde dál, zpátky rozhodně včas nebudu!“

Mezitím začalo svítat a tu a tam se ozývalo štěbetání ptáků. Ulehčeně si oddechl, když se cesta konečně zlepšila natolik, že mohl opět nasednout na koně.

V šedém okamžiku těsně před svítáním dorazil na druhou mýtinu. Tam stálo malé dřevěné stavení – krčma Jikarvara.

4

Krčma Jikarvara

Tjuri seskočil z koně a přivázal ho ke stromu. Pak se rychle rozběhl ke krčmě. Byla tichá a temná, všechna okna i dveře zavřené. Chlapec několikrát zabouchal klepadlem na hlavní vchod. Ozvaly se silné dunivé rány, které by probudily i mrtvého. Zevnitř krčmy se však neozval ani hlásek. Zalomcoval klikou. Dveře byly zamčené. Netrpělivě uhodil ještě jednou klepadlem. Teď se v prvním patře otevřelo okno. Z něho se vyklonil muž v čepičce na spaní a ospalým hlasem se zeptal, co si Tjuri přeje.

„Je to krčma Jikarvara?“ zeptal se hoch.

„Ano, to je,“ odpověděl muž chraplavým hlasem. „A kvůli tomu jsi mě vzbudil, a možná i mé hosty? Dnes v noci jsme mnoho klidu neměli!“

„Vy jste krčmář?“ ptal se dál Tjuri. „Chtěl bych mluvit s jedním z vašich hostů.“

„Uprostřed noci?“ rozzlobil se muž. „Tak to by nešlo! Vrať se ráno.“

„Je to důležité!“ naléhal Tjuri. „Prosím vás…, nezavírejte okno.“

Muž se znovu vyklonil. „Kdo jsi?“ zeptal se, „a s kým chceš mluvit?“

„Kdo jsem, na tom nezáleží,“ zašeptal Tjuri. „Hledám Černého rytíře s bílým štítem.“

Muž ze sebe vyrazil podivný zvuk. Tjuri nedokázal určit, zda to znělo rozzlobeně, nebo překvapeně. V každém případě se z mužova hlasu zcela vytratila ospalost, když mu řekl: „Počkej chvíli, sejdu dolů.“ Hlava zmizela a nedlouho poté uslyšel Tjuri harašení závory, kterou někdo odsunoval stranou. Dveře se otevřely a muž se objevil na prahu. Byl v noční košili a v ruce držel hořící svíčku.

„Tak,“ pronesl, zatímco si Tjuriho prohlížel od hlavy k patě. „Já jsem jikarvarský krčmář. A teď mi pěkně pověz, proč jsi mě vzbudil.“

„Přišel jsem za Černým rytířem s bílým štítem,“ odpověděl Tjuri. „Musím s ním okamžitě mluvit.“

„To už je dnes v noci podruhé,“ řekl na to krčmář. „Ale okamžitě s ním mluvit nemůžeš.“

„Můžete ho přece vzbudit!“ naléhal Tjuri.

„To nepůjde,“ trval na svém krčmář. „Černý rytíř s bílým štítem tu není. Odešel už dříve v noci.“

Tjuri se lekl. „Ne,“ vyrazil ze sebe, „to není možné!“

„Proč by to nebylo možné?“ řekl krčmář klidně.

„Kam odešel?“ vyptával se Tjuri nešťastně.

„Kdybych to věděl, řekl bych ti to,“ odpověděl muž. „Ale já nic nevím.“ Zdálo se, že si všiml chlapcova úleku, protože dodal: „Myslím, že se sem vrátí, alespoň jestli je skutečně tak dobrý rytíř, jak vypadá. Ty přicházíš za ním, že? Ne od něj.“

„Za ním,“ přisvědčil Tjuri.

„Co mu chceš?“

„To vám nemohu povědět,“ bránil se Tjuri. „Ale spěchá to. Víte, kdy se vrátí?“

„Kdybych to věděl, řekl bych ti to,“ zopakoval krčmář, „ale ani to nevím. Nevím o rytíři vůbec nic. Je to podivná historka.“ Škrábal se na hlavě tak silně, až mu spadla čapka.

„Ale vy přece musíte něco vědět!“ nenechal se chlapec odbýt. „Kdy odešel a proč? A jakým směrem odjel?“

„To je moc otázek najednou,“ ohradil se krčmář. Namáhavě se sehnul a zvedl spadlou čepici. „Pojď dovnitř do šenkovny,“ řekl potom. „Nemám rád vlhký ranní chlad. Není dobrý pro moje ztuhlé kosti.“

V šenkovně postavil svíčku na stůl a znovu si nasadil čepičku na spaní. Tjuri vstoupil za ním a netrpělivě se zeptal: „Kam Černý rytíř s bílým štítem odešel?“

„Přijel včera ráno,“ vyprávěl krčmář. „Podivný host - ne, že bych pochyboval, že je statečný rytíř, to ne. Naopak, udělal na mě veliký dojem. Byl úplně sám, neměl s sebou dokonce ani žádného panoše. Měl na sobě černočerné brnění. Jen štít, co měl v ruce, byl bílý jako padlý sníh. Černé hledí měl sklopené a nezvedl ho, ani když mě žádal o pokoj, ani když vešel dovnitř.

Pokoj samozřejmě dostal a později jsem mu tam odnesl jídlo, neboť mě o to prosil. Myslel jsem si, že uvidím jeho obličej, ale zmýlil jsem se. Brnění měl rozepjaté a přílbu sejmutou, ale teď měl přes obličej černou hedvábnou masku, skrze niž jsem mu viděl jen oči. Podivné, že? Určitě dal nějaký slib nebo něco takového. Víš o tom něco?“

„Kam odešel?“ zopakoval svou otázku Tjuri.

Zdálo se, že se krčmář zlobí, ale nakonec přece jen odpověděl. „Právě jsem ti to chtěl vyprávět,“ ohradil se. „Asi tak ve dvě hodiny - ležel jsem už dávno v posteli – někdo prudce zabušil na dveře. Podíval jsem se z okna a uviděl jsem dole stát ještě jednoho černého rytíře! ‚Vpusť mě dovnitř!‘ křikl. ‚Zdržuje se tady Černý rytíř s bílým štítem?‘ – ‚Ano,‘ přiznal jsem, ‚ale už je poněkud pozdě…‘ – ‚Otevři dveře!‘ rozkřikl se rytíř, ‚nebo je vyvrátím!‘

Seběhl jsem rychle dolů a dveře otevřel. Rytíř stanul přede mnou. I on byl oblečen v černé zbroji, ale jeho štít byl rudý jako krev. Zeptal se mě nerudně: ‚Kde je rytíř s bílým štítem?‘ – ‚Spí,‘ řekl jsem. – ‚Tak ho vzbuď!‘ přikázal. ‚Musím s ním mluvit. A pospěš si!‘

Upřímně řečeno jsem se trochu vyděsil, proto jsem pospíchal, abych jeho přání splnil. Ale dříve než jsem došel k pokoji svého hosta, on už scházel po schodech. Byl zcela oblečený, měl na sobě černé brnění a přílbici se spuštěným hledím. Měl s sebou všechny své zbraně a bílý štít mu visel u boku. Sešel dolů a vstoupil do šenkovny. Černý rytíř s rudým štítem mu vyšel v ústrety, a tak proti sobě zůstali stát. Rytíř s rudým štítem si stáhl rukavici a hodil ji tomu druhému k nohám. Rytíř s bílým štítem ji zdvihl a zeptal se: ‚Kdy?‘ – ‚Teď!‘ odpověděl rytíř s rudým štítem.“

Krčmář se na chvíli odmlčel, aby nabral dech, a dodal: „Potom společně vyšli ze šenkovny, aniž by řekli jediné slovo, a za pár minut odjeli oba do lesa..“

„Aby se utkali v souboji,“ řekl Tjuri.

„Ano, také si to myslím,“ přitakal krčmář. „A do této chvíle se žádný z nich nevrátil.“

„Odešli tedy ve dvě hodiny?“ pátral Tjuri. „Kolik je teď?“

„Asi půl páté, řekl bych,“ odvětil krčmář. „Už se rozednívá.“

„Na kterou stranu jeli?“ chtěl ještě vědět Tjuri.

Krčmář s ním vyšel ven a ukázal mu směr. „Nevím ale, kam až chtěli dorazit,“ dodal.

„Pokusím se sledovat jejich stopy,“ řekl Tjuri už ve spěchu. „Děkuju vám.“ A dříve než mohl krčmář něco odpovědět nebo se zeptat, rozběhl se ke svému koni, vyhoupl se na něj a byl pryč.

5

Černý rytíř s bílým štítem

Na východě už mělo nebe růžovou a oranžovou barvu – za chvíli vyjde slunce. Ptáci cvrlikali, pískali, zpívali a štěbetali vesele, jako by měli radost z krásného dne, který právě začínal. Tjuri radost neměl. Zlobil se, protože už bylo tak pozdě, a on ještě zdaleka nesplnil svůj úkol. Jak by mohl být včas zpátky v kapli? Přesto dál pokračoval v cestě po stopě, kterou po sobě zanechali dva černí rytíři. Když jednou slíbil, že dopis doručí, nechtěl slib porušit. To mu ovšem nebránilo, aby v myšlenkách neustále nemrmlal. Proklínal Černého rytíře s rudým štítem za to, že vyzval na souboj Černého rytíře s bílým štítem, a na toho se zase zlobil, protože výzvu přijal. A proklínal je oba dva, neboť po sobě nenechali žádnou jasnou stopu, protože nejeli po stezce, ale napříč lesem.

„Už je určitě pět hodin,“ myslel si Tjuri. „Je úplné světlo. Proboha, kam jen jeli?“

Představoval si překvapení Dagonautových rytířů, až ho v sedm hodin nenajdou v kapli. Co by si asi pomyslel král, jeho rodiče, přátelé a všichni ostatní, kdyby věděli, že utekl v noci před svým pasováním na rytíře? V duchu si znovu připomněl slova neznámého a s povzdechem došel k názoru, že nemohl jednat jinak. Poté se s úlekem rychle vrátil do skutečnosti a zjistil, že ztratil stopu.

Dojel na nějakou mýtinu, jejíž písčitá půda byla zcela rozrytá a pokrytá stopami! Které z nich však patřily oběma rytířům?

Pozorně se rozhlédl kolem sebe. Zdálo se, jako by tudy projela celá skupina jezdců. Možná to byli titíž, které dnes v noci už jednou viděl. Hnali se napříč lesem a podupali a polámali přitom mnoho rostlin a větví. Stopu obou rytířů však nemohl najít. Nakonec se vydal směrem, odkud přijeli jezdci. Ti za sebou zanechali jasně zřetelnou stezku. Jak tak jel, uvažoval, zda jezdci měli něco společného s černými rytíři. Ačkoliv už bylo světlo, měl najednou daleko větší strach, než kdy uplynulé noci pocítil…

Po chvilce něco uslyšel – tiché, znepokojené zaržání. Za pár okamžiků spatřil koně uvázaného u stromu. Byl to nádherný vraník s jednoduchým sedlem. Podíval se na Tjuriho smutnýma černýma očima a znovu zaržál.

Tjuri ho pohladil po hlavě a zašeptal: „Čekej klidně, podívám se, kde je tvůj pán. Myslím, že bude někde nablízku. Je to tak?“

Popojel kousek dál a vtom uviděl mezi stromy něco ležet v zelené trávě. Bylo to černé a bílé a rudé… Dech se mu v hrdle zatajil, ale navzdory tomu seskočil rychle z koně a běžel tam.

Na zemi ležel člověk v černé, poškozené a proděravělé zbroji. Bílý byl štít ležící vedle něho. Rudá byla krev. Tjuri našel Černého rytíře s bílým štítem, ten však byl zraněný…, nebo mrtvý.

Poklekl k rytíři, aby se přesvědčil. Těžce zraněný byl v každém případě, ale ještě dýchal. Přílbici neměl, jeho obličej ale stále zakrývala černá maska. Tjuri na něj pohlédl a chvěl se po celém těle. Pak se vzmužil. Musí něco udělat, musí se podívat, v jakém stavu zraněný je, musí ho obvázat.

Rytíř se pohnul a zašeptal: „Kdo je tu?“

Tjuri se k němu naklonil. „Zůstaňte klidně ležet, pane,“ řekl. „Pomohu vám. Bolí vás něco?“

Všiml si, že se na něj rytíř skrz masku podíval. „Neznám tě,“ řekl po chvíli slabým hlasem, „ale jsem rád, že mě někdo našel dřív, než zemřu. O mé rány se nestarej, s tím už se nedá nic dělat.“

„To neříkejte,“ odporoval Tjuri a opatrně se snažil povolit brnění.

„Nenamáhej se,“ šeptal rytíř. „Vím, že umírám.“

Tjuri se obával, že má rytíř pravdu. Přesto neustával ve svých snahách ulehčit zraněnému utrpení. Utrhl si kus haleny a tím obvázal rány, jak jen nejlépe dovedl.

„Děkuji,“ hlesl rytíř po nějakém čase. „Kdo jsi a jak ses sem dostal?“

„Jmenuji se Tjuri,“ odpověděl mládenec. „Mám přinést vodu? Třeba byste se chtěl napít.“

„Není třeba,“ řekl ztěžka rytíř. „Tjuri… to jméno znám. Jsi příbuzný s Tjurim Chrabrým?“

„To je můj otec,“ vysvětlil Tjuri.

„Jak ses sem dostal?“ zeptal se znovu rytíř.

„Já… přišel jsem za vámi,… je mi moc líto, že…“

„Přišel jsi za mnou?“ vpadl mu rytíř do řeči. „Přišel jsi za mnou? Bohudíky, pak tedy snad ještě není pozdě…“ Pohlédl na Tjuriho očima, které svítily i skrz černou masku, a zeptal se: „Máš něco pro mě?“

„Ano, pane,“ přitakal Tjuri, „dopis.“

„Věděl jsem, že můj panoš najde posla,“ oddechl si rytíř. „Počkej,“ zadržel Tjuriho, když chtěl dopis vytáhnout. „Neměl ses mě na něco zeptat?“

Tjuri si najednou uvědomil, že měl říct heslo: „Proč… proč je váš štít bílý?“ zajíkl se.

„Protože bílá skrývá všechny barvy,“ odpověděl rytíř. Jeho hlas zněl pojednou mnohem silněji. Byl to hlas, který v Tjurim vzbuzoval velkou důvěru. Pak se zeptal rytíř: „Odkud přicházíš?“

„Přicházím zdaleka,“ odpověděl správně Tjuri.

„Teď mi ukaž dopis,“ nařídil rytíř. „Ne, počkej, přesvědč se, jestli nás někdo nepozoruje.“

Tjuri se rozhlédl. „Nikdo tu není,“ ujistil rytíře, „jen naše koně.“ Vytáhl dopis a ukázal ho rytíři. „Ach, pane,“ vyhrkl najednou, „je mi tak líto, že jste byl v souboji poražen!“

„Souboj?“ řekl rozhořčeně zraněný, „k žádnému souboji nedošlo! Mne ještě nikdy nikdo neporazil. Černý rytíř s rudým štítem mě vlákal do pasti. Jeho rudí jezdci mě zaskočili ze zálohy a napadli ve velké přesile.“

„Ohavnost!“ zamumlal Tjuri znechuceně.

„Ale to, co hledali, nenašli,“ pokračoval rytíř. „Oni nechtěli pouze zahubit mne, ale také zničit dopis, který jsi mi právě ukázal! Zase ho dobře schovej – potom ti povím, co s ním máš udělat… Ale nejdříve mi, Tjuri, řekni, jak to, že za mnou s dopisem přicházíš právě ty.“

Tjuri mu všechno vyprávěl.

„Dobře,“ zašeptal rytíř a na okamžik se odmlčel. „Nedívej se tak ustaraně,“ řekl posléze přátelsky. Tjuri cítil, že se pod maskou usmívá, a přál si, aby mohl spatřit rytířův obličej.

„Poslyš,“ začal mu vysvětlovat rytíř. „Nemohu mluvit dlouho, protože mi už nezbývá mnoho času… Tento dopis je pro krále Ynauvena a má obrovský význam. Teď‘, když už ho nemohu doručit já, musíš to udělat ty!“

„Já…?“ vydechl Tjuri.

„Ano, neznám nikoho jiného, kdo by to dokázal. Důvěřuji ti. Musíš ihned vyrazit na cestu. Už nesmíme ztrácet čas. Budeš cestovat na západ. Nejprve lesem a potom podél Modré řeky, až dorazíš k jejím pramenům. Tam žije poustevník, Menaures… Vezmi si prsten z mé ruky. Když ho poustevníkovi ukážeš, bude vědět, že jsem tě poslal já. Pomůže ti přejít přes hory, protože to bys sám nesvedl. Na druhé straně hor už tě cesta povede sama…“ Rytíř pozdvihl ruku a řekl: „Tady, vezmi si můj prsten… Vím, že toho chci po tobě hodně, ale v tomto okamžiku jsi pro tento úkol tím nejpovolanějším.“

Tjuri opatrně stáhl prsten z rytířova prstu. „Rád bych splnil vaše přání,“ pochyboval ještě, „ale nevím…“

„Musíš to udělat,“ nenechal ho rytíř domluvit. „Nechci ti však zatajovat, že tvůj úkol bude velice těžký. Už víš, že nepřátelé se chtějí dopisu zmocnit. Bude ti hrozit mnoho nebezpečí. Proto musíš své poslání udržovat v tajnosti. Nikomu nic neříkej. A dopis odevzdej pouze králi Ynauvenovi.“ „Co… co v dopise stojí?“ zajímal se Tjuri, zatímco si pomalu navlékal prsten na svůj prst.

„To je tajemství,“ odvětil rytíř. „ Dopis nesmíš otevřít. Pouze pokud by hrozilo nebezpečí, že ti ho někdo vezme, musíš si obsah přečíst, abys mohl poselství doručit ústně. Ale to smíš udělat jen v okamžiku nejvyšší nouze.“ Zase se na chvíli odmlčel a pak se mnohem slabším hlasem zeptal: „Doručíš ten dopis?“

„Ano, pane,“ řekl Tjuri.

„Přísahej mi na svou rytířskou čest,“ zašeptal rytíř.

„Přísahám na svou rytířskou čest,“ vyhověl mu Tjuri. „Jenom ještě nejsem rytířem,“ dodal poctivě.

„Tím se jistě staneš,“ řekl rytíř. „A teď mi prosím sejmi masku… Smrti člověk vždy musí hledět vstříc s otevřeným hledím.“

Třesoucíma se rukama Tjuri udělal, oč ho rytíř požádal. Když uviděl klidnou, vznešenou rytířovu tvář, zasáhlo ho to tak hluboce, že uchopil jeho ruku do dlaní a opakoval, že dopis v pořádku doručí. „A pomstím se vašim vrahům!“ dodal plamenně nakonec.

„To není tvůj úkol…,“ zašeptal rytíř. „Ty musíš být především mým poslem.“ Pak zavřel oči. Jeho prsty se ještě pohnuly v Tjuriho ruce a pak ztuhly.

Tjuri na rytíře pohlédl a pomalu jeho ruku pustil. Je mrtev, věděl a byl nesmírně zarmoucen, i když se s rytířem poznal teprve před chvilkou. Skryl svou tvář v dlaních a modlil se za jeho duši.

6

Rudí jezdci

Tjuri vstal a ještě jednou spočinul zrakem na klidné tváři Černého rytíře s bílým štítem. Pak se otočil a vracel se ke svému koni. Musel teď splnit úkol, který mu rytíř dal, a doručit dopis králi Ynauvenovi do země na západ od Velkých hor.

Když došel ke koni, zůstal u něho stát a přemýšlel, jak by měl nejlépe postupovat. Rozhodně se nevracet do Dagonautova města, to by ho stálo příliš mnoho času. Navíc by musel všechno vysvětlit, a to nesměl, neboť jeho úkol měl zůstat utajen. Ale přesto bylo třeba poslat do města rodičům zprávu, aby neměli strach a nedali ho hledat. Také se musel postarat, aby se Černému rytíři s bílým štítem dostalo čestného pohřbu, a aby vyšlo najevo, kdo ho zavraždil. „Nejlépe bude, když se vrátím do krčmy,“ rozhodl se nakonec. „Není odtud tak daleko. Krčmáři mohu říct, že Černý rytíř s bílým štítem je mrtvý, a poprosit ho, aby doručil vzkaz do města.“

Za okamžik už byl na cestě. Cítil se teď mnohem starší a vážnější než před několika hodinami.

Chvíli jel, když najednou uslyšel praskání větví a o kus dál se před ním vynořil muž na koni, který jel směrem k němu. Byl vyzbrojen k boji, měl přílbici a brnění, kopí a meč. Jeho plášť, štít i pera na chocholu byly rudé jako krev.

„Jeden z rudých jezdců!“ pomyslel si Tjuri. Zároveň si uvědomil, že s sebou nemá žádnou zbraň. Navzdory tomuto vědomí jel klidně dál a snažil se vypadat, jako by se nic nedělo.

Rudý jezdec trochu uhnul stranou, aby mohl Tjuri projet. Tjurimu bušilo srdce až v krku, ale než stačil projet kolem, jezdec ho oslovil.

„Řekni, příteli,“ ptal se zvědavě, „co děláš tak brzy po ránu v lese? Odkud přicházíš a kam máš namířeno?“

„To je moje věc,“ odbyl ho Tjuri krátce. „Dobré ráno.“

Jel dál a každým okamžikem čekal, že se mu do zad zabodne kopí. Nestalo se však nic. Vydechl si, ale neodvážil se ohlédnout nebo zrychlit krok. Potom zaslechl, jak jezdec za ním něco volá. Nerozuměl však co.

Teď se přece jen ohlédl a uviděl, že se k prvnímu přidal ještě jeden rudý jezdec. Oba dva se za ním dívali. Jeden z nich znovu cosi vykřikl. Tjuri slyšel, jak mu někdo další ve velké dálce odpověděl. Zneklidněl a pobídl koně k rychlejšímu běhu.

Zakrátko zjistil, že ho rudí jezdci pronásledují.

Nutil svého unaveného koně k ještě rychlejšímu cvalu. Krčma už nemohla být daleko. Najednou se zprava vynořil další jezdec, který mu zastřeným hlasem přikázal, aby zůstal stát. Dříve než mu Tjuri mohl odpovědět, objevil se z druhé strany čtvrtý jezdec, kterému se už málem nevyhnul.

Teď se dal Tjuri skutečně na útěk. Rázem se zdálo, že les je plný rudých jezdců, kteří na něj mají všichni spadeno. Hnali se za ním a křičeli, aby zůstal stát. To Tjuri samozřejmě neudělal. Strhl koně na stranu a jako blesk vjel do hustě zarostlého mlází v zoufalé naději, že se tak zbaví svých pronásledovatelů.

Ani nevěděl, jak dlouho se hnal stále vpřed, do kopce, z kopce, skrz nejrůznější podrost a houštiny, za zády lomoz a křik. Věděl jen, že nechce být zavražděn jako Černý rytíř s bílým štítem. Po chvilce se ohlédl a zpozoroval, že se mu podařilo získat určitý náskok. To však nemohlo dlouho trvat. Jeho kůň byl unavený, les neprostupný, pronásledovatelů bylo mnoho a on sám. Vtom dostal nový nápad. Seskočil z koně, plácl ho po zadnici, takže zvíře pokračovalo dál, sám se rozběhl na druhou stranu a vyšplhal na strom, jak nejrychleji uměl. Ve výšce pak, prudce oddechující a bezpečně schovaný v hustém listoví, vyčkával, co bude dál. Viděl, jak pod stromem projelo několik jezdců. Nevšimli si ho. Za nějakou dobu je znovu uslyšel v dálce něco volat. Teprve tehdy se odvážil pohnout a zaujmout poněkud pohodlnější polohu. Dolů však ještě neslezl, protože se bál, aby se jezdci nevrátili.

Notnou chvíli zůstal Tjuri sedět v koruně stromu, ale rudí jezdci se nevrátili. Les vypadal pokojně a mírumilovně. Ani se nechtělo věřit, co všechno se tu v minulých hodinách událo.

Rozhlédl se kolem sebe a pak opatrně vytáhl dopis, aby si ho dobře prohlédl. Nic zvláštního na něm nebylo vidět: malý, bílý a nestálo na něm nic napsáno. Prostudoval si dobře i tři pečeti, jimiž byl dopis zabezpečen. Na všech třech byla malá korunka, ale jinak vůbec nic neprozrazovalo, jak velký význam dopis má. Tjuri ho zase dobře schoval a náhle si uvědomil, že už jistě bylo sedm hodin. Opřel se o kmen a zavřel oči. „Možná právě teď zatroubili Dagonautovi rytíři před kaplí na své rohy,“ představoval si. „Arman, Foldo, Wilmo a Jusipu možná právě vstávají a jdou ke dveřím, aby je otevřeli…“ Viděl rytíře stát před kaplí a slyšel, jak oznamují: „Dobré ráno, král Dagonaut vás volá. Vezměte své meče a štíty a následujte nás.“ Snažil se představit si, co se bude dít dál, ale nešlo mu to. Před očima se mu znovu objevil obraz Černého rytíře s bílým štítem, jak mu říká: „Ty musíš být mým poslem.“

Otevřel oči. Kaple se zdála být daleko a noční hlídka vzdálenou minulostí. S tím teď již neměl nic společného. Podíval se pod sebe. „Snad už jsem v bezpečí,“ pomyslel si. Slezl dolů a opatrně se vydal lesem. Přitom se stále rozhlížel a špicoval uši při každém nečekaném zvuku.

Netrvalo dlouho a dočkal se překvapení: uviděl svého koně, jak se klidně pase.

„Hodný koníček,“ řekl mu, zatímco se na něj vyšvihl. „Pojď, půjdeme do krčmy. Tam ti dají nažrat, co se do tebe vejde.“

Uvědomil si, že kůň vlastně není jeho.

„Pravda!“ polekal se. „Tenhle koník musí zpátky ke svému majiteli.“

A rozjel se ke krčmě, kam nakonec dojel, aniž by cestou ještě něco zažil.

7

Útěk

V šenkovně zrovna krčmář zametal podlahu. Byl teď oblečený, ale čepičku na spaní měl pořád na hlavě. U jednoho stolu blízko u okna seděli dva muži a jedli. Když Tjuri vstoupil, podívali se na něj oba dva poněkud překvapeně.

„Dobrý bože,“ zvolal krčmář, „cos vyváděl?“

Tjuri si až v tom okamžiku uvědomil, že musí vypadat hrozně zbědovaně. Jeho bílá halena byla špinavá a roztrhaná díky všem dobrodružstvím, která uplynulou noc prožil. Ztratil i čelenku, takže mu vlasy divoce vlály a kroutily se na všechny strany. Navíc byl pokrytý šrámy, které si udělal během útěku před rudými jezdci.

„Našel jsi Černého rytíře s bílým štítem?“ chtěl vědět krčmář.

„Našel jsem ho,“ odpověděl chlapec vážným hlasem.

Krčmář si ho prohlédl od hlavy k patě. Nakonec jeho pohled ustrnul na Tjuriho levé ruce a překvapený výraz v jeho obličeji se pomalu měnil v nedůvěřivý.

Tjuri sledoval jeho oči a všiml si, co bylo krčmáři tak nápadné. Prsten, který od rytíře dostal!

„Není to prsten…,“ chtěl se zeptat krčmář.

Tjuri mu tichým hlasem skočil do řeči: „Černý rytíř s bílým štítem je mrtev.“

„Co říkáš?“ vykřikl krčmář vzrušeně. „Mrtvý? V souboji zvítězil rytíř s rudým štítem?“

„Nebyl žádný souboj,“ řekl Tjuri. „Rytíř s bílým štítem byl zavražděn…“

„Dobrý bože!“ zděsil se krčmář. „Zavražděn!“

„Poslouchejte mě prosím,“ naléhal Tjuri. „Nemám mnoho času a co vám chci říct, je důležité.“

Muži u stolu přestali jíst a s otevřenou pusou se dívali jeho směrem. Jeden z nich vstal a zeptal se: „Stalo se něco s rytířem, co sem včera přijel?“

Dříve než mohl Tjuri cokoliv odpovědět, rozletěly se dveře šenkovny a ozval se silný hlas: „Čí je ten kůň před krčmou?“

Tjuri se ohlédl. Na prahu stál rozložitý muž s uříceným obličejem a rozzlobenýma očima se díval z jednoho na druhého. Tjuri ho neznal, ale jeho hlas mu zněl povědomě.

„Tohohle mladíka,“ odpověděl muž, který ještě seděl u stolu. „Ten přijel na koni.“

„Je to tak,“ přiznal Tjuri. „Je to můj kůň… totiž ne, není…“ Odmlčel se. Najednou věděl, kdo je muž na prahu. Poznal jeho hlas… Byl to ten hospodář a majitel koně!

Muž k němu přistoupil a burácivě se na Tjuriho rozkřikl: „Ne, určitě není! Ten kůň je můj! A ty jsi zloděj, co mi ho dnes v noci ukradl!“

„Vážený pane, já jsem ho neukradl,“ bránil se Tjuri. „Jen jsem si ho na chvíli vypůjčil. Nezlobte se na mě, byl jsem…“

Ale ten člověk byl příliš rozčilený, než aby chlapce poslouchal. Popadl Tjuriho zhurta pod paží a křičel: „Mám tě, zloději!“ Obrátil se k ostatním a řekl: „Celý zbytek noci jsem šel po jeho stopě, ale pak jsem ji ztratil. Nakonec přijdu ke krčmě a co nevidím – stojí tu můj kůň a u něj i zloděj!“ Tjuri se mu vytrhl. „Já nejsem žádný zloděj!“ zvolal. „Chtěl jsem vám váš majetek čestně vrátit. Poslouchejte mě, všechno vám vysvětlím!“

„Řečičky!“ ušklíbl se sedlák. „Nevěřím ti ani za mák.“

„Vážený pane…,“ začal Tjuri.

„Nejsem žádný vážený pán,“ skočil mu muž do řeči. „Nemám rád takové fajnové řeči, co mě jimi chceš obelstít. Ty budeš určitě jeden z těch ptáčků, co pěkně mluví, ale jinak nestojí za nic.“

„Nechte mě, ať vám všechno vysvětlím!“ bránil se Tjuri.

„To můžeš udělat za chvíli před rychtářem,“ odpověděl sedlák, „půjdeš se mnou do města.“

Do města? Ale to Tjuri nemohl! Znamenalo by to obrovskou ztrátu času. A navíc mu začalo docházet, že nic vysvětlovat nemůže. O svém úkolu musel mlčet, a tedy i o událostech, které předcházely. Ustoupil o krok dozadu a řekl: „Já s vámi do města nepůjdu. Nejsem zloděj, ujišťuji vás na svou čest!“

„No to je ještě hezčí!“ vysmíval se mu hospodář. „Na svou čest! Jak se opovažuješ něco takového říct, ty mizero!“

„Jak se vy opovažujete říkat o mně, že jsem mizera?“ rozčilil se teď zase Tjuri. Zlobil se, že mu tak někdo říká, jemu, který už teď mohl být rytířem, kdyby se nic nestalo. Pak by s ním každý jednal s úctou. Mizera, on, jenž byl vybrán, aby splnil důležité poslání!

„Já to nechápu,“ vmísil se do hádky krčmář. „On vám ukradl koně? Přijel dnes za svítání a teď mi před chvilkou vyprávěl, že rytíř s bílým štítem byl zavražděn. A na prstě má jeho prsten. Co to všechno znamená?“

„Všechno vysvětlím,“ přesvědčoval je Tjuri už potřetí, „ale musíte mi k tomu dát příležitost.“ Mluvil klidně, ve svém nitru však byl hluboce znepokojen. Obličeje jeho čtyř společníků měly tak hrozivý výraz! „Vzal jsem si vašeho koně,“ pokračoval, „protože jsem musel vyřídit vzkaz, který nesnesl odkladu…“

„Nesmysl!“ přerušil ho majitel koně. „Mohl ses mě klidně zeptat, jestli si koně můžeš půjčit. Tolik času by tě to zase nestálo. A teď buď zticha a pojď se mnou. Už mám těch řečí dost!“

„Ne, počkejte!“ zvolal krčmář. „Mně také musí něco vysvětlit. Jak to bylo s Černým rytířem s bílým štítem?“

„Rytíř s bílým štítem je mrtev,“ zopakoval Tjuri, „a já vás prosím, zda byste se postaral, aby se mu dostalo takového pohřbu, jak se na vznešeného rytíře patří. Najdete ho nedaleko odtud…“ A popsal mu místo, kde rytíře zanechal.

„Kdo ho zabil?“ chtěl vědět krčmář.

„Rudí jezdci,“ odpověděl Tjuri. „Byla to léčka.“

„Rudí jezdci!“ ozval se muž sedící u stolu. „Ty jsem viděl. Dnes ráno jeli tudy kolem, když jsem…“

„O čem to mluvíte?“ nechápal majitel koně. „Je to zloděj a já ho chci potrestat.“

„Ale vždyť tady se jedná o vraždu!“ okřikl ho krčmář.

„Tak může rychtáři vyprávět i o ní,“ odsekl sedlák a znovu popadl Tjuriho za paži. „V každém případě je jasné, že tenhle mladíček nám nesmí za žádnou cenu utéct.“

„Rudí jezdci…,“ chtěl něco dodat muž u stolu.

„Černý rytíř…,“ skočil mu do řeči krčmář.

Ale Tjuri už nečekal, co mu ještě chtějí říct. Vytrhl se sedlákovi a rychle vyběhl ze šenkovny. Tak ať si tedy o něm myslí, že je zloděj, do města se odvést nenechá! Čtyři muži ho začali za halasného křiku pronásledovat. Tjuri utíkal do lesa. Rychle získal před svými pronásledovateli náskok, ale cítil, že to nemůže dlouho trvat. Srdce mu bušilo až v krku a před očima se mu dělaly černé skvrny. Zvolnil tempo a ohlédl se. Pak sebral všechny síly a podruhé vylezl na strom.

Lest se podařila i tentokrát. Za chvilku proběhli pronásledovatelé pod stromem, aniž by si ho všimli.

„Tohle už potřetí udělat nesmím,“ pomyslel si Tjuri, když se mu podařilo popadnout dech. „Říká se, že použít třikrát stejnou lest znamená pokoušet ďábla.“

Byl k smrti unavený. Naštěstí si mohl chvíli odpočinout, neboť stejně musel počkat, až bude v okolí bezpečno. Po nějakém čase spatřil krčmáře a sedláka, jak se vracejí. Tiše spolu rozmlouvali a v obličejích se jim zračila nelibost. Krčmář dokonce ztratil svou čepičku na spaní. Tjuri se tomu musel pro sebe zasmát, jakkoliv byla situace vážná.

Ano, skutečně to pro něj nevypadalo nijak pěkně. Měl se vydat na cestu do daleké země, aby doručil důležitý dopis, a neměl u sebe nic víc než své oblečení – rozedranou halenu, která stejně nebyla k ničemu. Neměl ani zbraň, ani peníze, ani koně. Považovali ho za zloděje. A nadto měl ještě daleko nebezpečnější nepřátele: rudé jezdce a Černého rytíře s rudým štítem, jejich pána.

Tjuri si povzdechl. Úkol, který na sebe vzal, nebude jednoduchý.

„A dokonce jsem ani nemohl vzkázat do města, co se se mnou stalo,“ napadlo ho. „To musím ještě udělat, jakýmkoliv způsobem.“

Majitel koně půjde určitě k rychtáři. Pochopí však ve městě, že ten takzvaný zloděj je tentýž mladík, který se ztratil z kaple noc předtím, než měl být pasován na rytíře? „Otec, matka ani přátelé neuvěří, že jsem zloděj,“ přemítal, „a král také ne, doufám. Ale přesto budou mít strach.“ Znovu si povzdechl. „Ale běž,“ řekl si poté přísně. „Teď musíš myslet jen na jedinou věc: jak bezpečně doručit dopis. To jsi slíbil rytíři.“ Podíval se na prsten na svém prstě. Byl to nádherný klenot s obrovským kamenem, snad diamantem. Nejspíš nebylo nejrozumnější nosit ho jen tak na ruce. Ne, bylo to dokonce hloupé. Povolil šňůrku, kterou se halena stahovala u krku, a prsten na ni pevně přivázal. Potom si ji pověsil na krk, pod košili, aby ji nikdo nemohl spatřit.

Teď se však musí vydat na cestu. Doufal, že už bude kolem bezpečno. Snad se mu nějakým způsobem podaří opatřit si koně a zbraň.

„Ach, jsem já ale hlupák!“ ťukl se najednou do čela. „Vždyť nedaleko odtud stojí rytířův kůň. Toho si samozřejmě mohu vzít!“

Opatrně sklouzl dolů. Už věděl, co má dělat. Nejdříve si dojde pro koně a potom se vydá na cestu.

DRUHÝ DÍL

Cesta lesem

1

Na cestě. Černý kůň

A zase šel Tjuri opatrně lesem směrem k místu, kde nalezl Černého rytíře s bílým štítem. Po chvíli slyšel, jak si někdo nedaleko od něj hvízdá písničku. Plížil se potichu tam, odkud pískání přicházelo. Náhle uviděl chlapce přibližně svého věku, jak váže větve do otepí. Vesele si pískal a Tjuriho neviděl. Ten chlapce pár minut váhavě pozoroval: „Mám to udělat, nebo ne?“ ptal se sám sebe. Nakonec se rozhodl, opustil svůj úkryt v křoví a řekl chlapci: „Dobré rano.

Mládenec se lekl, přestal pískat a díval se na Tjuriho s otevřenou pusou.

„Dobré ráno,“ zopakoval Tjuri. „Udělal bys pro mě něco?“

Hoch na něj stále překvapeně zíral. „Ale ne!“ zvolal posléze. „Ty musíš být ten kluk, co ho hledají, zloděj koní!“

„Psst,“ zasyčel Tjuri. „Nekřič tak!“

Chlapec ustoupil o krok dozadu a rychle pohlédl na sekeru, která ležela na zemi blízko jeho nohou.

„Nemusíš mít ze mě strach,“ uklidňoval ho Tjuri. „Já mám víc důvodů, abych se bál, vždyť u sebe nemám jedinou zbraň… Ano, jsem ten, kterého hledají, ale nejsem zloděj, dávám ti své čestné slovo.“

„A co tu tedy děláš,“ zajímal se chlapec, „a co chceš ode mě?“

„Potřebuji tvoji pomoc,“ odpověděl Tjuri. „Potřebuji, abys šel do města a někomu ode mne vyřídil vzkaz.“

„Vyřídit vzkaz?“ zeptal se chlapec. „Proč? Proč bych ti měl pomáhat?“

„Jen tě prosím,“ řekl mu Tjuri, „jestli to nechceš udělat, nemohu tě nutit. Ale byl bych ti velice vděčný, kdybys to udělal. Opravdu nejsem žádný zloděj.“

„Hm,“ zamyslel se chlapec a svraštil obočí. „Co tedy chceš, abych vyřídil. Ne, že bych už jistě věděl, že to udělám. Zdaleka to ještě nevím jistě.“

„Běž do Dagonautova města za rytířem Tjurim Chrabrým a řekni mu, že jeho syn je v pořádku, ale že se teď nemůže vrátit. Řekni mu, že jeho syn je zdráv a že ho nemají hledat.“

„Nemůžeš to vyřídit sám?“ otázal se hoch. „Do města je pěkně daleko a já mám hromadu práce, kterou musím udělat.“

„Já tam jít nemohu,“ vysvětloval Tjuri. „Vždyť přece víš, že mě pronásledují! Prosím, udělej to a běž tam hned.“

„Rytíř Tjuri Chrabrý? Co mám takovému mocnému pánovi povídat? Ani mě nebude chtít vyslechnout!“

„Jen se neboj, on tě vyslechne. Vždyť mu přineseš zprávu o jeho synovi. Také bys mohl jít za mou… za jeho ženou a říct jí… Počkej, měl bys pro mě nějaký provázek?“ skočil Tjuri náhle do řeči sám sobě.

„Ale ano,“ přisvědčil chlapec a podal mu kus provazu.

Tjuri si sundal opasek a místo něj si uvázal kolem pasu provaz. Opasek podal chlapci. Byl to velice krásný pás. Jeho matka ho vyšila a otec mu na něj u nejlepšího zlatníka ve městě koupil zlatou přezku. „Podívej,“ řekl, „odevzdej tento pás rytíři Tjurimu nebo jeho ženě. Pak budou vědět, že jsem tě poslal já. A tu přezku si můžeš nechat jako odměnu.“

Chlapec opasek váhavě přijal. „Co mám tedy říct?“ chtěl vědět ještě jednou.

Tjuri mu vzkaz zopakoval. „A nezapomeň,“ dodal nakonec. „Běž rovnou. A prosím tě, neříkej nikomu, žes mě potkal.“

„Kromě rytíře Tjuriho,“ usmál se chlapec.

„Uděláš to pro mě?“ zeptal se Tjuri s nadějí v hlase.

„Ano,“ odpověděl chlapec a opatrně motal pás do roličky.

„Slib mi, že nezapomeneš.“

„Kdybych byl rytíř,“ usmál se znovu chlapec, „slíbil bych ti to na svou rytířskou čest.“

„Děkuji ti,“ řekl Tjuri vážným hlasem.

Chlapec se na něho zkoumavě podíval. „Vyrazím hned na cestu,“ ujistil Tjuriho, „a nikomu neřeknu, co jsem viděl. Nevěřím, že jsi zloděj, i když nechápu, o co tu jde.“

„Děkuji,“ řekl znovu Tjuri.

Chlapec se trochu ostýchavě zašklebil, otočil se a odešel.

„Bude to v pořádku,“ pomyslel si Tjuri a i on se vydal dál. Chlapec slib splní, tím si byl jist. Teď se mohl s klidným srdcem zcela věnovat svému úkolu.

Po krátkém čase znovu dorazil na mýtinu, kde byla půda rozryta koňskými kopyty. Potichu se plížil k místu, kde ležel rytíř s bílým štítem. Když se dostal blíž, uslyšel lidské hlasy. Že by už dorazili lidé z krčmy? Měl pocit, že poznává krčmářův hlas, i když nerozuměl víc než „Och!“ a „Ach!“ a „Vražda!“ Přistoupil k černému koni uvázanému stále ještě u stromu. Ve chvilce ho odvázal a vyšvihl se do sedla. Zvíře stálo klidně, ale jakmile ucítilo na zádech Tjuriho, začalo vyhazovat.

„Uklidni se,“ šeptal mu Tjuri. „Buď poslušný! Dostal jsem úkol od tvého pána!“

Kůň hodil hlavou dozadu a zaržál. Pro Tjuriho nebylo snadné ho ovládnout, ale nakonec se mu to přece podařilo.

Slyšel, jak kdosi volá: „Tamhle někdo je!“

Vrazil paty koni do boků, pleskl ho po krku a sykl: „Jeď!“ Kůň poslechl a prudce vyrazil vpřed. Hnal se napříč lesem, přeskakoval keře, dral se listovím a lámal větve. Tjuri se musel skutečně pevně držet. Měl pocit, že slyší mužský hlas, ale možná se mu to jen zdálo. V každém případě měl brzy nešťastné místo daleko za zády.

Kůň byl rychlý a ohnivý. Právem nosil rytíře s bílým štítem. Cítil snad, že plní poslední přání svého pána, když s Tjurim co nejrychleji uháněl západním směrem do Země krále Ynauvena…?

Pokud ovšem běžel na západ. Tjuri totiž ještě neměl příležitost, aby se zorientoval. Jak by také mohl, když ujížděl obrovskou rychlostí hustým lesem. Hnal koně tryskem, až dojeli k široké, přímé cestě. Tam se zastavil, aby se pořádně rozhlédl a mohl zvolit správný směr. Měl štěstí. Podle polohy slunce si určil, že cesta vede přibližně z východu na západ. „Toto musí být První Velká cesta,“ pomyslel si.

Do Země krále Ynauvena vedly z Dagonautovy říše dvě velké cesty. První Velká cesta, která se zčásti táhla lesem, a Třetí Velká cesta procházející podél hranice na jih od lesa. Kdysi existovala i Druhá Velká cesta, ale její poslední část byla už po léta neprůchodná a zarostla divokým pralesem. V dobách dávno minulých panoval na těchto cestách čilý ruch. Tehdy bylo mnoho poutníků, kteří cestovali do Ynauvenovy říše. Potom se kontakty omezily a jedna z cest dokonce zcela zpustla. Tjuri však slyšel, že v poslední době přicházelo po Velké jižní cestě opět stále více lidí z Ynauvenova království do Země krále Dagonauta. Byli mezi nimi i rytíři. Jedním z nich byl pravděpodobně také Černý rytíř s bílým štítem.

Tjuri se rozhlédl po obou stranách cesty. Neviděl nikoho. Pomyslel si, že snad nebude vadit, když po ní kousek pojede. Půjde to rychleji a snadněji než lesem. Tak začala jeho cesta na západ.

Kůň jel rychle a zdálo se, že je neunavitelný. Tjuri však ke svému zklamání cítil, že už se sotva udrží zpříma v sedle. Klapání podkov mu dunělo v hlavě, až měl pocit, že se mu rozskočí. Občas se mu zamžily oči, takže všechno viděl jakoby skrze mlhu. Nakonec se jeho stav zhoršil natolik, že měl strach, aby nespadl z koně. Přitáhl uzdu, stočil koně doleva a zajel kus do lesa. Tam koně zastavil, skulil se ze sedla a klesl na zem. Stromy nad jeho hlavou se kývaly a Tjurimu se zdálo, že mění i tvary. Mlha mu zhoustla před očima. Lehl si na břicho, obličejem do studené trávy.

Po chvíli mu bylo lépe. A pak si uvědomil, že cítí i něco jiného: měl hlad a žízeň! Uvědomil si, že od rána předchozího dne nic nejedl ani nepil, a pochopil, co bylo příčinou jeho slabosti. Posadil se a rozhlédl kolem sebe. Musí něco sníst, aby se mu obnovily síly. Ale kde má vzít jídlo? Možná, že najde nějaké lesní plody. Pohlédl na koně. Stál u jeho hlavy a klidně se pásl. Tjuri zavadil pohledem o brašnu visící u sedla… Snad bude něco k jídlu tam. Vstal a brašnu otevřel. Kůň zvedl hlavu, ale jinak chlapci nijak nebránil. V brašně toho mnoho nebylo: dva kusy starého chleba, balíček zavinutý v kůži a kartáč na hřebelcování koní. Chléb Tjuriho velice potěšil. Rychle se do něj zakousl. Kůň se na něho podíval, jako by čekal, že také něco dostane. „Ten chleba byl určitě pro tebe,“ usmál se Tjuri, „ale jistě se na mě nebudeš zlobit, když ho sním já. Ty můžeš jíst trávu, já ne.“

Kůň jeho důvody pochopil, Tjurimu se alespoň zdálo, že mu to vidí na očích. Snědl další sousto a uvědomil si, že žízeň má ještě větší než hlad. Vzal koně za uzdu a řekl mu: „Pojď, musíme najít vodu – studánku nebo potůček.“

Vydal se lesem, koně za sebou, ale za nějaký čas to bylo obráceně. Tjuri se vláčel vzadu, zatímco kůň ho vedl. Tak došli k malému potůčku, co bublal mezi kapradím. Tjuri si k němu lehl na zem a pil. Potom se zase vzpřímil a řekl koni: „Ty jsi zázrak! Patříš ke koním, jaké měli slavní rytíři, o nichž zpívají naši pěvci. Ke koním, co všechno chápou a jsou stejně rozumní jako lidé. Dovedl jsi mě k vodě a já ti za to děkuji!“

Znovu si vzal z brašny chléb a kousek snědl. Tentokrát se však rozdělil i s koněm. Zbytek chleba (a toho nebylo mnoho) rozlomil na dva díly a vrátil zpět do brašny. Jeden na dnešní večer a druhý na zítra ráno, naplánoval si. Potom se už musím o jídlo postarat sám.

Nato opatrně rozbalil balíček v kůži. Byly v něm tři křesací kamínky. „Ty se mohou ještě hodit,“ řekl si a kamínky znovu zabalil a vrátil do brašny. „A hřebelec také využijeme,“ obrátil se ke koni. „Nevím, jak se jmenuješ, ale budu ti říkat Věrný pomocník, Černý koráb a Dobrý kamarád. Jsem šťastný, že mě chceš mít za jezdce, a budu se snažit, abych byl hoden koně tvého dřívějšího pána.“

Znovu si lehl a přemýšlel o Černém rytíři s bílým štítem. Jak se asi jmenoval a proč přijel do Dagonautova království? A co jen stojí v tom dopise? Dotkl se místa, kde měl dopis schovaný… Za žádnou cenu ho nesmí ztratit. Pak si vzpomněl na cestu, která ho čekala – lesem, podél Modré řeky a přes hory na západ. Musí co nejdříve zase pokračovat dál. Ale ne po Velké cestě. Byl by tu příliš nápadný. Zůstane v lese, pojede rovnoběžně s cestou a bude dávat pozor, aby neztratil směr.

Za několik okamžiků opět vstal a vydal se na další cestu. Voda a chléb ho posílily, i když by si klidně dal mnohem víc. Nějaký čas putoval rovnoběžně s cestou, chvíli na koni, chvíli pěšky, jak vyžadoval terén. Občas se k cestě hodně přiblížil a toužebně po ní pokukoval. „Tam by se mi jelo! Postupoval bych mnohem rychleji,“ napadalo ho. Nezdálo se mu to však rozumné, zvláště když později během dne spatřil na cestě různé lidi, dřevorubce se sekyrami a také jezdce na koních. Nebyl mezi nimi nikdo, kdo by vypadal jako nepřítel, ale existovalo nebezpečí, že ho uvidí a jeho nepřátelům o Tjurim poví.

Odpoledne narazil na jabloň, ale většina jablek bohužel nebyla dost zralá. Některé z nich si však přesto utrhl. Tři schoval do brašny u sedla a jedno snědl, ačkoliv bylo tvrdé a kyselé.

Když se slunce nad stromy sklánělo k západu, poodjel od cesty ještě o kus dál, aby si někde našel vhodné místo k přenocování. Na nevelkém, travou zarostlém palouku uvázal koně ke stromu, sundal mu sedlo a postroje a vytřel ho do sucha kusem látky ze své, už tak dost potrhané, haleny. Potom povečeřel půlku chleba a jablíčko. Mezitím se trochu ochladilo. Vzal si deku, kterou měl složenou pod koňským sedlem, uložil se a zabalil se do ní. Pohlédl směrem ke koni a zamumlal: „Dobrou noc. Vzbuď mě, kdyby něco.“

Oči se mu zavřely, a protože byl vším, celodenním napětím a vzrušením, nesmírně unavený, usnul, jako když ho do vody hodí.

2

Pomatený z lesní chaty

Zpočátku noci spal Tjuri jako zabitý, ale pak se náhle zprudka probudil. Chvilku trvalo, než si uvědomil, kde je. Kolem byla černočerná tma a hrobové ticho. Pár minut ležel nehnutě na zádech a zíral vzhůru. Nemohl nic rozeznat. Obklopovalo ho pouze ticho a temnota, obojí tak intenzivní, že mu to až bralo dech. Uvědomil si, že má strach, hrozný strach. Neodvážil se ani pohnout a na těle mu vyrazil studený pot…

Jakýsi tichý zvuk vybičoval jeho nervy až k prasknutí, ale pak se vzmužil. Stále se ještě bál, ale už ne natolik, aby mu hrůza ochromovala vůli. Zvuk, který slyšel, byl naprosto nevinný. Najednou mu došlo, co to bylo. Vyděsilo ho odfrknutí koně.

Zhluboka si oddechl. Ale proč se tak najednou vzbudil? Bylo to bezdůvodně, anebo se v okolí nacházelo něco, co ho pozorovalo?

„Nesmysl,“ pomyslel si. „V téhle tmě mě nikdo nemůže vidět.“

Zavřel oči a hned je zase otevřel, ačkoliv v tom nebyl žádný velký rozdíl. Sáhl si rukou na prsa a dotkl se dopisu. Jeho úkol se mu najednou zdál nesplnitelný. Černého rytíře s bílým štítem rudí jezdci zavraždili. Jak mohl on, mladý a nezkušený, dokázat věc, ve které podlehl i tak statečný rytíř? Kůň si znovu odfrkl. Tjuri by k zvířeti rád promluvil, ale neodvážil se, aby ho něco nebo někdo neslyšel. Opět pohlédl vzhůru a tu objevil na obloze hvězdu. Byla jen malá, maličká, ale svítila a dodávala mu naději. Tjuriho strach sice úplně nezmizel, ale vrátila se mu odvaha. Oči si pomalu začaly zvykat na tmu. Rozeznával větve a listy, jak se matně rýsují proti obloze, i světlý kmen stromu.

Snažil se myslet na jiné věci než na svůj úkol a na nepřátele. Vzpomínal na své přátele, na rodiče, na krále Dagonauta a na oslavy, které ve městě probíhají. Co se tam asi děje? Je to jiné než všechny předchozí oslavy, teď, když jeden z budoucích rytířů opustil v noci kapli, což se určitě ještě nikdy předtím nestalo? A zdalipak majitel koně skutečně šel za rychtářem, aby mu vyprávěl o zloději? Předal dřevorubecký mládenec vzkaz? Slyšeli kamarádi, co s ním bděli v kapli, také žádost neznámého starce? Tomu nevěřil. Arman viděl, jak se Tjuri potichu snažil zmizet, ale nic neřekl.

Tjuri znovu prožíval rozhodující okamžiky v kapli…, škrábání na okno, hlas šeptající prosbu o pomoc… Kdyby se tak nic z toho nestalo! Teď už by byl rytířem. „Je to až neuvěřitelné,“ uvažoval, „ležím tady, rytíř nejsem, ale mám úkol, který by byl těžký i pro zkušeného rytíře…“

Povzdychl si. „Jsi mladý a ještě jsi nic slavného nevykonal,“ řekl mu neznámý, „a přesto vím, že ti mohu důvěřovat.“

Myšlenky se mu začaly rozplývat a přeskakovat z jedné na druhou, i když se týkaly stále stejných problémů a událostí. Už ho to unavovalo. Současně zůstával nehybný a bdělý, protože se obával nebezpečí.

„Musím spát,“ přesvědčoval sám sebe. „Zítra musím urazit notný kus cesty.“ Ale spánek nepřicházel. Netrávil sice poprvé noc venku – už dříve spával v lesích kolem Tehuri, zámku svého otce. Tehdy to však bylo v klidném, přátelském lese, kde se nemusel obávat žádných nepřátel.

Opatrně se převrátil a znovu zavřel oči. Po chvíli přece jen usnul, ale spánek měl neklidný a plný zmatených snů.

Když se opět probudil, bylo už světlo a na stromech vesele cvrlikali ptáci. Tjuri zívl a protáhl se. Byl unavený, celé tělo měl polámané a vlasy mokré od rosy. Zato vraník vypadal čerstvě a odpočatě a pozoroval ho bystrýma očima.

„Dobré ráno,“ řekl mu Tjuri. „Musíme zase dál, viď? Nemohu tvrdit, že bych zrovna hořel touhou vyrazit. Ale musím přiznat, že za ranního světla vypadá všechno jinak.“ Rozhlédl se kolem. Zdálo se, že strašidelné představy uplynulé noci byly liché. Široko daleko nebylo vidět ani živáčka.

Za krátký čas už zase seděl v sedle, posilněn skromnou snídaní skládající se z posledního kusu chleba a jablíčka. Dojel na cestu, která vypadala opuštěně. Bylo ještě brzy ráno, pravděpodobně něco kolem sedmé. Přesto nejel po cestě, ale stejně jako předchozí den podél ní. Postupoval celkem rychle, protože stromy tu rostly daleko od sebe a také podrost byl řídký.

Po nějakou dobu jel, aniž by někoho potkal nebo něco zvláštního viděl. Únava byla zcela pryč, cítil se docela čilý. Bylo krásné počasí, slunce svítilo skrz stromy a listí zlatě světélkovalo. Cesta do Země krále Ynauvena už nevypadala tak daleká a nebezpečná.

Přijel k několika rybízovým keřům. Seskočil z koně, aby si natrhal co nejvíce plodů, když vtom mu v uších zazněl známý zvuk – klapot koňských kopyt! Schoval se za keře a zpoza nich pozoroval, co se bude dít. Za chvilku je uviděl, jak projíždějí kolem, a všechna jeho odhodlanost rázem zmizela. Dva rudí jezdci!

Ujížděli rychle směrem na západ a nedívali se vlevo vpravo. Tjuri zůstal nehnuté sedět, dokud klapot kopyt neodezněl. Potom potichoučku vstal, vyplížil se na cestu a rozhlédl se na obě strany. Nikoho už neviděl. Nebezpečí ale nebylo daleko. Ještě štěstí, že nejel po cestě.

Vyšvihl se znovu na koně a pomyslel si: „Musím jet ještě ve větší vzdálenosti od cesty. Tihle dva nedávali pozor. Kdyby se dobře rozhlédli, uviděli by mě nebo alespoň moje stopy. Musím se dát mnohem víc na jih a jet napříč lesem.“

Své předsevzetí také hned uskutečnil, ačkoliv vzápětí zjistil, že nebude nijak snadné udržet správný směr.

Kolem poledního narazil na úzkou stezku a po krátkém váhání se rozhodl, že se jí bude držet. Brzy snědl i poslední jablíčko (rybíz byl už dávno pryč). Neměl nic k jídlu, ale navzdory hladu si nedopřál čas, aby si obstaral nějakou potravu. Po čase se stezka rozdvojovala. Tjuri se na tom místě zastavil, protože si nebyl jistý, kterým směrem se má dát.

„Hola, krásný koni a krásný jezdče!“ ozval se najednou za ním hlas. „Kam máte namířeno? Rovně ne, rovně se nedávejte. Touto cestou!“

Tjuri se lekl a ohlédl se. Stála tam lidská bytost, která se zřejmě právě vynořila z keřů. Přistoupila k němu blíž a opakovala: „Rovně ne, cizinče, jezdče, cestovateli, ale touto cestou, cestou k mému domu! Přicházíte za mnou, krásný černý koni a cizí jezdče?“

Byl to zvláštní člověk. Silný, podsaditý muž s rozcuchanými tmavými vlasy a krátkými kudrnatými vousy. Oblečen byl do roztřepených červenohnědých kalhot a šedé kazajky z ovčí kůže. Stál vzpřímeně s rukama na zádech a pohyboval prsty na nohou. „Proč nepozdravíš, cizinče na krásném černém koni?“ zeptal se. „Proč nepozdravíš, jezdče a cestovateli? Proč mě nepozdravíš? Říkají mi Pomatený z lesní chaty.“ Přišel blíž a vztáhl ruku ke koni. „Tvůj kůň mě pozdravil,“ řekl. „Proč ty ne, cizí jezdče? Můžeš mi také říkat Pomatený z lesní chaty. Všichni mě tak nazývají, jen má matka mi říká Marius.“

„Tak tedy dobrý den,“ pozdravil ho Tjuri a přitáhl uzdu.

„Ne, nejezdi pryč,“ vykřikl vousáč. „Nejezdi pryč! Povídej si se mnou, cizinče, cestovateli, a pojď se mnou do chaty!“

Tjuri pohlédl do jeho kulatých, světlemodrých očí s dětským výrazem. Dívaly se zklamaně a zdálo se, že v nich není jakákoliv hrozba.

„Co mám povídat?“ chtěl vědět chlapec.

„Musíš se mnou mluvit,“ vysvětloval mu ten druhý. „Vyprávěj mi, odkud přicházíš, kam jedeš a kdo jsi. Já jsem Pomatený z lesní chaty. Říkají mi tak dřevorubci a uhlíři a můj otec a moji bratři také. Ale maminka mi říká Marius.“ Chytil se uzdy a prosebně se podíval vzhůru.

„Milý Marie,“ řekl Tjuri, „pozdravil jsem tě, ale nemohu tu zůstat, abych si s tebou povídal. Spěchám a musím jet dál.“

„Proč spěcháš? Proč? Můžeš mi klidně říkat Pomatený, nevadí mi to. Nikdy nespěchám. Ani stromy nespěchají, když rostou. To jen některá zvířata, ale ta nikdy necestují daleko, až na tažné ptáky, když přijde zima. Proč ty spěcháš, a proč musíš dál? Pojď se mnou do chaty. Řeknu otci i matce, že jdeš za mnou, za mnou, aby sis se mnou popovídal.“

„Někdy jindy,“ sliboval Tjuri a lehce přitom popotahoval otěže. „Teď s tebou nemohu mluvit, musím jet dál.“

„Dál, dál, dál a ještě dál?“

„Ano,“ odpověděl Tjuri.

„Kam?“ chtěl vědět Pomatený. „Kam tolik spěcháš, cizí jezdče na krásném černém koni, jezdče v divném oblečení?“

Tjuri už začal být netrpělivý. „Opravdu nemám čas,“ snažil se Pomateného přesvědčit. „Nechej mě, abych mohl jet dál.“

„Kam, kam?!“ vyzvídal Pomatený hlasitě.

„Daleko,“ řekl Tjuri.

„Za sluncem? Za krásným bílo-žluto-oranžovo-zlatým sluncem?“

„Ano,“ přisvědčil Tjuri, „za sluncem.“ Proč jen Pomatený mluvil tak nahlas? Kdejaký rudý jezdec ho mohl slyšet.

„Nikdo tu není,“ řekl Pomatený, jako by uhodl Tjuriho myšlenky. „Matka přede v chatě len a brzy se vrátí domů otec i s mými bratry. Kácejí stromy dole v údolí.“ Ukázal směrem k východu. „Skoro nikdo sem nepřijde,“ pokračoval. „A už vůbec nikdo za Pomateným z lesní chaty. Občas někdo přijde, ale ne za mnou.“ Smutně se na Tjuriho podíval.

Chlapci ho začínalo být líto. „Kdybych měl čas, povídal bych si s tebou,“ snažil se ho utěšit, „ale já opravdu musím jet dál.“

„Za sluncem.“

„Ano, už teď se s tebou bavím příliš dlouho.“

„Ne příliš,“ odporoval Pomatený a škrábal se přitom v divoké kštici, „ne příliš, cizí poutníče. Za sluncem. Také bych jednou rád šel za sluncem, ale můj otec tvrdí, že slunce zapadá, a matka by plakala, kdybych odešel. Vrátíš se zpátky a budeš mi vyprávět, kde zapadá slunce? Anebo nezapadá, bydlí někde, to slunce? Vrátíš se?“

„Ano,“ slíbil Tjuri. „Vrátím se, a pak si s tebou budu povídat a všechno ti vyprávět.“

„Všechno!“ zvolal Pomatený radostně. „Všechno, všecičko! Přijdeš za mnou do lesní chaty?“

„Psst!“ zašeptal Tjuri.

„Máš strach z lesa, cizí poutníče? Les ti neublíží, ani lišky, ani ptáci. A já také ne.“

„Možná jsou tu jiné věci,“ vzdychl si Tjuri potichu.

„Ssst,“ zasyčel Pomatený. „A co? Věci, co se plíží, a hadi, co syčí? Kdo tě hledá, cizinče?“

„Viděl jsi někoho?“ ulekl se Tjuri.

„Nic,“ odpověděl Pomatený. Prohrábl si vlasy a nakrčil čelo. „Ale cítil jsem věci, věci, co se plíží a plazí. Ale nejsou tady. Ještě tady nejsou.“

„Musím dál,“ řekl Tjuri, jako by ho honili.

„Ještě tu nejsou,“ zopakoval Pomatený a pohlédl na Tjuriho. „Ty jsi podivný cizinec, mladý poutníče na krásném černém koni. Máš hlad?“

Tjuri se rozhlédl a neodpověděl.

„Máš hlad?“ zeptal se ještě jednou Pomatený a znovu chytil koně za uzdu.

„Ano,“ přiznal Tjuri.

„Pojď tedy se mnou do lesní chaty, matka ti dá najíst.“

„Děkuji, ale musím dál,“ trval na svém Tjuri.

„Tak ne, tak ne,“ zašeptal Pomatený. „Jdeš za sluncem. Jak se jmenuješ, cizinče?“

„To ti nemohu říct,“ odvětil Tjuri, „ne teď.“

„Tajemství?“ rozsvítily se Pomatenému oči. „Jsi člověk s tajemstvím, podivný poutníče?“

„Proč si to myslíš?“ zarazil se Tjuri.

„Nemyslím, já nemyslím, říkají. Proto jsem Pomatený. Ale já vím… vím spoustu věcí, co nikdo vědět nechce.“

„A co tedy víš?“

Pomatený se zlehka zasmál a šťastně se na Tjuriho podíval. „Ty se ptáš, cizinče. Nikdo se mě na nic neptá. Uvidíš, co vím. Jen jeď dál. Nemusíš chodit k nám. Jeď dál, velmi pomalu, přinesu ti jídlo.“

Jídlo! Tjurimu zakručelo v břiše. Obrátil se na vousáče: „Milý Pomatený, nesmíš nikomu říct, že jsi mě viděl.“

„Ani matce ne?“

„Ani matce.“

„Nikomu to nepovím, ani své matce.“

„Slib mi to,“ řekl Tjuri.

Pomatený se zamračil: „Vždycky udělám, co jsem řekl. Vrátíš se a budeš si se mnou povídat a všechno mi vyprávět?“

„I já své slovo držím,“ usmál se Tjuri.

Pomatený se otočil a rozběhl se po levé stezce. Tjuri se za ním díval, dokud nezmizel. Potom jel pomalu dál a uvažoval, zda neměl Pomatenému ještě důrazněji připomenout, že ho nesmí zradit. Skutečně se za ním vrátí s jídlem? Zarazil koně a ohlédl se. Neviděl nikoho. Chviličku počkal, ale pak pokračoval dál. Krátce nato zaslechl za sebou rychlé kroky, a to už ho Pomatený doháněl a v rukou nesl všechno možné.

„Jeď, jeď klidně dál, rychlý cizinče,“ volal celý udýchaný. „Hned se budeš moci najíst.“ Dohnal Tjuriho, předběhl ho a tiše si pobrukoval. „Tak,“ řekl za chvíli, „tady je tráva měkká a voda sladká. Slyšíš?“

Tjuri skutečně zaslechl zurčení vody. Nedaleko stezky tekl úzký potůček. Pomatený si klekl do trávy a uzlík, co měl v rukou, položil opatrně na zem, jako by šlo o nejdražší poklad.

„Všechno pro tebe,“ řekl Pomatený pyšně. „Z matčiny skříně. Ale ona nic neví. Vkradl jsem se dovnitř, vzal jsem to a ona o ničem neví.“

„Bude se jí něco takového líbit?“ zeptal se ho Tjuri.

„Nesmím jí nic říct,“ ujistil ho Pomatený. „Nic jsem jí neřekl a neprozradil. Máme tajemství!“

„Až se vrátím, všechno jí povím sám a zaplatím jí,“ slíbil Tjuri. „Ty s tím těžkosti mít nebudeš?“

„Těžkosti? Nemusíš platit nic. Já mám dost a matce to nevadí, i když o ničem neví. A teď jez, cizinče s tajemstvím.“

Tjuri už nic nenamítal, hlad byl příliš velký. Poděkoval Pomatenému a pustil se do jídla. Poprvé po několika dnech jedl pořádné jídlo, nakonec ani všechno nesnědl. Bylo toho dost i do zásoby. Pomatený spokojeně přihlížel, hladil se po vousech a pokyvoval při každém soustu.

„Chceš také kousek?“ zeptal se Tjuri, protože měl pocit, že se na něj dívá hladově.

„N-ne, ne,“ odmítl váhavě Pomatený. „To je pro tebe. Anebo dobrá, dej mi kousek sýra.“

Pochutnal si na kousku, který mu Tjuri podal, ale odmítl přijmout další.

„Bylo to výborné,“ oddechl si Tjuri, když se dosyta najedl. „Jsem ti opravdu vděčný.“

„Ještě jsi všechno nesnědl,“ upozornil ho Pomatený. „Je tu ještě kus chleba a nějaké lívance.“

„Mohu si je vzít s sebou? Musím jet daleko a budu tak mít něco na cestu.“

„Samozřejmě,“ řekl Pomatený. „Musíš ještě daleko, daleko. Tohle ti ani nestačí. Ale můžeš jíst také jahody. O kus dál jich roste spousta, borůvky, jahody, maliny. A rostliny s roztřepenými listy mají dobré jedlé kořeny.“ Vstal a vytáhl jednu takovou rostlinu ze země. Měla veliký kořen. Pomatený z něho otřel zem a kousek si ukousl. „Dobrý kořen,“ řekl, když dožvýkal. Šel ke koni a nabídl mu zbytek, který vraník nadšeně přijal.

Tjuri poděkoval: „A zase vím o něco víc. Ještě jednou děkuji. A teď bych se tě chtěl na něco zeptat. Vede tato cesta na západ?“

Pomatený pokrčil čelo. „Co tím myslíš?“ zeptal se.

„Vede tato cesta na západ… tam, kde zapadá slunce?“

„Ach, tam, kde zapadá slunce,“ pochopil Pomatený. „Ano, kousek. Pak končí, na mýtině. Ale ty můžeš pokračovat dál, cizinče, pořád dál a dál. Jen ne na tu stranu (ukázal k jihu), protože tam jsou nebezpečné věci.“

„Pojedu stále rovně,“ řekl Tjuri. „A zapamatuj si prosím, že o mně nesmíš nikomu povědět. Za mnou možná také jedou nebezpečné věci. Chtějí mě chytit a zabít.“

„Je to tajemství, cizí jezdče a poutníče. Nikomu neřeknu, že jsem ti dal najíst, a že jedeš za sluncem. Někdy najdu ptačí hnízda s vajíčky uvnitř, ale bratrům o nich neřeknu, protože by chtěli vajíčka vysát. Je to tajemství ptáků. Ani tvé tajemství nikomu neprozradím. Ale vrátíš se a budeš si se mnou povídat.“

„Slibuji,“ řekl Tjuri vážným hlasem.

„Jak dlouho budeš pryč, poutníče?“

„Nevím,“ povzdechl si Tjuri. „Dlouho, obávám se. Ale vrátím se. Alespoň doufám a přál bych si to.“ Pomalu se zvedl.

„Vrátíš se,“ řekl Pomatený, dívaje se na Tjuriho jasnýma modrýma očima.

„Jeď přímo, cizinče, běž stále vpřed, krásný černý koni! Ale nepij z tmavého jezera, na které za chvíli narazíte. Patří pouze lesním duchům.“

Tjuri schoval zbytek jídla do brašny u sedla, stiskl Pomatenému ruku, vyskočil na koně a vyrazil. Několikrát se ještě ohlédl a zamával. Lesní muž stál se svěšenýma rukama uprostřed stezky a díval se za ním. Když se však Tjuri ohlédl potřetí, byl náhle pryč.

„To byl dobrý člověk,“ pomyslel si Tjuri. „A podle mě není vůbec pomatený, i když je jiný než ostatní lidé.“ Cítil se posílený a plný nové naděje.

Cesta skutečně končila na pasece, kde ležely hromady pokácených kmenů. Tjuri se odtud vydal přímo napříč lesem. Jel kolem temného jezírka, obklopeného vysokými starými stromy. Bylo to určitě jezero, před nímž ho Pomatený varoval. Tjuri měl už zase žízeň, ale uposlechl vousáčovy rady. Jezero, se svou tichou, temnou hladinou, na které se nepohnula ani vlnka, se mu vůbec nelíbilo. Bylo docela dobře možné, že se jednalo o začarované místo… V každém případě tu vládla podivná, a lidem nepřátelská, nálada. Tjuri projel rychle kolem a byl rád, když nechal jezero za zády.

Terén se pomalu začal zvedat a les se stával divočejším. Stromy rostly neuspořádaně a podrost zhoustl. Tjuri viděl kapradí velké jako lidská postava a svazky popínavých rostlin visících z větví dolů jako záclony.

Bylo obtížné postupovat rychle kupředu. Chlapec čas od času zapochyboval, zda skutečně stále jede stejným směrem.

Když se začalo stmívat, našel si úkryt v mělké jámě, skryté v houštině a rozhodl se, že tu přenocuje.

3

Troubení rohu. Prsten

Sotva Tjuri příštího dne ráno vstal, vyšplhal vysoko do koruny jednoho stromu, aby odtud podle postavení slunce, co nejpřesněji určil správný směr jízdy.

Za chvilku byl zase na cestě. Rád by věděl, jak dlouho bude cesta lesem trvat, a jak daleko od Modré řeky se dostane z lesa ven.

Modrá řeka protékala také Dagonautovým městem a podél zámku Tehuri, kde byl Tjuriho domov. Pramenila ve Velkém pohoří, tekla nejprve na východ, a poté se velkým obloukem stáčela na sever podél Modrého lesa a dále k jihovýchodu přes Dagonautovo město, až nakonec tvořila část východní hranice země. Tjuri slyšel, že První Velká cesta nedaleko pohoří vede kousek právě podél Modré řeky, ale nevěděl, kde je pramen, z kterého řeka vytéká. Z Dagonautova města trvala jízda po První Velké cestě až k Západním horám jistě osm, deset dní. Tjuri tu sám ještě nikdy nejel, ale vyprávěli to poutníci a potulní rytíři. On bude určitě cestovat déle, a to bude teprve na úpatí hor. Cesta je dlouhá a dopis důležitý. Rytíř s bílým štítem řekl, že nesmí příliš ztrácet čas. On by možná jel po Velké cestě, ale byl ozbrojen.

Jízda lesem se Tjurimu nelíbila. Musel dávat pozor, aby nezabloudil, a někdy bylo velmi těžké proklestit si cestu. Vpřed nepostupoval nijak rychle. Ráno snědl poslední kousek chleba od Pomateného a teď musel žít z toho, co si sám našel – z plodů a kořínků. Neměl u sebe žádnou zbraň, aby si mohl něco ulovit, a na kladení pastí nebyl čas. Ze spodní části svého oděvu odtrhl notný kus látky, aby ho tak zkrátil. Bylo to nutné, protože musel často sesednout, jít pěšky a koně vést za uzdu.

Po celý den nikoho nepotkal. Les ani nevypadal, že by sem někdy člověk vkročil.

Čtvrtý den jeho cesty však náhle všechno vypadalo jinak. Najednou za sebou uslyšel praskot větví a lidské hlasy.

Schoval se, jak nejlépe dovedl, a čekal. Slyšel, že se hlasy vzdalují, ale za pár okamžiků spatřil nedaleko procházet lesem nějakého mladíka. Byl oblečený v šedém, ozbrojený a za uzdu vedl koně. Teď se zastavil a rozhlížel se. Tjuriho ani jeho vraníka však nezahlédl. Po krátkém čase zmizel, ale Tjuri slyšel, jak s někým mluví:

„Kde všichni zůstali?“

„Loví víc na sever,“ odpověděl druhý hlas. „Zahlédl jsi něco?“

„Nic. Ani žádné stopy, pokud vím. Ale to se dá těžko říct v tak divokém lese. Mohl bys hledat celé dny a nikoho nenajdeš. A přece tu musí někde být.“

„Já nevidím nic jiného než stromy, stromy a stromy,“ brblal druhý hlas. „A trny a plazivé rostliny, o které člověk jen zakopává. Tenhle les je skvělý úkryt, jen co je pravda… pro někoho, kdo nechce, aby ho našli…“

Hlasy se ztrácely a přestalo jim být rozumět. Vtom zazněl v dálce jasný hlas loveckého rohu.

„Pojď rychle!“ slyšel Tjuri, jak někdo volá.

Za chvíli nastalo ticho. Tjuri objal paží koňovu šíji a zašeptal: „Kdo to byl? Pár lovců z lovecké družiny? Ale co loví?“

Kůň neodpověděl, ale chlapec měl pocit, že mu rozumí, a že si myslí své o lidech, kteří se potulovali po lese.

„Když si dám dobrý pozor, neuvidí mě,“ uklidňoval se Tjuri. Povzdechl si. Jak dlouho bude muset takto pokračovat, plný podezření a strachu z nepřátel? Dál jel s dvojnásobnou opatrností, ale už nikoho nespatřil. Několikrát však ještě v dálce slyšel troubení rohu.

Rytíř Fartumar měl také roh, slavný roh. Svolával s ním své muže k boji, v dávných dobách, kdy nepřátelé napadli zemi od východu. Tjuri byl krátce jeho panošem a někdy bez dechu naslouchal, když rytíř vyprávěl o svých dobrodružstvích. Teď prožíval dobrodružství on sám. Napadlo ho, že možná jednou i jeho panoš bude napjatě poslouchat, až o tom bude vyprávět… „Pokud se odtud dostanu se zdravou kůží… a pokud se někdy stanu rytířem…“

Odpoledne se vzhled lesa opět změnil. Už nebyl tak hustý a rostly tu vysoké stromy s rovnými a tenkými kmeny. Tjuri viděl daleko před sebe. Připadal si, jako by byl ve velkém sále se svažující se mechovou podlahou a mnoha sloupy. Jelo se snáz, ale naproti tomu ho každý mohl vidět už z velké vzdálenosti. To nebyla nijak příjemná myšlenka, zvlášť, když v dálce opět uslyšel troubení lesního rohu.

Po chvíli dojel k nehlubokému údolíčku, kudy protékal potok. (Že v lese ale bylo potůčků!) V údolí rostly nízké keře se žlutými květy. Tjuri sjel dolů a rozhodl se, že zde zůstane a odpočine si, než nastane večer. Za tmy pojede dále. To se mu zdálo bezpečnější.

Lehl si pod převislý keř a usnul. Když se probudil, bylo už zcela šero. Poslepu dolezl k potůčku a nahnul se nad něj, aby se napil. Přitom si všiml něčeho podivného: před obličejem se mu sem a tam pohybovalo drobné světýlko. Nejprve si myslel, že je to světluška, a bezděčně máchl rukou, aby ji chytil. A skutečně něco chytil. Bylo to tvrdé a kulaté. Ke svému překvapení zjistil, že je to prsten Černého rytíře s bílým štítem, který mu visel na provázku u krku. Pozorně si ho prohlédl. Skutečně, prsten ve tmě svítil. Světlo bylo slabé, asi jako vzdálená hvězda, ale přesto dobře viditelné. Vypadalo jako poslední pozdrav rytíře s bílým štítem, připomínka slibu, který Tjuri dal. Hochovi vyhrkly do očí slzy. Rozvázal provázek a navlékl si prsten na prst.

„Tento prsten mě bude vést a chránit,“ napadlo ho. „A svůj slib dodržím, jakkoliv to bude těžké.“

Té noci ujel notný kus a neobával se temnoty ani žádných tajemných zvuků. Občas spatřil mezi stromy zazářit hvězdičku – sestru kamínku z rytířova prstenu. Jel dál sedavým svítáním, když už ptáci začínali štěbetat, a zastavil se teprve, až když bylo úplné světlo.

Po krátkém odpočinku si šel najít něco k jídlu a poté pokračoval v cestě. Nikde nebylo ani človíčka a stejně neviděl žádný vhodný úkryt. Všiml si, že se terén po levé straně, směrem na jih, začíná zvedat. Stromy rostly na stále vyšších pahorcích. Projel kolem stezky vedoucí do kopců na severu, která snad směřovala k Velké cestě. Stezka znamenala možnost, že by se nablízku mohli vyskytovat lidé.

Tjuri si řekl: „Tady si najdu úkryt. V kopcích by to nemělo být těžké, doufám. Navíc je nejvyšší čas, abychom si odpočinuli, především ty, můj vraný příteli. A v noci pojedeme dál.“

Našel místo k odpočinku, utáhl si provaz kolem pasu (protože nenašel nic k jídlu), lehl si a snažil se usnout. Už napůl ve spánku znovu uslyšel troubení lesního rohu.

„Dnes v noci dále,“ pomyslel si ještě a usnul.

4

Lupiči

Krátce před západem slunce vyrazil Tjuri opět na cestu. Ulomil si větev stromu a držel ji v ruce jako svou jedinou zbraň. Ve světle zapadajícího slunce se zdálo, že les, jímž projíždí, je v plamenech.

„Za sluncem…,“ řekl Pomatený z lesní chaty.

Pomalu se setmělo. Prsten na prstě se opět rozsvítil. Ne natolik, aby svítil na cestu, ale dostatečně k tomu, aby dodal Tjurimu odvahu. Neslyšel nic jiného než běžné noční zvuky lesa, na které už byl teď zvyklý. Kůň klusal rychle a jistě. Po nějaké době si Tjuri všiml, že se dostal na stezku. Klikatila se, ale přesto se zdálo, že míří k západu.

A vtom se to stalo.

Šepot, který nezpůsobil vítr v korunách stromů… Praskání větví nezaviněné vahou zvířecích nohou… Najednou vyskočili z úkrytu na obou stranách cesty…, jeden dokonce seskočil ze stromu! Mnoho mužů – bylo jich snad deset – obstoupilo Tjuriho koně a chlapci poručili, aby zůstal stát. Jeden z nich zdvihl do výšky lucernu a v jejím světle je Tjuri uviděl: hrubé, vousaté chlapy, ozbrojené holemi, meči a dýkami.

„Stůj!“ zakřičeli. „Peníze, nebo život!“

Lupiči!

Tjuri se hrozně lekl a třásl se po celém těle. Měl však dost odvahy, aby svůj strach nedal najevo. Pohlédl do hrozivých tváří a řekl: „Nemám žádné peníze, nemám nic.“

„Hoho!“ křikl lupič s lucernou, zatímco její světlo dopadalo Tjurimu do tváře. „Nevypadáš na boháče, ale máš dobrého koně!“

„A na prstě má krásný prsten,“ řekl další z nich a popadl Tjuriho za ruku.

Tjuri rukou ucukl a druhou zvedl do výšky hůl.

„Ten prsten jsem viděl už z dálky,“ řekl třetí lupič. „Svítí.“

„Nechte mě projet,“ řekl Tjuri. Jeho hlas zněl pevně, ale srdce mu bušilo jako o závod.

Lupiče tím tak překvapil, že o krok ustoupili. „Ale, ale,“ ozval se jeden z nich, „ten má odvahu!“

„Nenecháme tě odejít, dokud nám nedáš všechen svůj majetek,“ řekl lupič, který prý z dálky viděl světlo prstenu. Přišel blíž a chytil koně za uzdu. Zvíře zdvihlo hlavu a zlostně zaržálo.

Tjurimu blesklo hlavou, že by ho snad mohl zachránit rychlý útěk, ale dříve než to mohl udělat, přistoupili blíž i ostatní lupiči a výhružně zdvihli zbraně.

„No tak, slez, stejně proti nám nic nezmůžeš,“ domlouval mu lupič, jenž držel koně za uzdu. „O tvůj život nijak nestojíme, ale tvé peníze mít musíme.“ Obrátil se k ostatním a přikázal: „Vezměte mu hůl, než vás s ní přetáhne po hlavě!“ Byl to zjevně náčelník.

Tjuri sevřel hůl pevněji a opakoval: „Nic u sebe nemám. Ani zlámanou grešli. Se mnou nezbohatnete. Nechte mě jít!“

Jeden z lupičů se pohrdavě zasmál a druhý zvolal: „Zavřete mu papulu! Strhněte ho z koně!“

Vraník znovu pohodil hlavou a zařehtal.

Náčelník pustil uzdu a řekl zastřeným hlasem: „Vypadáš chudě, mladíku, ale máš na ruce po čertech krásný prsten. Ten chci mít!“

Tjuri si zoufale pomyslel: „Prsten! Kdybych si ho tak nikdy nenasadil na prst!“ Nahlas řekl: „Ten prsten nedostanete.“

„Vždy dostanu, co chci,“ odvětil náčelník lupičů. „Z koně dolů a hned!“

Surové ruce popadly Tjuriho, vyrvaly mu hůl a strhly ho z koně dolů. Bylo to strašné. Kůň se vzepjal na zadní a tři lupiči ho taktak udrželi. Ostatní se nahrnuli kolem Tjuriho, ale náčelník je odstrčil stranou: „Nechte ho být! Já jsem ten prsten uviděl první. Zářil v dálce jako hvězda.“

Lupiči poslechli, ale zůstali stát kolem Tjuriho a tvářili se hrozivě. Mladík se zhluboka nadýchl, jednou dlaní si přikryl hřbet druhé ruky a zopakoval: „Ten prsten nedostanete. Nikdy!“

„Já si ho vezmu,“ řekl mu náčelník, „a byl bys skutečný hrdina, kdybys mi v tom dokázal zabránit. A proč se tu vůbec v tuhle nekřesťanskou hodinu potloukáš?“

Odvaha Tjuriho rychle opouštěla. O prsten nesmí přijít. Vždyť ho musí ukázat poustevníkovi u pramene řeky, aby ho převedl přes hory. Ne, o ten prsten přijít nesmí.

Podíval se náčelníkovi do očí: „Jsem proti vám bezbranný. Mám prázdné ruce a jsem sám. Ale prstenu se vzdát nemohu. Raději zemřu, než abych vám ho dal.“ Byla to troufalá řeč a Tjuri nedoufal, že by mohla pomoci.

„Nemluv tolik,“ utrhl se na něj jeden z lupičů netrpělivě.

Další z nich se ušklíbl: „Tak mu prst s prstenem usekni a je to hotové.“

„Jsem bezmocný,“ pokračoval Tjuri stále k náčelníkovi, „ale zapřísahám vás, neberte mi ten prsten. Patřil někomu, kdo zemřel, a má pro mě velkou cenu.“

Náčelník přistoupil až k němu a vzal ho za ruku: „Ten prsten má tedy pro tebe velkou cenu. Ale to mají tvé prsty také, jestli se nepletu. Useknu ti jeden prst. Co ty na to?“

„Nic,“ odpověděl Tjuri, zatímco se marně snažil ruku vykroutit

„Nechám ti za to prsten. Co říkáš teď?“

Tjuri na lupiče nechápavě zíral. „Cco… co tím myslíte?“ vykoktal ze sebe.

„Useknu ti jeden prst, místo abych ti vzal prsten. Jeden prst výměnou za prsten. Co tomu říkáš?“

Tjuri se roztřásl. Nechat si useknout prst? Ale co prsten? Prsten statečného rytíře s bílým štítem? Prsten, který musí ukázat poustevníkovi.

„Udělejte to,“ řekl se zoufalou odvahou. „Zbydou mi ještě pořád čtyři prsty.“ Slyšel sám sebe, jak mluví, jako by to byl někdo jiný, a byl překvapen vlastními slovy.

Náčelník mu pustil ruku. „Dobrá,“ řekl temně.

Jiný lupič si stoupl vedle nich a v ruce držel obnažený meč. „Smím to udělat já?“ zaskřehotal. „Můj meč je pěkně ostrý.“

Tjuri raději zavřel oči, ale svá slova neodvolal.

„Nechte mě to udělat!“ syčel lupič.

Tjuri otevřel oči právě včas, aby viděl, jak náčelník vytrhl svému muži meč z rukou a vystřihl mu jednu za uši. „Tady máš!“ zvolal. „Tohle ode mě dostaneš. A od chlapce ruce pryč!“ Rozhlédl se po všech dokola a pokračoval: „Má v jednom jediném prstu víc odvahy, než vy všichni dohromady v celém těle!“ Obrátil se k Tjurimu a řekl: „Nechej si svůj prsten, statečně jsi ho bránil. Schovej si ho ale dobře, protože v tomhle lese se potlouká víc lupičů.“

Tjuri nemohl ani uvěřit. Ze srdce mu spadl obrovský kámen.

„Běž,“ rozkázal mu náčelník, „a radím ti, abys odtud rychle zmizel. Tvého koně si nechám. Něco si přece musím vzít.“

Věrný vraník! „Ale…,“ chtěl se bránit Tjuri, „to přece…“

„Už ani slovo!“ zavrčel náčelník. „Ať už jsi pryč, nebo toho začnu litovat!“ Zdvihl dýku a zlostně se na Tjuriho podíval. Ostatní začali hrozivě mumlat.

Tjuri ještě okamžik váhal, ale potom pochopil, že bude nejlepší poslechnout. Otočil se a utíkal pryč, i když se mu kolena podlamovala. Slyšel, jak se lupiči mezi sebou hádají. Slyšel náčelníkův hlas, který jim přísně nařídil, aby mlčeli a poslouchali. Slyšel řehtat svého koně. A tehdy se ohlédl.

Lupiči táhli pryč, vraníka ve svém středu. Za malou chvíli už je nebylo vidět. Jen světlo lucerny ještě chvíli prosvítalo stromy, a pak zmizelo také.

Tjuri se odšoural o kousek dál, klesl na zem a rozplakal se. Plakal strachem, který právě zažil, a pro ztrátu vraníka.

5

Šedí rytíři

Když se Tjuri trochu vzpamatoval, sundal si prsten z prstu a znovu si ho pověsil kolem krku. Potom vstal a pokračoval v cestě, tápaje přitom v temném lese. Sešel ze stezky a terén byl pahorkatý, plný skal a kamení. Nakonec už nemohl dál. Svalil se na zem a usnul spánkem, který se spíše podobal mdlobě.

Probudil se příští den brzy ráno a spatřil, že ležel blízko stezky. Pravděpodobně to byla tatáž, na které se v noci setkal s lupiči. Kousek se po ní vydal. Vlevo se kopce, jen tu a tam porostlé řídkými borovicemi, vypínaly stále do větší výšky. Slunce svítilo Tjurimu na cestu. Po chvilce uslyšel bublání potůčku a zároveň objevil v půli jednoho z kopců temný otvor malé jeskyně. To by mohlo být vhodné místo k odpočinku. Cítil, že už nemá mnoho sil, aby mohl pokračovat v pochodu. Ale nejprve k vodě! Přišel k potůčku protékajícímu napříč přes cestu, a když se napil, všiml si, že u něho rostou rostliny podobné těm, které ze země vytáhl Pomatený. S několika velkými černými kořeny v ruce se vrátil zpět, vystoupil na kopec a vlezl do jeskyně. Nebyla nijak hluboká ani vysoká, ale nezdálo se, že by byla příbytkem nějakého zvířete. Posadil se, zády se opřel o skalnatou stěnu a snědl jeden kořen. Poté, navzdory své nepohodlné pozici, na chvíli usnul.

S leknutím se probudil, když uslyšel hlasy. Opatrné vykoukl ven. Na stezce u úpatí kopce stáli tři muži a rozmlouvali spolu. S hrůzou v nich rozpoznal některé z lupičů.

„A kde zůstal náčelník teď?“ brblal jeden z nich.

„Zkouší jezdit na svém novém koni,“ odpověděl druhý s úsměškem. „Už z něho dvakrát spadl.“

„Shodil ho,“ doplnil třetí zlomyslně.

Všichni tři se zasmáli, ale najednou jeden sykl: „Ticho!“

Přiběhli další dva muži. Jeden z nich byl náčelník. „A teď zavřít pusy a schovat se,“ rozkázal, když došel k ostatním. „Už jede a za chvíli tu bude.“

Okamžitě ho poslechli. Opustili stezku a schovali se za skalními výběžky a křovím na druhé straně kopce. Také náčelník zmizel.

Tjuri pochopil, že nechystají nic dobrého. Kdo asi má být ten, co už jede a za chvíli tu bude? Sesbíral pár kamenů, které ležely v jeskyni, a srovnal je u vchodu. Potom si vedle nich lehl na břicho, pozoroval stezku a čekal, co se stane.

Nemusel čekat dlouho.

V dálce se ozval klapot kopyt – klap-klap, klap-klap – a za chviličku už bylo vidět, jak od východu přijíždí rytíř na koni. Jel velice pomalu, takže si ho Tjuri mohl dobře prohlédnout. Měl na sobě temně šedou zbroj, u boku mu visel šedý štít, šedý byl jeho kůň, helmice se sklopeným hledím i plášť, co měl na sobě. Ale okolo krku mu viselo něco, co se ve slunci krásně třpytilo: lovecký roh, pravděpodobně z pravého stříbra.

Tjuri si všiml, jak se keře pohnuly, a zatajil dech. Lupiči měli určitě spadeno na tohoto osamělého rytíře! Vypadal nebojácně, ale Tjuri pochyboval, že by něco zmohl proti pěti mužům. „Musím mu pomoci, varovat ho…,“ pomyslel si.

V tom okamžiku ze sebe lupiči vyrazili hlasitý pokřik a vyskočili z úkrytů. „Stůj!“ křikli na rytíře. „Peníze, nebo život!“

Rytíř přitáhl koni uzdu. Tjuri se vztyčil a vzal do ruky kámen. Rytíř si zvedl hledí, přiložil ke rtům roh a mocně zatroubil. Potom zase hledí rychle sklopil a tasil meč.

Zdálo se, že se lupiči zvuku rohu polekali. Chvíli váhali, než zopakovali svou výzvu: „Peníze, nebo život!“

„Nic z toho nedostanete,“ řekl rytíř a pozvedl meč. Zároveň se vzadu na stezce ozvaly hlasy a dusot dalších kopyt.

Lupiči na sebe pohlédli a vypadalo to, že se chtějí dát na útěk. Rytíř nasadil koni ostruhy a projel kolem nich, ale o kousek dál se otočil a zůstal stát. „Neutíkejte, zbabělci!“ zvolal. „Pojďte, útočte, jak jste chtěli!“

„Útočte, zbabělci!“ křičel i náčelník, zatímco se sám s mečem v ruce vrhl na rytíře.

Ale zbylí čtyři ze sebe vyrazili jen ustrašený jekot. Po stezce se přiřítilo sedm jezdců. Seděli na šedých koních a všichni byli oblečeni do šedavých plášťů. Tři z nich byli rytíři s helmicemi a meči, čtyři mladíci, patrně panoši.

Tjuri ještě pořád stál ve své jeskyni. Jeho pomoc už nikdo nepotřeboval, a tak se spokojil s tím, že vše jen pozoroval. Vmžiku byli čtyři lupiči,

mezi nimi i náčelník, odzbrojeni a spoutáni. Pátý utekl a dva z rytířů ho pronásledovali. Ostatní se shromáždili u úpatí Tjuriho kopce a rytíř se stříbrným rohem k lupičům promluvil.

„Tuhle společnost jsem předevčírem slyšel,“ napadlo Tjuriho. „Jednoho z těch panošů jsem dokonce zahlédl. Kdo asi jsou?“

Ani jeden z rytířů nezdvihl hledí a na štítech neměli žádný znak. Rytíř s rohem, který vypadal jako jejich vůdce, řekl přísným tónem: „Nyní zaplatíte za své zločiny. Lesní lup je v Zemi krále Dagonauta zakázán, stejně jako v každé jiné říši, kde vládne pořádek.“

„Milost,“ škemral jeden z lupičů.

„A jací jste zbabělci! Osamělého poutníka se přepadnout nebojíte, ale před větší společností se dáte na úprk. Ještě než slunce zapadne, budete viset.“

„Pane rytíři,“ bránil se náčelník, „jsem lupič, to nemohu popřít. Ale ještě nikdy jsem nikoho nezabil. Proč chcete tedy vy zabít mě?“

Tjurimu ho začalo být trochu líto. Náčelník mu přece ponechal prsten.

Vtom se vrátili zbylí dva rytíři. Jeden z nich přiváděl uprchlého lupiče, druhý vedl kromě svého koně na uzdě ještě dalšího. Tjuri by ho poznal mezi stovkami jiných – byl to vraník rytíře s bílým štítem.

Když je šedý rytíř s rohem viděl přicházet, seskočil z koně a šel jim naproti. Chvíli spolu tiše mluvili a prohlíželi si vraníka. Poté se připojili k ostatním.

Rytíř s rohem se znovu obrátil k lupičům a příkře se jich zeptal: „Čí je to kůň?“

„Jeho,“ odpověděl jeden lupič a ukázal hlavou k náčelníkovi.

„Ach tak,“ řekl rytíř. „Jak ses k tomu koni dostal? Komu jsi ho ukradl?“

„Ten kůň je můj,“ řekl náčelník zastřeným hlasem.

„To je lež! Ukradl jsi ho. Já totiž toho koně znám!“

„Na světě je více vraníků,“ zlostně opáčil náčelník.

„Nevíš nic o koních,“ řekl šedý rytíř. „Každý kůň je jiný. Tohoto koně bych poznal kdekoliv a vím také, jak se jmenuje… Ardanven je jeho jméno nebo-li Noční vítr, a je potupa, že se někdo takový jako ty, odvážil jet na jeho hřbetě!“

Tjuri všechno poslouchal se vzrůstajícím údivem. Rytíři znají jeho koně, a museli tedy samozřejmě znát i Černého rytíře s bílým štítem! Uvažoval, zda nemá vyjít z úkrytu a oslovit je, ale něco (sám nemohl říct co) mu v tom zabránilo. Zůstal tiše sedět v jeskyni a dál napjatě poslouchal.

Náčelník sklopil hlavu a mlčel.

„Komu jsi toho koně ukradl?“ rozkřikl se šedý rytíř přísně.

„Mladíkovi, který tudy jel v noci,“ odpověděl jeden z lupičů.

„Je to tak,“ přiznal náčelník mrzutě.

Rytíř se postavil, co nejblíž k němu, a s velkým napětím v hlase se vyptával: „Mladík, který tudy jel v noci? Jak vypadal? Byl mladičký, ne víc než sedmnáct let, s tmavými vlasy a šedomodrýma očima, oblečený v bílém rouchu?“

„Příliš bílé šaty tedy neměl,“ odpověděl náčelník, „ale zbytek sedí, myslím. Měl šedomodré oči…“

„A tmavé vlasy,“ skočil mu do řeči další loupežník.

„A na prstu měl…“

„Prsten?“ doplnil šedý rytíř, „zářící jako hvězda!“

„Ano, pane,“ přisvědčil náčelník. „Byl to zvláštní prsten, nádherný prsten na chlapcově levé ruce.“

Zdálo se, že rytíře toto sdělení velmi vzrušilo. „A kde je ten mladík?“ zvolal jeden z nich.

„A kde je prsten?“ chtěl vědět druhý.

„Nic jsem mu neudělal, rytíři!“ bránil se náčelník. „A prsten jsem mu ponechal.“

„Už zase lžeš,“ řekl rytíř s rohem pohněvaně. „Proč bys mu kradl jen koně, a ne takový drahocenný klenot? Dej mi ho!“

„Ale já ho nemám!“ vykřikl náčelník. „Mohu to odpřísáhnout. Zdálo se, že tomu chlapci na prstenu velice záleží, tak jsem mu ho nechal, a bez jediného škrábnutí poslal pryč.“

„Je to pravda,“ přisvědčili ostatní lupiči.

Šedí rytíři se mezi sebou chvíli tiše bavili. Tjuri nerozuměl, co si říkají.

„Bylo by lepší, kdybys to neudělal,“ řekl nakonec rytíř s rohem.

„Bylo by lepší?“ nevěřil náčelník svým uším.

„Jsi lupič a darebák, ale troufám si tvrdit, že na toho mladíka nemáš. Kdybys ho zabil, dostalo by se mu jen zasloužené odplaty!“

Náčelník vypadal překvapeně, když ta slova uslyšel. Ale Tjuri byl ještě překvapenější. Byl úplně ohromený!

„Kam odešel?“ zeptal se rozmrzele další z rytířů. „Rychle, povězte, kam se poděl!“

„Do lesa, tímto směrem,“ ukázal náčelník hlavou. „Ale nesledoval jsem ho.“

„Nemohl se dostat daleko,“ řekl druhý lupič, „protože musel jít pěšky.“

„Proč ho hledáte?“ chtěl vědět náčelník.

„To není tvoje věc,“ odbyl ho rytíř s rohem. „Ale jsem ti tak vděčný za tvou zprávu, že ti možná daruji život i svobodu. Za jediné podmínky: podívejte se po tom mladíkovi, a když ho najdete, přiveďte ho ke mně, živého nebo mrtvého, ale raději živého. A pamatujte, je nebezpečný!“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl jeden lupič. Byl to ten, který chtěl Tjurimu useknout prst.

„Rozvažte je,“ přikázal rytíř panošům, „dávám jim milost… Ale,“ dodal, „já se sem vrátím, a kdo z vás ještě bude loupit, toho dopadnu a pověsím! Pořádek a bezpečnost musí být v naší říši zachovány.“

„Jednoho dne tento les vyčistíme od všeho neřádu,“ pravil rytíř po jeho boku. „Teď však musíme vyřídit důležitější úkol. Najděte nám toho mladíka!“

Za chvilku už táhli dál, dvě skupiny. Nejprve šedí rytíři a jejich průvod a s nimi i vraník. Za nimi lupiči, kteří spolu tiše rozmlouvali. Všichni mířili na západ.

Tjuri stále ještě ohromeně seděl v jeskyni. Šedí rytíři hledali jeho… Chtěli ho chytit živého nebo mrtvého. Proč?! Nepatřili přece k rudým jezdcům? V každém případě to byli nepřátelé, nepřátelé, kterých bylo třeba se obávat. Děkoval své šťastné hvězdě, že nevyšel z úkrytu.

Vtom ho však přepadla obrovská beznaděj. Musel dál na západ, ale hledali ho šedí rytíři a pídili se po něm i lupiči. Zároveň ho pronásledovali nebo na něj číhali rudí jezdci rytíře s rudým štítem… a možná bylo ještě více bytostí, které se plížily a slídily po něm, jak řekl Pomatený od lesní chaty. Jak jen mohl splnit svůj úkol, sám, pěšky a neozbrojen?

Vytáhl ze záňadří dopis a chvilku ho otáčel v prstech. Taková malá věc, a tak důležité poselství… Co v něm asi stojí, že je tak cenné, aby člověk nasadil i vlastní život. Co kdyby dopis otevřel, a přečetl si ho? „To smíš jenom v případě největší nouze,“ řekl rytíř s bílým štítem.

A nebyl toto případ nouze? Dopis si přečte a zničí ho… Zprávu předá ústně, pokud bude dostatečně důležitá. Proč by měl obětovat svůj život pro něco, u čeho nezná ani obsah, ani význam. To by byl přece nesmysl?

Třesoucími se prsty přejel po pečetích. „Pouze když bude hrozit nebezpečí, že dopis ztratíš…“ V okolí už nebylo človíčka. Šedí rytíři o žádném dopise nemluvili. Samozřejmě že ne. Tak hloupí nebyli.

Černý rytíř s bílým štítem s tolika nebezpečími jistě nepočítal. Nebo snad ano…?

„Nedokážu to,“ pomyslel si Tjuri. „Nedá se to splnit.“

Vtom uslyšel v duchu svůj vlastní hlas, jak slibuje. „Přísahám, že dopis bezpečně doručím… Kdybych byl rytířem, na svou rytířskou čest.“

Tjuriho pochybnosti zmizely. Dopis opět schoval za košili. Ještě nenadešel čas, aby ho otevřel. Řekl si: „Musím jít dál, a alespoň se pokusit o to, co jsem jednou slíbil. Musím ke králi Ynauvenovi do země na západ od Velkých hor!“

6

Řeholníci a Hnědý klášter

Celý den se Tjuri schovával v jeskyni. Šedí rytíři ho hledali dále po cestě. Musel tedy mít jistotu, že odstup mezi ním a jimi bude co největší. Pouze jednou se odvážil vyjít ven, aby se napil vody z potoka.

Čekání bylo dlouhé a nudné. Snažil se trochu spát, ale to se mu na tvrdé zemi v jeskyni nijak nevedlo. Chvilku se bavil sledováním dvou veverek, které si hrály na stromu proti jeskyni. Mrzelo ho, když se někam vytratily.

Vpodvečer se znovu vydal na cestu. Snažil se jít, co možná rovnoběžně, se stezkou, stále bdělý a na pozoru. Noc byla nekonečná a on postupoval jen pomalu vpřed. Nepřátele však žádné nepotkal.

Brzy ráno se usadil v křoví, aby si odpočinul. Spočítal si, že je na cestě šestý den. Kdy už se konečně dostane ven z lesa? Váhal, jestli má jít dál, nebo ne. Rozhodl se pro první možnost – přes den lépe viděl a mohl postupovat rychleji. Nebezpečné to bylo tak jako tak.

Najednou opět ztuhl a celý se napjal. Uslyšel šramot a lidské kroky! Skrze listí pozoroval nedalekou stezku. Přicházeli po ní nějací lidé.

Rychle mu došlo, kdo to je. Žádní lupiči, rytíři nebo rudí jezdci, ale dva řeholníci v hnědých kápích. Vypadali docela přátelsky a mírumilovně.

„To jsou lidé, kterým mohu důvěřovat,“ pomyslel si Tjuri. „Co kdybych šel s nimi? Třeba mě jejich společnost trochu ochrání.“

Zdvihl se, sešel na stezku a pozdravil: „Dobré ráno.“

Řeholníci se zastavili. „Bůh s tebou,“ odpověděl jeden z nich. Nezdáli se být překvapeni, že ho vidí, a pokud byli, nedali to na sobě znát, ačkoliv Tjuri díky svému putování vypadal dostatečně zuboženě, aby jisté překvapení budil.

Tjuri si je dobře prohlédl. Oba dva vypadali důvěryhodně. Jeden byl starší, vysoký a štíhlý, s opáleným obličejem a šedými vlasy. Druhý byl drobný a poměrně mladý, měl pihatou tvář a pronikavé světlešedé oči.

„Vydali jste se časně na cestu, ctihodní bratři,“ řekl Tjuri a zmlkl, protože dost dobře nevěděl, jak by měl pokračovat.

„I ty, můj synu,“ odvětil starší z řeholníků.

„Míříte na západ?“ zeptal se Tjuri.

„Ano,“ odpověděl druhý a sestoupil ze stezky, „jsme na cestě k našemu klášteru.“

„Mohu jít s vámi?“ požádal Tjuri.

„Samozřejmě, synu,“ přisvědčil starší mnich. „Nejdeme nijak rychle, ale nezastavujeme se. Můžeš s námi cestovat, jak dlouho chceš.“

„Děkuji vám,“ řekl Tjuri.

„Tak to ti rovnou povím, jak se jmenujeme,“ pokračoval starší řeholník. „Bratr Martin,“ ukázal na svého druha, „a já jsem bratr Vavřinec. Žijeme v Hnědém klášteře u Zelené řeky.“

Tjuri sklonil hlavu a váhal s odpovědí. Má se odvážit prozradit své jméno? Ne, že by se obával těchto mnichů, ale mohli by to říct někomu jinému.

„Na tvém jméně nezáleží, synu,“ přerušil jeho váhání bratr Vavřinec. „Pojď, půjdeme dál.“

„Ach, vy ho klidně můžete znát,“ vysvětloval Tjuri. „Já jen nevím… Těžko se mi to říká, ale…“

„Jen klid, hochu,“ řekl starý mnich. „Ať nám to povíš nebo ne… Nám na tom nesejde.“

Nějakou dobu šli mlčky.

Potom se Tjuri zeptal: „Je váš klášter odtud daleko?“

„Doufáme, že tam před večerem dorazíme,“ odpověděl mu bratr Martin.

„A kde leží?“ chtěl vědět Tjuri.

„Na konci této cesty na kraji lesa,“ odvětil řeholník.

„U Zelené řeky, že?“ ujišťoval se chlapec. „Já se musím dostat k Modré řece.“

„Ta je víc na sever, tam, kde se Velká cesta stáčí k západu,“ řekl bratr Vavřinec.

Tjuri si pomyslel: „Zabloudil jsem.“ Nahlas se zeptal: „A je to daleko od kláštera?“

„Ne příliš daleko,“ odpověděl Vavřinec. „Asi tak den cesty. Nemám pravdu, bratře Martine?“

„O mnoho dál to nebude,“ řekl druhý mnich, zatímco si ze strany Tjuriho pozorně prohlížel.

Stezka byla široká a pěkně se po ní šlo. Tjuri si pomyslel, že to vypadá, jako by si vyšli na poklidnou procházku. Les působil najednou tak mírně, jako by se celý změnil. Byli snad příčinou řeholníci? Přesto se občas kolem sebe bedlivě rozhlížel.

Všiml si, že se na něj bratr Martin zase dívá. „Odkud jdete, bratře?“ zeptal se ho.

„Z jedné vesničky na jihu, na druhé straně kopců,“ odpověděl dotázaný a ukázal palcem přes rameno. „Vypukla tam nemoc a potřebovali naši pomoc.“

„Nemáte strach cestovat lesem?“ vyzvídal dál Tjuri. „Jsou tu nablízku lupiči.“

„My o nich víme,“ řekl bratr Vavřinec posmutněle. „Trápí nás, že tu jsou, ale nebojíme se jich… Co by nám také mohli ukrást?“

„Ale ty se něčeho bojíš,“ obrátil se bratr Martin na Tjuriho. „Už jsem si několikrát všiml, že se rozhlížíš kolem dokola, jako by ses bál, že na tebe něco skočí. Z čeho máš strach?“

Tjuri se trochu začervenal a chvíli váhal s odpovědí. „Včera v noci mě přepadli lupiči,“ řekl nakonec.

„Ach,“ vydechl bratr Martin, „a ublížili ti?“

„Okradli mě,“ řekl Tjuri.

„Je to na tobě vidět, synu,“ poznamenal bratr Vavřinec soucitně.

Tjuri ho raději nechal při domněnce, že jeho zubožený zevnějšek je následek setkání s lupiči.

„S tím už se musí konečně něco udělat,“ zlobil se bratr Martin a svraštil obočí. Tjurimu řekl: „Myslím, že už se nemáš čeho bát. Lupiči se nikdy neodváží tak blízko ke kraji lesa. A navíc mám pocit, že už ti nemají mnoho co vzít.“

„Ale ano, ještě mnoho!“ pomyslel si Tjuri, ale mlčel.

„Jenže ty nemáš strach jen z lupičů,“ řekl bratr Martin. „Je tu ještě něco jiného, že?“

„Proč myslíte?“ zeptal se Tjuri.

„Nezdá se mi, že bys byl zrovna strašpytel,“ vysvětloval bratr Martin, „a teď už nemáš mnoho důvodů, aby ses lupičů bál, zvlášť za bílého dne. Existuje tedy ještě něco jiného.“

„Máš čisté svědomí?“ ujišťoval se bratr Vavřinec.

„Ano,“ přisvědčil Tjuri. „Myslím, že ano…, vlastně to vím jistě.“

„Potom se nemáš čeho bát,“ uklidňoval ho starý řeholník.

Mladší z nich mu řekl: „Alespoň teď na všechno zlé zapomeň.“ Ukázal před sebe a dodal: „Les je krásný a počasí se také vydařilo. Je nádherný den.“

Jak šli dál, Tjuriho strach se skutečně pomalu rozplynul. Ne však jeho ostražitost.

Asi za hodinu se ho bratr Martin zeptal, jestli má hlad. Hlad? A jaký! Odpověděl však zdvořile: „Docela ano, bratře Martine.“

„Na to jsme také mohli pomyslet dřív,“ durdil se bratr Vavřinec. „Tenhle mladík nemá zhola nic, samozřejmě ani žádné jídlo.“

Posadili se u cesty a řeholníci se s Tjurim podělili o své zásoby… A zase šli dál. Řeholníci si mezi sebou občas povídali o své práci v přilehlých vesnicích nebo o květinách, které rostly podél cesty. Chvílemi se obraceli i na Tjuriho, ale už se ho na nic neptali. Odpoledne si opět na chvíli odpočinuli a něco pojedli.

„Domů jistě dorazíme včas,“ pochvaloval si bratr Vavřinec, když vyrazili na další cestu.

„Kam máš vlastně namířeno?“ zeptal se bratr Martin Tjuriho.

„K Modré řece,“ odpověděl chlapec.

„Modrá řeka…,“ vzpomínal bratr Vavřinec. „U jejího pramene žije poustevník. Menaures se jmenuje. Je to tak, bratře Martine?“

„Ano, Menaures,“ přisvědčil dotázaný. „Je velice moudrý a velmi starý. Dříve k jeho poustevně v horách směřovalo mnoho poutníků.“

„Znáte ho?“ zajímal se živě Tjuri.

Řeholníci zavrtěli hlavami. „Otec Jeroným ho zná,“ řekl bratr Vavřinec, „náš opat.“

„Ach tak,“ pokýval hlavou Tjuri.

„Můžeš u nás dnes přenocovat,“ nabídl chlapci bratr Martin.

„Velmi rád, pokud to bude možné,“ přijal Tjuri vděčně nabídku.

„Unavení poutníci jsou u nás vždy vítáni,“ dodal bratr Vavřinec.

„Jmenuji se Tjuri,“ vyhrkl náhle mladík.

Bratr Martin se usmál a bratr Vavřinec Tjurimu přátelsky pokynul. Chlapec se pak ještě řeholníků vyptával, jestli v lese potkali nějaké lidi. Ne, nikoho neviděli. Slyšeli však z dálky troubení loveckého rohu.

Mezitím už slunce urazilo valnou část své denní pouti. Vypadalo to, jako by na západě viselo těsně nad stezkou. Naši poutníci si připadali, jako by procházeli ztemnělou chodbou, na jejímž konci viděli část zlatavé oblohy orámované tmavým stromovím.

„Už tam skoro jsme,“ řekl bratr Martin.

Za chvilku došli na kraj lesa. Před nimi se svažovala krajina s obdělanými políčky, mezi nimi se tu a tam bělala malá selská stavení a zelenaly skupiny ovocných stromů. Za nimi se v dálce ztrácely v mlze modravé hory. Na jižní straně se les táhl dál, ale ještě před ním spatřil Tjuri kostelík a u něho další stavby, všechny ze dřeva a hnědého kamene. Vedla k němu klikatá cesta.

„To je náš klášter,“ ukazoval bratr Vavřinec, „a tamhle ta cesta, co vede na sever, ústí na Velkou západní cestu podél Modré řeky. Zelenou řeku odtud nemůžeš vidět. Protéká lesem za klášterem.“

Vyrazili ke klášteru. Tjuri se ještě jednou obrátil k lesu. Byl rád, že je z něj venku. Uzavírala se jedna část jeho cesty.

Asi za čtvrt hodinky už bratr Vavřinec klepal na bránu kláštera. Vrátný, malý, červenolící mužík, jim okamžitě otevřel a srdečně je pozdravil. Vešli na malé nádvoří, kolem kterého se táhla sloupová chodba. Nádvoří působilo útulným dojmem. Kvetlo tu všude spoustu květin a uprostřed stála studna.

„Tvá zahrada se má k světu, bratře Julie,“ pochválil vrátného bratr Vavřinec.

„Moc krásná,“ vydechl Tjuri spokojeně.

Vrátný mu věnoval zářivý pohled.

„Toto je Tjuri,“ představil chlapce bratr Martin. „Potkali jsme ho cestou a zůstane u nás na noc. Klid u nás mu udělá dobře, protože byl právě přepaden lupiči. Obrali ho o všechno.“

„Ach ne!“ zvolal vrátný. „Bohudíky, že jsi alespoň zůstal živ a zdráv. A to není málo, milý synu, to není málo. Utěšuj se tím.“ Pozorně si Tjuriho prohlédl od hlavy až k patě a pak se zeptal: „Přicházíš z lesa od východu?“

„Ano, bratře,“ odpověděl po pravdě Tjuri.

„Patrně je víc mladíků, kteří přicházejí z lesa od východu,“ pokračoval vrátný, „ale možné by to bylo… Ano, je to možné.“

„O co jde?“ chtěl vědět Tjuri a náhle pocítil neklid.

„Dnes ráno sem k bráně přijel nějaký člověk,“ řekl vrátný. „Ptal se mě na mladíka… přibližně tvého věku. Měl hrubý hlas a říkal… Co on to vlastně říkal…?“

„Co říkal?“ naléhal Tjuri. „A jak vypadal?“

„Byl to rytíř, rytíř v šedém. Měl s sebou i panoše. Pracoval jsem zrovna v zahradě, když zabušil na bránu. Otevřel jsem a on tam stál a vyptával se na toho mladíka. Mladíka s modrýma očima…, nu ano, něco jako ty.“ Vrátný potřásl hlavou. „Byl poněkud netrpělivý, ale já jsem mu řekl: ‚Zvedl byste laskavě hledí, pane rytíři, a řekl mi, kdo jste?‘… Raději mluvím s lidmi, kterým vidím do obličeje, víš… On to nakonec udělal, tedy chtěl jsem říct, že si zvedl hledí… Své jméno mi však neřekl…“

„Jak vypadal?“ ptal se Tjuri napjatě.

„Nerudný chlapík, tmavý a vousatý. Řekl jsem mu, že jsem žádného mladíka neviděl – což také byla pravda. On potom odjel, tryskem. Díval jsem se za ním a viděl ho, jak mizí v lese. Slyšel jsem také zvuk loveckého rohu, velice zřetelně a hlasitě…“

Tjuri zbledl. Nepřítel byl dokonce i tady, v tomto mírumilovném klášteře. Tři řeholníci ho zkoumavě pozorovali.

„Znáš toho rytíře?“ zeptal se bratr Martin.

„Ne,“ odpověděl Tjuri podle pravdy. „Neznám ani jednoho z nich. Jsou čtyři a k tomu ještě jejich panoši. A hledají mě.“

„Proč?“ zvolal vrátný.

„Nevím,“ řekl Tjuri. „Nebo vlastně vím, ale nesmím nic povědět. Zabijí mě, když mě najdou.“

Jako by na přátelské nádvoří padl temný stín.

Bratr Martin položil Tjurimu ruku na rameno. Chlapec se na něho podíval a řekl: „Neznám ty rytíře. Nic jsem jim neudělal. Ale oni mě pronásledují a usilují o můj život.“

„Je na tobě cosi tajemného,“ prohlásil řeholník, „a z tvých slov jsem pochopil, že jsou věci, které nám nechceš nebo nemůžeš povědět. U nás jsi však v bezpečí. Žádný rytíř v šedém ti zde nemůže ublížit.“

„Útočiště na svaté půdě,“ zašeptal Tjuri.

„Ano, útočiště na svaté půdě,“ potvrdil bratr Martin.

„Díky za vaši důvěru,“ řekl Tjuri. „Jsem moc rád, že tu mohu zůstat.“

„Můžeš zůstat, jak dlouho budeš chtít,“ nabídl mu bratr Vavřinec.

„Do zítřka,“ řekl Tjuri. „Potom musím zase dál.“ Bezděky si povzdychl. Svět venku se zdál nepřátelský a plný nebezpečí.

„Netrap se tím, co bude zítra,“ radil mu bratr Martin. „Nejdříve si musíš odpočinout.“

„Kdyby se šedý rytíř vrátil, nic mu nepovím,“ sliboval vrátný. „Neřeknu mu, že mladík, jehož hledá, jsi ty. Ale teď si ještě na něco vzpomínám! Mluvil o nějakém prstenu… Ty přece žádný prsten nemáš?“

„Mám prsten,“ přiznal Tjuri a položil si ruku na prsa.

„Pojď,“ řekl bratr Martin. „Bratře Julie, ukázal bys Tjurimu, kde bude spát? Bratr Vavřinec a já musíme ještě k opatovi.“

„Pojď za mnou,“ vyzval vrátný Tjuriho. „Za půl hodiny budeme jíst. Přišel jsi právě včas.“

„Za chvíli se uvidíme,“ řekl bratr Martin. On i bratr Vavřinec se s přátelským kývnutím vzdálili.

Tjuri následoval vrátného, nejprve sloupovím a potom na schodiště. Přišli na dlouhou chodbu s mnoha dveřmi. Na jejím konci se vrátný zastavil a jedny otevřel. „Tady můžeš přenocovat,“ řekl a také odešel.

Tjuri vstoupil dovnitř. Ocitl se v malé, nabílené místnosti, kde stála úzká postel a nevelký stolek. Vysokým oknem dopadaly dovnitř poslední sluneční paprsky. Posadil se na postel a díval se na krucifix visící na stěně před ním. Na chodbě se ozvaly uspěchané kroky a dovnitř znovu vešel vrátný. Přes ruku mu visela hnědá kutna.

„Tu máš,“ řekl, „převleč se. Je to lepší než tvoje potrhané šaty.“

O chvíli později se už Tjuri, zahalen v kutně, procházel po zahradě. Vrátný mu pyšně ukazoval některé vzácné květiny. Posléze se omluvil, že má ještě něco na práci, a nechal mladíka o samotě.

Tjuri se vydal na prohlídku sloupové chodby. V rohu uviděl otevřené dveře. Vedly na druhé nádvoří, na jehož konci spatřil schodiště vedoucí do kostela. Potichu vstoupil dovnitř. Klečelo tu několik řeholníků, u oltáře hořela svíčka. Barevnými okny dopadalo poslední světlo a propůjčovalo všemu zvláštní záři. Tjuri poklekl a sepjal ruce.

Po chvíli opět vstal a vrátil se na první nádvoří, kde mu naproti přišel bratr Martin, následovaný vysokým tmavovlasým řeholníkem. Ten se Tjurimu představil jako otec Jeroným, zdejší opat, a srdečně chlapce přivítal. Vtom zazněl zvon – znamení, že je čas na večeři.

V jídelně seděl Tjuri u dlouhého stolu mezi bratrem Martinem a vrátným a vychutnával i docela jednoduchý pokrm.

Po jídle mu opat pokynul, aby za ním přišel. Tjuri šel do opatovy cely.

„Bratr Vavřinec a bratr Martin mi o tobě všechno vyprávěli,“ řekl opat, „alespoň všechno, co vědí. Do zítřka budeš naším hostem, a potom chceš cestovat dále k Modré řece.“

„Ano, otče Jeronýme,“ přisvědčil Tjuri.

„Je ta cesta pro tebe nebezpečná?“ zeptal se opat.

„Ano, otče Jeronýme,“ odpověděl Tjuri.

„Bratr Martin řekl, že je na tobě něco tajemného,“ pokračoval opat. „Jsi ještě příliš mladý na tak nebezpečnou cestu.“

„Už mi bylo šestnáct,“ ohradil se Tjuri.

Opat se krátce usmál. „Odkud přicházíš?“ chtěl vědět. „A kam jdeš?“

„Přicházím z Dagonautova města,“ odpověděl Tjuri, „a jsem na cestě k pramenům Modré řeky… k poustevníkovi Menauresovi.“

„Poustevník Menaures! Už je to velmi dávno, co jsem ho viděl naposled. Pozdravuj ho ode mne, až ho uvidíš. To je cíl tvé cesty?“

„N-ne,“ přiznal Tjuri. „Jenže já vám nesmím povědět, kam jdu…“ Povzdechl si.

„Pokud tvá cesta vede přes Menaurese, pak je dobrá,“ prohlásil opat. „Totéž mi říkají i tvé oči a tvůj hlas. Nebudu se tě dál vyptávat, kam jdeš, a jaký máš úkol. Chtěl bych jen vědět, jestli ti s něčím mohu pomoci.“

„Ach otče,“ povzdychl si znovu Tjuri, „neříkejte nikomu, že jsem u vás byl, a že mám namířeno k Modré řece.“

„To ti slibuji,“ řekl opat. Svraštil obočí a mluvil teď napůl sám k sobě: „Musíme se ale nějak postarat o tvou bezpečnost.“ Na chvíli se odmlčel, a potom pokračoval: „Kutnu, co máš na sobě, si nechej. Když si přetáhneš kápi přes hlavu, nebudeš tak snadno k poznání.“

„Děkuji vám, otče Jeronýme,“ odpověděl Tjuri.

„A teď se běž vyspat,“ uzavřel opat. „Kéž by ti zdejší klid dal hodně síly.“

Tjuri mu ještě jednou poděkoval a odešel do své cely. Tu noc spal klidně, beze snů.

Příštího rána se rozloučil s klášterem a s řeholníky, především pak s bratry Vavřincem, Martinem a Juliem. Před opatem poklekl a poprosil ho: „Otče, požehnejte mi.“

Opat vložil ruce na Tjuriho hlavu a požehnal mu: „Ať tě Bůh chrání na tvé daleké a obtížné cestě, můj synu.“

TŘETÍ DÍL

Hrad Mistrinaut

1

Poutník a šedí rytíři

Posilněn a povzbuzen, se Tjuri vydal na cestu k Modré řece. Cítil se teď také bezpečnější. V hnědé kutně, s kápí staženou přes hlavu a s holí v ruce se mohl klidně vydávat za poutníka na svaté pouti. Nepřátelé by v něm jen těžko poznali mladíka, kterého hledali. Kráčel pevným krokem po cestě směřující mezi poli k severu. Po pravé ruce měl temný les, jenž včera opustil. Neviděl žádné šedé rytíře, ani neslyšel zvuk lesního rohu. Na polích pracovali lidé a přátelsky ho zdravili, když šel kolem. Tjuri jim neméně přátelsky odpovídal.

Během dopoledne ho dojel vůz tažený oslíkem. Na kozlíku seděl opálený sedlák a nabídl mu, aby se kousek svezl s ním. Tjuri nabídku vděčně přijal. Za okamžik už seděl vedle sedláka a na jeho otázku odpověděl, že je na cestě k Modré řece.

„Tak daleko já nejedu,“ řekl muž, „ale přece jenom vás pěkný kus cesty mohu vzít, milý bratře. To vám ušetří námahu. Určitě přicházíte z Hnědého kláštera.“

„Máte pravdu,“ odpověděl Tjuri.

„Jste na svaté pouti?“ chtěl vědět sedlák.

„Ano,“ přikývl Tjuri, „i tak by se tomu dalo říkat.“ Uvědomil si, že jeho cesta se skutečně podobá pouti se svatým posláním.

„Když jsem byl mladý, mířilo mnoho poutníků k Modré řece,“ vyprávěl sedlák. „Táhli proti proudu až k pramenům, odkud řeka vytéká. V horách žil tehdy poustevník… Ani nevím, jak se jmenoval. Možná tam stále ještě bydlí. Někteří lidé nemohou pochopit, proč se někdo vydá na svatou pouť, ale já říkám, že to může mít velký přínos, i když ho nemůžeš okamžitě vyčíslit. Někdo zůstává doma a dělá svou práci, jiný cestuje po daleké

cizině.

A i tím může najít v nebi zalíbení. Já vždycky říkám: člověk nikdy neví, k čemu to může být dobré. Je to tak, bratře?“ Nepočkal na odpověď a pokračoval: „Dříve se to tady jen hemžilo poutníky, poustevníky a podobnými lidmi. Můj otec, budiž mu země lehká, mi o nich vyprávěl. Tehdy byly skutečně těžké časy, a když si lidé sami nevědí rady, hledají pomoc v nebesích. Sám si na to moc nevzpomínám a vy už vůbec ne, samozřejmě. Ale i vy jste možná slyšel o temných silách z hradu Mistrinautu?“

Tjuri o něm nikdy neslyšel, a proto raději mlčel. Nezdálo se, že by si toho sedlák nějak všímal. Klidně vykládal dál.

„Teď už je v kraji bohudíky mír a pořádek. Proto tu asi vídáme méně poutníků. Byl jste někdy u Modré řeky?“

„Ne v těchto místech,“ odpověděl Tjuri. „Myslíte, že tam do večera budu?“

„Snadno,“ ujišťoval ho sedlák. „Dnes v noci můžete přespat na Mistrinautu. Leží na druhém břehu Modré řeky, přímo naproti místu, kde silnice navazuje na Velkou cestu. Uvidíte ho z dálky.“

„Hrad Mistrinaut?“ otázal se Tjuri s pochybami, když si vybavil, co právě slyšel o temných silách, které tam vládnou.

„Ale ano, přece si nemyslíte, že byste se tam ještě měl něčeho bát. Současný pán zlo před mnoha lety přemohl. Copak o tom nic nevíte? Přišel z jiné země, náš hradní pán, a porazil svého předchůdce. Zahnal zlé duchy a sám král mu poděkoval. Teď je Mistrinaut pohostinným hradem. Most je pořád spuštěný, každý je vítán, dostane postel a jídla, kolik sní. I já jsem tam několikrát byl, když jsem jel navštívit bratra, co bydlí na druhé straně řeky…“ Vyprávěl dál, o svém bratrovi, o jeho ženě, dětech, statku.

Mluvil příliš mnoho, ale Tjurimu bylo příjemné, že mohl jenom poslouchat a nemusel mluvit o sobě.

K polednímu dojeli k malé vesnici, k cíli sedlákovy cesty. Ten přátelský člověk se však nechtěl rozloučit, dokud u něho Tjuri nepoobědvá.

„Šťastnou cestu, bratře,“ popřál mu nakonec. „Pamatujte na mě ve svých modlitbách. Doufám, že k Modré řece a k hradu nedorazíte příliš pozdě. Mám strach, že bude dnes večer špatné počasí.“

Když se Tjuri vydal pěšky dál, bylo teplo a svítilo slunce, ale později odpoledne se ukázalo, že měl sedlák pravdu. Nebe se zatáhlo a začal foukat studený vítr. Tjuri přidal do kroku. Před sebou viděl hrad, tyčící se proti temnému nebi. Musel to být Mistrinaut a v jeho blízkosti byla i Modrá řeka a Velká cesta.

Když vkročil na Velkou cestu, začalo pršet. Modrá řeka nebyla vůbec modrá, ale ocelově šedá. Proud byl užší než u Dagonautova města a mnohem silnější. Na druhém břehu řeky stál hrad.

Tjuri ještě nikdy o Mistrinautu neslyšel, ačkoliv znal jména většiny hradů v Dagonautově říši. Tato část země ležela ovšem poměrně odříznuta rozlehlým lesem a nikdy nehrála významnou roli v příbězích a historkách. Stál v dešti a od řeky se díval na hrad. Spuštěný most vedl k bráně mezi dvěma mohutnými strážnými věžemi. Navzdory spuštěnému mostu neměl Tjuri pocit, že by místo vypadalo přátelsky a pohostinně. Hrad byl obrovský, temný a tajemný, se silnými zdmi a nepřístupnými věžemi.

Tjuri se rozhlédl. V okolí nebylo žádné jiné útočiště. „Proč bych po tom mostě nemohl přejít,“ ptal se sám sebe, „a požádat o nocleh? V přestrojení za mnicha jsem bezpečný, a pokud to není nutné, nerad bych dnes spal pod širým nebem… Vida, tamhle za oknem se rozsvítilo světlo. Určitě tam bude sucho a útulno.“

Přešel po mostě a udeřil černým klepadlem na bránu. Okamžitě se otevřela.

„Pojďte dál,“ vyzval ho strážný v bráně. „To je ale počasí! Jste hodně promočený, ctihodný bratře?“

„Není to tak zlé,“ řekl Tjuri. „Přeji vám dobrý večer. Mohl bych u vás dnes v noci dostat nocleh?“

„Samozřejmě,“ přitakal strážný. „Pozval vás hradní pán?“

„Ne, to ne,“ přiznal Tjuri.

„V každém případě jste vítán,“ řekl strážný. „Byla to jen formální otázka. Každý, kdo k nám přijde, může zůstat a přenocovat. Pojďte se mnou.“

Tjuri ho následoval do malé, kulaté místnosti v jedné z věží vedle brány. Tady seděl další strážný u stolku a upřeně zíral na figurky na šachovnici, stojící před ním.

„Máme hosta,“ řekl mu jeho kolega. „Zapíšeš ho?“

„Počkej chvíli,“ nedal se rušit šachista. Posunul jednu figurku, a pak se zadostiučiněním v hlase řekl: „Tvá věž je v nebezpečí.“ Nakonec přece jen vstal, došel ke skříni a vyndal z ní tlustou knihu, husí brko a inkoust. Znovu se posadil, otevřel knihu a zeptal se Tjuriho: „Jak se jmenujete, bratře?“

„Tarmin,“ vyhrkl Tjuri první jméno, které ho napadlo.

„Bratr Tarmin,“ opakoval strážný. Namočil pero v inkoustu a pomalu si jméno zapsal. „Z Hnědého kláštera?“ pokračoval.

Tjuri přisvědčil.

I tato odpověď byla pečlivě zapsána. Strážný foukl na zápis, aby oschl, a knihu zavřel. „Tak, to bychom měli,“ řekl. „Hradní pán si přeje, abychom zapisovali jména všech hostů. Je jich už pěkná řádka.“ Obrátil se ke svému příteli. „Jsi na tahu,“ ukázal na šachovnici.

„Měj chvilku strpení,“ zněla odpověď. „Nejprve ukážu bratru Tarminovi cestu. Ty jsi mi pěkný ptáček, ani jsi ho nepozdravil a nepřivítal.“

„Buď zdráv, bratře Tarmine,“ napravil svou chybu vrátný, vstal s knihou v podpaží a uklonil se. „Modli se za mě, ubohého hříšníka. A nevybavuj se s mým přítelem moc dlouho, už tak je příliš pomalý. A pověz mu, ať si dává pozor na věž… Nemyslím tady na Mistrinautu, kde máme stále spuštěný most, ale na černou věž na šachovnici.“

„Pojďte se mnou,“ smál se první strážný. „S ním se nedá mluvit, s ním se dají jenom hrát šachy.“

Odvedl Tjuriho na nádvoří, na jehož konci stála druhá brána. Nádvoří rychle přeběhli (stále ještě prudce pršelo) a strážný otevřel bránu velkým klíčem. „Když půjdete dál,“ řekl Tjurimu, „určitě najdete někoho, kdo vám ukáže jídelnu a noclehárnu.“

Tjuri poděkoval a udělal, co mu strážný řekl. Přišel na druhé nádvoří, větší a krásnější než první, ale smutné a opuštěné v dešti. Na druhé straně uviděl zastřešenou chodbu, kudy chodili sem a tam lidé. Vydal se tím směrem. V ústrety mu vyšel jakýsi muž v modrém.

„Požehnaný večer,“ popřál mu Tjuri a lehce se uklonil. „Jsem poutník a zdvořile vás prosím o přístřeší.“

„Buďte pozdraven, poutníče,“ odpověděl muž. „Běžte těmito dveřmi. Za nimi je velká hala a jídelna. V krbu hoří oheň, takže si můžete usušit mokré šaty, než bude večeře.“

„Děkuji vám,“ řekl Tjuri.

Velká hala se v něčem podobala hale na hradě Tehuri, kde byl doma, ale vypadala starší a temnější. Trámy u stropu byly zčernalé kouřem, zdi šedé a zvětralé. Na dřevěných podstavcích tu stálo bezpočet nízkých laviček a stolů. Na jedné straně sálu bylo vyvýšené pódium, k němuž vedlo dřevěné schodiště. Také tam stál stůl, pokrytý bílým ubrusem. U něho sedával hradní pán se svou rodinou. Při oslavách tu hráli muzikanti a zpívali trubadúři. U velkého krbu právě služebník v modrém opékal na roštu obrovský kus masa k večeři. Nádherně to vonělo. Tjuri přistoupil ke krbu, aby se trochu usušil.

„Dobrý večer, bratře,“ usmál se na něj sluha. „Přišel jste brzy. Máte velký hlad? Nebo se postíte?“

„Dnes ne,“ řekl Tjuri, také s úsměvem.

Vešli další sluhové s džbány a cínovými mísami s chlebem a postavili vše na stoly. Jeden z nich zapálil louče visící v železných držácích na zdi. Temná místnost tím získala zcela jiný vzhled. Vše se zalilo teplou, načervenalou září.

Tjuriho pohled padl na gobelín, který visel za zády hradního pána. Výjev na něm jako by najednou ožil. Děly se tam podivuhodné věci… Válečníci s velkými hlavami v okřídlených helmách bojovali se strašlivým drakem s mnoha zatočenými krky a krutými hlavami. Bylo to krásné, tajemné a také trochu strašidelné v mihotavém světle loučí.

Jeden sluha udeřil do gongu. Dovnitř vešli další lidé, domácí i hosté. Každý si hledal místo u stolu a také Tjuri se usadil v temném koutku. Ti, co přicházeli k jeho stolu, ho pozdravili, ale dál si ho nijak zvlášť nevšímali. O to více sledovali jiného hosta, kramáře, který nabízel všelijaké zboží a přitom donekonečna rozkládal.

Jako poslední ze všech vešel hradní pán a členové jeho rodiny. Hradní pán byl vysoké postavy, urostlý muž s bledou přísnou tváří, lemovanou ryšavými vlasy a vousy. Doprovázely ho dvě mladé ženy a jeden duchovní. Teprve když se i oni usadili a kněz se nahlas pomodlil, pustili se všichni do jídla.

Tjurimu velmi chutnalo. Na stole byl dostatek bílého i tmavého chleba, opečeného masa a světlého piva. Tiše seděl ve svém tmavém koutku, jedl, poslouchal a rozhlížel se. Hlavou mu táhlo: „Není to tak dávno, co jsem sám seděl u vyvýšeného stolu hradního pána… I tam bylo vždy mnoho hostů a pocestných, kteří dostali přístřeší…“ V myšlenkách zabloudil k hradu Fartumar, kde žil jako panoš, a potom i k hradu Tehuri, k domovu, kde prožil bezstarostná dětská léta. Vzpomínal na rodiče, kteří teď nejspíš s obavami přemýšlejí, kde asi je.

Po jídle jeden ze sluhů ukázal hostům místa ke spaní. Vedl je mnoha chodbami po schodišti nahoru i dolů. Tjuri získal dojem, že hrad je velice rozlehlý a složitě stavěný. O ložnici se musel dělit s kramářem a s jedním mlčenlivým sedlákem. Byli v malé, holé, ale čisté místnosti, v níž stála tři lůžka. Tjuri a sedlák se okamžitě uložili ke spánku, ale kramář se chtěl ještě vrátit do velkého sálu, protože tam mohl něco prodat. „Možná si něco koupí i hradní pán,“ maloval si. „Mám krásné šperky pro jeho ženu i dceru: přívěsky, spony do vlasů i ozdobné pásy.“

„Jak se vlastně hradní pán jmenuje?“ chtěl vědět Tjuri.

„Neptej se mě!“ odbyl ho kramář. „Věděl jsem to, ale zapomněl jsem. Má tak těžké jméno, že by si o ně člověk jazyk zlomil. Já mu říkám prostě pán na hradu Mistrinaut, protože tím také koneckonců je. Nepochází odtud.“

„A odkud tedy?“ zeptal se Tjuri.

„Přišel ze severu. Prý tam jsou všichni ryšaví. Ale on tu žije dlouhá léta. Je mocný, ale dobrý pán.“ Kramář si sbalil zboží, popřál jim dobrou noc a zmizel.

Za chvíli už Tjuri ležel na lůžku. Slyšel, že venku stále prší. Sedlák brzy usnul, jak bylo zřejmé podle jeho těžkého, klidného oddechování. Tjuri byl však naprosto čilý. Překvapovalo ho to, protože měl dost důvodů cítit se ospalý, a navíc ležel v pohodlné posteli a ne někde venku na tvrdé zemi. Neměl představu o čase, ale slyšel, jak se někde baví hradní hosté, jak lomoz postupně utichá, jak se vrací kramář a ukládá se do postele… Po celou tu dobu nezamhouřil oka. Konečně nastalo úplné ticho. Každý už určitě spal, dokonce i déšť se utišil.

„Co se mnou je?“ říkal si a trochu se na sebe zlobil. „Nezasloužíš si takovou suchou a pohodlnou postel. No tak, spi už!“ Ale za jeho myšlenkami se skrýval ještě jiný pocit, pocit, který si nechtěl připustit. Pocit blížícího se neštěstí…

Potichu vstal a otevřel dveře. Vedly na malé nádvoříčko. Už nepršelo, ale nebe bylo stále zatažené. Nebylo vidět žádné hvězdy. Foukal studený vítr, a Tjuri se roztřesený vrátil zpátky do postele.

Nakonec přece jen usnul, ale zakrátko ho probudil klapot mnoha podkov. Ozývaly se od padacího mostu. „Kdo to asi může být, tak pozdě v noci?“ napadlo ho v polosnu, ale byl příliš ospalý, než aby uvažoval o odpovědi. Znovu usnul a probudil se až následujícího rána.

Sedlák i kramář ještě spali. Tjuri si sáhl za košili a zkontroloval dopis (byl to vždy ráno po probuzení jeho první pohyb). Vstal a vyšel ven. Ještě stále bylo sucho, ale obloha byla zatažená. Určitě bude opět pršet. Umyl se u pumpy a šel do jídelny. Na velkém nádvoří pobíhali sem a tam sloužící a zabývali se svou prací. Jeden z nich honil bílou slepici, která s hlasitým kdákáním vběhla do kostela právě v okamžiku, kdy tam vešel i Tjuri. Sehnul se a chytil slepici za křídla.

„Děkuji, bratře,“ řekl obyvatel hradu a ptáka si od něj vzal. „Je to rozmazlená potvora, myslí si, že si může všechno dovolit. Jste brzo vzhůru.“

„Chtěl bych včas odcestovat,“ odvětil Tjuri. „Mohl bych dostat něco k jídlu?“

„Ale ano, samozřejmě,“ zněla odpověď. „Všechno je připraveno. Mnozí z nás už snídali, dokonce i hradní pán. Ale odejít zatím nemůžete, most je ještě zvednutý.“

„Ach,“ podivil se Tjuri. „A kdy ho spustí?“

„Jindy je touto dobou spuštěný. V létě dokonce už v šest hodin. Ano, někdy ho nezdviháme vůbec. Hradní pán však dnes nařídil, že se most nesmí spustit, dokud sám nedá pokyn. Ale to bude jistě brzo. Řada hostů chce odejít a také někteří z nás mají práci mimo hrad.“

„Počkám tedy,“ řekl Tjuri. „Proč vlastně musel dnes ráno zůstat most vytažený?“

„To nevím,“ odpověděl sloužící. „Slyšel jsem, že v noci přijeli za hradním pánem neočekávaní hosté, a potom most vytáhli. Běžte se ale nejdřív najíst, pak se určitě dostanete ven.“

Tjuri zasedl k snídani s nepříjemným pocitem. Zvednutý most se mu vůbec nelíbil. Říkal si však: „Jen žádnou paniku, Tjuri. Nesmíš za vším hned vidět nebezpečí. Navíc jsi v kutně k nepoznání. Hlavně neprozradit svou netrpělivost.“

Po jídle se procházel po nádvoří a naslouchal útržkům rozhovorů sloužících.

„Podivní rytíři…“

„Uprostřed noci… přátelé hradního pána…“

Tjuriho neklid stále vzrůstal, a proto se raději vydal přímo k bráně. V průchodu seděl na lavičce strážný a napínal tětivu do luku.

„Dobré ráno,“ pozdravil Tjuri.

„Dobré ráno,“ odpověděl strážný.

Z místnosti vedle brány se ozval hlas druhého strážného: „Jsi na tahu! Tvůj král má šach!“

„Zatraceně!“ zaklel první strážný. „Dej už mi pokoj.“ Nechal luk klesnout do klína a obrátil se na Tjuriho: „Tak co, bratře Tarmine, už nás zase opouštíte? Musíte chvíli počkat. Padací most dnes ještě není spuštěný.“

„Kdy budu moci odejít?“ chtěl vědět Tjuri.

„To nevím. Jindy už je most touto dobou spuštěný.“ Strážný se začal znovu zabývat svým lukem.

Tjuri si netrpělivě povzdechl.

„Rád byste odešel, ctihodný bratře?“ ozvalo se najednou za ním.

Tjuri se lekl a otočil se. Stál tam hradní pán. Musel přijít úplně potichu. Strážný se chtěl postavit, ale hradní pán jen pokynul rukou a řekl: „Zůstaň sedět a pokračuj ve své práci. – Ostatní hosté sedí ještě u snídaně,“ navázal ve svém rozhovoru s Tjurim. „Hned vydám rozkaz, aby otevřeli bránu a spustili most.“

Tjuri si všiml, že mluví s poněkud zvláštním přízvukem.

„Odkud přicházíte, bratře?“ zeptal se hradní pán. „A kam máte namířeno?“

Tjuri odpověděl pouze na první otázku: „Přicházím z Hnědého kláštera. A když vás vidím, pane, chtěl bych vám ze srdce poděkovat za pohostinnost, s kterou mě na vašem hradě přijali.“

„Není zač, není zač,“ řekl hradní pán.

Tjuri měl pocit, že si ho hradní pán přísně prohlíží, ale nebyl si jistý, protože v průchodu byla tma a pán stál zády ke světlu. Přesto byl rád, že měl přes hlavu přetaženou kápi. Pán se otočil a vykročil směrem k nádvoří. „Ach ano, bratře,“ řekl přes rameno, „vy přicházíte od Hnědého kláštera… Chtěl bych se vás ještě na něco zeptat.“

Tjuri ho následoval. Kousek od průchodu se zastavili. Hradní pán zvedl tvář k šedé obloze a poznamenal: „Bude zase bouřka.“ Potom se podíval na Tjuriho. Ten si ho mohl konečně pořádně prohlédnout. Viděl, že hradní pán není ani tak bledý, jako že má spíš velice bílou kůži, jeho obočí připomíná kartáče a oči jsou světlezelené a ostře pronikavé.

„Nepotkal jste cestou nějakého mladíka, bratře?“ zeptal se. „Asi šestnáctiletého, s tmavými vlasy a šedomodrýma očima?“

Jako by se Tjurimu okolo hrdla sevřela ledová ruka. „Mladíka…,“ zopakoval. „Nevzpomínám si. Nedával jsem pozor.“ Rád by věděl, zda jeho slova zněla přesvědčivě, nebo zda si hradní pán všiml jeho úleku. Ty světlé pronikavé oči! „Člověk potká cestou tolik lidí,“ dodal.

„Ale tohoto mladíka byste si musel všimnout,“ řekl hradní pán. „Má na sobě roztrhané a poničené šaty, pravděpodobně původně bílé, a na prstu má drahocenný prsten s bílým, zářícím kamenem.“

Tjuri potřásl hlavou. „Ne, pane, takového mladíka jsem neviděl, to vím jistě,“ odvětil pomalu.

„Ale bylo by to možné, že?“ nedal se odbýt hradní pán. „Přicházíte ze stejného směru, odkud by měl přijít i on. On je však z větší dálky, až z východu.“

„Mrzí mě, že vám nemohu pomoci,“ řekl Tjuri tak bezstarostně, jak to jen bylo možné. „O jakého mladíka jde?“ zeptal se po chvíli uvažování. „Nějaký váš známý?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal,“ odpověděl hradní pán a na chvíli se odmlčel.

Tjuri mlčel také, protože nevěděl, co by měl dodat. Rozhlédl se po tichém nádvoří a byl zvědavý, zda ho hradní pán stále pozoruje. Z přístřešku vedle brány se znovu ozval hlas druhého strážného: „Pojď sem a podívej se! Král má šach, povídám.“

„Jak se jmenujete, bratře?“ zeptal se najednou hradní pán.

„Tarmin,“ odpověděl Tjuri.

„Máte mladý hlas, bratře Tarmine,“ pokračoval hradní pán. „Kolik je vám vlastně let? Šestnáct, sedmnáct? Už jste složil slib?“ Sklonil se k Tjurimu. „Rád bych si lépe prohlédl vaši tvář. Sundal byste si kápi?“ A dříve než mohl Tjuri něco udělat nebo říct, sám mu ji strhl.

„Tak,“ řekl potom a pokrčil husté obočí. „Tmavé vlasy, šedomodré oči! A věk také odpovídá, zdá se mi.“

Tjuri ustoupil o krok vzad, a co nejpřekvapeněji prohlásil: „Snad si nemyslíte, že mladík, kterého hledáte, jsem já?“

„Vím, že je mnoho lidí, na které by se ten popis hodil,“ odvětil hradní pán, „ale mezi mými hosty jste jediný. Proto vás žádám, abyste šel se mnou.“

„Ale proč?“ bránil se Tjuri. Ještě stále hrál roli překvapeného. „Nechápu, co ode mne chcete! Jsem bratr Tarmin z Hnědého kláštera a…“

„Nemáte se čeho obávat,“ skočil mu do řeči hradní pán. „Alespoň pokud jste ten, za koho se vydáváte. Musíte jen na chvíli se mnou za několika mými přáteli. Přijeli dnes v noci. Pokud nejste ten, koho hledají, nic se vám nestane.“

„Ale mě nikdo nehledá!“ zvolal Tjuri. „Nevím, co ode mne chcete.“

„Já od vás nechci nic,“ odsekl hradní pán. Položil ruku Tjurimu na rameno a donutil ho, aby šel s ním.

Tjuri poslechl. Kdyby se dál bránil, byl by ještě podezřelejší. Na únik nebylo ani pomyšlení – brána byla zavřená a most zvednutý. Srdce mu bušilo. Obával se, že ví, kdo jsou přátelé hradního pána. Ale předsevzal si, že bude svou roli hrát co nejlépe. Přešli nádvoří a prošli druhou bránou. Hradní pán už ruku z Tjuriho ramene nesundal. Vypadalo to, jako by měl strach, aby mu chlapec neutekl. Na druhém nádvoří Tjuri spatřil něco, co ho přimělo zpomalit krok.

Dva pacholci tu hřebelcovali vraného koně, který si jejich péči nechal líbit jen s největšími obtížemi. Kolem dokola stáli sloužící a pronášeli poznámky jako: „Ohnivák!“ nebo „Nádherný kůň!“

Tjuri ho okamžitě poznal. Byl to jeho vraný pomocník, kůň rytíře s bílým štítem. Teď už také věděl, jak se jmenuje – Ardanven neboli Noční vítr. Ani se nemusel ptát, jak se sem zvíře dostalo.

Když ho kůň uviděl, zvedl hlavu a nahlas zaržál.

„Zdá se, že tě zdraví,“ prohodil hradní pán. „Znáš toho koně?“

„Ne,“ odpověděl Tjuri. Mrzelo ho, že musel věrné zvíře zapřít, ale neměl na vybranou.

Hradní pán se na něj ze strany podíval, ale nic neřekl. Šli chodbou a dál jídelnou, prošli dveřmi a po schodišti nahoru. Tam byly další dveře. Hradní pán je otevřel a pustil Tjuriho. Postavil se tak, aby mladík neviděl, co se nachází za dveřmi.

„Mám hosta, který odpovídá vašemu popisu,“ prohlásil pán. „Chcete s ním mluvit?“

Jasný hlas odpověděl: „Počkejte okamžik…“ Následovalo: „Pusťte ho sem.“

Hradní pán se obrátil k Tjurimu. „Jdi dovnitř,“ přikázal mu.

Tjuri poslechl. Slyšel, jak se dveře za ním zamykají. Vstoupil do dlouhé místnosti s velkým stolem, na němž stály zbytky pokrmů. Kolem stolu, někteří vstoje, jiní vsedě, se nacházeli muži, o kterých předpokládal, že je zde uvidí.

Šedí rytíři a jejich panoši!

Všichni měli na hlavách přílbice se sklopeným hledím.

„Říká si bratr Tarmin,“ ozval se hlas hradního pána, „ale jinak odpovídá vašemu popisu.“

Tjuri krátce pohlédl za sebe. Jeho hostitel stál opřený zády o dveře a zamračeně pozoroval rytíře. Ti teď všichni vstali. Jejich oči, blýskající se za štěrbinami v přílbicích, byly obráceny k němu.

„Je to mladík, kterého hledáte?“ zeptal se hradní pán.

„Nevím,“ odpověděl jeden z rytířů. „Má prsten?“

Tjuri si pomyslel: „Teď jen nedat najevo strach.“ Podíval se překvapeně na rytíře a řekl: „Co ode mne chcete? Kdo jste? Neznám vás!“

„Máš prsten?“ přerušil ho jeden z rytířů hrubým tónem.

„Prsten? Jaký prsten? O čem to mluvíte?“ zvolal Tjuri udiveně.

Šedí rytíři se odmlčeli. Mlčeli i jejich panoši. Stáli nehnutě a dívali se na Tjuriho.

„Takže to není ten, kterého hledáte?“ zeptal se znovu hradní pán.

„Nevíme,“ přiznal rytíř, jenž promluvil jako první (Tjuri podle hlasu poznal rytíře se stříbrným rohem).

„Ale dozvíme se to,“ vmísil se do hovoru druhý rytíř.

„Ano,“ přitakal první a obrátil se k Tjurimu: „Utíkáš od východu, z lesa krále Dagonauta?“

„Přicházím z Hnědého kláštera,“ odpověděl Tjuri.

„Máš prsten?“ chtěl vědět ten druhý.

„O žádném prstenu nic nevím,“ řekl Tjuri.

„Přesvědčíme se, jestli mluvíš pravdu,“ rozhodl první šedý rytíř. „Mohls ho schovat pod kutnou.“

„Nechápu, proč se mnou takto zacházíte,“ na oko se rozčiloval Tjuri s dobře hraným rozhořčením. „Kdybyste raději zdvihli hledí a řekli, kdo jste!“

„Takhle se nechová poslušný řeholník,“ řekl třetí rytíř.

„Prohledejte mu šaty,“ rozkázal první rytíř panošům. „Pak si budeme jisti.“

Panoši přistoupili k Tjurimu. Ten ustupoval dozadu, až narazil na hradního pána.

„Nenechám se sebou takhle jednat!“ vykřikl chlapec. „Neznám vás a nevím nic o žádném prstenu!“

Panoši na chvilku zaváhali, ale šedí rytíři zvolali současně: „Prohledejte mu šaty a podívejte se, zda má ten prsten.“

To se ovšem nesmělo stát! Tjuri cítil na prsou dopis. Dopis, o kterém nikdo nesměl vědět. Kdyby ho prohledávali na těle, určitě by ho našli. Musí se přiznat. Snad bude mít tak šanci, že dopis neobjeví.

Zdvihl ruku a stáhl si provázek, který měl kolem krku. „Nemusíte nic hledat,“ řekl, „jeden prsten mám. Tady je.“

2

V zajetí

Panoši uvolnili cestu šedým rytířům. Ti přistoupili k Tjurimu a prohlíželi si prsten, který mu ležel na dlani, stále přivázaný na provázku.

„Prsten!“ vyhrkl jeden z nich.

„Je to on…,“ zašeptal druhý.

Třetí vytrhl prsten Tjurimu z ruky tak prudce, že se provázek přetrhl.

„Ten prsten je můj,“ ohradil se Tjuri. „Dejte mi ho zpátky!“

„Tvůj prsten!“ řekl rytíř s opovržením. „Že ti není hanba! Hanba, že před námi stojíš v takovém šatu.“

„Je to on, toho jsme hledali,“ promluvil první rytíř k hradnímu pánovi. „Naložíme s ním, jak si zaslouží. Je naším zajatcem.“

Tjuri se podíval na hradního pána. „Nechte mě jít,“ požádal ho. „Neznám tyto rytíře a neudělal jsem nic, za co bych musel být zajat.“

Hradní pán se stále opíral o dveře. Přísně si Tjuriho prohlížel, ale neodpověděl.

„Jsem váš host!“ zvolal Tjuri. „Proč dovolíte, aby mě uráželi a zajali rytíři, kteří ani neřekli svá jména a nezvedli hledí? To je porušení svatého zákona pohostinnosti. Chci, aby mi vrátili prsten a nechali mě jít!“

Hradní pán sklopil oči a mlčel.

„Chopte se ho!“ přikázal jeden z rytířů.

„Řekněte mi, proč mě chcete zajmout!“ dožadoval se Tjuri, když ho popadlo čtvero rukou.

Ale šedí rytíři neřekli nic. Hradní pán uhnul z cesty a otevřel dveře. Tjuriho se zmocnili dva panoši a dva rytíři a vlekli ho chodbou na vysoké schodiště. Po celou tu dobu neřekli ani slovo, stejně jako Tjuri. Pochopil, že by mu teď už stejně nic nepomohlo. Nakonec dorazili ke dveřím, které vedly do malé komůrky. Vtlačili Tjuriho dovnitř. Dveře se za ním přibouchly. Byl zajatcem na hradě Mistrinaut.

Místnost měla osmiúhelníkový půdorys. Jediné okno bylo otevřené. Tjuri k němu přistoupil a vyhlédl ven. Poznal, že se nachází ve věži. Hluboko pod ním se rozkládalo opuštěné nádvoří. Naproti uviděl ještě jednu věž a holou zeď. S povzdechem se obrátil zpět, útěk byl nemožný.

Rozhlédl se po místnosti. Stálo tu několik těžkých kusů nábytku, velký stůl, menší stůl a dvě židle s polštáři. Jeden koberec ležel na zemi, další pokrýval velký stůl. Na stěnách visely gobelíny a od stropu krásně tepaná, měděná lampa. Krásně zařízené vězení, ale přece jenom – vězení!

Posadil se do jedné z židlí a uvažoval. Najednou něco upoutalo jeho pozornost. Proč se šedí rytíři ptali na prsten, ale ne na dopis? Nechtěli snad, aby o tom hradní pán věděl? Vrátí se za chvíli, aby mu sebrali i dopis? Tato myšlenka ho zvedla ze židle a donutila začít nervózně přecházet po místnosti. Po chvilce zůstal stát a napjatě se zaposlouchal.

Venku zaslechl kroky a kovový zvuk kopí postaveného na zem. Stál snad někdo venku na stráži? Chystá se někdo vejít dovnitř? Slyšel lidské hlasy, ale nebylo jim rozumět. Položil ucho ke klíčové dírce. Teď postřehl jednotlivá slova.

„Je bezpečně zamčený…“

„… bude s ním naloženo, jak on naložil…“

„Zdá se být příliš mladý…“

„… já nesouhlasím… samé zlo… útěku… Ale teď bychom měli…“

Víc nepochytil.

Najednou zarachotil v zámku klíč. Tjuri rychle ucouvl. Dveře se otevřely a jeden z šedých rytířů, hledí stále sklopené, nahlédl dovnitř. Neřekl nic a zase zmizel, přičemž za sebou nezapomněl zamknout dveře. Tjuri opět slyšel kroky a hlasy.

Chvějícími prsty vytáhl dopis a pomyslel si: „Nadešel čas, abych si ho přečetl a zničil, dříve, než se dostane do jejich rukou. Proč by mě jinak zajali?“

Rozlomil jednu ze tří pečetí a znovu se vyděsil, protože opět někdo odemykal. Bleskově zdvihl přehoz na stole a dopis pod něj zastrčil. Když dovnitř nahlédl další rytíř, seděl spořádaně na židli. Tentokrát to byl jiný rytíř, ten s drsným hlasem a hrubým způsobem chování. Dost možná tentýž, co se po Tjurim sháněl v Hnědém klášteře. Vešel do místnosti a v rychlosti ji prohledal, aniž by Tjuriho uznal za hodna pohledu. Ten seděl se srdcem až v krku a čekal. Kontroluje rytíř pouze, zda vězení vyhovuje, anebo něco hledá?

Ne, hned odešel. „Musím být opatrný,“ řekl si Tjuri. „Nesmějí dopis spatřit, kdyby neočekávaně vešli dovnitř.“

Na vnitřní straně dveří bohužel nebyla žádná závora. „Přijdou se po řadě podívat všichni čtyři?“ zajímal se v duchu Tjuri. „Mám pocit, že by měl dopis zmizet…“

Halas před jeho vězením byl stále větší. Shromáždila se přede dveřmi snad celá šedá společnost? Vytáhl dopis z úkrytu a horečně uvažoval: „Dopis si přečíst a zničit ho… Ale jak? Není tu žádný oheň… Ale šlo by to, samozřejmě. Roztrhat na tisíc kousků, v nejhorším případě sníst… Ale nejdřív přečíst… Rychle!“ Rozlomil druhou pečeť. „Musím znát poselství,“ říkal si. „A co když někdo přijde…? Pak je vše ztraceno… Už zase něco slyším! Přichází třetí?“

Třetí rytíř však nepřišel. Tjuri se podíval na nábytek. Co kdyby jedno z těžkých křesel odtáhl před dveře? Pak by se nikdo nemohl dostat do místnosti neočekávaně a Tjurimu by zbylo dost času, aby dopis schoval. Okamžitě začal svůj plán uskutečňovat. Nebylo to nic snadného. Křeslo bylo velice těžké, a on nesměl dělat hluk. Pokaždé na chvíli ustal v práci a naslouchal. Stále slyšel hlasy, ale dovnitř nevešel nikdo. Nakonec stálo křeslo na místě. Tjuri na ně ještě postavil malý stolek a zkusil, zda je snadné s nimi pohnout. Obával se, že příchozího dlouho nezadrží. Ale neodvažoval se ztrácet víc času. Posadil se na zem a chtěl rozlomit třetí pečeť.

Dříve, než to mohl udělat, otočil se v zámku znovu klíč. Klika se pohnula a někdo překvapeně zvolal: „Nejdou otevřít!“

„Pozdě!“ blesklo Tjurimu hlavou.

„Hej!“ ozval se hlas. „Otevři!“ a někomu jinému řekl: „Nechce nás pustit dovnitř!“

Ozvalo se bušení a lomcování dveřmi. Křeslo se chvělo. Za okamžik vtrhnou dovnitř! Už nebylo možné dopis si přečíst, naučit se jeho obsah zpaměti a potom zničit papír. Tjuri ho tentokrát zasunul pod koberec a tiše se modlil, aby se pod něj nepodívali. Potom se zvedl ze země, zůstal stát na místě, kde ležel dopis, a čekal, co se bude dít.

Dveře se rozletěly. Stolek spadl s rámusem z křesla. Jeden rytíř a dva panoši vtrhli dovnitř.

„Co to má…,“ spustil jeden a náhle se odmlčel, jakoby ho mrzelo, že něco řekl. Byl to rytíř se zastřeným hlasem. (Dva z rytířů už Tjuri dokázal rozeznat. Jednomu v duchu říkal rytíř se zastřeným hlasem a druhému rytíř se stříbrným rohem) Rytíř se otočil a zmizel. Panoši zůstali stát, ruku na meči.

„Nebojte se, já neuteču,“ řekl jim Tjuri. „Je mi jasné, že neexistuje šance na útěk. Kdybych jen věděl, proč jsem tady.“

Panoši neodpověděli.

Za okamžik se rytíř vrátil. Měl s sebou stočený provaz, který hodil panošům. Pak přistrčil křeslo zpátky ke stolu, surově Tjuriho popadl a srazil ho do křesla. Hlavou naznačil panošům, aby přistoupili blíž. Ve třech Tjuriho pevně přivázali ke křeslu. Všechno se dělo za hlubokého mlčení. Tjuri se nebránil, věděl, že je to zbytečné. Proti těmto mlčenlivým nepřátelům se nedalo bojovat, dokonce se s nimi nedalo ani mluvit.

O chvíli později byl opět sám, bezmocný a spoutaný. Dopis byl mimo jeho dosah, schovaný pod kobercem. Rytíři se na něj však nezeptali ani ho nehledali. Čím déle o tom přemýšlel, tím víc ho to překvapovalo.

Pokusil se pohnout, ale nešlo to. Nepřátelé udělali svou práci poctivě. Nemohl nic dělat a čas ubíhal…

„Nesmíme už dále ztrácet čas,“ řekl rytíř s bílým štítem. A on tu sedí, zajatý na neznámém hradě, zírá na místo, kde je pod kobercem ukrytý dopis, a neví, jaký osud ho čeká.

Na tento den ve věži Tjuri nikdy nezapomene a vždy na něj bude vzpomínat s hrůzou. Být sám, neschopen čehokoliv, jen horečného přemýšlení… Seděl zády k oknu. Na změně úhlu světla mohl pozorovat, jak hodiny ubíhají. Občas venku sprchlo – slyšel šumění deště. Dovnitř už nikdo nevešel a na druhé straně dveří již také neslyšel žádné hlasy. Hlavou mu táhla stále stejná myšlenka, vztahující se k nešťastnému dopisu… Navíc ho začaly bolet nohy a ruce od dlouhého sezení v jedné, nepřirozené pozici a ostrý provaz se mu zařezával do zápěstí a kotníků.

Uplynula snad věčnost. Nakonec ztratil jakýkoliv přehled o čase. Viděl jenom část místnosti a tento výsek se mu navždy vryl do paměti. Například gobelíny.

Jak den pokročil, světlo sláblo a měnilo barvu. Díky tomu mu připadalo, jako by gobelíny tajemným způsobem ožily. Podobaly se gobelínu dole v jídelně. Byli na nich též rytíři a netvoři, ale tihle byli ještě podivnější a divočejší. Když Tjuri únavou zavřel oči, viděl ve svých horečnatých představách, jak rytíři a netvoři spustili na stěnách divoký tanec. Tjuri tedy oči radši rychle otevřel, aby se přesvědčil, že se nehýbou.

Naslouchal šumění deště. Zdálo se mu, že vypráví o nekonečném smutku a o nevýslovné opuštěnosti…

3

Hradní pán a jeho dcera

Bylo už určitě velmi pozdě, když Tjuri uslyšel venku před pokojem opět zvuky. Dveře se otevřely a dovnitř vešel muž. Nebyl to nikdo z šedých rytířů ani z jejich panošů, ale modře oblečený sluha hradního pána. Nesl podnos s jídlem, který postavil na stůl.

Podíval se na Tjuriho, potřásl hlavou a řekl: „A teď vám rozvážu ruce, protože jinak bych nahoru po schodišti vylezl nadarmo.“

Rozvázání provazů vyžadovalo určitou námahu, ale nakonec se mu to povedlo. Tjuri si mnul zápěstí. Krev v pažích a v rukou mohla zase proudit, a to pěkně bolelo. Tak moc, až mu vyskočily slzy. Nechtěl však na sobě nechat nic znát, a proto sklonil hlavu a kousl se do rtů.

Sluha se stáhl ke dveřím. Očividně mu nařídili, aby počkal, až se Tjuri nají. Ten se po chvíli zotavil natolik, že se mohl pustit do jídla. Dostal sice jen chléb a vodu, ale přišly mu vhod, neboť měl hlad. Jedl mlčky. Rozhodl se, že už nic neřekne a na nic se nebude ptát, a že své zajetí ponese s hrdostí a lhostejností. Když byl hotov, řekl sluha téměř provinilým tónem: „Musím vás teď zase svázat.“

Tjuri se beze slova podvolil. Povšiml si, že sluha ho spoutal mnohem volněji a jednodušeji než rytíř a jeho panoši. Jakmile byl sám, začal zkoušet, zda by se nyní nemohl osvobodit. Pevně doufal, že se mu to tentokrát podaří. Pokud bude mít volné ruce, bude zbytek hračkou. Přesto trvalo velmi dlouho, než po nekonečném kroucení a přetáčení, dosáhl kýženého výsledku. Ale podařilo se!

Pár minut zůstal sedět a pohyboval nohama a rukama. Potom vstal a tichounce chodil po pokoji sem tam, dokud nepolevila strnulost v celém těle. Podíval se ven. Den končil. Už nepršelo, ale to málo, co viděl, vypadalo ponuře a bezútěšně.

Nebyl už spoutaný, ale stále nebyl volný. Přesto se cítil lépe, klidnější a odvážnější. V každém případě si alespoň může přečíst dopis, než se setmí.

Nebylo mu však souzeno. Kroky a hlasy z druhé strany dveří ho přiměly rychle se vrátit ke křeslu, posadit se a omotat kolem sebe provazy tak, aby vypadal stále spoutaný.

Dovnitř vešel hradní pán. Podíval se zamračeně na Tjuriho a řekl: „Tak ono bylo nutné, aby tě spoutali.“

Tjuri mlčel, tvářil se hrdě a doufal, že hradního pána nenapadne provazy zkontrolovat.

Ten přistoupil blíž, dal si ruce v bok, pozorně si Tjuriho prohlížel a pak se přísně zeptal: „Jak se jmenuješ?“

I Tjuri mu pohlédl do očí, ale nic neřekl.

„Samozřejmě, mlčíš!“ rozzlobil se hradní pán. „Jen tak dál.“

Tjuri váhal s odpovědí. „Oni také nic neřekli,“ vypadlo z něj nakonec. „Vy i oni jste mě zajali, aniž byste vyřkli jakékoliv obvinění.“

„Však ty dobře víš, proč tu jsi,“ odpověděl posléze hradní pán, když předtím sám chvíli váhal. „Měl jsi přece u sebe prsten?“

„Prsten!“ zvolal Tjuri a mimoděk málem zvedl ruce, ale včas se zarazil. „Co vy o něm víte?“

„Komu patří?“ odpověděl hradní pán otázkou.

A zase Tjuri přemýšlel, zda má odpovědět. Má to říct? „Co na tom záleží,“ pomyslel si nakonec. „Stejně to nejspíš ví. Jenom nemohu pochopit, proč se pořád ptají jen na prsten a nikdy na dopis.“ Nahlas řekl: „Černému rytíři s bílým štítem.“

„Černému rytíři s bílým štítem,“ opakoval hradní pán pomalu. „A to říkáš ty sám. Proč jsi tedy měl prsten ty?“

„Proč jsem ho měl já?“

„Prsten – sám jsi to řekl – patří Černému rytíři s bílým štítem. Jak je tedy možné, že ho nosíš ty?“

„Ale Černý rytíř s bílým štítem je přece mrtvý!“ vykřikl Tjuri zoufale.

Hradní pán se na něj díval, jako by chtěl přečíst jeho myšlenky.

„Znal jste ho?“ chtěl vědět Tjuri.

Hradní pán přistoupil ještě o krok blíž a sklonil se nad chlapcem. Dotkl se prstem Tjuriho hrudi a řekl: „Ano, Černý rytíř s bílým štítem je mrtev. Víš, jak zahynul?“

„Ano,“ odpověděl Tjuri.

„Byl zavražděn.“

„Ano, já vím,“ přitakal Tjuri bezelstně. Slova i chování hradního pána ho udivovala. Dost dobře nevěděl, co si má myslet.

„Ty to víš. Ty to víš!“ Hradní pán se vzpřímil, ještě jednou na Tjuriho pohlédl, otočil se a rychle místnost opustil.

Tjuri zíral na dveře ještě hodnou chvíli poté, co odešel. Co znamenala slova, která teď zazněla? Měl zvláštní pocit, že se navzájem špatně pochopili.

A proč se stále tolik mluví o prstenu? Bylo na něm něco zvláštního? Nechtěli snad, aby ho Menaures viděl? Zadrželi ho, aby nemohl splnit svůj úkol? Nebylo by v tom případě snazší prostě mu sebrat dopis? Možná si mysleli, že už si poselství přečetl, ale potom ho rovnou mohli zabít. Rytíře s bílým štítem přece také zabili…

Najednou si uvědomil, že si hradní pán musel všimnout jeho uvolněných pout. Musel si toho všimnout! Ale nic neudělal…

Klekl si na podlahu, aby zpod koberce vytáhl dopis. Tu zaslechl zvláštní šramot. Kroky, skřípění, posouvání, tiché cvaknutí. Nepřicházelo však zpoza dveří ani od okna.

A vtom se mu zatajil dech. V jednom okamžiku měl pocit, jako by gobelín, který tak dlouho, spoután, upřeně pozoroval, skutečně ožil. V příští chvíli si uvědomil, že se gobelín pouze hýbá. Vyskočil a běžel k němu.

Ozval se trhavý zvuk, gobelín se začal hýbat ještě intenzivněji a nakonec se zcela odsunul. Za ním se ve zdi objevil temný otvor a v něm stála mladá dívka s prstem na rtech.

Tjuri na ni překvapeně zíral. Byla mladičká, asi jeho věku, s dlouhými černými copy. Poznal v ní jednu z mladých žen, které minulého večera seděly u stolu hradního pána.

„Kdo jste?“ zašeptal.

„Psst!“ řekla dívka potichu. „Nesmějí mě zaslechnout. Počkej chvíli.“ Zmizela v otvoru, jenž patrně představoval vchod k nějakému tajnému schodišti. Tjuri opět zaslechl trhavý zvuk. Šel blíže a nahlédl do tmy. Dívka se po chvíli znovu objevila, tentokrát s velkým rancem pod paždí. „Tady,“ zašeptala, „vezmi si to.“

Tjuri poslechl a položil ranec na stůl. Dívka se zase ztratila, ale v momentě se vrátila, v každé ruce cosi blýskavého, co odráželo tlumené světlo: meč a dýku. Položila obě věci k ranci na stole a obrátila se stále ještě šeptajíc k Tjurimu: „Jsou pro tebe, schovej si je pod kutnu. Rychle, než někdo přijde!“

Rozvázala ranec. Tjuri spatřil košili z drátěných oček.

„Proč jste mi to přinesla?“ zeptal se potichu. „A kdo jste?“

„Jmenuji se Lavinie,“ odpověděla dívka. „Jsem dcera hradního pána. Nesmím o ničem vědět, ale slyšela jsem něco z toho, co říkali. Chtějí ti ublížit.“

„Šedí rytíři?“

Děvče přikývlo. „Ano, šedí rytíři. Za chvíli si pro tebe přijdou.“

„Ale proč? Co jsou zač?“

„Já nevím, nevím. Jsou rozzlobení a zahořklí. Co jsi jim udělal, že jsou takoví?“

Tjuri se bránil: „Nic! Nic o nich nevím. Ještě nikdy jsem se s nimi nesetkal. Tedy alespoň pokud vím, protože přede mnou ani nezvedli hledí.“

Děvče se kolem sebe ustrašeně rozhlédlo. „Vzala jsem ty věci z otcovy zbrojnice,“ řekla potom. „Snad se jimi dokážeš bránit. Oblékni si košili a ozbroj se!“

„Proč mi pomáháte?“ chtěl vědět Tjuri.

Neodpověděla hned. Nakonec řekla: „Ať už jsi udělal cokoliv, nemohu snést představu, že bys zůstal beze zbraně vystaven jejich pomstě.“

„Pomstě?“

„Tak jsem to zaslechla. Mstitelé z Větrné země, tak jim podle našich sluhů říkají… Musím pryč. Otec nesmí vědět, že tu jsem.“

„Jsem vám velice vděčný,“ poděkoval Tjuri.

Dívka se však najednou vylekala. „Poslouchej,“ vydechla.

Tjuri uslyšel stejné zvuky jako před chvílí.

„Někdo jde po tajném schodišti,“ vyděsila se Lavinie. „To může být jen někdo z rodiny. Asi otec! Rychle, schovej ty věci!“

Ve spěchu Tjurimu pomohla skrýt košili a zbraně pod velkým stolem. Mezitím už bylo z tajného schodiště jasně slyšet kroky. Za okamžik se v otvoru tajných dveří objevil hradní pán.

Když uviděl svou dceru, zamračil se a rozzlobeně se zeptal: „Lavinie! Co tady děláš?“

Dívka na něj pohlédla zpola vystrašeně, zpola vyzývavě: „Otče,“ spustila, „já…“

„Jdi do svého pokoje,“ skočil jí hradní pán příkře do řeči. „Za chvíli si s tebou promluvím. Běž!“

Děvče uposlechlo. Hradní pán se obrátil kTjurimu. Ten se postavil před stůl a doufal, že tak schová věci ležící pod ním. Chvíli se na sebe mlčky dívali.

Nakonec první prolomil mlčení hradní pán: „Přišel jsem…, něco jsem ti přinesl…“

Zaváhal, odkašlal si a potom téměř nerudně pokračoval: „Počkej.“

Zmizel v temných dveřích a za chvíli se vrátil s velkým balíkem. Položil ho Tjurimu k nohám. „Tady máš drátěnou košili, dýku a meč. Košili si vezmi na sebe a ozbroj se.“

Tjuri se překvapeně díval na hradního pána i na balík. Tohle skutečně nečekal!

Náhle si uvědomil směšnost celé situace. Nejprve poslal hradní pán ve zlém svou dceru pryč a teď mu dává totéž, co ona. Tjuri nedokázal přemoci úsměv. Kdyby tak jen hradní pán věděl, co leží pod stolem!

„Děkuji vám,“ řekl. „Proč mi pomáháte?“

Hradní pán hned neodpověděl. Na tváři se mu střídaly výrazy rozladění, ostýchavosti i překvapení. „Mým zajatcem nejsi,“ řekl posléze. „Já o tobě rozhodovat nebudu. Ale byl jsi mým hostem, a ať už jsi udělal cokoliv, chci, aby ses mohl bránit, kdyby bylo třeba.“

„Proti čemu?“ vykřikl Tjuri.

„Ticho! Na to přijdeš sám,“ odbyl ho hradní pán. Odvrátil pohled od Tjuriho a rozhlédl se po místnosti. Jeho oči zaznamenaly ranec pod stolem. Překvapením sebou trhl, ale nic neřekl.

„Jak se mám bránit, když nevím proti čemu,“ zeptal se Tjuri už tichým hlasem.

„Jak se mám ospravedlnit, když nevím, proč mě zajali? Kdo jsou rytíři, které nazýváte svými přáteli? Věříte mi, že jsem byl zajat neprávem?“

„Na žádnou z tvých otázek ti nemohu odpovědět,“ odvětil hradní pán krátce. „Obhaj se před šedými rytíři, až tě předvolají. Já ti nabízím příležitost, aby ses mohl bránit nejen slovy, ale i činy.“

Chtěl odejít, ale Tjuri ho chytil za paži: „Vy nevěříte, že jsem udělal něco zlého. Proto vás prosím, dejte mi šanci uniknout. Nechte mě prchnout z hradu, kterého jste pánem!“

Hradní pán ruku odtáhl. „Ach, ty jsi zbabělý!“ řekl příkře. „Tak ty chceš uprchnout! Utíká jen ten, kdo má špatné svědomí. Už mě o to nežádej, nebo začnu litovat, že jsem ti přinesl zbraně.“

„Já nejsem žádný zbabělec…,“ chtěl se bránit Tjuri, ale zmlkl. Stejně nemohl vysvětlit, proč má dobrý důvod k útěku.

„Ticho!“ okřikl ho hradní pán a zadíval se ke dveřím. „Já teď půjdu. Za chvíli nastane čas.“

Už víc neřekl a zmizel. Tajné dveře se za ním neslyšně zavřely. Tjuri k nim přistoupil a pokusil se je otevřít. Nepodařilo se mu to. Nakonec se otočil a rozhlédl se po komnatě, nyní už téměř zcela ztemnělé.

„Za chvíli nastane čas,“ řekl pán na Mistrinautu. Nejspíš bude muset předstoupit před tajemné šedé rytíře. Dopis tedy zůstane nepřečten.

Tjuri uvažoval: „K čemu mi bude, že znám obsah poselství, když mě stejně pravděpodobně zabijí? Oni jsou čtyři, já sám.“

Ale myšlenka na zbraně mu přece jen dodávala odvahy. Nebyl už docela sám. Dva lidé pro něj chtěli něco udělat. Bude se bránit za každou cenu. Přesvědčí hradního pána, že si pomoc zaslouží!

V rychlosti si svlékl kutnu a vybral si, co si obleče. Vzal si dýku a košili od Lavinie, ale meč od hradního pána. Jeho meč byl totiž kvalitnější – ostrý a lehký. Znovu si kutnu přetáhl, tak aby vše co nejlépe skryl. Přebytečnou drátěnou košili a zbraně zasunul pod stůl. Pod kobercem nahmatal dopis a schoval ho opět na prsou. Pak se posadil a čekal, až „nastane čas“.

Nemusel čekat dlouho. Zvenčí jeho vězení se ozvaly kroky, v zámku zarachotil klíč a dveře se rozletěly. Dovnitř vešli dva panoši v šedém, jeden měl v ruce louč, druhý kopí. Oba měli sklopené hledí. Mlčky Tjurimu naznačili, že musí jít s nimi.

4

Souboj s šedými rytíři

V doprovodu obou panošů scházel Tjuri po schodech dolů – nekonečné množství schodů – a procházel mnoha komnatami a chodbami. Bylo naprosté ticho. Zdálo se, jako by hrad vymřel.

Nakonec došli na nádvoří, které Tjuri ještě neznal. Kolem dokola bylo sloupoví, sem tam plály louče. Uprostřed nádvoří stáli vedle sebe čtyři šedí rytíři a čekali na něho. Kousek opodál uviděl zbylé dva panoše s bubny a paličkami. Když Tjuri vešel na nádvoří, začali na povel jednoho z rytířů tiše bubnovat.

Tjurimu to všechno připadalo neskutečné. Tichý hrad, téměř setmělé nádvoří, kam tiše dopadaly jemné kapky deště, zamlklí rytíři i hrozivé bubnování.

Panoši, kteří Tjuriho vyzvedli, ho dovedli až do blízkosti rytířů. Poté se stáhli zpět k bráně u vchodu na nádvoří.

Tjuri zůstal stát a pohlédl na rytíře. Byli v plné zbroji, hledí sklopené, na ruce štít, dlaň na rukojeti meče.

Potom se ozval: „Nechali jste mě předvést. Co ode mne chcete?“ Musel mluvit poměrně nahlas, aby přehlušil zvuk bubnů.

Šedí rytíři mlčeli.

„Co ode mne chcete?“ zopakoval Tjuri.

Šedí rytíři mlčeli, jen bubnování znělo silněji…

„Co ode mne chcete?“ vykřikl Tjuri potřetí, ale neslyšel teď ani vlastní hlas, tak hlasitě duněly bubny.

Šedí rytíři stáli nehnutě a zírali na něho.

Tjuri cítil, jak ho opouští odvaha. Vůli měl jako ochrnutou. Chtěl něco říct, ale slova mu odumřela na rtech. Měl pocit, jako by byl přibitý k zemi. A bubny zněly hlasitěji a hlasitěji, temněji a výhružněji a jejich zvuk odrážela ozvěna od vysokých, temných zdí.

Najednou jeden z rytířů tasil meč a vyzvedl ho nad hlavu. Ostatní tři udělali totéž. Potom první rytíř přistoupil o krok blíže jako nějaký přízrak ze zlého snu.

Tjurimu se však v tom okamžiku vrátila schopnost jednat. Couvl dozadu, otočil se a utíkal pryč, jak rychle jen mohl v dlouhé kutně a se vším, co měl pod ní ukryto. Přeběhl nádvoří. Rytíři ho pronásledovali a jejich kroky duněly na promoklé zemi. Tjuri si všiml, že mu jeden z panošů zastoupil cestu, aby ho zadržel. Ale Tjuri zdaleka nechtěl uprchnout. Věděl, že to není možné. V běhu si rychle uvolnil opasek a nechal kutnu spadnout na zem. Potom se zastavil, otočil se a tasil meč.

Šedí rytíři už byli blízko. Tři z nich se na moment zastavili, čtvrtý se však hnal dál, zbraň připravenou k ráně. Ale když rána přišla, Tjuri ji odrazil!

Rytíře tím dokonale překvapil. Tjuri se ohnal takovou silou, až se rytíř zapotácel. Rychle se však vzpamatoval, i když s jistou námahou. Tjuri se pevně postavil, v jedné ruce meč, v druhé dýku. Už nemyslel na svůj strach, cítil jen ohnivou bojovnost. Rytíři zůstali stát. Zdálo se, že váhají. Pak přistoupil další z nich a Tjuriho napadl. Meče o sebe divoce zvonily. Tjuri bojoval jako smyslů zbavený. Bil se za svůj život, za dopis, a navíc ho rozzuřil způsob, jakým s ním rytíři zacházeli. Odrazil protivníka zpět, ale vtom už viděl, že je připravený další, a pomyslel si: „Budou pokračovat, dokud mě neporazí…, dokud mě nezabijí!“

Ale znovu to vypadalo, že rytíři váhají. Stáli blízko u sebe a dívali se jeden po druhém. Tjuri si uvědomil, že hlas bubnů utichl.

Proto znovu nahlas vykřikl: „Co ode mne chcete? Mluvte! Jestli chcete, vyzvěte mě na souboj, ale řekněte proč!“

Několik okamžiků bylo takové ticho, že bylo slyšet jen tiché šumění deště. Potom jeden z rytířů svým druhům cosi pošeptal.

„Jste skuteční rytíři,“ provokoval Tjuri, „nebo jen obyčejní zbabělci, kteří se schovávají za sklopeným hledím? Řekněte mi, kdo jste!“

Jeden z rytířů se k němu obrátil a hlasitě se otázal: „Kdo jsi ty?“ Podle hlasu Tjuri poznal rytíře se stříbrným rohem. „Ty přece nejsi bratr Tarmin z Hnědého kláštera,“ dodal.

„Já vám nemusím říkat, kdo jsem,“ ohradil se Tjuri. „Neznám vás. Nic jsem vám neudělal. Nemám s vámi nic společného.“

„Ne, neznáš nás,“ potvrdil rytíř.

„Říkáme si šedí rytíři,“ skočil mu jiný do řeči, a byl to rytíř se zastřeným hlasem. „Šedá je barva smutku, věděl jsi to? Šedí rytíři, mstitelé z Větrné země. Hledáme mladíka, který prchal lesem, na prstě zářící prsten.“

„Proč?“ vykřikl Tjuri, a znenadání dodal: „Jak se jmenujete? Nejste náhodou rudí jezdci?“

Rytíři sebou cukli, jako by je Tjuriho slova velmi překvapila. Ten, jenž mluvil naposled, přistoupil o krok blíže, jako by chtěl znovu přejít k útoku. Ale rytíř se stříbrným rohem ho zadržel a řekl Tjurimu:

„Máš pravdu, musíš vědět, kdo jsme. Nikdy dřív ses s námi nesetkal.“ Zvedl hledí a ostatní následovali jeho příkladu.

Tjuri nemohl ve tmě jejich obličeje dobře rozeznat, ale měl za to, že je skutečně nezná. Rytíři, kteří s ním mluvili, byli tmaví a vousatí, další dva byli mladší.

„Jsme potulní rytíři,“ pokračoval rytíř se stříbrným rohem. „Toto je rytíř Bendu a zde rytíři Arvaut a Evijn ze Západu. Já jsem Ristridin z Jihu.“

Rytíř Ristridin z Jihu! Tjuri to jméno často slýchával. Slavné jméno a nesl je slavný rytíř… Ať už očekával jakékoliv jméno, tohle ne.

„Ale kdo jsi ty?“ zeptal se rytíř Bendu netrpělivě. Byl nejtmavší, nejvousatější a nejnevlídnější ze všech čtyř.

Tjuri odpověděl nahlas a hrdě: „Já jsem Tjuri, syn Tjuriho.“

„Tak přece…,“ zamumlal Bendu. Předklonil se dopředu a zeptal se: „Tjuri, synu Tjuriho, proč jsi utekl z kaple té noci, než jsi měl být pasován na rytíře?“

Teď byl překvapen Tjuri. „Proč…,“ zakoktal, ale potom své překvapení opanoval. Odpověděl otázkou: „Proč vás to zajímá, rytíři Bendu?“

„Já mám přece…,“ začal rytíř Bendu rozzlobeně.

Rytíř Ristridin ho však přerušil a promluvil k Tjurimu klidně: „Tjuri, je pravda, že jsi odešel z kaple noc před svým pasováním?“

„Ano,“ odpověděl Tjuri, „to je pravda.“

„Něco takového se nestalo, kam lidská paměť sahá. Nastávající rytíř, který opustí svou noční hlídku! To je velice vážné. Proč jsi to udělal, Tjuri, synu Tjuriho? Musel jsi mít přece důvod.“

„Měl jsem důvod,“ řekl Tjuri. „Samozřejmě jsem měl důvod! Ale nemohu vám říct, jaký.“

„Můžeš nám alespoň říct, proč jsi ukradl koně a odjel na něm?“ vyslýchal ho rytíř Bendu. „Můžeš nám vysvětlit, proč jsi uprchl do lesa a skrýval se v něm?“

„A navíc, můžeš nám sdělit, proč jsi měl na ruce jeho prsten a proč

jsi jel na koni Ardanvenovi, který ti nepatřil a do té doby poslouchal jen jediného pána?“

Šedí rytíři pozorovali Tjuriho a čekali na odpověď.

Když nepřicházela, zeptal se rytíř Ristridin: „Víš, komu patřil ten prsten? Víš, kdo byl pánem vraníka Ardanvena?“

„Přirozeně, že vím,“ odvětil Tjuri. „Černému rytíři s bílým štítem!“

Rytíři se opět odmlčeli a pohledem přeskakovali z Tjuriho na sebe navzájem.

„Proč se mě na to všechno ptáte?“ chtěl vědět chlapec. „Proč mě pronásledujete a proč jste mě chtěli zajmout, živého nebo mrtvého? A co máte pořád s prstenem? Je můj…“

„Ten prsten, že je tvůj?“ vykřikl rytíř Evijn. „Jak jsi k němu proboha přišel?“

„Já… dostal jsem ho,“ odpověděl Tjuri.

„Dostal?!“ zaznělo mnohohlasně a ve všech tónech, od nedůvěřivého k překvapenému.

Tjuri chvíli váhal, než vyprávěl dál. Nesměl toho prozradit příliš. Až doposud se rozhovor vyvíjel zcela jinak, než očekával. „Černý rytíř s bílým štítem mi ho dal,“ řekl konečně.

Teď to byl rytíř Ristridin, kdo přistoupil blíž a sklonil se k Tjurimu. „Dal ti ho?“ zopakoval. „Co se s ním stalo?“

„Byl zavražděn,“ řekl Tjuri.

„Ano, zavražděn!“ vyštěkl rytíř Bendu. „Ani poražen, ani zabit v boji, ale zavražděn!“ Najednou se odmlčel, jako by se kousl do jazyka.

„Tjuri, synu Tjuriho,“ pronesl rytíř Ristridin, „skoro se z tebe stal rytíř, stejně jako je tvůj slavný otec, ale tys utekl a nesplnil svou povinnost. Říkáš, že nám nemůžeš sdělit důvod, proč jsi to udělal. Můžeš nám alespoň říct, jakým způsobem zahynul Černý rytíř s bílým štítem?“

„Byl vlákán do pasti,“ odpověděl Tjuri. Pak si však sám skočil do řeči. Jasná myšlenka mu najednou osvítila mozek jako blesk… „Vy jste ho znal!“ vykřikl. „Byl jste jeho přítel!“

„Mluv!“ nařídil mu rytíř Ristridin.

Tjuri si nejprve musel zvyknout na svůj nečekaný nápad. Cítil, že jeho myšlenka byla správná. „Černý rytíř s rudým štítem ho vyzval na souboj,“ pokračoval, „ale byla to léčka. Jeho rudí jezdci rytíře s bílým štítem přepadli ve velké přesile, a tak zahynul. V souboji ho ještě nikdo neporazil.“

Rytíři nic neříkali, ale Tjuri cítil, že se jejich postoj vůči němu změnil. Tišším hlasem pokračoval: „Chtěl, abych mu sundal masku. Říkal, že smrti člověk vždy musí hledět vstříc s otevřeným hledím…“

Ticho houstlo. „Takže jsi byl při tom,“ řekl nakonec rytíř Evijn.

„Ano,“ přitakal Tjuri, „ale přišel jsem příliš pozdě.“

„Říkáš tedy, že… že ho zavraždili rudí jezdci?“ zeptal se nedůvěřivě rytíř Bendu. „Ale co prsten?“

„Rytíř mi ho dal,“ řekl Tjuri.

„Proč?“

Na to Tjuri neodpověděl. „Dal mi ho,“ zopakoval, „a teď bych ho chtěl zpátky.“ A když šedí rytíři dále stáli nehnutě, dodal: „A také bych rád věděl, proč se mě na všechno vyptáváte, a proč jste se ke mně tak chovali.“

„Ano, na to mu musíte odpovědět,“ ozval se najednou další hlas a ze tmy se vynořil hradní pán.

„Vy, pane Rafoxi!“ zvolal rytíř Ristridin a poté dodal: „Byl jste to vy, kdo mu dal zbraně!“

„Samozřejmě,“ odpověděl pán na Mistrinautu klidně. „A dobře, že jsem to udělal. Jak byste se teď tvářil, rytíři Ristridine, kdybyste vy a vaši společníci chlapce zahubili, aniž byste ho ve své slepé pomstychtivosti vyslechli? Jak byste se cítil, rytíři Ristridine z Jihu, zastánce míru a práva, kdybyste spáchal takové bezpráví, zneuctil své rytířství a zpronevěřil se své slávě? Jak byste se cítili vy všichni, vy, rytíři Bendu a rytíři Arvaute a rytíři Evijne? Samozřejmě, že jsem mu dal zbraně, a sám jsem nebyl daleko, připraven kdykoliv zakročit. Od počátku jsem pochyboval o vašem podezření.“

„Takže vy mu věříte?“ zeptal se rytíř Bendu a ukázal hlavou na Tjuriho.

„A vy snad ne, rytíři Bendu?“ odpověděl hradní pán otázkou.

„Bylo by pochopitelné, kdybychom mu uvěřili,“ odvětil rytíř Bendu. „Je mladý a statečný, má poctivou tvář. Nadto nosí slavné jméno – je synem Tjuriho Chrabrého. Ale většina z nás ví, že se tomu nedá vždy důvěřovat.“

„Buď to byl on…, nebo rytíř s rudým štítem,“ zamumlal rytíř Evijn. „Pravděpodobnější se mi zdá druhá možnost.“

Tjuri se se stále větším překvapením díval z jednoho na druhého.

„Já mu věřím,“ prohlásil hlasitě a zřetelně rytíř Ristridin.

Tjuri už ztrácel trpělivost. „Rytíři,“ oslovil je, „stále jste neodpověděli na mou otázku.“

Šedí rytíři mlčeli. Ristridin si odkašlal.

„Mluvte, Ristridine,“ vyzval rytíře hradní pán, „dlužíte mu odpověď. Není vám to příjemné, už tomu nevěříte, ale přesto: dříve jste věřil a podle toho jednal. Tak rychle, ven s vaším obviněním!“ Přistoupil k jednomu z panošů a vzal mu z ruky louč. Potom posvítil Tjurimu do obličeje.

Rytíř Ristridin ještě okamžik váhal. „Tjuri,“ řekl pak, „mysleli jsme si, že Černého rytíře s bílým štítem, jsi zavraždil ty. Věřili jsme, že jsi mu ukradl prsten a ujel na jeho koni. To je důvod, proč jsme tě hledali. Ale nebesa jsou mi svědkem, teď vím, že obvinění je falešné.“

5

Usmíření

Tak to tedy bylo! Tjuri zavrávoral, jako by dostal ránu do obličeje. Poslední slova rytíře Ristridina nemohla zmírnit hrůznost takového obvinění. On, Tjuri, vrahem Černého rytíře s bílým štítem?! Vlastně to bylo spíš směšné než hrozné. A tak znělo i první slovo, které z něho vypadlo, když se mu vrátil hlas:

„Směšné…,“ zašeptal.

Teď lépe porozuměl chování šedých rytířů, i když stále nechápal, jak na něco takového mohli přijít.

Hradní pán řekl: „Tak, teď si myslím, že je nejvyšší čas, abychom šli dovnitř. Nemusíme ještě více promoknout.“ Přistoupil k Tjurimu, položil mu ruku na rameno a odváděl ho s sebou.

Tjuri se nechal vést. Šedí rytíři a jejich panoši je následovali do hradu. Ten už se nezdál tak opuštěný. Tu a tam zahlédl Tjuri zvědavý obličej, jak vykukuje zpoza rohu. O chvíli později se s celou společností nacházel v nízkém sále, kde se poprvé setkal s šedými rytíři. Stůl byl prostřený a v sále svítilo mnoho svící.

Hradní pán lehce vtlačil Tjuriho do jedné ze židlí, nalil plný pohár a postavil ho před chlapce. „Tady máš,“ řekl krátce, ale přátelsky, „vypij to.“

Ale Tjuri pohlédl na čtyři rytíře, kteří si postupně sedli ke stolu naproti němu, a pohár odsunul stranou. Rytíři si sundali přílby a uvolnili nákrčníky, takže si je Tjuri mohl konečně dobře prohlédnout. Hradní pán nalil plné poháry i jim a řekl: „Moji hosté, počítal jsem s tím, že po všem, co se stalo, budete mít chuť něco sníst… Pokrm na usmířenou.“

Šedí rytíři se svých pohárů ani nedotkli. Dívali se na Tjuriho, jako by čekali, až něco řekne.

Mladík si je jednoho po druhém prohlížel. Teď se díval na Ristridina, který seděl přímo naproti němu: vysoký a štíhlý, s ošlehaným, kostnatým obličejem. Jeho černé, kudrnaté vlasy a vousy už začínaly šedivět, ale modré oči byly stále mladé a jasné. Vedle něho seděl Bendu, velký a rozložitý, tmavé vlasy i oči pod hustým, výhružným obočím. A vedle rytíř Arvaut, který se mu trochu podobal. I on byl rozložitý a tmavý, ale mladší, určitě mu ještě nebylo ani dvacet pět let. Měl také světlejší a přátelštější oči. Rytíř Evijn, jenž seděl na druhé straně, po Ristridinově levici, byl také mladý, měl světlou pleť i oči a velmi světlé vlasy.

Když Tjuri začal mluvit, díval se především na Ristridina. Byl nejspíš jejich vůdcem. „Pokrm na usmířenou,“ zopakoval chlapec slova hradního pána. „Jednali jste se mnou jako se zločincem! Jak vás mohlo takové obvinění napadnout? A věříte teď skutečně všichni, že je falešné?“

Rytíř Ristridin vážně přikývl a Arvaut a Evijn řekli jednohlasně: „Ano.“

Rytíř Bendu však namítl: „Nezáleží na tom, čemu věřím…, chci vědět. Je docela dobře možné, že jsi nevinný, Tjuri, synu Tjuriho, ale už se častokrát stalo, že se za nevinným zevnějškem skrývala faleš a zrada. Dříve, než jako moji přátelé odpovím „Ano“, chci vědět, kdo doopravdy zavraždil rytíře s bílým štítem. Ty říkáš, že to byli rudí jezdci na příkaz Černého rytíře s rudým štítem. Jak to víš?“

„Sám mi to vyprávěl,“ odpověděl Tjuri.

„Kdo?“

„Černý rytíř s bílým štítem.“

„Takže tys ho našel?“

„Našel jsem ho a byl jsem u něj ve chvíli, kdy zemřel.“

„Jak se to stalo?“

Tjuri se vztyčil. Postavil se zpříma ke stolu a podíval se na rytíře Bendu s hrdostí i zlostí v očích. „Rytíři Bendu,“ řekl mu, „odešel jsem z kaple, kde jsem měl bdít noc před svým pasováním na rytíře. Vzal jsem si koně, který nebyl můj, a odjel na něm. Našel jsem rytíře s bílým štítem a byl jsem u něj, když zemřel. Vyprávěl mi, kdo ho zavraždil, a dal mi svůj prsten. Krátce poté jsem se setkal s rudými jezdci a ti se snažili zavraždit i mě. Dokázal jsem jim uniknout. Potom jsem projížděl lesem na koni rytíře s bílým štítem směrem na západ. To je vše, co vám mohu říct, ale přísahám, že mé svědomí je čisté… a kdybych byl rytířem, přísahal bych na svou rytířskou čest. Vaše obvinění je falešné a směšné!“

Bendu se na něho zamračeně zadíval. Potom zamumlal: „Dobrá. Tak už se posaď.“

Tjuri však zůstal stát, i když cítil, jak se mu chvějí nohy. „Neposadím se,“ řekl, „dokud mi všichni neuvěříte! Mrzí mě, že vám nemohu říct víc, ale nesmím.“

„Věříme ti,“ prohlásil Ristridin.

„Ano,“ přidal se Bendu zastřeným tónem, „věříme ti.“

Tjuri si už chtěl sednout, když si najednou na něco vzpomněl. „Vraťte mi tedy zpátky prsten,“ řekl, „prsten rytíře s bílým štítem.“

Rytíř Ristridin vytáhl pomalu prsten z malé kapsičky u opasku. „Prosím, tady ho máš,“ podal prsten Tjurimu.

Tjuri klenot přijal a sevřel ho v dlani. Potom klesl zpět do židle. Najednou ho přepadla smrtelná únava. Uplynulý den přinesl příliš mnoho strachu a napětí. Třesoucí se rukou uchopil svůj pohár a zhluboka se napil. Bylo to víno. Nejprve ho pálilo v krku, ale potom už jen příjemně hřálo. Znovu se podíval na rytíře. Pozorovali ho a vypadali, jako by se necítili zcela ve své kůži.

Rytíř Ristridin po chvilce řekl: „Víme, že rudí jezdci byli nepřátelé rytíře s bílým štítem, stejně tak jako jejich pán, rytíř s rudým štítem. Víme i o vyzvání k souboji. Slyšeli jsme však, že probíhal zcela jinak.“

„K žádnému souboji nikdy nedošlo,“ skočil mu do řeči Tjuri.

„Měl bys vědět, co jsme slyšeli,“ trval na svém Ristridin.

Bendu se přidal: „Vydal jsem se hledat rytíře s rudým štítem. Rytíř s bílým štítem byl nalezen zavražděn a my jsme znali jeho nepřítele. Našel jsem ho v Královském lese, na jih od lovecké chaty ve společnosti asi šesti rudých jezdců. Požádal jsem ho, aby zvedl hledí a řekl mi, co se stalo s jeho protivníkem, rytířem s bílým štítem. Sundal si přílbici, ale pod ní měl černou masku…“

„I on?“ zamumlal Tjuri.

„Černou masku. Řekl mi: ‚Je mi líto, pane rytíři, ale svou masku sejmout nemohu. Co se týká rytíře s bílým štítem, vyzval jsem ho na souboj. To přece není zakázáno! Bohužel však musím přiznat, že mě porazil. Ryl jsem obličejem v zemi! To už bylo podruhé. Potřetí však jistě zvítězím!‘ Nato jsem vykřikl: ‚Ale rytíř s bílým štítem je mrtev!‘ Podíval se na mě, ale přes masku jsem neviděl, zda je překvapen, či ne.,Mrtev?‘ řekl po chvíli. ‚Nemohu říct, že by mě vaše zpráva nějak zarmoutila. Víte, že byl mým nepřítelem…‘ – ‚Byl zavražděn!‘ dodal jsem, ‚a já bych rád věděl, kde byli vaši rudí jezdci dnes v noci, a co o tom vědí.‘ Vtom se rozčilil. ‚Tady jsou,‘ vykřikl, ‚a tady u mě byli celou dobu.‘ – ‚Mám za to, že máte víc jezdců,‘ řekl jsem mu. Vpadl mi do řeči. Troufáte si tvrdit, že jsem v té vraždě já nebo snad moji jezdci měli prsty?‘ rozkřikl se. ‚Troufáte si tvrdit, že bych mohl takovým způsobem zneuctít své rytířství? Rytíř s bílým štítem byl můj nepřítel, a kdybych mohl, zabil bych ho, ale pouze v čestném souboji!‘ Jeho rudí jezdci mě obklopili a tvářili se hrozivě. Já jsem však odpověděl: ‚Byl zabit statečný rytíř a přítele i nepřítele by měl zarmoutit způsob, jakým se to stalo. Co se vás týká, pane rytíři s maskou, nemohu vás soudit, neboť vás neznám. Nelíbí se mi však, že své sváry vnášíte i do Dagonautovy země. Vraťte se do země Evílan, odkud pocházíte, a bojujte si na svém vlastním území nebo v Ynauvenově říši!‘ On se jen zasmál a řekl: ‚Neplatila by stejná slova i pro rytíře s bílým štítem? On byl také cizincem ve vaší zemi a neměl tu co pohledávat. Ale já odejdu. Ještě jedna věc: nepodezírejte jen mé rudé jezdce! Muž, jako byl rytíř s bílým štítem, má plno nepřátel. Věděl toho o různých věcech příliš mnoho. Nebezpečí na něho číhalo na všech stranách, a často i v té nejnevinnější podobě. Zdaleka jsem nebyl jediný, kdo si přál jeho smrt. A nakonec ještě tohle: byl mým nepřítelem, ale ctil jsem ho a obdivoval. To mu můžete napsat na hrob.‘“

Bendu se na chvíli odmlčel a potom pokračoval: „A rytíř s rudým štítem odjel i se svými jezdci a já ho nemohl zadržet, protože jsem s sebou kromě rytíře Arvauta a svého panoše už nikoho neměl. Nelíbilo se mi to. Nevěděl jsem, kdo je, ale nedůvěřoval jsem mu, i když jsem tehdy nevěřil, že by svého nepřítele zákeřně zavraždil.“

Dále vyprávěl Ristridin: „Já jsem potkal jinou skupinu rudých jezdců, ale i oni důrazně popírali, že by o vraždě něco věděli. Jeden z nich mě však později vyhledal a svěřil mi, že by mi mohl říct víc. Toto je v krátkosti jeho příběh: Jejich pán, rytíř s rudým štítem, prohrál v souboji a odjel. Nařídil však skupině rudých jezdců, aby jeho nepřítele sledovali. Právě tito jezdci našli rytíře s bílým štítem zavražděného. Měli však strach, že budou obviněni, a uprchli. Jezdec, který mi to vyprávěl, nakonec ještě něco dodal. Tvrdil, že se kolem potuloval mladík. Už prý dlouhou dobu rytíře s bílým štítem špehoval a měl z nějakého důvodu spadeno na rytířův prsten. Tento mladík byl nablízku i onu osudnou noc. Oni sami ho viděli, a dokonce ho chtěli zadržet, ale utekl jim… Potom jsem v krčmě Jikarvara slyšel o chlapci, který ukradl koně, choval se velice podivným způsobem a na prstě měl skutečně vzácný prsten. Uprchl a vzal s sebou koně Ardanvena.“

Slova se opět ujal rytíř Bendu: „Později se ve městě mluvilo o mladíkovi, jenž utekl z kaple. Bylo to velice podivné, ale jeho přátelé i jeho otec, a dokonce i král, nevěřili, že by byl schopen něčeho špatného. Já sám to stále považuji za neslýchané a proti všem pravidlům, a už tehdy jsem se domníval, že Tjuriho syn mohl být totožný se zlodějem koní, který uprchl s prstenem.“

„Já jsem tomu věřit nemohl,“ prohlásil Ristridin. „Tjuriho syna považovali po jeho zkušební době za natolik schopného, aby mohl být pasován na rytíře, a to nesouhlasilo s příběhem o zloději a vrahovi.“

„V každém případě jsme se shodli, že uprchlý mladík, ať už to byl kdokoliv, a onen vrah, jsou jedna a táž osoba.“

„Náš příběh by byl příliš dlouhý, kdybychom měli vyprávět, jaké důvody nás k této domněnce ještě vedly,“ řekl Ristridin. „Skuteční vrahové a jejich pomahači tě dokázali velice mazaně uvrhnout do podezření…“

Tjuri vše pozorně vyslechl. Ano, byli opravdu mazaní, rudí jezdci a jejich pán! Postarali se, aby všichni pronásledovali Tjuriho, a sami se tak podezření zbavili. Je pravděpodobné, že na něho sami někde číhají. Několik jich viděl, jak jedou směrem na západ. Možná čekají právě tam…

„A teď víš, proč jsme tě podezřívali,“ obrátil se k němu Ristridin. „Doufám, že se na nás nebudeš dlouho zlobit. Jsi mladý a nevíš, co víme my…, totiž, že se zrada, jak už Bendu řekl, může skrývat i za nevinným zevnějškem.“

Tjuri řekl tiše: „Ne, já se nezlobím.“ Ani sám nevěděl, jestli tomu tak skutečně je. Jeho pocity byly zmatené. Dlouho se díval na rytířův prsten a pak si ho nasadil na prst.

„Co kdybychom se teď najedli a napili,“ navrhl hradní pán.

Tjuri vypil svůj pohár do dna, ale nemohl do sebe dostat ani sousto. Přemýšlel o všem, co mu Bendu a Ristridin vyprávěli, a zjistil, že je toho ještě mnoho, co neví. Kdo byl například Černý rytíř s bílým štítem? Šedí rytíři ho znali, chtěli pomstít jeho smrt. Rád by se zeptal, ale neodvážil se. Rytíře by možná překvapilo, že to neví, a mohli by ho zase začít podezřívat. Zdálo se, že o dopise nevěděli, a on nesměl prozradit nic, co by je mohlo přivést na myšlenku o jeho poslání. Mlčel tedy a opřel se na židli dozadu. Byl skutečně velmi unavený. Hradní pán vstal, přistoupil k němu a řekl: „Mladý muži, podle mě bude nejlepší, když tě teď necháme odpočinout. Zítra, až se pořádně vyspíš, můžeme pokračovat ve vyprávění a v otázkách. Pojď se mnou.“

Tjuri vstal jako ve snu a následoval ho. Rytíři také vstali a popřáli mu dobrou noc. Potom ho hradní pán vedl do jiné části hradu a po dlouhém schodišti nahoru.

„Musel jsi vyjít vysoko,“ řekl nakonec, když před Tjurim otvíral dveře, „ale toto je komnata mého syna. Myslel jsem si, že by se ti mohla líbit. On teď není doma, slouží jako panoš u jednoho z Dagonautových rytířů. Kolik je ti let?“

„Šestnáct,“ odpověděl Tjuri.

„Mému synovi je teprve čtrnáct, ale doufám, že z něj vyroste stejně srdnatý mladík, jako jsi ty. Dobře se vyspi.“

S těmito slovy zanechal Tjuriho o samotě. Místnost vypadala velmi vlídně. Postel se sněhobílými pokrývkami byla odestlaná. Svítily tu dvě svíčky, jedna na stolku u postele a druhá na mycím stole, kde stálo umývadlo a dvě konve plné vody, jedna s teplou a druhá se studenou. Když se Tjuri trochu porozhlédl, dveře se znovu otevřely a dovnitř vstoupila hradní paní.

„Přišla jsem se podívat, jestli je všechno v pořádku,“ řekla. „Komnata patří Sigirdivartovi, našemu synovi.“

Tjuri se uklonil a poděkoval. Usmála se na něj a on si všiml, jak je jí Lavinie podobná. Potom mu paní přátelsky popřála dobrou noc a odešla.

Tjuri se svlékl a umyl. Neležel v posteli ještě ani minutu, a už tvrdě spal.

6

Jméno rytíře s bílým štítem

Když se Tjuri probudil, chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde je. Pomalu se rozpomínal na všechno, co se předešlý den a večer událo. Zůstal ještě chvíli ležet a vychutnával si pohodlnou postel a útulnou komnatu. Zakrátko však vstal a znovu na sebe vzal vybledlou kutnu. Drátěnou košili nechal ležet na židli, i když by si ji rád ponechal, stejně tak jako zbraně. Když se oblékl, podíval se k jedinému oknu v místnosti. Bylo vysoko ve zdi a pod ním stála lavička. Tjuri na ni vylezl a vyhlédl ven. Co uviděl, mu svou nádherou vyrazilo dech. Nacházel se v jedné z vnějších hradních věží a měl odtud krásný výhled po kraji.

Vyčasilo se a sluneční paprsky se třpytily na orosených polích a loukách. Modrá řeka měla nyní skutečně modrou, jiskřivě azurovou barvu a podél ní se táhla až k horám jako červenohnědá stužka První Velká cesta. Hory viděl velice zřetelně: šedé, modré a fialové se zasněženými vrcholky, které se ostře vypínaly proti jasnému nebi. Tam se musel dostat.

Chvíli se rozhlížel, když vtom někdo zaklepal na dveře. Tjuri se otočil a zavolal: „Vstupte!“

Byl to rytíř Ristridin. Chvíli zůstal stát ve dveřích, jako by váhal. Měl na sobě šedou drátěnou košili a šedý plášť, ale na hlavě neměl nic. „Dobré ráno,“ pozdravil. „Vidím, že už jsi úplně oblečený.“

„Dobré ráno, rytíři Ristridine,“ odpověděl Tjuri a odmlčel se, protože dost dobře nevěděl, co by měl říct muži, který se k němu dříve choval tak surově, a nyní se na něj přátelsky usmívá.

Ristridin přistoupil blíž a vážně se na něj zadíval, hlavu zakloněnou trochu dozadu. Byl sice velmi vysoký, ale Tjuri stojící na lavičce ho přece jen převyšoval. Pak rytíř promluvil: „Tjuri, přišel jsem, abych ti něco řekl. Nebo lépe řečeno, abych tě o něco požádal. Teď, když tě opět vidím, zdá se mi můj omyl ještě pošetilejší. Prosím tě o odpuštění za to, co jsem ti udělal. Zuřil jsem a byl jsem zaslepený touhou po pomstě, ale to není omluva… Odpusť mi, prosím.“

„Ale samozřejmě,“ řekl Tjuri rychle a seskočil z lavičky. Zčervenal a skoro se styděl, že mu slavný rytíř, o tolik let starší než on sám, říká něco takového.

Rytíř Ristridin mu podal ruku a Tjuri ji pevně stiskl. Bylo to možná podivné, ale cítil, že je mu vůdce šedých rytířů sympatický. Ano, dokonce mu připadalo velmi těžké ztotožnit si ho s rytíři, kteří ho pronásledovali.

Chvíli oba mlčeli. Potom se Ristridin Tjuriho zeptal, zda by se nechtěl nasnídat.

„Ano, moc rád,“ přiznal se Tjuri. Uvědomil si najednou, že má ohromný hlad. „Kolik je hodin?“

„Asi půl osmé,“ odpověděl Ristridin. „Moji přátelé i já jsme už jedli. Bendu a Arvaut se dokonce již vypravili na cestu, doufajíce, že najdou stopu rudých jezdců.“

„Rudých jezdců?“ zvolal Tjuri.

„Ano, od několika obyvatel hradu jsme slyšeli, že tudy před třemi dny projíždělo směrem na západ pár rudě oděných válečníků. Kdoví, možná ještě nejsou daleko. V každém případě je vidělo více lidí.“

„Já jsem také dva viděl,“ vzpomněl si Tjuri, „asi před týdnem. I oni jeli po Velké cestě na západ.“ Pomyslel si, že je docela dobře možné, že jich několik zůstalo nablízku. Měli pořád dost důvodů, aby ho chtěli zajmout…

Rytíř Ristridin vyslovil jeho myšlenku nahlas: „Po vší námaze, kterou vynaložili, aby ti přivodili zkázu, budou jistě chtít vědět, zda se jim to opravdu podařilo.“

„Také si myslím,“ přisvědčil Tjuri.

Ristridin položil ruku na kliku u dveří, ale náhle zůstal stát a zeptal se: „Co budeš teď dělat, Tjuri?“

„Nasnídám se,“ odpověděl chlapec.

Rytíř z něho však nespustil oči. „A potom?“ nedal se odbýt.

„Potom půjdu dál… Já… já musím cestovat dál.“

„A kam?“

„Podél Modré řeky.“

Rytíř Ristridin se k Tjurimu sehnul. „Ty máš nějaké tajemství,“ řekl tiše.

„Ano, rytíři, mám,“ přiznal Tjuri.

Ristridin pokračoval: „Nebudu se tě ptát jaké, ale mám takový pocit, že ti rytíř s bílým štítem dal nějaký úkol. Nemusíš mi nic povídat, řeknu jen, co si myslím. Cestuješ na západ a tvůj cíl leží za horami, možná v samotné Ynauvenově říši. Rudí jezdci nechtějí, abys svého cíle dosáhl, tak jako nechtěli, aby ho dosáhl rytíř Edvinen.“

Rytíř Edvinen! Tak se tedy Černý rytíř s bílým štítem jmenoval doopravdy… Ristridin nečekal na odpověď a otevřel dveře. „Pojď,“ řekl, „půjdeme do jídelny.“

Šli mlčky. Tjuri občas na rytíře ze strany pohlédl. Uhádl mnoho z jeho tajemství, a také toho věděl víc než Tjuri. Znal rytíře s bílým štítem nebo-li rytíře Edvinena, jak se podle všeho jmenoval… Tjuri hořel touhou dozvědět se víc, ale nedostal k tomu příležitost, protože jim naproti vyšel hradní pán a rytíř Evijn.

Popřáli si navzájem dobré ráno a hradní pán se zeptal, zda se Tjurimu dobře spalo. „Ještě pořád máš na sobě tu kutnu,“ řekl potom. „Mám pro tebe šaty, které ti padnou lépe.“

„Děkuji vám,“ řekl Tjuri. „Ale mé oblečení je pro cestování méně nápadné.“

„Potřebuješ přestrojení?“ zeptal se hradní pán. „Musíš si uvědomit, že všichni na hradě vědí, že nejsi žádný mnich z kláštera! Pro každý případ si můžeš vzít drátěnou košili. Nebo si myslíš, že už to není třeba?“

„Ach ano, to by bylo příjemné,“ řekl Tjuri.

„Chceš tedy cestovat dál,“ pokračoval hradní pán. „Kdy?“

„Co nejdříve,“ odpověděl Tjuri. „Okamžitě.“

„Nepospíchej tak,“ nabádal ho hradní pán. „Radil bych ti počkat, až se vrátí zpátky rytíř Bendu a jeho synovec. Možná přinesou zprávy, které ti budou k užitku.“

„Máš obavy z rudých jezdců?“ zeptal se rytíř Evijn.

„Ano, rytíři,“ přiznal Tjuri, „a mám k tomu důvod.“

„O tom nepochybuji,“ odvětil mladý rytíř. „Mohli přirozeně pokračovat na západ, přes průsmyk a hory, ale tomu nevěřím. V říši mého krále by jistě nebyli vítanými hosty.“

„Vy… pocházíte z Ynauvenovy říše?“ zeptal se Tjuri poněkud překvapen.

„Ano, jsem rytíř krále Ynauvena.“

„Znal jste dobře rytíře s… rytíře Edvinena?“

„Sloužil jsem pod ním,“ odpověděl Evijn, „ještě dříve, než jsem byl pasován na rytíře. Byl jsem v jeho družině, když ho vyslali, aby zajistil bezpečnost ve Vorgotském lese… I rytíř Ristridin tam byl.“

„Vorgotský les?“ opakoval Tjuri. To jméno nikdy dříve neslyšel. „Nevím mnoho o Zemi krále Ynauvena,“ dodal posléze.

Evijn přikývl: „Málokdo u vás. A je to škoda. Ale snad se to změní, teď, když z naší země přichází stále více lidí do Země krále Dagonauta. Mě vyslal král Ynauven, abych tvému králi předal přátelské poselství.“ Otočil se k Ristridinovi a k hradnímu pánovi. „Vy patříte k těm z mála, kteří nás znají lépe,“ řekl. „Vy jste naši přátelé a obáváte se stejného nepřítele.“

„Jakého nepřítele?“ zeptal se Tjuri. „Snad ne Evílanu?“

Země Evílan ležela na jihu a hraničila, jak s Dagonautovou, tak s Ynauvenovou říší. V minulosti odtud často přicházely výpady proti Dagonautově říši, ale od té doby, co tu vládl jeden z Ynauvenových synů, útoky ustaly. Tjuri sice jednou slyšel o sporech mezi Evílanem a Ynauvenovou říší, ale zdálo se mu to podivné, protože Evílan přece vzkvétal pod vládou Ynauvenova syna. Navíc se neshody mezi Evílanem a Zemí krále Ynauvena obecně považovaly za něco, co se obyvatel Dagonautovy země netýká.

„Ano, Evílanu,“ odpověděl rytíř Evijn.

„Černý rytíř s rudým štítem odtamtud pochází,“ dodal Ristridin. „Všichni rytíři pána z Evílanu nosí rudé nebo černé štíty. A co se samotného pána z Evílanu týká, je nejmladším synem krále Ynauvena a zároveň jeho největším nepřítelem. Alespoň… byl jím…“

„Říkalo se, že se chce se svým otcem usmířit,“ pokračoval rytíř Evijn, „k radosti mnohých, a především mé. Ale teď už si nejsem jistý, zda tomu mohu věřit…“

Tjuri napjatě poslouchal vyprávění o věcech, o nichž do této doby věděl jen velice málo, nebo spíš vůbec nic. Souvisel snad dopis se sváry, které, jak se zdá, panovaly mezi Zemí krále Ynauvena a Evílanem? Rytíř s bílým štítem patřil k Ynauvenovým rytířům, ale Tjuri o něm stále nevěděl nic víc než jeho jméno. Šedí rytíři by mu o něm jistě mohli vyprávět, jen kdyby chtěli.

„Co budete teď dělat?“ zeptal se chlapec Ristridina a Evijna. „Vydáte se hledat rudé jezdce?“

Ristridin odpověděl: „Ano, a také rytíře s rudým štítem. Nedáme si pokoj, dokud je nenajdeme.“

Mezitím došli až k velkému sálu.

„Najez se, Tjuri,“ řekl hradní pán. „Můžeš odejít, kdy budeš chtít, ale počkej alespoň, než ti najdeme lepší šaty. A zbraně, co jsem ti dal, si můžeš nechat… anebo si vezmi zbraně od mé dcery.“

Tjuri mu srdečně poděkoval. Potom řekl: „Je tu vraník, můj věrný přítel Ardanven, kůň rytíře s bílým štítem. Rád bych na něm zase jezdil.“

„Ukradli ti ho lupiči, že?“ zeptal se Ristridin. „A my jsme ho zase sebrali jim.“

Tjuri řekl: „Já vím. Seděl jsem schovaný v jeskyni a všechno jsem slyšel a viděl.“

„Ach tak,“ neskrýval Ristridin překvapení.

„Přál by sis ještě něco?“ chtěl vědět hradní pán.

„Ne, děkuji vám,“ řekl Tjuri. „Anebo ano, přece jen… provázek. Abych si mohl zase pověsit prsten kolem krku. Zdá se mi to lepší, než ho nosit na prstě.“

Ristridin souhlasně pokýval hlavou: „Máš pravdu. Nechápu, že ti ho lupiči také nesebrali.“

„Oni chtěli,“ řekl Tjuri, „ale…“ Najednou se odmlčel. Nechtělo se mu zrovna vyprávět o svém setkání s lupiči.

Rytíři i hradní pán se na něho tázavě dívali.

„A dál…?“ zeptal se Ristridin.

„Nakonec mi ho nechali,“ řekl Tjuri jakoby nic.

Ostatní se už neptali.

„Je to velice vzácný prsten,“ vysvětloval Evijn. „Málokteří z našich rytířů nosí podobný. Král Ynauven daroval tyto prsteny svým nejvěrnějším paladýnům. Říká se, že jich na celém světě existuje pouze dvanáct… a jiní tvrdí, že je jich jen sedm.“

Tjuri pohlédl na prsten s ještě větším obdivem než dříve. Další z důvodů, aby ho nenosil na prstě. Koneckonců ho dostal pouze proto, aby poustevníkovi Menauresovi dokázal, kdo ho poslal. Později ho bude muset vrátit králi Ynauvenovi…

Do velkého sálu vešel sám. Ostatní už pojedli a měli všichni na práci něco jiného. Sál nebyl nijak plný. Každý jedl očividně ve chvíli, kdy se mu to zrovna hodilo.

U stolu na vyvýšeném pódiu seděla Lavinie, úplně sama. Tjuri ji úklonou pozdravil a usmál se. Když se ale posadil k jednomu z dolních stolů, přišel k němu služebník se vzkazem, že ho urozená slečna prosí, aby si přisedl k ní. Tjuri okamžitě vstal. Uvědomoval si, jak si ho sluha prohlíží. Byl asi velice překvapen – a spolu s ním i ostatní obyvatelé hradu. Jak je možné, že jeden den je někdo zajatcem a druhý den váženým hostem?

„Nasnídej se se mnou,“ vyzvala ho Lavinie. „Je to od tebe hrozně nezdvořilé, žes mě chtěl nechat sedět samotnou. Dnes je tak podivný den. Každý je neklidný…, jako by se toho mělo mnoho stát. Jak se ti daří?“

„Velice dobře, děkuji vám,“ řekl Tjuri a přisedl si. „A jak se daří vám, slečno Lavinie? Chtěl bych vám ještě jednou poděkovat za všechno, co jste pro mě včera udělala.“

„Ach, to nic nebylo,“ odpověděla skromně slečna. „Jsem ráda, že sedíš vedle mě živ a zdráv. Jenom, spoustě věcí stále moc nerozumím. A otec mi odpovídá pouze jednoslabičně… nebo mi neodpovídá vůbec. Kdo jsi, co tu děláš, odkud přicházíš, kam jdeš a proč tě zajali?“

„Máte příliš mnoho otázek najednou,“ smál se Tjuri. Potom vážněji dodal: „A stejně vám na mnohé z nich nemohu odpovědět.“

„Otec mi už říkal, že se tě na nic nesmím ptát. Ale něco přece jen vím. Vím, jak se jmenuješ! Tjuri, že? Je Tjuri Chrabrý skutečně tvým otcem?“

„Ano, slečno,“ odpověděl Tjuri s hrdostí v hlase. „Znáte ho?“

„Ne, ale slyšela jsem o něm. Je jedním z rytířů, které opěvují naši trubadúři… Tjuri Chrabrý, rytíř Edvinen, Ristridin z Jihu…“

„Rytíř Edvinen,“ vpadl jí Tjuri do řeči. „Znala jste ho?“

„Ne, ani toho ne. Jediný, koho znám, je rytíř Ristridin. Maličkou mě vozíval na zádech jako na koni, a teď mi ani nechce říct, co se tu děje. Byla jsem nesmírně překvapená, když jsem slyšela, že i on je jedním z šedých rytířů. Vypadal tak přísně a stroze, takového ho neznám… Ale ty ses ptal na rytíře Edvinena. Setkal ses s ním?“

„Jednou,“ odpověděl Tjuri.

„Můj otec se s ním znal, dříve, když žil v Zemi krále Ynauvena. Jeden z našich trubadúrů o něm zpívá píseň, která se mi velmi líbí. Začíná takhle,“ a Lavinie se dala tiše do zpěvu:

‚Edvinen se žene jak vítr severní

ze svého panství Forestera,

u ruky bílý štít se mu skví,

tak jede, od rána až do večera.

Jeho srdce ještě dlí na Foresteře,

u krásných lesů, na břehu moře,

on však letí, jak severní vítr by se hnal,

opouští vlastní domov, vlídnou stáj.

Edvinena nesl vítr severní

až k horám na jihu.

Když míjel věž na straně polední,

tu dal se její zvon do křiku:

Tu jede foresterský pán,

od krásných lesů, od moře,

severním větrem je hnán,

déšť od západu má za průvodce.

Bud’ pozdraven, rytíři Edvinene!

Vy jste nám dobře znám.

Vaše sláva se jak duha klene,

vyslal vás Ynauven, náš pán.

Jedete pryč od Forestry,

od krásných lesů, od moře,

chránit mír pro naše syny, dcery,

na Nočním větru, co máte za oře.“

Tady Lavinie přestala zpívat. „Nevím už zpaměti, jak je to dál,“ řekla. „Píseň je velice dlouhá, plná statečných činů, příběh ze Země krále Ynauvena. Je to podivné. Slyšela jsem, jak rytíř Ristridin mluvil i o rytíři Edvinenovi… Proč se na tebe rytíř Ristridin vůbec tak zlobil?“ Na chvíli se odmlčela a pak se rozesmála: „Už se zase moc ptám, vidím ti to na obličeji. Otec tvrdí, že jsem zvědavá a moc mluvím. Ale já umím i mlčet.“ Lavinie významně ztišila hlas. „Každé tajemství je u mě v bezpečí.“

„Myslíte si, že mám nějaké tajemství?“ zeptal se Tjuri.

Lavinie přisvědčila: „Samozřejmě, že máš. Pověz, co je to? Mně můžeš přece důvěřovat.“

„Jsem o tom přesvědčen, slečno,“ ujišťoval ji Tjuri. „Ale mé tajemství nepatří pouze mně, a proto vám ho nemohu prozradit. Bylo by dokonce lepší, kdyby nikdo nevěděl, že nějaké tajemství skrývám.“

Lavinie vzhlédla trochu zklamaně. Potom se však usmála a řekla: „Pochopila jsem tvou narážku. Buď klidný, nebudu nikomu vyprávět o tajemném poutníkovi, který byl naším hostem. Je to tak správně?“

„Děkuji vám, Lavinie,“ řekl Tjuri vážným hlasem.

Mluvili ještě o dalších věcech, ale už ne dlouho, protože k nim přišel hradní pán a požádal Tjuriho, aby šel s ním. Tjuri se tedy rozloučil s Lavinií a následoval svého hostitele do dlouhého sálu, kde na něho čekali šedí rytíři.

Slova se nejprve ujal hradní pán: „Rytíři Arvaut a Bendu se právě vrátili. Rudé jezdce nenašli, jen jejich stopy.“

„Ano,“ řekl Bendu, „určitě se pohybovali tady v okolí. Několik lidí je vidělo. Teď tu však nejsou, nebo se opravdu dobře skrývají.“

Arvaut doplnil: „Myslíme si, že odtáhli dál na západ.“

„Takže i my pojedeme na západ,“ pokračoval Bendu, „podél Modré řeky.“

„Je to tak,“ obrátil se Ristridin k Tjurimu. „A protože i ty musíš tímto směrem, chtěli jsme se zeptat, zdali bys nechtěl cestovat v naší společnosti, alespoň kus cesty.“

„Pojedou rychle,“ dodal hradní pán. „Ty pojedeš samozřejmě na Ardanvenovi a postarám se i o tvou další výzbroj.“

Tjuri se na chvilku zamyslel. Nabídka se mu zamlouvala. Bude cestovat rychle a bezpečně, a mimoto se možná dozví víc o rytíři s bílým štítem, o Edvinenovi, pánu na Foresteře… „Rád s vámi kousek pojedu,“ odpověděl nakonec.

„Jistě se tě nesmíme ptát, jak daleko s námi pojedeš, a co je tvým cílem,“ ušklíbl se Bendu.

Ale Ristridin Tjurimu řekl: „Můžeš s námi jet tak dlouho, jak uznáš za vhodné. Pojedeme po První Velké cestě a budeme sledovat stopu rudých jezdců. Ty po ní možná pojedeš dále než my.“

„Jak to?“ zeptal se Bendu a těkal pohledem z Tjuriho na Ristridina.

„Pojedu podél Modré řeky,“ řekl Tjuri. Po krátkém zaváhání dodal: „Až k prameni.“

„K Menauresovi?“ zvolal hradní pán.

„Ano,“ odpověděl Tjuri, „k Menauresovi.“

„Poustevník Menaures,“ řekl zamyšleně hradní pán. „Tam tedy vede tvá cesta… Pak je to dobrá cesta,“ prohlásil a pohlédl na rytíře Bendu, jediného z šedých rytířů, který Tjurimu stále mnoho nedůvěřoval. „Pozdravuj ho ode mne,“ požádal Tjuriho. „Už jsem ho dlouho neviděl a měl bych to napravit, neboť mu za mnohé vděčím. Bylo by načase, abych se zase jednou vydal do hor. Pozdravuj ho ode mne!“

„Vyřídím,“ slíbil Tjuri.

„Vypravíme se tedy na cestu,“ vyzval je Ristridin. „Rádi bychom vyrazili co nejdříve.“

„To bych také rád,“ řekl Tjuri.

ČTVRTÝ DÍL

Podél Modré řeky

1

Znovu na cestě

O půl hodiny později přejížděla přes padací most velká společnost. Tvořili ji Tjuri, šedí rytíři, jejich panoši a tři zbrojnoši pána na Mistrinautu. Tjuri jel na vraníkovi Ardanvenovi a měl na sobě stejnou drátěnou košili a modrou tuniku jako zbrojnoši hradního pána. Svou kutnu ale také vezl s sebou, srolovanou v brašně u sedla. Před chvílí se srdečně rozloučil s hradním pánem, s jeho paní i s Lavinií. Teď, po boku šedých rytířů, začínala další část jeho cesty.

Strážní u brány si ho překvapeně prohlíželi. Snad by i na chvilku zapomněli na svoje šachy, aby se mohli zeptat, jak to přijde, že je někdo nejprve mnichem z kláštera, potom zajatcem a nakonec důležitou osobou, která opouští hrad na nádherném koni, obklopena tajemnými rytíři.

První Velká cesta se táhla podél Modré řeky, někdy se stáčela, ale stále mířila na západ. Tjuri se ještě jednou ohlédl zpátky k hradu. Vypadal pořád nepřístupně, ale Tjuri teď věděl, že v něm žijí přátelé. Spatřil postavu stojící na jedné z věží, jak na ně mává. Byla to snad Lavinie? Zamával nazpět a pak se obrátil k Ristridinovi.

„Rytíři Ristridine,“ řekl, „vím, že to zní hloupě, ale já stále ještě neznám jméno svého hostitele. Jak se jmenuje pán na Mistrinautu?“

„Jeho jméno zní jinak než ostatní,“ odpověděl Ristridin. „Jmenuje se Sigirdivart Rafox z Azular Norta. Před dávnými časy patřil k rytířům jednoho krále na severu. Kvůli válce a lidovým bouřím musel uprchnout ze své země. Po mnoha dobrodružstvích se ocitl až tady. Tehdy – to bylo skoro před dvaceti lety – žil na Mistrinautu zlý pán, který děsil celé okolí. Sigirdivart Rafox s ním bojoval a porazil ho. Osvobodil tak kraj od velkého zla. Král Dagonaut mu byl velice vděčný, a daroval mu hrad a k němu náležející půdu jako léno. Dovolil mu, aby si říkal pán na Mistrinautu. Pan Rafox už zde žije dlouho a stal se jedním z nás.“

„A znal se také s rytířem s bílým štítem… s rytířem Edvinenem?“ chtěl vědět Tjuri.

„Ano, před mnoha lety se s ním setkal v Ynauvenově říši.“

Tjuri chvíli váhal, než položil další otázku: „Rytíři Ristridine, mohl byste mi něco víc povědět o Černém rytíři s bílým štítem?“

„Co bys chtěl vědět?“ zeptal se Ristridin.

Tjuri přijel s koněm mnohem blíž. „Všechno,“ zašeptal.

„To je víc, než ti mohu vyprávět,“ usmál se Ristridin.

„Nic o něm nevím,“ přiznal se Tjuri. „Znám jen jeho jméno, a to jsem poprvé slyšel od vás.“

Rytíř si chlapce zkoumavě prohlédl, ale nedal najevo žádné překvapení. „Měl mnoho jmen,“ řekl potom. „Rytíř Edvinen, pán na Foresteře u moře, Nepřemožitelný, paladýn krále Ynauvena. Vykonal mnoho slavných činů a vždy bojoval proti zlu. Byl dobrý a vznešený člověk. S takovým, jako byl on, se v životě jen tak nesetkáš.“

„Znal jste ho dobře?“ ptal se Tjuri.

„Byl můj přítel,“ odpověděl Ristridin a na chvíli se odmlčel. Potom ukázal dopředu: „Podívej, rytíř Bendu nám dává znamení, abychom pobídli koně. Pojedeme teď kus cesty rychle. Za chvíli, až budeme odpočívat nebo pojedeme krokem, ti budu vyprávět, jak jsem se s rytířem Edvinenem seznámil, a jak jsme bojovali bok po boku, i když on byl Ynauvenovým a já Dagonautovým rytířem.“

Rytíři pobídli koně a rozjeli se tryskem. Lidé po stranách je překvapeně pozorovali. Nejspíš by rádi věděli, kam se tak ženou čtyři šedí rytíři, jejich panoši a čtyři modří jezdci z Mistrinautu. Tjuri měl nejrychlejšího koně ze všech. Mladík ho musel chvílemi krotit, jinak by kolem ostatních jen proletěl. Nějakou dobu takto jeli a neodpočinuli si, dokud slunce nestálo na polední straně. Potom zastavili, vytřeli koně a nechali je popásat se. Sami se posadili u cesty, aby se najedli. Bendu a Ristridin si však ještě chvíli nedopřáli odpočinku. Poodešli o kus dál, zastavili se na břehu řeky a chvilku spolu tiše rozmlouvali. Když se vrátili ke svým společníkům, Ristridin se posadil vedle Tjuriho.

„Je podivné, jak málo tu vědí o Zemi krále Ynauvena,“ dal se rytíř

do řeči, „a přitom s naší zemí přímo hraničí. Snad je to kvůli tomu, že jsou Velké hory tak vysoké. Jsem potulný rytíř a mnoho jsem zcestoval. A přece jsem v Ynauvenově říši byl jen jednou, ačkoliv můj rodový hrad nestojí nijak daleko od hranice.“

„Vy pocházíte z jihu, že?“ řekl Tjuri.

„Ano, to už slyšíš v mém jménu. Pocházím z hradu Ristridin, který leží u Šedé řeky blízko hranice.“

„Hrad Ristridin,“ zopakoval Tjuri. „Jak je možné, že jste potulným rytířem, když vlastníte hrad a pozemky?“

„Raději cestuji,“ odpověděl Ristridin. „Proto jsem se vzdal svého majetku. Ten teď spravuje Arturin, můj mladší bratr. Stále cestuji, už dlouhá léta, a budu cestovat i nadále, ačkoliv začínám stárnout. Je to pro mě nejlepší. Ale chtěl jsem ti vyprávět, jak jsem se setkal s rytířem Edvinenem.

Už jsi určitě slyšel o zemi Evílan. Leží na jihu, na druhém břehu Šedé řeky. Pustá země s divokými lesy a nehostinnými planinami. Všude jsou kamenné hrady, v nichž žije panstvo, které spolu dříve neustále válčilo nebo podnikalo loupeživé výpravy přes hranice. Často jsme s nimi museli bojovat.

Před sedmi lety vtrhl do Evílanu mladší syn krále Ynauvena, podmanil si ho a provolal se králem. Od té doby tam vládne tvrdou rukou. Svárům a loupeživým výpravám udělal přítrž. Přesto se stále ještě mnoho bojovalo. Vzniklo totiž nepřátelství mezi Evílanem a Ynauvenovou říší. Válečníci táhli po Třetí Velké cestě jak z Evílanu, tak ze Země krále Ynauvena. Často se střetli a ničili přitom naše pole a zapalovali naše vesnice. To se nám, obyvatelům Dagonautovy říše, samozřejmě nelíbilo. Vypravili se sem rytíři, aby přivedli narušitele míru k rozumu a přesvědčili je, aby si své bitky vybojovali na vlastní půdě.

Tak se stalo, že jsem s hrstkou věrných pronásledoval, po Třetí Velké cestě, družinu válečníků z Evílanu až do Ynauvenovy říše. Tam se ztratili v divokém lese, kterému se říkalo Vorgotský. Pronásledoval jsem je i tam, ale ztratil jsem jejich stopu. Dlouhou dobu jsem se svými zbrojnoši bloudil, až jsme narazili na nepřátelské vojsko, které nás napadlo. Bránili jsme se, co nám síly stačily, ale věděli jsme, že jsme ztraceni, protože nás bylo málo proti přesile v neznámém prostředí.

Vtom však přijel nějaký rytíř následovaný mnoha jezdci na bílých koních. On sám jel na vraníkovi a jeho zbroj byla stříbrobílá. I jeho štít, jenž mu visel u ruky, byl bílý. Pozdvihl svůj zářící meč a lesem zazněl jeho válečný pokřik. Přijel nám na pomoc Edvinen, pán na Foresteře.“

„A zvítězil?“ chtěl vědět Tjuri.

„Nenosil přízvisko Neporazitelný jen tak pro nic za nic,“ řekl Ristridin.

„Říkáte, že i jeho zbroj byla bílá,“ zajímal se Tjuri. „On tehdy nenosil černé brnění?“

„Rytíři krále Ynauvena nosí všechny barvy, ale černou nikdy… Až před krátkým časem rytíř Edvinen,“ odpověděl Ristridin. „Co se týká bílého štítu, to je znak všech Ynauvenových rytířů. Barvy královského štítu jsou bílá a mnohobarevná duha. Rytíře Edvinena vyslal Ynauven, aby vyhnal bandy zločinců z Vorgotského lesa, bandy pocházející z Evílanu.“

„Jak je možné, že Evílan je Ynauvenovým nepřítelem?“ zeptal se Tjuri. „Vládce Evílanu je přece královým synem.“

„To je dlouhý příběh,“ odpověděl Ristridin. „Možná by ti víc mohl povědět Evijn. Ynauvenova říše je jeho vlast, jak víš. Evijn sloužil v Edvinenově družině, než se stal rytířem.“

„Byl jeho panošem?“ vyhrkl Tjuri.

„Ne. Mnoho mladíků by se rádo stalo Edvinenovým panošem, ale jako panoš mu skutečně sloužil kupodivu jeden starý muž, seschlý a hubený.“

Tjuri si vzpomněl na neznámého, který ho vyvolal z kaple. Musel to být jistě rytířův panoš. Zeptal se proto: „Jak se jmenoval?“

„Ten panoš? Vokia mu říkali,“ odpověděl Ristridin. Vstal a prohlásil, že je načase, aby jeli dál.

„Je úžasné vidět tě na tomhle koni,“ řekl posléze, když se Tjuri vyšvihl na Ardanvena. „Edvinen nikdy nejezdil na jiném koni. Je hoden svého jména – Ardanven znamená ve staré řeči Ynauvenovy říše Noční vítr. Nesetkal jsem se nikdy s rychlejším koněm.“

O chvíli později už byli zase na cestě. Nyní jel vepředu Ristridin a jeho panoš, zatímco Tjuri jel vedle zbrojnošů z Mistrinautu. Čas od času se na chvíli zastavili v nějaké vesnici nebo u osamělého domu, aby se zeptali, zda někdo neviděl rudé jezdce. Jejich pátrání však zůstávalo bezvýsledné.

„Nikdo,“ řekl Bendu nespokojeně. „A ten zatracený včerejší déšť smyl všechny stopy.“

Ristridin pohlédl na druhou stranu řeky. „Mohli jet i podél druhého břehu,“ poznamenal.

„Máš pravdu,“ souhlasil Bendu. „Jen jak to bude možné, překročíme řeku a podíváme se, jestli něco nezjistíme tam.“

Později odpoledne dojeli k brodu. Ristridin a Bendu přešli na druhou stranu, zatímco zbytek průvodu na ně čekal. Po půl hodince se vrátili. Stopy nenašli žádné, ale jeden pastýř jim vyprávěl, že předevčírem viděl projíždět západním směrem jezdce. Nedokázal však rozeznat, jak byli oblečeni.

„Podle něj jich bylo asi deset,“ řekl Bendu. „O kus dál je les. Tam se mohou schovávat.“

Pokračovali dál v cestě. Když po nějaké chvíli zpomalili, aby šetřili koně, zařadil se Ristridin opět vedle Tjuriho a vyprávěl mu, jak s rytířem Edvinenem vyčistili Vorgotský les od všeho zla. Dlouhý čas spolu čelili nebezpečí, sdíleli dobré i zlé a stali se dobrými přáteli. „Mrzelo nás, když jsme se jednoho dne museli rozloučit,“ vyprávěl Ristridin, „ale musel jsem se vrátit domů, protože mě očekával král Dagonaut. Edvinen mi tehdy daroval stříbrný roh, který mám vždy u sebe. Už jsou to čtyři roky.“

„Setkali jste se spolu ještě někdy později?“ vyzvídal Tjuri.

„Několikrát,“ odpověděl Ristridin.

„A rytíř Bendu,“ ptal se dál Tjuri, „také se s ním přátelil?“

„Mluvíte o mně?“ ozvalo se najednou za nimi. Za okamžik vjel Bendu mezi Tjuriho a Ristridina. „Samozřejmě, že jsem se s ním přátelil,“ řekl. „Co všechno mu povídáš, Ristridine?“ Obrátil se k Tjurimu a dodal: „Také bych mohl mnohé vyprávět, když bych se na oplátku dozvěděl něco od tebe.“

„Co byste chtěl vědět?“ zeptal se Tjuri.

„Hromadu věcí. Ještě o tobě nevím nic.“

„Řekl jsem vám všechno, co jsem mohl,“ bránil se Tjuri.

„To tedy bylo hodně málo!“ řekl Bendu. „Nevíš náhodou, jak se jmenoval rytíř s rudým štítem?“

„Je mi líto, rytíři Bendu,“ odpověděl Tjuri, „nevím.“

Bendu si něco zamrmlal pod vousy. „Za chvíli dojedeme do vesnice,“ prohodil potom k Ristridinovi, „ale navrhuji, abychom tam nenocovali. Bylo by lepší jet dál, dokud je ještě světlo, a potom přespat pod širým nebem.“

„To ani není nutné,“ řekl Ristridin, „znám tu o kus dál jednu krčmu. Má pěkné jméno – U Západu slunce. Tam dojedeme ještě před setměním.“

„Skvěle, to je tedy pro dnešek náš konečný cíl,“ prohlásil Bendu. „Ve vesnici se zase zeptáme po rudých jezdcích a potom cvalem dál!“ pobídl koně a předjel je. Zdálo se, že hoří touhou klást další otázky.

Tjuri se za ním díval a pomyslel si: „Mám pocit, že mi rytíř Bendu pořád nedůvěřuje.“

2

Krčma U Západu slunce

Evijnův příběh

Slunce už stálo nizoučko nad horami na západě, když dorazili ke krčmě. Čtyři šedí rytíři si dříve, než vstoupili dovnitř, stáhli hledí.

„Chceme zůstat nepoznaní,“ vysvětlil Bendu Tjurimu. „Nezáleží na tom, kdo jsme. Jsme mstitelé, služebníci spravedlnosti.“ Krčmář byl ze svých hostů celý pryč. Na Ristridinovu otázku, zda by mohli o samotě povečeřet, odpověděl, že zde momentálně žádní jiní hosté nejsou. Mohou se tedy klidně posadit v šenkovně. Šenkovna byla malá a chudě zařízená, ale přece tu bylo něco zvláštního. Všechna okna vedla na západ a skládala se z malých, do olova vsazených sklíček, která ozářená zapadajícím sluncem zářila překrásným jasným světlem. Tomu vděčila krčma za své jméno.

Bendu se zeptal na rudé jezdce. Krčmář je neviděl.

„Možná vám ale něco řekne můj pacholek,“ dodal. „Zná vždycky všechny novinky.“ Zvýšil hlas a zavolal: „Leore!“

Vzadu v šenkovně se otevřely dveře a dovnitř vešel vyhublý muž. Když spatřil šedé rytíře, zjevně se vyděsil. Na krčmářův pokyn se přišoural blíž a zůstal před nimi stát se sklopenou hlavou. Jeho oči však čile šmejdily po místnosti a bedlivě si prohlížely každého člena společnosti. Tjuri zachytil jeho pichlavý pohled a pomyslel si: „Ještě nikdy jsem nepotkal nikoho, kdo by vypadal tak poťouchle a nedůvěryhodně.“ Rád by věděl, zda si ostatní myslí totéž.

Krčmář řekl: „Leore, rytíři by rádi věděli, jestli tudy projeli jezdci v rudém oblečení. Počkat… teď si vzpomínám. Nevyprávěl jsi mi nedávno něco podobného? Myslím o jezdcích?“

„Jezdci?“ řekl pacholek pomalu. „Jezdci? Ne, nikdy! Nikdy jsem žádného jezdce neviděl, ani rudého, ani černého. Před chvílí jsem sice viděl pár šedých a modrých, ale to byli tito pánové.“ Zašklebil se na všechny a pak zase rychle sklopil hlavu, jako by se bál, že řekl příliš mnoho. Ale Tjuri si všiml, že je jeho oči stále nepřátelsky pozorují.

„Víš jistě, žes neviděl žádné jiné jezdce?“ zeptal se Ristridin.

„Ne,“ zamumlal pacholek. „Tím myslím, že jsem žádné neviděl.“

„Podívej se na mě,“ přikázal mu Ristridin přísně, „a odpověz mi podle pravdy. Viděl jsi jezdce, rudé jezdce, tady někde kolem, možná i v noci?“

Pacholek na něj civěl zpola bojácně, zpola vyzývavě. „Ne,“ řekl, „neviděl jsem je. A kdyby tu byli, věděl bych o nich.“

„Tak dobrá,“ řekl Ristridin. „Můžeš jít. A postarej se, aby naše koně dostali pořádně nažrat.“

„To se taky stane,“ prohlásil krčmář. „Běž, Leore, hni se.“ Obrátil se k hostům a zeptal se, co by si přáli k jídlu.

„Nám je to jedno,“ řekl Bendu, „jen když bude jídlo dobře připravené a postačí pro nás pro všechny. A až budeme jíst, nepřejeme si, aby nás někdo rušil.“

Krčmář se uklonil a zmizel. Tjuri se s jedním zbrojnošem šel podívat do stáje, aby se přesvědčili, že je dobře postaráno o koně. Pacholek Leor se už činil. Zdálo se, že se tady cítí uvolněněji než v šenkovně.

„Krásní koně,“ řekl. „Ti vydrží jet kus cesty, aniž by se unavili. Vy jistě pocházíte z Mistrinautu, že?“

„Je to tak,“ přisvědčil zbrojnoš.

„Kdy jste odtamtud odjeli?“

„Dnes ráno.“

„To jste jeli rychle. Šedí a modří jezdci. Ale ti šedí, ti rytíři, kdo jsou?“

„Nevíme,“ odpověděli Tjuri i zbrojnoš najednou. „My jsme jen služebníci,“ dodal Tjuri. Byli domluveni, že se bude vydávat za jednoho z mistrinautských zbrojnošů.

„Ach tak, samozřejmě,“ řekl Leor a vysypal do žlabu pytel ovsa. „Velcí páni nám zdaleka neříkají všechno… Myslí si, že jejich záležitostem nerozumíme.“ Znovu obrátil pozornost ke koním. „To černé zvíře je nejkrásnější ze všech,“ poznamenal, „a přece na něm nejede žádný z rytířů… Nemám pravdu?“ Podíval se na Tjuriho, ale na nic se ho nezeptal.

Ardanven uhodil podkovou o zem a potřásl hřívou.

„Ohnivé zvíře,“ řekl Leor a ještě jednou se na Tjuriho podíval, na tváři mnohoznačný úsměv.

Tjurimu se líbil stále méně a byl rád, když mohl ze stáje odejít.

V šenkovně už svítily svíce a krčmář prostřel na stůl. Za chvilku přinesli s Leorem jídlo. Ristridin jim poděkoval a řekl, že je zavolají, kdyby něco potřebovali. Potom si, on i ostatní rytíři, udělali pohodlí, sundali si přílby, uvolnili nákrčníky a odložili zbraně. Bendu zastrčil závoru na dveřích vedoucích do zadní části domu. „Tak,“ pochválil si, „a teď jsme jen mezi sebou.“

Během jídla Tjuri prohlásil: „Nevím, jestli nejsem podezřívavý, ale já tomu Leorovi nevěřím.“

„Ne? Já tedy také ne,“ řekl Bendu. „Budeme si na něj dávat pozor. Rudé jezdce najdeme v každém případě, ať už nám chce pomoci, nebo ne.“

Rytíř Ristridin se na Tjuriho zkoumavě podíval. „Nezapomeňte,“ připomněl, „že Tjuri se i nadále musí vydávat za jednoho z mistrinautských zbrojnošů.“ Neřekl, proč jim to připomíná, ale Tjuri pochopil.

Rudí jezdci budou jistě chtít vědět, kde je. Jen on sám přesně věděl, proč. Najednou si s hrůzou uvědomil, že šedí rytíři rudé jezdce ani nemusejí hledat. „Když s nimi zůstanu, najdou si nás sami,“ pomyslel si. „Určitě se pokusí znovu mi vzít dopis.“ Dokud byli rytíři s ním, byl poměrně v bezpečí, i kdyby nepřátelé objevili, kdo je. Na to pravděpodobně přijdou dost rychle. Byl sice oblečený jako zbrojnoš, ale jel na koni Edvinena, Černého rytíře s bílým štítem.

Nevyslovil své myšlenky nahlas, nebylo by to k ničemu. Obrátil se ale k Evijnovi a řekl: „Rytíři Evijne, pověděl byste mi, proč je vládce Evílanu nepřítelem krále Ynauvena?“

„To se nedá vysvětlit několika slovy,“ odpověděl Evijn, „ale povím ti to.“

„Nezapomeňte, že bychom neměli jít spát příliš pozdě,“ upozorňoval je Bendu. „Zítra vstáváme hned za rozbřesku.“

„U čeho si už člověk lépe odpočine, než když posedí s přáteli, popíjí víno a naslouchá příběhům?“ opáčil Ristridin a nařídil svému panošovi, aby vyhledal krčmáře a požádal ho o několik lahví vína.

Po jídle si tedy ještě jednou nalili plné sklenice, odsunuli trochu židle od stolu, aby si mohli pohodlně sednout a poslouchat s Tjurim, co bude Evijn vyprávět.

„Vypráví se,“ začal Evijn, „že říše, odkud pocházím, je nejkrásnější na světě. Náš král Ynauven tu kraluje už dlouhý, dlouhý čas a jeho vláda je moudrá a spravedlivá. Po staletí v naší zemi panoval mír. Teprve v posledních letech jsme poznali válku a sváry. A právě ty sváry vznikly v samotném srdci říše.

Král Ynauven má dva syny. Starší z nich je podle zvyku korunním princem a od svých osmnácti let místokrálem a místodržícím říše. Oba princové se však narodili ve stejný den a mladší z nich se nikdy nesmířil se svým postavením. Nepovažoval za spravedlivé, aby byl následníkem trůnu jeho bratr, jen o pár minut starší. Je třeba vědět, že oba dva princové jsou si, co se zevnějšku i rozumových schopností týká, podobni jako vejce vejci. A to mladšímu z nich ještě víc ztěžovalo, smířit se s rozdílem v jejich pozici. Princové se totiž značně liší povahou, což se ukázalo, až když vyrostli. Korunní princ se podobá otci. Stále myslí na blaho říše a na budoucnost svých poddaných. Jeho bratr je panovačný a lační po moci.

Rozpory mezi bratry byly čím dál větší. Mladší začal staršího nenávidět, a tak mezi nimi vzniklo nepřátelství. Král Ynauven se všemi způsoby pokoušel je zase dát dohromady a svého mladšího syna smířit s jeho osudem. Ale v jedné věci zůstával neoblomný. Svou říši nikdy nerozdělí, musí zůstat celá, pod vládou toho, kdo k tomu byl vyvolen.

Nakonec však král přesto jmenoval svého mladšího syna místodržícím na jihu země, v provincii Říčních proudů. Nejprve se zdálo, že bude vše v pořádku, ale potom začal princ vládnout stále samostatněji. Ano, někdy jednal přímo v rozporu s vůlí svého otce. Nakonec udělal něco, co by král Ynauven nikdy neudělal. Vytáhl na jih a vpadl do Evílanu. Podmanil si ho a udělal z něj provincii Ynauvenovy říše. Král však toto rozhodnutí odvolal a přikázal synovi, aby se okamžitě z Evílanu stáhl. Jako odpověď se princ sám provolal za krále země a dodal k tomu, že si je teď jako panovník s otcem roven, a že už ho nadále nemusí poslouchat!

To krále velice zarmoutilo a odňal synovi titul místodržícího.

Ale pyšný princ odmítl své zproštění úřadu přijmout. Naneštěstí se v provincii Říčních proudů našlo mnoho lidí, kteří mu byli nakloněni a podpořili ho v jeho vzpouře. Korunní princ přišel s vojskem, aby se ujal úřadu místodržícího, a vypukl boj. Bratři bojovali proti sobě! Ynauven, zastoupený svým starším synem, nakonec zvítězil. Od té doby se však z říše něco vytratilo. Mír a přátelství byly porušeny.

Mladší princ, pán nad Evílanem, vyslal do země svého otce divé tlupy válečníků, aby tam vyvolávaly nepokoje. A i když takzvaně žádná válka nebyla, pořád se na hranicích a na jihu naší země bojovalo…“

Ristridin se připojil: „Takové tlupy se schovávaly i ve Vorgotském lese. Král Ynauven poslal rytíře Edvinena, aby je vyhnal.“

„Byl jsem u toho,“ vyprávěl dál Evijn, „jako jeden z bojovníků v Edvinenově družině. Sám jsem tehdy ještě rytířem nebyl. Ristridin už ti asi vyprávěl, že se nám podařilo tu zlořečenou bandu vyhnat. Ale tím ještě všechno zlo z naší země nezmizelo.

Korunní princ se několikrát pokusil uzavřít mír, ale nepodařilo se mu to. Říká se, že má svého bratra stále velmi rád. Ale evílanský pán vždy odmítal všechny pokusy o sblížení, takže se Ynauvenovi rytíři se smutkem v srdci chápali svých bílých štítů, opásali se meči a připravovali se na další boj…

Před krátkým časem proběhla mou zemí radostná zpráva. Povídalo se, že evílanský panovník se konečně rozhodl uzavřít mír, ano, dokonce, že se chce Evílanu vzdát a přijet do Ynauvenova města, aby se usmířil s otcem i bratrem. Pravdou je, že vyslal posly k svému otci – ke králi, a král, že na oplátku vyslal poselstvo do Evílanu. Pravdou je, že toto poselstvo mělo jednat o míru, a že je na cestu vyprovázela mnohá dobrá přání. Jedním z vyslanců byl i rytíř Edvinen, pán na Foresteře…“ Evijn se odmlčel.

„A pak?“ chtěl vědět Tjuri.

„Pověděl jsem ti všechno, co vím,“ řekl Evijn. „V radostné náladě a pln nadějí jsem tehdy opustil svou zemi, abych přinesl zprávu od svého krále, králi Dagonautovi. Nemohl jsem tušit, že krátce nato vyměním svůj bílý štít za šedý, a že budu nadále touto zemí cestovat jako mstitel.“

Chvíli bylo ticho.

Tjuri si pomyslel: „Je to vlastně velmi zvláštní. Sedíme tu spolu a jsme všichni zapleteni do záležitostí země, která ani není naší – až na Evijna, ten odtamtud pochází…“

Chtěl něco říct, ale k jeho překvapení mu Bendu posunkem naznačil, aby mlčel. Rytíř opatrně vstal a neslyšně se blížil ke dveřím vzadu v šenkovně. Potom potichoučku odsunul závoru a prudkým trhnutím dveře otevřel.

Dovnitř vpadl člověk. Byl to Leor.

Bendu ho popadl a odvlekl doprostřed místnosti. „A mám tě!“ zvolal. „Proč jsi nás špehoval?“

„Pomoc, auvejs!“ naříkal pacholek. „Já jsem vás nešpehoval… au, pomozte mi, pusťte mě!“

Bendu ho ale chytil ještě pevněji. „Ven s tím, ty velké ucho,“ obořil se na něj. „Proč jsi nás špehoval? A kdo ti k tomu dal příkaz?“

„Nikdo!“ ohradil se Leor. „Chtěl jsem právě zaklepat, abych se zeptal, zda něco nepotřebujete.“

„To je lež!“ zvolal Bendu a pořádně s pacholkem zatřásl. „Tak bude to, odpověz!“

„Au!“ bránil se Leor. „To bolí! Říkám vám, že nic nevím. Au, au, au!“

Naříkal tak hlasitě, až hluk přivolal krčmáře. „Ale páni rytíři,“ zvolal ohromeně, „co se tu děje?“

„Přikázal jsi svému pacholkovi, aby nás poslouchal za dveřmi?“ zeptal se Bendu.

„Ne, samozřejmě, že ne,“ ohradil se krčmář nazlobeně. „Co máte s Leorem?“

„Pusť ho,“ řekl Ristridin rytíři Bendu. Pak se obrátil na krčmáře: „Váš pacholek se chová velice podivně, Forame. Jistě nebudete nic namítat, když mu položíme pár otázek.“

„Jistěže ne, rytíři Ristridine,“ odpověděl překvapený krčmář a zíral na rytíře, který tu teď před ním stál bez přílbice.

Bendu pustil Leora a ten si začal třít paže. „Nic nevím a nic jsem neudělal,“ mumlal.

„Raději těmto pánům odpověz, Leore,“ nařídil mu přísně jeho pán. „Stydím se za tebe!“

Ristridin se znovu obrátil k Leorovi: „Tak, a teď nám pověz, co víš o rudých jezdcích. Protože tys je viděl!“

Bendu neřekl nic, ale podíval se na pacholka tak zlověstně, že ten zapomněl na všechen odpor.

„Ano… ano, viděl jsem jezdce,“ přiznal neochotně. „Předevčírem v noci. Ale nebyli v rudém…“

„Nebyli v rudém?!“ zvolal Bendu.

„Alespoň ne všichni,“ řekl Leor. Zdálo se, že na bolest zapomněl. Na obličeji se mu objevil úšklebek. „Ten, co se mnou mluvil, byl oblečený v černém. A byli mezi nimi další, kteří nebyli v rudém. Nevím přesně, jak vypadali. Byla tma.“

„Mluvili s tebou?“ zeptal se Bendu. „Co říkali a kolik jich bylo?“

Leor odvětil: „Projížděli kolem. Nevím, kolik jich bylo. Deset, možná dvanáct… Probudil jsem se a uviděl je z okna. Mám pokoj na vnější straně domu. Zastavili kousek před krčmou. Vstal jsem, abych se podíval. Pomyslel jsem si, že možná budou chtít dovnitř. Vyšel jsem tedy ven a vtom mě uviděli. Nocleh nechtěli, ale žádali mě, abych jim přinesl pivo. A to jsem také udělal.“

„A co říkali?“ chtěl vědět Ristridin.

„Nic zvláštního,“ odpověděl Leor.

„A proč jsi byl tolik zvědavý, o čem si tu povídáme?“ nedal se odbýt Ristridin.

„A proč se, pane rytíři, chcete vy tolik něco dozvědět o nich?“ opáčil Leor. „Ne, že by mi do toho něco bylo, ale…“

„Odpověz!“ vpadl mu do řeči Bendu.

„Rudí jezdci se dopustili vraždy,“ řekl Ristridin. „My jsme rytíři krále Dagonauta a máme je potrestat.“

„Ach tak,“ řekl Leor. Zdálo se, že ho tato slova poněkud zaskočila. „Nezlobte se na mě, pane rytíři,“ pokračoval po chvíli. „Ano, ptali se po vás. Ptali se, jestli jsem náhodou neviděl šedé rytíře a jejich panoše, kteří by přijížděli od hradu Mistrinaut. Nikoho takového jsem do té doby neviděl, a to jsem jim také řekl. Ptali se také na…,“ teď Leor zaváhal a dlouze se podíval naTjuriho, „na mladíka s nádherným prstenem na ruce. Takového mladíka jsem nespatřil doteď.“

„A dál?“ vybídl ho Ristridin. Přísně se tyčil před Leorem a ten nevydržel jeho pronikavý pohled.

„Říkali, že mám dávat pozor, jestli je neuvidím,“ pokračoval pacholek, „šedé rytíře a toho mladíka… a kdybych je viděl, že je mám varovat.“

„A jak je máš varovat,“ chtěl vědět Ristridin. „Jak by ses k nim dostal? Kde jsou teď?“

„Nevím. Opravdu nevím. Říkali, že se sem vrátí, aby se mě zeptali.“

„Je to pravda?“

„Ano, pane rytíři,“ odpověděl Leor, „pravda.“

Nyní se do rozhovoru zapojil i krčmář: „Musíte mu věřit, rytíři Ristridine. Je samozřejmě chyba, že se vás pokoušel špehovat. Zvědavost je špatná vlastnost. Ale on nemohl vědět, že jsou rudí jezdci vrazi.“

„Samozřejmě, že ne,“ řekl Leor ukřivděně.

„Škoda, že nám nemůžeš říct, kde jsou,“ zalitoval Ristridin. „Ale my si je stejně najdeme. Můžeš jít, Leore. Jenom nás musíš upozornit, kdyby zase přišli.“

„Ano, pane rytíři,“ odpověděl Leor krotce a odšoural se pryč.

„Mohu pro vás ještě něco udělat?“ zeptal se krčmář.

„Ano, Forame,“ odvětil Ristridin. „Dokud nosím tuto šedivou zbroj, nevyslovuj raději mé jméno.“

„V pořádku, pane rytíři,“ slíbil krčmář. „Budu mít Leora na očích, i když nevěřím, že ví víc, než co pověděl.“

„Dobře, Forame,“ řekl Ristridin. „Půjdeme teď spát. Brzy ráno opět vyrážíme.“

Když krčmář odešel, sesedli se členové družiny ještě na chvíli k sobě, aby se poradili.

„Já si myslím, že Leor ví víc, než nám řekl,“ nadhodil Bendu.

„Je to možné,“ přitakal Ristridin přemítavě.

„A krčmáři se dá věřit?“ zeptal se Arvaut.

„Kdyby něco věděl, určitě by mi to řekl,“ odpověděl Ristridin. „Znám ho, je to dobrý člověk, i když nijak zvlášť bystrý.“

„A co teď?“ chtěl vědět Evijn.

„Nic,“ odtušil Bendu krátce. „Pojďme spát. Mám však za to, že bychom se měli střídat na stráži, aby do krčmy nikdo nevešel, nebo aby ji nikdo neopustil, aniž bychom o tom věděli.“

„To se mi zdá skutečně nejlepší,“ přisvědčil Ristridin.

Rozdělili si hlídky. Ristridin byl na řadě první spolu s Tjurim – na rytířovu vlastní žádost. Rozhodli se, že zůstanou v šenkovně a občas obejdou celou krčmu. Po hodině měli vzbudit další dva.

O chvilku později už seděl Tjuri s Ristridinem sám. V šenkovně bylo téměř tma, protože nechali svítit jen jednu svíčku.

„Chtěl jsem hlídat s tebou,“ vysvětloval rytíř, „protože tak mám výbornou příležitost, abych si s tebou ještě trochu popovídal.“

„Nemáte strach, že nás bude někdo poslouchat?“ zeptal se Tjuri.

„Leor? Co ti chci vyprávět, není žádné tajemství. Leor může klidně naslouchat, i kdyby byl špiónem rudých jezdců.“

„Myslíte si, že jsou rudí jezdci blízko,“ vyptával se dál Tjuri, „a že se sem vrátí?“

Ristridin pokrčil rameny. „Jsem přesvědčen, že jsou někde nablízku,“ odpověděl.

Tjuri se na okamžik odmlčel. „Myslím si, že hledají mne,“ řekl potom tiše. „A jestliže vědí, že jsem ve vaší společnosti, zaútočí pravděpodobně i na vás.“

„Jen ať přijdou,“ prohlásil Ristridin, „a čím dříve, tím lépe. Co se tebe týká, dokud jsi s námi, jsi pod naší ochranou.“ Vstal, šel ke dveřím a vyhlédl ven. Za chvilku se znovu posadil k Tjurimu, ale dveře nechal otevřené.

Čas hlídky jim utíkal rychle, protože Ristridin měl Tjurimu ještě mnoho, co vyprávět o rytíři Edvinenovi.

Tjuri poslouchal. Později se k této chvíli bude v myšlenkách často vracet. Opět před sebou uvidí ztichlou šenkovnu v třepotavém světle svíčky i temnotu za otevřenými dveřmi. Znovu uslyší šumění řeky i tichý hlas rytíře Ristridina, jak vypráví. A současně před sebou v myšlenkách uvidí i rytíře Edvinena, už ne umírajícího a poraženého, jako tehdy v lese, ale bojeschopného a plného sil, jak projíždí světem na svém vraníkovi a na bílém štítě se mu odráží zář slunce…

3

Co Ristridin vyprávěl

o rytíři s bílým štítem

Rytíř Ristridin vyprávěl o svém příteli, Edvinenovi z Forestery. Vyprávěl příběh plný dobrodružství a statečných činů, jehož konec už Tjuri znal. Ale nyní Tjuri slyšel víc o Edvinenově posledním dobrodružství, i když Ristridinův příběh nebyl úplný. Nezmiňoval se v něm o dopise pro krále Ynauvena, a přesto byl určitě právě tento dopis příčinou Edvinenova útěku a smrti.

Toto vyprávěl Ristridin:

– Na jaře letošního roku jsem byl na návštěvě u svého bratra na hradě Ristridin u Šedé řeky. Bendu a Edvinen slíbili, že také přijedou. Měli jsme se poté všichni tři vypravit do Divokého lesa, kde ještě nikdo z nás předtím nebyl. Jednoho dne nám poslové vyřídili, že se blíží průvod Ynauvenových rytířů. Vyjel jsem jim naproti. Všichni rytíři byli ve sváteční plné zbroji – bílé brnění s bílými štíty a duhovými plášti. A vpředu, na svém vraném oři, jel Edvinen z Forestery. Vlastnil sice nádherný kus země v Ynauvenově říši, ale byl potulným rytířem stejně jako já. I ostatní byli nositeli slavných jmen. Mezi nimi Andomar z Ingevelu a Argarat z Veredave, Marcian a Darovin. Byli to vyslanci krále Ynauvena na cestě do Evílanu. Na žádost rytíře Edvinena cestovali přes naši zem, abychom se spolu ještě mohli setkat, a aby mi mohl říct, že s námi poprvé nemůže jet za dobrodružstvím. Jeho král mu svěřil důležitý úkol. Jak víš, zaslal vládce Evílanu svému otci a bratru poselství, v němž vyjádřil přání uzavřít mír. Proto vyslal král Ynauven do Evílanu své nejlepší rytíře.

Rytíři zůstali jeden den a jednu noc jako hosté na hradě mého bratra. Byli plni radosti a naděje… až na jednoho. Neboť rytíř Edvinen byl zamlklý a držel se zpátky.

Odpoledne jsem s ním stanul na nejvyšší věži hradu. Dívali jsme se na nížinu Evílanu na druhém břehu Šedé řeky. Tehdy jsem se ho zeptal, proč je tak zasmušilý. Nejprve mi nechtěl nic říct, ale nakonec si povzdechl a přiznal:

„Já ani nevím. Každý je šťastný a doufá v mír s Evílanem. Ale mé srdce svírá temná předtucha. Někdy se zlobím sám na sebe a říkám si, jestli nejsem příliš nedůvěřivý a podezíravý. Ještě nikdy jsem se tak necítil, ani v okamžicích největšího nebezpečí.“

Řekl jsem, že skutečně není žádný důvod k obavám, ale on odvětil: „To vím stejně dobře jako ty, Ristridine. A přesto se toho pocitu nemohu zbavit.“

Potom obrátil tvář k západu a řekl: „Daleko odtud, u lesa na břehu moře stojí můj hrad Forestera. Miluji to místo, a když se toulám daleko od něj, mé srdce se zachvěje radostí, vždy když si vzpomenu, že se tam zase vrátím. Nyní však cítím pouze zármutek, když si vzpomenu na domov, a je mi, jako bych ho už nikdy neměl spatřit.“

Ptal jsem se ho, jestli se obává zrady.

„Ani to slovo neříkej nahlas,“ odpověděl. „Evílanský vladař byl dlouhý čas mým nepřítelem. Bojoval jsem s mnoha jeho rytíři a ještě nikdy mě žádný z nich neporazil. Nikdy se ke mně však také žádný z nich nezachoval nerytířsky. Proto bych neměl mít ze zrady strach. A přece – a říkám to jenom tobě, Ristridine, – přece nevěřím, že vládce Evílanu skutečně chce mír. Já ho znám, je to špatný člověk.“

„Mohl se ale změnit,“ odporoval jsem mu.

„Kéž by Bůh dal,“ řekl Edvinen. „Já v to doufám, doufám, Ristridine! Snad se své předtuchy zbavím, až ho uvidím tváří v tvář. Evílanský vládce je velice podmanivý. Tolik se podobá svému bratrovi, korunnímu princi, že kdo se s ním setká, nemůže téměř uvěřit v jeho špatnost. Právě proto je tak nebezpečný.“

Potom potřásl hlavou a usmál se: „A teď už o tom všem nebudeme mluvit Ristridine. Nedělej si o mě starosti a nechej mě jít tam, kam musím. A ty splň, co sis předsevzal: jeď do Divokého lesa. Je to dobrý plán, neboť tam ještě téměř nikdo nebyl, a člověk přece musí znát svou vlastní zem.“

Následujícího jitra se on i ostatní rytíři rozloučili a vydali se do Evílanu. Edvinenův panoš Vokia zůstal na hradě Ristridin, i když jeho pána stálo velkou námahu ho přesvědčit. Cesta by však byla příliš obtížná pro starého muže, který se necítil dobře. Rytíři se u nás měli zastavit na zpáteční cestě a vyzvednout ho.

Když byli pryč, přenesly se Edvinenovy obavy i na mě. Proto jsem se rozhodl, že nepojedu do Divokého lesa, dokud se poselstvo nevrátí. Bendu přijel a čekal se mnou, protože nechtěl odjet sám. Překročili jsme Šedou řeku a vypravili se do Evílanu, ale nezaslechli jsme nic zvláštního. I tady kolovaly zprávy o míru a usmíření, i když jsme si zároveň povšimli, že se počet válečníků v Evílanu zvýšil a hranice s Ynauvenovou říší je přísně střežená.

Mezitím se přiblížilo léto. Brzy měl nastat čas, kdy bychom odcestovali do Dagonautova města na velké setkání rytířů po čtyřech letech. Do Divokého lesa jsme už nemohli.

A tehdy přišel den, kdy jsem se s rytířem Edvinenem viděl naposledy. Byl zvláštní – pršelo a zároveň svítilo slunce a starý Vokia přecházel neklidně sem a tam a mrmlal něco o snu, který se mu zdál, a zlobil se, protože nemohl být se svým pánem. Při západu slunce zabušil na bránu hradu Ristridin cizí rytíř. Chtěl mluvit se mnou, ale nechtěl prozradit své jméno. Strážný u brány se domníval, že je to nějaký rytíř z Evílanu. Šel jsem k bráně a se mnou Vokia, který byl přesvědčený, že neznámý návštěvník nějak souvisí s jeho pánem. Před bránou stál rytíř v černé zbroji, s černým štítem a na vraném koni. Ale i bez toho koně bych poznal, o koho jde, i když nezdvihl hledí a dělal, jako by mě neznal. Vpustil jsem ho dovnitř, ale nevyslovil jsem jeho jméno. Teprve, když jsme byli spolu o samotě, bylo naše přivítání srdečnější.

Zeptal jsem se: „Co se stalo, Edvinene, že přicházíš sám, v černém, jako rytíř z Evílanu?“

„Byla to jediná možnost, jak se z té země dostat pryč,“ odpověděl. „Nenávidím černou barvu, ale pod ní je skryta bílá a ta se zase brzy objeví.“

Nechtěl nebo nemohl říct, co se stalo. Jeho příjezd jsme museli uchovat v tajnosti. Pochopil jsem, že z nějakého důvodu uprchl, a že má naspěch. Kdyby nebylo potřeba, aby si on i jeho kůň odpočinuli, ani by se nezastavil. Za několik hodin chtěl zase odjet a pokračovat do své vlasti po Třetí Velké cestě. Když se však ode mě dozvěděl, že je na hranicích víc vojska, vzdal se svého plánu.

„Budou hlídat hranici,“ řekl. „Jižní strana Ynauvenovy říše je z velké části v jejich rukou. Vorgotský les je sice bezpečný, ale evílanští válečníci číhají v Horách jižního větru a bude jich tam teď určitě mnohem víc než před několika měsíci. Ne, do Ynauvenovy říše budu muset oklikou – nejprve na sever a potom po První Velké cestě.“

Ptal jsem se ho, jestli mu mohu pomoci, ale on potřásl hlavou a řekl: „Tato věc se týká pouze mé země a mého krále. Ačkoliv tomu tak možná nebude napořád.“ Pak se usmál a dodal: „Je to mé nejúžasnější dobrodružství! Cestuji v největší tajnosti, prchám, jako bych měl v patách smrt, oblečený v černém jako služebník noci. Ale možná je to i můj nejdůležitější úkol. Dej Bůh, abych dosáhl svého cíle!“

Víc neřekl. O pár hodin později odjel, ale už ne sám. Doprovázel ho jeho starý panoš.

Já zůstal plný starostí, obav a pochyb. Následující den překročil řeku průvod rudě oděných jezdců a vydal se směrem na sever. Zastavili jsme je s bratrem a ptali se jich, co dělají v Dagonautově říši. Odpověděli, že je vyslal jejich pán, aby pozdravili krále Dagonauta při příležitosti svátku svatojanské noci. Nemohli jsme dělat nic jiného, než je propustit. Vždyť vztahy mezi naší zemí a Evílanem byly poslední dobou poměrně dobré. Po návratu na hrad jsem se radil s rytířem Bendu a se svým bratrem. Věděl jsem, co chci – sledovat rudé jezdce a hlídat je. Bendu chtěl jet se mnou. Arturin, můj bratr, měl zůstat, aby hlídal hranici. Všechno jsme rychle uspořádali a Bendu a já jsme vyrazili ještě tentýž den.

Cestou jsme slyšeli, že se k rudým jezdcům přidal neznámý rytíř. Měl na sobě černou zbroj a rudý štít.

Ach, ta cesta na sever, v divokém trysku! Sledovali jsme rudé jezdce a oni zase pronásledovali – alespoň tak jsme se obávali – pána na Foresteře. V jedné vesnici u Zelené řeky jsme se dozvěděli nové zprávy. Utkali se tu v souboji dva černí rytíři, jeden s rudým a druhý s bílým štítem. Edvinen tedy odstranil černou ze svého štítu. Rytíř s bílým štítem svého protivníka porazil, ale nezabil. Poté se přihnala tlupa rudých jezdců, která vítěze zahnala do lesa. Pak všichni zmizeli. Později se však vrátil starý muž, který provázel vítězného rytíře, a ujížděl k hlavnímu městu, co mu síly stačily.

Když jsme uslyšeli tyto zvěsti, rozdělili jsme se. Bendu jel do města a já směrem k lesu. Nenašel jsem však ani stopy jezdců, ani Černého rytíře s bílým štítem. Nakonec jsem se také vydal do města, kam jsem dorazil právě po slavnostním zasvěcení nových rytířů. Samozřejmě se hodně mluvilo o mladíkovi, který utekl, ale v tom okamžiku mi to nepřipadalo důležité. Myslel jsem na Edvinena a na rudé jezdce. Znovu jsem se setkal s Bendu. Nepodařilo se mu najít starého panoše. Dozvěděl jsem se také, že krále navštívilo jen několik málo rudých jezdců, a že do města nikdy nedorazil žádný černý rytíř. Král nám dal svolení, abychom okamžitě pátrali dál. Rytíř Evijn, který byl náhodou ve městě, se k nám připojil, stejně jako Arvaut, synovec rytíře Bendu. Ale rytíře Edvinena jsme už hledat nemuseli.

Ještě týž den jsme se dozvěděli, že Černý rytíř s bílým štítem byl nalezen zavražděný v lese, nedaleko krčmy Jikarvara, kde krátký čas pobýval.

On, nejstatečnější z Ynauvenových rytířů, jeden z nejvznešenějších a nejvěrnějších paladýnů, nepřemožitelný, byl poražen, a to ne v čestném souboji, ale díky zbabělé zradě. Jeho předtucha se naplnila. Už nikdy neuvidí svou zem, ani svou milovanou Foresteru na břehu moře…

Toto a ještě mnoho jiného vyprávěl rytíř Ristridin Tjurimu, když spolu byli na stráži. V krčmě i všude kolem bylo ticho, nikdo je nerušil.

4

Rudí jezdci

Tjuri zase jel s šedými rytíři podél Modré řeky. Teď však nesledovali rudé jezdce, ale rytíře Edvinena s bílým štítem. Tjuri ho viděl ujíždět v dálce na vraníkovi Ardanvenovi, ale nikdy ho nemohl dohnat, a to ho zarmucovalo.

„Je příliš daleko před námi,“ řekl rytíř jedoucí vedle Tjuriho. Nejdřív se domníval, že je to Ristridin, ale potom poznal hradního pána z Mistrinautu, který ho vystřídal. „Ristridin odjel do Divokého lesa,“ řekl pan Rafox. „Už s námi nemohl jet dál.“

Tjuri náhle po straně cesty spatřil Leora s dýkou v ruce a s falešným úšklebkem na tváři. Lekl se a zároveň slyšel, jak Bendu křičí: „Tamhle jsou rudí jezdci! Útočí na nás! To je tvoje vina Tjuri, tys je sem přilákal!“ Potom k němu Bendu přijel a začal s ním rozzlobeně třást.

Tjuri se probudil. Nad ním se nakláněl Ristridinův panoš a třásl s ním sem a tam.

„Nelekej se!“ smál se. „Jen musíš vstávat.“

„Cože?“ řekl Tjuri, posadil se na posteli a protíral si oči. Musel chvíli přemýšlet, než od sebe dokázal oddělit sen a skutečnost.

Včera večer v šenkovně s Ristridinem povídali dlouho do noci. Ani jeden si nevšiml, že přesýpací hodiny už dávno ukazovaly dobu, kdy jejich hlídka uplynula. Když se Tjuri konečně dostal do postele, okamžitě usnul. Teď však měl pocit, že celou noc strávil v sedle.

Vstal. Ristridinův a Bendův panoš, s nimiž sdílel ložnici, už byli skoro hotovi. Venku bylo ještě šero a poměrně chladno.

O chvilku později byl Tjuri dole v šenkovně. Šedí rytíři tu už seděli. Ristridin a Bendu právě rozmlouvali s bledým, kostnatým Leorem.

„… takže oni neřekli, kdy se vrátí,“ zaslechl Tjuri slova rytíře Bendu.

„Ne, pane,“ odpověděl Leor. „Jsem si jistý, že o tom nemluvili. A možná se už nevrátí nikdy. Až se dozví, že jste tu byli…“

„Jak by se to mohli dozvědět?“ zeptal se rychle Ristridin.

Pacholek se na něj podíval, jako by ho otázka překvapila. „No jak,“ opáčil. „Skupina, jako je vaše, je nápadná. Každý v okolí Modré řeky si o vás povídá. A až to rudí jezdci uslyší, budou se samozřejmě snažit, aby byli co nejrychleji pryč. Alespoň si to myslím.“

„Dobrá,“ řekl Bendu rozmrzele, „stačí. Můžeš jít.“

Rytíři se poté domlouvali na dalších plánech. Mají pokračovat na západ, nebo počkat v krčmě?

„Jet dál, myslím si,“ řekl Bendu. „Tomu Leorovi ani za mák nevěřím. V nejhorším případě tu mohou jeden nebo dva z nás zůstat.“

Tjuri doufal, že ostatní budou souhlasit s rytířovým návrhem. On musel v každém případě pokračovat a bylo by příjemné, kdyby nemusel cestovat sám. Rudí jezdci ostatně jistě hledají jeho. Ano, bylo by dobré, kdyby rytíři pokračovali v cestě. „Rytíři Bendu,“ řekl nahlas, „i já si myslím, že bude nejlepší, když pojedeme dál…“

„Tak ty si myslíš,“ skočil mu do řeči Bendu, „pro tebe je to jistě nejlepší, že? Budeš cestovat rychle a s dobrým doprovodem.“

Po této odpovědi, jejíž tón nebyl nijak zvlášť přátelský, už Tjuri mlčel. Zdálo se, že ho rytíř Bendu opravdu nemá rád, nebo že mu nedůvěřuje. Ale aspoň Ristridin věděl, proč si Tjuri myslí, že by rytíři měli jet s ním.

U snídaně vůdce šedých rytířů stále pozoroval. Bylo vlastně podivné, že on – Tjuri – má teď u sebe dopis rytíře Edvinena… On, který ho neznal a neměl nic společného s odvážnými činy, jež vykonali potulní rytíři. Bylo by mnohem přirozenější, kdyby Edvinenův úkol převzal rytíř Ristridin. Asi by se tak stalo, kdyby Edvinena našel Ristridin. A teď, díky neuvěřitelné náhodě, nesl důležité poselství na svém srdci Tjuri. Co kdyby Ristridinovi všechno řekl? Slíbil však rytíři Edvinenovi, že o tom s nikým nebude mluvit… I když tím umírající určitě nemyslel svého přítele Ristridina.

Tjuri si povzdechl. Věděl už, že nic neřekne. Ristridin se také neptal, ačkoliv pravděpodobně mnohé tušil. Rytíř Edvinen dal úkol Tjurimu. On ho také musí splnit, i když by se zdálo, že se k tomu někdo jiný hodí lépe.

Najednou ho někdo rýpl do boku. „Hej, prober se ze sna!“ zvolal rytíř Arvaut. „Už jsi hotov? Jedeme dál!“

V krajině se začalo objevovat stále víc kopců. Hory už musely být o notný kus blíž, i když v mlhavém ránu nebyly vidět. Tjuri jel vedle Ilmara, Ristridinova panoše. Přátelský mladík, jeho věku, mu cestou mnoho vyprávěl o svém pánovi. Sloužil u něho teprve krátce, ale už ho z celé duše obdivoval. Pokračovali rychle vpřed, přestože se čas od času zdrželi, aby se poptali po rudých jezdcích, nebo aby znovu pátrali po jejich stopách. Později ráno se mraky roztrhaly a vysvitlo trochu mdlé sluníčko. Velká cesta byla čím dál tím kamenitější a po jejích stranách tu a tam ležely velké balvany. I v řece, která teď už byla velice úzká, viděli balvany, na nichž se bíle rozstřikovala voda.

Odpoledne projížděli stezkou, kde byly z jedné strany skály, z druhé říčka a za ní jehličnatý les. „Skvělá skrýš pro rudé jezdce,“ pomyslel si Tjuri. Stále se rozhlížel kolem sebe, ostražitý a napjatý. Cesta byla tichá, nepotkali ani živáčka. Občas zaslechli ozvěnu klapotu podkov. Nikdo nemluvil, zdálo se, že si každý dává pozor.

Stalo se to kvečeru.

Z lesa na druhé straně najednou zazněl hlasitý výkřik.

„Tady je máme,“ řekl Bendu, přitáhl koni uzdu a sáhl po meči. I ostatní zastavili koně a chopili se zbraní.

„Podívejte!“ vykřikl Arvaut. „Tam sedí někdo na stromě! Asi nějaký muž v rudém!“

„A tamhle se pohybují lidé mezi stromy,“ řekl Evijn.

Bendu nasadil koni ostruhy a vjel do řeky. Nebyla nijak hluboká a dalo se jí projet, i když proud byl dost silný. Arvaut a jeho panoš ho následovali. Z lesa přiletěly na jejich stranu šípy, ale nikoho nezasáhly.

Ve stejném okamžiku seskočil někdo ze skály po levé straně cesty a dopadl přímo na Tjuriho.

Tjuri ten útok rozhodně nečekal. Najednou mu něco těžkého padlo na záda a kolem krku se mu sevřely dvě ruce. Ardanven zaržál a vzepjal se, zatímco se Tjuri snažil útočníka ze sebe setřást. Znovu uslyšel křik. Vypadalo to, že ze skal skočili další muži. Tjuri spadl na zem a útočník na něj. Později nedokázal nikdy přesně říct, co se v těch zmatených vteřinách, jež Tjurimu připadaly jako hodiny, přesně dělo. Jedna věc mu byla jasná okamžitě. Útočníkovi šlo o jeho život a o dopis! Chvilku se s ním Tjuri pral. Ani jeden neměli možnost sáhnout po zbrani. Kolem nich se ozýval dusot kopyt, křik a řinčení zbraní. Konečně se Tjurimu podařilo protivníka přemoci. Klekl si a držel ho pevně u země. Poprvé spatřil jeho obličej… Byla to surová, zlá tvář, jejíž otevřená ústa ze sebe vydávala jekot. Tnuti

ucítil nebezpečí a rychle vyskočil a tasil meč. V tom okamžiku ho někdo popadl zezadu. Ale teď už s tím Tjuri počítal, a když znovu cítil cizí ruce na svém krku, hodil sebou dozadu a tím druhého útočníka zcela překvapil. Zůstal ležet, tak jak byl, a už se nepohnul. Vtom se však zvedl ten první a znovu se na Tjuriho vrhl. A hned se přihnal další, který udělal totéž. První se snažil chytit Tjuriho za ruce, druhý za šaty. Tjuri se zoufale bránil. Dopis. Ti chlapi hledali dopis! Uslyšel Ristridinův roh a sám vykřikl: „Pomoc!“ Současně ucítil řezavou bolest v levém nadloktí. Jeden z útočníků ho bodl! Před očima se mu zatmělo, ale pořád se bránil. Vnímal, že přijeli další muži, zaslechl volání a koňské ržání. Stále bojoval, i když pociťoval, že mu ubývá sil. Ale dopis ještě nedostali… ještě ne! Najednou ucítil, že ho jeho protivníci pustili. Ztratil vědomí…

Probral se, když ho znovu někdo uchopil. S výkřikem se posadil, ruku na místě, kde schovával dopis.

„Klid, jen klid,“ uklidňoval ho rytíř Ristridin. „To jsem já! Zůstaň ležet.“

Tjuri opět klesl. Ke své velké radosti a s nevyslovitelným ulehčením cítil, že dopis stále má. Vzdechl a zavřel oči. Všiml si, že bitevní vřava už pominula. Pouze v dálce ještě slyšel nějaké hlasy. Znovu otevřel oči a pohlédl do ustaraného Ristridinova obličeje, který se nad ním skláněl.

„Jak se cítíš?“ zeptal se rytíř. „Jsi zraněný, ale doufám, že nijak vážně.“

„Ach, to nic není,“ zamumlal Tjuri. S jistou námahou se posadil a omámeně se díval kolem sebe. Bitka zjevně skončila. Blízko něho leželi dva rudí jezdci. Mrtví. O kousek dál ležel ještě někdo bez hnutí. Nebyl oblečený v rudém, ale k šedé společnosti nepatřil. Ilmar se staral o neklidné koně, kteří stáli v houfu opodál. Jinak nebylo nikoho vidět. „Kde jsou ostatní?“ zeptal se Tjuri.

„Pronásledují rudé jezdce,“ vysvětlil mu Ristridin. „Uprchli do lesa.“

Hbitými, šikovnými prsty zkoumal Tjuriho zranění. „Skutečně to nic není,“ řekl potom. „Počkej chvíli.“ Přitáhl si brašnu a vyndal z ní obvazy. Ilmar přinesl přílbici plnou vody. Ristridin vyčistil a obvázal Tjurimu paži a pak řekl: „Tak vidíš. A teď pro tebe najdeme lepší místo. Tady se musí sedět hrozně nepohodlně.“ Aniž by čekal na odpověď, zvedl Tjuriho do náručí, jako by byl malý chlapec, a položil ho na druhou stranu cesty, kde se mohl opřít o skálu. Pak mu dal napít z láhve pár doušků bylinného vína, které měl s sebou.

„A teď musíš zůstat chvilku klidně sedět,“ nařídil mu. „Za okamžik se budeš zase cítit dobře.“

Přiběhl vraník Ardanven, sklonil k Tjurimu hlavu a očichával ho.

„Ten kůň ti zachránil život,“ vyprávěl Ristridin. „Jeden z jezdců na tebe šel se sekerou, ale Ardanven ho srazil kopyty. Ten muž teď leží tam – mrtev.“

Tjuri pohladil věrné zvíře po nozdrách. „Co se vlastně stalo?“ zeptal se. „Jsem ještě celý popletený.“

„V jednom momentě jich bylo příliš mnoho, co na tebe útočili. Už jsi bojoval se dvěma najednou, ale přibíhali další. Podařilo se nám zachránit tě právě včas, a kdyby nebylo Ardanvena, stejně bychom asi přišli pozdě…“ Zadíval se na druhou stranu, rukou si clonil oči. Začínalo se smrákat a v lese už byla úplná tma. „Nechám tě chvíli o samotě,“ řekl rytíř. „Tady je můj roh. Kdyby ti hrozilo nebezpečí, zatrub na něj.“

Za okamžik byl pryč. Jeho panoš ho následoval. Tjuri se opřel o skálu a díval se na roh ve svém klíně. Byl unavený a rána ho trochu pálila, ale pociťoval také velkou vděčnost, že všechno tak dobře dopadlo. Ačkoliv… ještě nevěděl, jak dopadl zbytek družiny. Bojovali snad teď někde s rudými jezdci? Rozhlédl se kolem sebe. Pohled na mrtvé nebyl nijak příjemný, a proto odvrátil zrak raději k lesu. Nedokázal však nic rozeznat. Vytáhl dopis a prohlížel si ho. Vtom zaslechl kroky. Rychle ho zase schoval.

Byl to Ristridin s Ilmarem. „Dívali jsme se, jestli se někdo neschovává mezi skalami,“ řekl rytíř, „ale nenašli jsme ani živáčka.“ Pak se obrátil k panošovi: „Musíme se nejprve postarat o mrtvé. Buď je můžeme pochovat o kus dál, nebo na ně navršit hromadu kamení.“

„Mohu pomoci?“ zeptal se Tjuri.

„Ne, jen pěkně zůstaň v klidu sedět,“ odmítl ho rytíř. „Už jsi toho udělal dost. Počkej, roztáhnu ti deku. Můžeš se pokusit trochu se vyspat.“

Za okamžik byl Tjuri uložen na dvou dekách a se sedlem pod hlavou. Na spánek však neměl ani pomyšlení, pociťoval příliš velký neklid. Po chvíli si k němu Ristridin přišel sednout, zatímco Ilmar štípal dříví a připravoval ohniště. Byla skoro úplně tma.

„Neměl byste jet za ostatními?“ staral se Tjuri. „Mám strach, že jezdců je mnoho.“

„Nebylo jich víc než dvacet,“ uklidňoval ho Ristridin. „Pět z nich je mrtvých. Ne, zůstanu u tebe. Ty jsi ten z nás, kdo je v největším nebezpečí. Měl jsi pravdu, když jsi říkal, že jezdci půjdou po tobě. Dali se teď před námi na útěk, ale raději tě samotného nenechám.“

„Děkuji vám,“ zašeptal Tjuri. „Ale ostatní…, je jich dost, aby se mohli jezdcům postavit?“

„Jistě,“ usmál se Ristridin. „Už prošli těžšími zkouškami. Je jen otázka, zda je dohoní. Když jezdci viděli, že tě nedostanou, rozutekli se jako králíci.“

„Všechno se událo tak rychle,“ vzpomínal Tjuri. „Ten chlap mi skočil na záda. Ještě stále mi není jasné, jak se všechno seběhlo.“

„Část z nich, co byla schovaná v lese a křičela, měla jen odvést naši pozornost,“ vysvětloval Ristridin. „A to se jim také nejprve podařilo. Někteří z nás už přebrodili řeku, když zbytek jejich bandy seskákal ze skal. A ti se na tebe rovnou vrhli. Nás chtěli jen zadržet, abychom ti nemohli přijít na pomoc. Když se jim plán nezdařil, utekli za řeku a do lesa. Jen by mě zajímalo, jak věděli, že jsi to právě ty, koho hledají.“

„Ardanven,“ zamumlal Tjuri.

„Protože jedeš na koni rytíře Edvinena? Ano, to by mohlo být vysvětlení,“ přitakal Ristridin.

„Leor si stále Ardanvena prohlížel,“ vzpomněl si Tjuri, „a mluvil o něm. Myslím si, že on jezdce nějakým způsobem upozornil.“

„To je docela dobře možné,“ souhlasil Ristridin. „Určitě měli své špehy.“ Vstal. „Musíme mít trpělivost, než se ostatní vrátí,“ řekl. „A mezitím bychom si mohli dát něco k jídlu, co myslíš?“

Trvalo ještě déle než hodinu, než hlasy a klapot podkov ohlásily příjezd ostatních. Tjuri, který si přece jenom zdříml, se okamžitě probudil. A tady už přijížděli. Rychle je spočítal – bylo jich všech devět a měli s sebou ještě někoho. Muže s rukama spoutanýma za zády.

Ristridin jim šel naproti. „Tak co?“ vyptával se napjatě.

„Šest jsme jich zabili a jednoho zajali,“ hlásil Bendu, seskočil z koně a hodil uzdu Ilmarovi. „Zbytek utekl.“ Přistoupil k Tjurimu. „A jak se daří jemu?“ zeptal se zastřeným hlasem.

„Bodná rána v paži,“ odpověděl Ristridin. „Nic vážného.“

„Tak ti přeju brzké uzdravení,“ řekl Bendu už k Tjurimu. „Měl jsem strach, že to bude něco vážnějšího. Jezdci měli skutečně spadeno na tebe. Bylo dobře, žes necestoval sám.“ Jeho hlas zněl zastřeně jako vždy, ale Tjuri v něm zaslechl nový tón.

„Rytíř Bendu konečně pochopil, že se mi dá důvěřovat,“ pomyslel si.

„A jak se vede vám všem ostatním?“ chtěl vědět Ristridin.

„Ach, jsme v pořádku,“ odpověděl Bendu. „Arvauta pořezali na hlavě a Evijnův panoš si něco udělal s rukou, ale nic to není.“

Ristridin pohlédl na zajatce. Byl podsaditý, ale přesto svalnatý, s divokým výrazem v obličeji. Nebyl oblečen do rudých šatů, ale přes svůj otrhaný oděv měl přehozenou šedou drátěnou košili.

„On patřil také k nim?“ zeptal se Ristridin.

„Ano,“ odvětil Bendu. „Nebyli to jen rudí jezdci. Všiml jsem si dvou evílanských vojáků v černé zbroji, jeden z nich byl zabit, a ještě pár podobných ničemů, jako je tenhle. Raději bych zajal nějakého rudého jezdce, abychom ho mohli vyslechnout, protože tenhle chlap tvrdí, že o ničem neví.“

„Za chvíli ho vyslechneme ještě jednou,“ rozhodl Ristridin.

Nějaký čas bylo dost, co dělat. Bylo třeba odstrojit koně a vytřít je do sucha, ovázat rány Arvautovi i Evijnovu panošovi a připravit jídlo. Mezitím Bendu vyprávěl, co se událo.

Rudí jezdci se chtěli zjevně vyhnout boji. Teprve, když je rytíři dohnali, strhla se bitka. Část jezdců toho však využila a prchala dál. Tma znemožnila, aby je hledali, a proto se Bendu i se svými společníky vrátil. „Ale my je ještě dostaneme,“ uzavřel.

Po jídle vyslechli zajatce. Nejdřív nechtěl mluvit, ale výhružné pohledy šedých rytířů mu rozvázaly jazyk.

„Odkud jsi?“ ptal se Ristridin. „Pocházíš z Evílanu?“

Muž rozmrzele zabručel: „Ne, jsem odtud. Z lesa.“

„Jak ses dostal k rudým jezdcům? Proč jste nás napadli?“

„Nevím.“

„Odpověz!“

„Opravdu nevím,“ trval muž na svém. „To není moje věc. Dělal jsem prostě, co mi řekli.“

„Takže ty bojuješ, aby sis vydělal peníze, a tvým úkolem je páchat zlo.“

„Taky musím z něčeho žít! O dobru a zlu nic nevím. Byl jsem ve službách rudých jezdců a oni mi za to platili. Ale ne moc, mizerové.“

„Kdo je váš velitel?“

„Co tím myslíte?“

„Kdo vám dával rozkazy?“

„Nevím.“

„Víš to moc dobře.“

„Ne, nevím. Náčelník, náčelník rudých jezdců.“

„Jak se jmenuje?“

„Nevím. Říkali jsme mu prostě náčelník.“

„Kdo je to my?“

„My všichni?“

„Bylo vás z lesa víc?“

„Ano. Můj kamarád Udan a Asgar, ale ten je mrtvý.“

„Jak jste se dostali k rudým jezdcům do služby?“

„Jeli kolem a ptali se nás, jestli bychom pro ně nechtěli pracovat. Dali nám zbraně a drátěné košile. No, a my jsme s nimi šli.“

„Dobře. A co jste dělali předtím?“

„A co je vám do toho?“

„Odpověz mi!“

„No, tak různě. Káceli jsme stromy.“

„A také loupili,“ dodal Bendu rozzlobeně. „Určitě to nebyla žádná poctivá práce, co jste dělali.“

Chlapík zamumlal cosi nesrozumitelného.

„Kdo je váš velitel?“ zeptal se Ristridin podruhé.

„To už jsem přece řekl. Náčelník.“

„Není to Černý rytíř s rudým štítem?“

„Rytíř?“ opáčil muž, ve tváři výraz skutečného překvapení. „Nikdy jsem ho neviděl.“

A u toho zůstalo.

Nebylo toho mnoho, co jim mohl říct. Rudí jezdci mu nesvěřili, co dělali v Dagonautově říši. Většina z nich, líčil ten muž, pocházela z Evílanu, ale on je znal jen krátce, ne déle než týden. Vstoupil k nim do služby tedy teprve až po vraždě Edvinena. Potkal jich v lese asi pět. Později se k nim přidali ostatní. To se stalo až na území patřícímu k hradu Mistrinaut. Rytíře s rudým štítem nikdy neviděl, ale prý pochopil, že náčelník dostává své příkazy od někoho jiného. Také jim pověděl, že rudí jezdci měli všude své špehy. Leor, pacholek z krčmy U Západu slunce, byl jedním z nich. Od něho se – přes někoho dalšího – dozvěděli, že družina šedých rytířů už přijíždí a spolu s ní mladík, jehož tak dlouho hledají, mladík jedoucí na vraném koni. Nevěděl, proč toho mladíka chtějí dostat, ale vyprávěl, že byl náčelník velice rozezlen, když se dozvěděl, že chlapce provázejí právě šedí rytíři. O dalších plánech svých velitelů nevěděl nic.

„Chápeš, že za svůj čin musíš být potrestán,“ pronesl Ristridin přísně. „Přepadat bez důvodu cestující, to je lupičství. Předáme tě pánovi, který spravuje toto území, aby s tebou naložil, jak si zasloužíš.“

„A kdo je pánem zdejšího území?“ zeptal se Arvaut.

„Rytíř z hradu Westenaut,“ odpověděl Ristridin. „Navrhuji, aby se část z nás vydala k němu, odevzdala mu zajatce a požádala o pomoc v podobě ozbrojenců a koní.“

„To přece není nutné,“ namítl Bendu. „Těch pár jezdců zvládneme sami.“

„Jistě,“ řekl Ristridin. „Ale kdoví, třeba se rozptýlí po okolí a budou se skrývat. Proto je nutné, aby o nich všichni věděli a dali si na ně pozor. Navíc jich může být mnohem víc – možná ani ne všichni v rudém. Další lapkové a špehové… nesmí dostat šanci na útěk.“

„Ano, jestliže se na to díváš takto, máš pravdu,“ přiznal Bendu.

„Teď je asi deset, půl jedenácté,“ pokračoval Ristridin. „Koně si musejí alespoň hodinu odpočinout. Potom mohou tři z nás odjet se zajatcem ke hradu Westenaut. Je odtud přibližně pět hodin cesty, takže tam mohou být ve čtyři hodiny ráno.“

„Já znám cestu,“ řekl Evijn. „Na cestě do Dagonautova města jsem tam přenocoval.“

Rozhodli se, že tedy pojede on a doprovázet ho budou Arvautův panoš a jeden z mistrinautských zbrojnošů. Zbytek družiny se s nimi setká následujícího dne na místě, kde se První Velká cesta stáčí pryč od Modré řeky.

„Odjedeme zítra brzy ráno,“ řekl Ristridin, „a budeme tam někdy kolem poledního. Počkáme na vás.“

Tjuri své společníky mlčky pozoroval. Rád by věděl, co budou dělat potom. Hledat rudé jezdce, samozřejmě. Nemůže s nimi déle zůstat. Musí dál podél Modré řeky. Jeho úkol se mu najednou zdál opět hrozně těžký, ale to bylo přirozeně i tím, že se necítil dobře.

Dlouho se už nepovídalo. Stráž se rozdělila mezi ty, kteří nebyli zraněni nebo neměli jet na hrad Westenaut, a poté zavládlo v táboře naprosté ticho.

5

Rozloučení s šedými rytíři

Když se Tjuri příštího rána probudil, cítil se mnohem lépe. Bylo brzy a většina ještě spala. Arvautovi, jenž ležel vedle něho, sklouzl z čela bílý obvaz. Ilmar se snažil zavěsit nad oheň kotlík, ale rytíře Ristridina a Bendu nebylo nikde vidět. Tjrui zase zavřel oči. Klidně se mohl ještě chvilku prospat. Nešlo mu to však. Hlavu měl příliš jasnou a měl o čem přemýšlet.

Po nějakém čase se posadil. Teprve nyní si všiml, jak blízko jsou hory. Ano, nacházeli se dokonce v jednom z jejich výběžků. Bylo krásné, chladné, vlhké ráno, s průzračným vzduchem, kdy se slunce zářivě odráželo od zasněžených vrcholků hor. Tjuri vstal, došel k řece a umyl se v ledové vodě. Zrovna, když byl u řeky, vrátili se Ristridin a Bendu z výzvědného průzkumu lesa.

„Dobré ráno, už je ti lépe?“ zeptal se Bendu a poprvé se na Tjuriho usmál.

„Za chvíli si zase zahraju na felčara a ještě jednou si tvou ránu prohlédnu,“ prohlásil Ristridin. „Mám s sebou dobrou mast. I Arvaut a Evijnův panoš Marvijn budou moci okusit její léčivou sílu.“

O něco později, u snídaně, se Tjuri zeptal: „Jaké máte plány, rytíři?“

„V každém případě pojedeme dál až k místu, kde Velká cesta opouští Modrou řeku,“ odpověděl mu Ristridin. „Tam se znovu setkáme s Evijnem a s posilami z Westenautu.“

Tjuri pokračoval: „Potom nadejde okamžik, kdy se budeme muset rozloučit. Vy pojedete hledat rudé jezdce, abyste je zajali. Já musím dál podél Modré řeky.“

„To chceš jet sám?“ zvolal Bendu.

„Nemohu pořád zůstat s vámi,“ odpověděl Tjuri. „Jsem vám nesmírně vděčný, že jsem s vámi mohl jet tak daleko. Kdyby vás včera nebylo, už bych tu neseděl. Ale já musím dál, a co nejrychleji…“ Chvíli počkal a potom pokračoval: „Určitě jste uhádli, že můj cíl není u pramene Modré řeky. Musím přes hory, do Země krále Ynauvena. To je můj úkol.“

Několik okamžiků bylo ticho.

Nakonec řekl Arvaut: „Na západ. Ale proč nejdeš po Velké cestě?“

„Je víc cest, které vedou přes hory,“ ozval se Ristridin, „ale jen málo těch, kdo je znají. Poustevník Menaures zná hory dobře. Určitě zná i stezku, která je sice prudší a obtížnější, ale zato mnohem kratší. A navíc takovou, o které nepřítel neví.“

„Nepřítel ho pronásledovat nebude,“ prohlásil Bendu. „Od toho jsme tu přece my! Zúčtujeme s rudými jezdci, aby Tjuri mohl nadále cestovat bezpečně a v pokoji.“

„Je to tak,“ připojil se Ristridin. „Ale přesto musím říct, Tjuri, že je mi líto, že se musíme rozloučit.“

„I mně je to líto,“ řekl Tnuti, „ale mám za to, že nemůžeme dělat nic jiného. Navíc vy sami říkáte, že už se rudých jezdců nemusím bát.“

„Za tím si stojím,“ řekl Bendu silácky.

Ale Ristridin ho varoval: „Nepodceňuj svého nepřítele, Tjuri! Nechci ti nahánět strach a souhlasím s tvým rozhodnutím, ale nesmíš zapomenout, že rudí jezdci mohou mít mnoho špehů. Oni sami jsou nápadní, ale jejich pomahači tě mohou nepozorovaně sledovat v podobě nevinných lidí,… pastýř, poutník, kdokoliv! Proto nás musíš opustit v tajnosti, abys už byl daleko, až si toho všimnou.“

Tjuri cítil, jak ho odvaha opouští. Musel sám sobě přiznat, že se obával chvíle, kdy se bude muset rozloučit a cestovat dál sám. Ale věděl, že je to nevyhnutelné. Měl prostě svůj úkol a šedí rytíři měli také svůj.

Ještě si chvíli povídali a rozhodli se, že pojedou společně až k místu, kde se měli setkat s Evijnem a s jeho společníky. Pak přišlo na přetřes něco jiného.

„Co se stane s Ardanvenem?“ zeptal se Tjuri. „Mohu jet na koni přes hory?“

Ristridin zavrtěl hlavou. „To je nemožné,“ řekl. „Určitě ne po takových stezkách, po kterých půjdeš ty. Po Velké cestě by to šlo, i když i ta je těžko schůdná.“

„Pak tu tedy musím Ardanvena nechat,“ povzdychl si Tjuri.

„My se o něj dobře postaráme,“ sliboval Ristridin. „Může počkat na hradě Mistrinautu, až se vrátíš a znovu si ho vyzvedneš.“

„Nepatří mi!“ zvolal Tjuri. „Byl to kůň rytíře Edvinena.“

„Ale on tě uznal za svého pána,“ uklidňoval ho Ristridin. „Nevyprávěl jsem ti, že dříve nesnesl na svém hřbetě nikoho jiného než rytíře Edvinena? Jiného jezdce strpěl jen v případě, že mu to Edvinen přikázal. Myslím si, že bys jeho novým pánem měl být ty. Ale tyhle starosti nechej na pozdější dobu. V každém případě si můžeš být jistý, že na tebe bude čekat, až se vrátíš.“

„Já vím co,“ řekl najednou Ilmar, který už nějakou chvíli seděl se svraštělým obočím a přemýšlel. „Jeden z nás si musí s Tjurim vyměnit šaty… a udělám to já. A potom pojedu na Ardanvenovi – tedy, pokud si to nechá líbit. Jestli nás jezdci špehují, budou sledovat mě a Tjuri se mezitím může nepozorovaně dát svou cestou.“

„To je velice laskavá nabídka,“ řekl Tjuri, „ale já nechci, abys to udělal. Nechci jiné zatahovat do vlastního nebezpečí.“

„Já si myslím, že je to výborný nápad,“ ozval se Ristridin, „a že ho také Ilmar musí provést! A že je nebezpečný? No a co? My všichni jsme se vydali na cestu, abychom nebezpečí vzdorovali. Domnívám se, že Ilmarova nabídka se hodí k budoucímu rytíři, a ty, Tjuri, mu musíš dát šanci, aby ti pomohl.“

Ilmar zářil spokojeností nad rytířovými slovy a Tjuri váhavě svolil: „Tak tedy dobrá.“

Ilmar vyskočil. „Teď musíš Ardanvenovi říct, že mě má nést na hřbetě,“ řekl. „Pojďme si hned vyměnit šaty, tam za skálou, aby nás žádný špeh neviděl.“

„Dobře,“ souhlasil Ristridin.

První Velká cesta sledovala Modrou řeku až k místu, kde se do ní vléval úzký potůček. Říkalo se mu Malý modrý pramen. Odtud se cesta stáčela na jih a vedla dál podél potůčku, do hor.

Družina sem přijela kolem poledního a nalezla Evijna, panoše i zbrojnoše, jak na ně čekají. Evijn jim pověděl, že rytíř z Westenautu vyzbrojuje své lidi. Měli by dorazit před setměním. Potom se rozhodli poslat jednoho zbrojnoše zpět na Mistrinaut, aby svého pána varoval pro případ, že by rudí jezdci chtěli prchnout tím směrem.

Evijn Ilmara v první chvíli považoval za Tjuriho. Zdálo se tedy, že výměna splnila svůj cíl. Teď už nebyl žádný důvod, proč loučení odkládat.

„Ještě se ale spolu najíme,“ řekl Ristridin. „Co dělá tvá ruka, Tjuri?“

„Ach, už o ní ani nevím,“ odpověděl mladík ne zcela po pravdě.

Šedí rytíři cestou plánovali, co dál. Rozhodli se, že se rozdělí. Ristridin, Evijn a jejich panoši pojedou kus po Velké cestě, aby zmátli případné špehy. Ostatní překročí Modrou řeku a ještě jednou prohledají les. Vpodvečer se obě skupinky zase sejdou na místě, odkud vyšly. Tjuri pojede kousek s druhou skupinou a pak se vydá vlastní cestou.

Oběd uběhl rychle. Tjuri se rozloučil s Ardanvenem. Zdálo se, že vraník pochopil, že teď bude muset svého nového pána zase na chvíli postrádat. Tiše zaržál a podíval se na něj smutnýma očima. Potom stiskl Tnuti, jednomu po druhém, ruku všem členům družiny a poděkoval jim za pomoc.

„Bůh žehnej tvé kroky,“ řekl Evijn. „Kdoví, možná se zase setkáme v Ynauvenově říši.“

„Přeju ti, aby ti cesta rychle ubíhala,“ řekl Ilmar, který se mezitím s Tjuriho pomocí vyšvihl na Ardanvena, „a určitě bude, na to se můžeš spolehnout.“

„Sbohem,“ rozloučil se Ristridin. „Za chvíli mě ještě uslyšíš. U první zatáčky ti na pozdrav dvakrát zatroubím na svůj roh. Sbohem a na shledanou!“

Odjížděli a neohlíželi se. Tjuri jel na Ilmarově koni. Zanedlouho na chráněném místě v lese seskočil a ještě jednou se rozloučil s rytířem Bendu a jeho doprovodem.

„Přeji vám, abyste našel rudé jezdce, rytíři Bendu,“ řekl Tjuri.

„Edvinenova smrt bude pomstěna,“ odpověděl Bendu. „A já ti přeji, abys svůj úkol řádně splnil. Podaří se ti to, o tom nepochybuji. Možná se ještě někdy uvidíme, až se staneš rytířem, protože tím jsi teď už vlastně měl být. Běž, okolí je bezpečné.“

O chvíli později zůstal Tjuri sám. Klapot kopyt dozněl a on se cítil osamocený a bez ochrany. Šlapal ale statečně dál a zůstával v lese, jak dlouho to jen šlo. Došel až na kamenitou stezku, která se táhla po pravé straně Modré řeky. Šel do kopce a zase z kopce, někdy těsně podél řeky, někdy notný kus od ní. Jak vpravo, tak vlevo se skály vypínaly do stále větší výšky, ale po levé straně měl pořád krásný výhled na Malý modrý pramen a Velkou cestu.

Za hodinku se najednou zastavil. Z dálky uslyšel troubení loveckého rohu, stříbrného rohu rytíře Ristridina, který ho zdravil.

O kousek dál opět na chvíli spatřil část Velké cesty. Nezahlédl snad na ní pár malých postaviček? Byli od sebe už tolik vzdáleni!

Roh se ozval ještě jednou a ozvěna opakovala jeho stříbrné tóny.

„Sbohem, šedí rytíři,“ pomyslel si Tjuri. „Sbohem, Ristridine z Jihu. A na shledanou!“

PÁTÝ DÍL

V horách

1

Společník na cestě

Když dozněl zvuk Ristridinova rohu, šel Tjuri dál. Uvědomil si, že začíná poslední část jeho cesty, kterou mu rytíř s bílým štítem ještě popsal… Až se jednou dostane přes hory, bude si muset poradit sám. Byl už dvanáctý den na cestě. Jak dlouho ještě bude cestovat, než splní svůj úkol a odevzdá dopis králi Ynauvenovi, v zemi na západ od Velkých hor?

Musel si zvyknout na to, že je po všech těch dnech ve společnosti šedých rytířů zase sám. Byl teď ovšem mnohem lépe vybavený než na své osamělé pouti lesem. Měl s sebou zbraně, proviant, a dokonce i pár zlaťáků a stříbrňáků. Navíc to vypadalo, že nebezpečí je zažehnáno. Rudí jezdci utekli a šedí rytíři je jistě pochytají. Zdálo se nepravděpodobné, že by ho ještě mohli najít. Stezka podél Modré řeky – jakkoliv úzká a točitá – pro něj tedy byla méně nebezpečná než dlážděné silnice, po nichž se pohyboval předtím.

Po několika hodinách stezka opustila koryto řeky a uhnula doprava. Tjuri si povšiml, že dále je možné řeku sledovat po druhém břehu. Na skalní stěně tu visel malý krucifix a pod ním bylo neumělým písmem do skály vyryto:

Ty poutníče, jenž stoupáš vzhůru,

kéž tě láska Boží sprovází,

modli se za nás z údolí.

Tjuri na okamžik poklekl. „Kolik poutníků tudy asi šlo přede mnou?“ pomyslel si, když pokračoval v cestě. Už se zase cítil jako poutník, poutník s důležitým a tajným posláním.

Najednou ho něco vytrhlo z úvah. Uslyšel za sebou kroky. Mohlo to být ještě daleko, ale na kamenité půdě byly kroky dobře slyšet. Ohlédl se, ale nikoho neviděl. „Ale co,“ uklidňoval sám sebe, „v horách se určitě pohybuje víc lidí.“ Přece však jen zrychlil. Kroky ale slyšel stále. Ano, dokonce se zdálo, že se přibližují.

Po chvíli se zastavil, aby si odpočinul. Slyšel, že ten, kdo šel za ním, také zastavil a pak se rychle rozběhl. Tjuri chvíli přemýšlel. Potom vytáhl z brašny kutnu, kterou dostal od řeholníků v Hnědém klášteře. Přehodil si ji přes šedou drátěnou košili a okolo pasu si uvázal provaz. Budou ho považovat za poutníka na svaté pouti, jenž směřuje k poustevníkovi Menauresovi. Mnich byl v tomto kraji méně nápadný, než panoš v drátěné košili.

Neodpočíval dlouho. Za chvilku se znovu ohlédl a konečně spatřil muže, který se objevil v zatáčce na stezce. Zdálo se, že je unavený. Zdvihl ruku. Tjuri mu zamával na pozdrav, ale nezpomalil. Vtom uslyšel, jak muž volá: „Hej, poutníče!“

Tjuri se chtěl nejprve tvářit, že nic neslyšel, ale muž volal tak hlasitě a naléhavě, že přece jen zůstal stát. Muž ho zadýchaně došel.

„Buď pozdraven…, poutníče,“ vyrazil ze sebe sípavě. „Uf, to je stoupání! Počkej okamžik.“ Posadil se na kraj stezky, namočil ruce do vody v říčce a postříkal si obličej. „Tak,“ řekl, když se narovnal a pohlédl na Tjuriho. „Ach, jsem tak rád, že vás vidím.“

Tjuri si nic podobného nemyslel. Muž se mu na první pohled vůbec nezamlouval. To je ovšem nevychované, vyčítal sám sobě. Ten člověk je pravděpodobně jen nevinný pocestný.

Byl to statný, tmavovlasý muž. Nejnápadnější na něm byly jeho světlešedé, tvrdé oči pod hustým obočím, které se sbíhalo u kořene nosu. Koutky úst měl však zvednuté do přátelského úsměvu.

„Jsem rád, že vás vidím,“ opakoval. „Nijak zvlášť to tady v horách neznám, víte, a jsem rád, když budu mít společnost. Vy určitě jdete k poustevníkovi Menauresovi, že?“

„Ano, jdu k němu,“ odpověděl Tjuri.

Muž vstal a řekl: „Já musím ještě dál – až přes hory – a slyšel jsem, že poustevník zná cestu. Mohu se k vám připojit, viďte?“

„Nu,“ řekl Tjuri pomalu, „těžko mohu říct ne, neboť tato cesta není moje. Ale upřímně řečeno, cestuji raději sám a chtěl bych jít rychle.“

„Ach, nezlobte se na mě,“ spustil ten člověk. „Nechtěl jsem se vám vnucovat, to si prosím nemyslete, vážený poutníče! Vskutku, rychleji se cestuje, když je člověk sám, a nejsme přece na světě od toho, abychom si pomáhali.“ Otočil se a pomalu sestupoval po stezce dolů.

Tjuri se nad svou neochotou zastyděl. „Pane!“ zvolal a vydal se za mužem. „Vraťte se! Nemyslel jsem to tak. Vraťte se, prosím!“

Muž ušel ještě pár kroků a pak zůstal stát. „Opravdu se vám nechci vnucovat,“ zopakoval.

„Ach, zapomeňte, co jsem řekl,“ prosil ho Tjuri s ruměncem ve tvářích. „Samozřejmě, že se ke mně můžete připojit.“

Ten druhý se nenechal prosit. „Tak dobrá, když mě o to žádáte,“ řekl.

„Ano,“ přisvědčil Tjuri, „žádám vás o to. Mrzí mě, že jsem byl tak nelaskavý.“

„Ale to já chápu,“ ujišťoval ho muž a pustil se s Tjurim zase nahoru. „Poutník na svaté pouti je obrácen sám do sebe, … říká se tomu tak, ne? Přemítá o vyšších věcech. Slibuji, že vás nebudu obtěžovat.“ Podíval se na Tjuriho s úsměvem. Jeho oči se však nesmály. Pozorovaly mladíka velmi ostře a zkoumavě.

Tjuri měl pocit, že jeho pohled pronikl kutnou a spatřil pod ní drátěnou košili… ano, a hledal dál, co je skryto pod ní.

„Nesmysl!“ okřikl sám sebe. Ještě stále se styděl za své chování a zlobil se na sebe pro svou nedůvěru. Najednou nenáviděl dopis, který způsobil, že v každém člověku hledal nepřítele. Rytíř Ristridin ho varoval před špehy v podobě nevinně vypadajících osob. Měl snad proto odmítnout žádost o pomoc a vyhýbat se každé společnosti?

Pak mu došlo, že k němu jeho neočekávaný společník mluví.

„Promiňte, co jste říkal?“ zeptal se.

„Říkal jsem, jak se jmenuji,“ odpověděl muž. „Jaro je mé jméno, Jaro, syn Jánoše. Pocházím tam z toho údolí.“

Tjuri pochopil, že se také musí představit, ale nemohl prozradit ani své vlastní jméno, ale ani použít jméno Tarmin, protože nepřítel je už pravděpodobně znal. Řekl tedy jméno jednoho z řeholníků z Hnědého kláštera.

„Jmenuji se Martin,“ představil se.

„Bratr Martin,“ zopakoval Jaro. „Anebo nejste mnich?“

„Ještě jsem nesložil slib,“ vymluvil se Tjuri.

„Ach tak,“ řekl Jaro.

Chvíli oba mlčeli. Tjuri šel trochu pomaleji než předtím, ale brzy zjistil, že mu Jaro snadno stačí. Zrychlil tedy krok a Jarovi řekl, aby ho upozornil, kdyby šel moc rychle.

„Ale to nic, mně se jde dobře,“ řekl Jaro. „Ještě nejsem tak starý… jen do hor nikdy nepřijdu. Nemám je rád. Ale teď jdu navštívit svého syna, který bydlí na druhé straně hor. Před pěti lety odešel z domova. Řekl jen sbohem a vyšplhal nahoru. Od té doby jsem ho neviděl. Pět let je dlouhá doba. Teď jsem se konečně vydal na cestu, abych ho ještě spatřil. Nechtěl jsem čekat, až budu příliš starý a nehybný, abych nedokázal do hor vylézt a zase slézt dolů. A možná u syna zůstanu. Už nemám živou duši, k níž by mě něco poutalo. Má žena zemřela a žádné jiné příbuzné nemám… Přes hory přece vedou stezky? Doufám, že mi poustevník nějakou ukáže. Neodvážil bych se jen tak jít nahoru. Už tu zahynulo mnoho lidí, spadli ze skály nebo se zřítili do propasti.“

Jaro mluvil dál, Tjuri přikyvoval a občas krátce odvětil.

„Ale ne,“ prohlásil Jaro konečně, „teď už opravdu mluvím příliš. Máte mě upozornit, poutníče. Nechci vám překážet.“

„Vždyť mi nepřekážíte,“ řekl Tjuri s úsměvem, který však nebyl upřímný.

Pořád si říkal, že k tomu nemá žádný důvod, ale jeho společník se mu nelíbil.

Pozdě odpoledne dorazili k místu, kde byla ve skále mělká jeskyně. Jaro navrhl, aby tu přenocovali, a Tjuri souhlasil.

Jaro připravil oheň a vesele se bavil. Nedal jinak, než že se o své zásoby podělí s Tjurim. Když se najedli, řekl: „Tak, a teď půjdeme pěkně spát, co říkáte? Zítra nás čeká ještě hodně stoupání. Nevíte, jak daleko je k poustevně?“

„Myslím, že k ní zítra vpodvečer dorazíme,“ odpověděl Tjuri. Slyšel od Ristridina i pana Rafoxe, že Menauresova poustevna je vzdálená asi jeden a půl dne cesty od Malého modrého pramene.

„To docela ujde,“ povzdychl si Jaro, uložil se a zamotal se do svého pláště. „Dobrou noc, poutníče. Myslete na mě ve svých modlitbách.“

Tjuri však zdaleka neměl dobrou noc. Nejprve čekal, dokud neuslyší, že Jarův dech je pomalý a pravidelný, ale ani potom se nedokázal uvolnit. Navíc ho zase začala bolet paže, na kterou si za celý den téměř

nevzpomněl. Otáčel se neklidně sem a tam, dokud si nevšiml, že se Jaro pohnul. Pak ležel potichu a snažil se marně proniknout očima tmou. Byl Jaro vzhůru? Díval se na něj svýma tvrdýma, nepříjemnýma očima? Jaro se znovu pohnul a vzdychl, ale neřekl nic. Tjuri upíral oči vzhůru ke hvězdám a srpku měsíce.

„Kde asi budu, až bude měsíc v úplňku?“ ptal se sám sebe.

Nakonec přece jen usnul lehkým spánkem, ale pořád se budil, aby poslouchal, a kontroloval dopis na prsou. Nic se nestalo, ale následujícího rána vstával Tjuri unavený a ospalý.

Naproti tomu Jaro byl čilý a povídavý. Chválil krásné ráno, pěkné počasí, líbeznou krajinu. Tjuri už to málem nevydržel.

„Chci, aby byl zticha,“ myslel si nazlobeně. „Přál bych si, aby se tak často nesmál… Jeho oči se nesmějí nikdy.“

Jakmile byli zase na cestě, Tjuriho podrážděná nálada zmizela. Počasí bylo opravdu krásné a výhled jakbysmet. Dokonce i Jaro se mu už nezdál tak hrozný.

V jednu chvíli zmizela říčka v těsné propasti, kudy nevedla žádná stezka.

„A co teď?“ chtěl vědět Jaro. „Přece se nebudeme brodit vodou? A navíc mám dojem, jako bych slyšel, jak o kus dál řeka padá dolů jako vodopád… Máme snad šplhat po jeho stěně nahoru?“ Tjuri mu předtím řekl, že cesta k poustevně vede stále podél Modré řeky.

„Ne,“ uklidňoval ho mladík. „Podívejte, tamhle se vlevo podél skalní stěny táhne stezka nahoru. Myslím, že budeme muset jít po ní. Nejspíš vede podél propasti, vysoko nad řekou. Vidíte ten výstupek?“

„Ano,“ přitakal Jaro. „Žádná pěkná cesta, zdá se. Je tak úzká a vedle je propast.“

„Nahoře v horách budou ještě mnohem horší stezky,“ řekl mu Tjuri. „Anebo vůbec žádné stezky.“

Vyšplhali nahoru. Tjuri měl pravdu – stezka nejprve prudce stoupala vzhůru a potom vedla, pomalu, ale nepřetržitě stoupajíc, těsně podél propasti. Podívali se dolů.

„Jak hluboko ta řeka teče,“ poznamenal Jaro.

„Myslím si, že vyjdeme nahoře nad vodopádem,“ řekl Tjuri. „A pak budeme moci pokračovat zase po břehu řeky.“

Pár minut postupovali mlčky, Tjuri vepředu, neboť stezka už byla tak úzká, že nemohli jít vedle sebe. Jaro ho následoval s mocným oddechováním a frkáním. Přesto byl dobrý chodec, protože když si na okamžik odpočinuli, neshledal na něm Tjuri ani stopu únavy.

Potom zase vyrazili. Stezka se ještě zúžila a hukot vody byl pořád silnější. Tjuri, který šel stále ještě vepředu, zpomalil, aby nezakopl o četné, uvolněné kameny na cestě. Pohledem sklouzl do propasti. Byla nebezpečně hluboká, i když tak úzká, že by se dala přeskočit.

A vzápětí se to stalo! Zdálo se, že Jaro zakopl, narazil do Tjuriho a chytil se ho. Tjuri zavrávoral, ale dokázal se udržet na nohách. Vtom ho Jaro pustil a vykřikl. Ozval se trhavý zvuk a dolů začaly padat kameny. Vše se odehrálo v jediné vteřině. Tjuri se ohlédl a viděl Jara, jak mizí v propasti. Srdce se mu rozbušilo rozčilením a chvíli zůstal stát jako přikovaný. V následujícím okamžiku se vrhl na zem a podíval se přes okraj propasti dolů.

Ke svému překvapení se díval přímo Jarovi do obličeje. Tomu se podařilo zachytit o větev, která nedaleko okraje trčela ze skalní stěny, a teď se jí oběma rukama držel. Visel však ve velice nebezpečné poloze. Tjuri ještě nikdy neviděl v lidských očích tolik strachu. Jaro pohyboval rty, ale nevydal ze sebe ani hlásku.

„Drž se pevně!“ řekl mladík. „Drž se pevně, pomohu ti!“ Posunul se trochu dopředu, natáhl ruce a uchopil Jarovy paže. „Vytáhnu tě nahoru,“ vydechl.

„Ne-neudržíš mě,“ zakoktal Jaro. „Jsem moc těžký.“

„Ne,“ řekl Tjuri, „půjde to. Musí to jít.“

„Ne,“ naříkal Jaro, „nemám odvahu se pustit.“

Tjuri se začal obávat, že to takhle skutečně nepůjde. Jaro byl opravdu těžký a on sám se na úzké, nerovné cestě mohl jen ztěží zapřít. „Musíš mi pomoci,“ zavolal. „Snaž se najít nohou nějakou opěru.“

Jaro to zkusil. Nohy mu však sklouzly po skále. „Ne,“ vyrazil ze sebe s obtížemi, „nemám se o co opřít. Je se mnou konec.“

Tjuri znovu natáhl ruce a chytil Jara za zápěstí. Jaro se však stále neodvážil pustit větve, ačkoliv bylo jasné, že v této pozici už dlouho nevydrží.

„Lano!“ blesklo Tjurimu hlavou. „Kdybych měl lano… Ale počkat…“ Rozvázal si provaz, jenž měl kolem pasu, ale zatímco povoloval uzel, uvědomil si, že i tak je věc beznadějná. Provaz byl krátký a starý… Co kdyby se přetrhl?

„Spadnu,“ vzdával se Jaro.

„Ne,“ zvolal Tjuri, „drž se, nepouštěj se… ještě chvíli. Něco vymyslím…“ Na moment se odmlčel. „Mám nápad!“ vyhrkl. Najednou totiž něco spatřil. Podél skalní stěny na protější straně propasti se táhl výstupek, široký výstupek asi pět stop od horního okraje. Kdyby si na něj stoupl… „Vydrž,“ řekl ještě jednou. „Dostanu se k tobě a pomohu ti.“

Musel skočit přes propast, což nešlo bez námahy. Sundal si kutnu, protože by mu mohla překážet, a skočil. Pak se spustil tak, aby stál na výstupku. Otočil se zády ke skalní stěně a podíval se na Jara naproti sobě. „Ještě chvilku,“ povzbuzoval ho. „Jdu k tobě!“ Zakázal si dívat se dolů a s roztaženými, napjatými pažemi se předkláněl tak dlouho, až se rukama opřel o stěnu naproti. Teď se z něho stal jakýsi most přes úzkou propast. Opatrně se sunul k Jarovi. „Jsem tady, Jaro,“ řekl. „Zvedni nohy a opři se jimi o má ramena. Můžeš mě použít jako oporu.“

Jaro obrátil hlavu stranou a podíval se na něj s hrůzou v očích. Tjuri se přisunul ještě blíž a zopakoval svá slova.

„Udržíš mě?“ mumlal Jaro.

„Ano,“ odpověděl Tjuri krátce, „ale nesmíš se pohybovat příliš prudce. Teď!“

„Teď,“ zopakoval Jaro. Zakomíhal nohama. Větev, na níž visel, povážlivě zapraskala. Pak Tjuri ucítil na rameni jednu nohu a po chvilce druhou na paži. Tady Jarovi noha ujela, ale zase ji vrátil zpět. Tjuri musel zatnout zuby, protože to byla zrovna jeho zraněná paže. Vypadalo to jako noční můra, ale podařilo se! Jaro se nyní mohl opřít. Tjuriho to sice stálo mnoho námahy, sebezapření a bolesti, ale nakonec se Jaro vytáhl nahoru.

„Teď mě musíš vytáhnout!“ zavolal na něho Tjuri.

Ale Jaro seděl na stezce, prudce oddechoval a zdálo se, že Tjuriho ani neslyší. Opatrně, velice opatrně se Tjuri za pomoci jedné nohy zase dostal zpátky na výstupek. Ani nevěděl, jak se mu to podařilo, ale dokázal se ještě vytáhnout na okraj propasti a znovu ji přeskočit. Dopadl těsně vedle Jara, který se ještě zřejmě nevzpamatoval z obrovského vypětí. Tjuri se třásl po celém těle. Klesl k zemi vedle Jara. Tak vedle sebe nějakou dobu mlčky seděli.

Tjuri se vzpamatoval první. Vstal – ještě trochu nejistě – a znovu si natáhl kutnu. Rád by věděl, zda si Jaro povšiml jeho drátěné košile. Ne, zdálo se, že nic nepostřehl. Když si zavazoval provaz kolem pasu, obrátil se Tjuri na svého společníka: „Pojď, půjdeme dál.“

Jaro sklonil hlavu. „Ještě chvilku,“ řekl téměř neslyšně.

I Tjuri by klidně zůstal ještě sedět, ale jakýsi vnitřní hlas mu říkal, že bude lepší, když půjdou dál. Proto řekl znovu: „Pojď. Za chvíli si můžeme zase odpočinout, až budeme pryč od téhle propasti.“

Jaro zvedl hlavu a pohlédl na Tjuriho svýma podivnýma, pronikavýma očima. Ve tváři měl výraz, kterému Tjuri nerozuměl. „Zachránils mi život,“ řekl potichu.

Tjuri na to neodpověděl. „Tak pojď,“ naléhal, „půjdeme docela pomalu a opatrně.“

Jaro se chystal, že se zvedne. „Zachránils mi život,“ pronesl znovu, tentokrát hlasitěji.

„Ano, a měl jsem tě snad nechat spadnout dolů?“ nutil se Tjuri rozhovor odlehčit. „Mohlo to být přece i naopak…“ Odmlčel se, protože Jarův pohled ho šokoval.

Ten se už postavil a řekl krátce: „Tak tedy půjdeme.“ Okamžitě se odvrátil a vydal se na pochod.

Tjuri šel celý překvapený za ním. Jarův poslední pohled hned tak nezapomene. Co v něm viděl? Snad úlek, překvapení, vděčnost…? Ne, především jeden výraz – výraz vzteku! Nebo se snad mýlil? Proč by se na něj měl Jaro zlobit?

2

Poustevník

Stezka ústila nad vodopádem a pokračovala podél Modré řeky, která teď spíš připomínala dovádivý potok, často se zužovala a zase rozšiřovala. Chvilku si odpočinuli a pak šli dále po cestě, jež je nyní vedla mnohem přátelštějším okolím. Kroutila se mezi pahorky a údolími, vedla jedlovým lesem i přes zelené horské louky.

Mluvili jen málo. Začalo jim být horko a ozvala se únava. Tjuriho trápila zraněná paže a drátěná košile i kutna mu bránily v pohybu. Neměl zrovna nejlepší výbavu na výstup do hor. Během dne si Tjuri všiml, že se Jarovo chování podstatně změnilo. Byl tichý a zasmušilý. „Zvláštní člověk,“ pomyslel si Tjuri. „Nemusí mi být zrovna vděčný, ale tak nevlídný by také být nemusel… Možná je to šokem. A přece, takhle se mi líbí skoro víc než předtím. Mám pocit, že je teď víc sám sebou.“

Odpoledne uviděl Tjuri přímo před sebou stavení na kopci. Za ním se zdvihala vysoká, tmavá skalní stěna a v dálce se tyčily zasněžené vrcholky hor. „Podívej,“ řekl Jarovi, „to by mohla být Menauresova poustevna!“

Jaro zamumlal cosi nesrozumitelného. Ale Tjuriho ten pohled povzbudil. Cítil se jako koník, který ví, že je blízko stáje. Šli dál. Občas jim výhled na poustevnu skryla zatáčka na stezce. Vtom zaslechli hudbu… lehkou, vzdušnou melodii, která se výborně hodila k mohutným jedlovým kmenům, slunci a voňavé trávě na horských stráních.

Na nevelké louce, která se z jejich pohledu zdvihala nad stezkou, seděl chlapec a hrál na flétnu. Vedle něho se pásla černobílá ovečka. Chlapec nepřestával hrát, ani když se přiblížili, ale očima je zvědavě sledoval.

„Dobré odpoledne!“ pozdravil ho Tjuri.

Chlapec přestal hrát, položil flétnu, usmál se a odpověděl: „Dobré odpoledne i vám.“

„Je už pramen blízko?“ chtěl vědět Tjuri.

„Za zatáčkou ho uvidíte,“ ukázal chlapec. „Vy určitě jdete k Menauresovi?“

„Ano,“ odpověděl Tjuri.

„Odkud jdete?“

„Od východu?“

„To je samozřejmé,“ řekl chlapec. „Viděl jsem vás přicházet…“ Znovu si je zvědavě prohlížel.

Tjurimu se líbil. „Snědý chlapec“ nazval ho v myšlenkách. Chlapec měl na sobě jen málo oblečení, tvář, holé paže i nohy měl do hněda opálené, hnědé byly jeho rovné, krátce zastřižené vlasy i jasné oči.

Hoch znovu přiložil flétnu k ústům a řekl: „Upozorním Menaurese, že jdete.“ Zahrál pár veselých tónů, ale když Jaro a Tjuri vykročili dál, vyskočil, vyšplhal nahoru k lesu a zmizel jim z očí.

Pramen vytékal mezi několika balvany na malou plošinku. Nad ním, na travnaté stráni, stála poustevna. Byla postavená z hrubých trámů dřeva a střechu měla z plochých kamenů. Stála na nízkých pilířích. Malé, dřevěné schodiště vedlo ke dveřím, které byly otevřené. Tjuri a Jaro se na chvíli zastavili u pramene. Mladík se okamžik podivoval na tím, že takový malý pramínek vody je na počátku největší řeky v Dagonautově říši. Když došli k poustevně, vynořil se snědý chlapec z druhé strany. Očividně znal kratší cestu. U poustevny byl dřív než oni, ale než stačil vyběhnout po schodišti, ozval se z poustevny hluboký hlas: „To je v pořádku, Piaku. Je tu nějaký mladík, který se mnou chce mluvit. Ať vstoupí dovnitř.“

Snědý chlapec o krok ustoupil a gestem poutníkům naznačil, že mají jít dál. Ve dveřích se objevil štíhlý, starý muž, oblečený do roucha z hrubé, šedomodré látky. Jeho dlouhé vlnité vlasy a vousy byly sněhobílé, tvář měl laskavou, klidnou a moudrou.

„Ach, dva lidé,“ řekl. „Přistupte blíž a buďte vítáni.“

Tjuri i Jaro ho oba uctivě pozdravili a vylezli po vratkém schodišti.

„Pojďte dál,“ vyzval je poustevník. „Posaďte se, poutníci.“

Poustevnu tvořila pouze jedna, spoře zařízená místnost. Poustevník se posadil na židličku u stolu a ukázal na lavici, co stála na druhé straně. „Posaďte se,“ řekl ještě jednou.

Jaro a Tjuri poslechli. Seděli vedle sebe naproti poustevníkovi, který si je pozorně prohlížel.

„Musí být velice starý,“ pomyslel si Tjuri, když se díval do poustevníkových hlubokých, tmavých očí, „a moudrý. Právě tak moudrý jako starý, a možná ještě moudřejší.“ Měl pocit, že poustevník díky svému krátkému pátravému pohledu všechno pochopil, takže mu už nebylo třeba nic vysvětlovat.

Vedle Tjuriho se neklidně vrtěl Jaro.

„Co vás sem přivádí?“ zeptal se poustevník. „Co hledáte? Něco, co bych vám měl dát? Mohu vám pouze pomoci hledat. Najít to budete muset sami.“

„Mluvíte v hádankách,“ řekl Jaro. Zjevně se necítil ve své kůži. „Co se mě týká… já hledám cestu.“

„Kam?“

„Přes hory.“

„Ach tak,“ pokýval hlavou Menaures. „Chceš jít na západ.“

„Ano, moudrý muži, a slyšel jsem, že znáte mnoho cest.“

„Cesty znám, ano. Ale sám už po nich chodit nemohu. Jsem příliš starý.“

Jaro okamžik mlčel a pak řekl: „Chápu… Ale nemohl byste mi nějakou aspoň ukázat.“

Poustevník zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl pomalu. „Tajné cesty přes hory nelze jen tak ukázat někomu, kdo je tu cizí.“

Zase bylo chvíli ticho. „Škoda,“ zamumlal Jaro na půl úst.

Tjurimu však nepřipadal nijak zvlášť zklamaný. Jeho samotného však Menauresova slova vylekala. Pomyslel si však: „Možná bude mluvit jinak, až mu ukážu prsten rytíře Edvinena.“

„Snad bych pro tebe mohl najít nějakého průvodce,“ řekl poustevník a pohlédl na Jara.

„Ach ano… Dobrá. Jste velice laskavý, svatý muži,“ odpověděl Jaro.

„Nejsem svatý muž, poutníče,“ ohradil se poustevník. „Říkají mi Menaures. A jaké je tvoje jméno?“

„Jaro.“

„A kdo jsi ty, můj synu?“ obrátil se poustevník k Tjurimu.

„Já… já jsem Martin.“

„Co sem přivádí tebe?“

„I já bych vás chtěl o něco požádat,“ odpověděl Tjuri, „ale…“ Podíval se na Jara.

„Já půjdu ven,“ řekl Jaro a rychle vstal.

„Děkuji, Jaro,“ řekl poustevník přátelsky. „Za chvíli si s tebou ještě promluvím a uvidíme, co pro tebe mohu udělat.“

„Děkuji vám, Menauresi,“ řekl Jaro. Nešikovně se uklonil a opustil místnost.

Poustevník vstal a zavřel za ním dveře. Pak se otočil k Tjurimu. „Mluv, Martine,“ řekl. „Nikdo nás nemůže slyšet.“

I Tjuri vstal a řekl: „Nejmenuji se Martin, ale Tjuri, ačkoliv na mém jméně nesejde. Musím se dostat přes hory na západ. Poslal mě rytíř Edvinen. Podívejte, tady je jeho prsten. Měl jsem vám ho ukázat.“

Poustevník přistoupil až k němu a vzal prsten opatrně do ruky. „Rytíř Edvinen,“ pronesl tiše, „Ynauvenův paladýn, nositel bílého štítu… Co je s ním?“

„Je mrtev,“ odpověděl Tjuri.

Poustevník na něj pohlédl. V jeho pohledu se nezrcadlilo žádné rozhořčení, jen vědomí vážnosti situace. Pak sklonil hlavu a prohlédl si prsten. „Takže on padl,“ řekl po chvíli, „zahynul ve svém nekonečném boji proti zlu. Smutná zpráva, ale bylo by smutnější, kdyby přišel o život jiným způsobem.“

„Ale on nepadl v boji,“ řekl Tjuri. „Byl zavražděn, zrádně usmrcen!“

„To je méně zlé pro něho než pro ty, kteří zločin spáchali,“ prohlásil poustevník. „Vyprávěj mi však, můj synu…“ Vzal Tjuriho za ruku a ten se neubránil, aby nedal najevo bolest. „Ach, jsi zraněný!“ lekl se poustevník.

„To nic není,“ zamumlal Tjuri.

„Posaď se,“ pobídl ho poustevník, „a mluv, můj synu.“

Tjuri řekl: „Copak už všechno nevíte? Nepřekvapilo vás, když jste mě spatřil, a nezděsila vás zpráva o Edvinenově smrti.“

„Já nic nevím,“ odpověděl poustevník. „Já jen tuším. Ach, zdá se to nedávno, co ke mně přišel rytíř Edvinen poprvé. Byl tehdy asi v tvém věku, sotva pasován na rytíře, a jen hořel touhou po slavných činech. Jeho přání se mu splnilo, i když možná ne vždy k jeho radosti. To však tehdy nemohl tušit. Ynauvenovi synové byli ještě malí chlapci, ale já se už tehdy obával, že se jeden z nich stane hrozbou pro svého otce a bratra. Ano, zdá se to včera, kdy u mne byl mladý Edvinen, i když jsi tenkrát ještě nebyl na světě. A teď tu sedíš proti mně, abys převzal jeho úkol… Nebo se mýlím?“

A tehdy Tjuri poprvé vylíčil, jaký úkol mu byl uložen. Vyprávěl, jak se setkal s rytířem s bílým štítem, a jak od něj dostal dopis pro krále Ynauvena ze země na západ od Velkých hor.

Poustevník pozorně poslouchal a potom řekl: „Přinášíš zprávy, které mě zneklidňují. Vládce Evílanu a jeho služebníci jsou špatní lidé! Ale neztrácej naději! Zlo bude nakonec vždy poraženo. Tvým úkolem je doručit dopis. Já se postarám, abys rychle a bezpečně přešel hory.“

„Ale… vy mi přece sám už nemůžete ukázat cestu?“ namítl Tjuri.

„Ne, jsem už příliš starý. Ale dám ti průvodce, jemuž můžeš důvěřovat jako sám sobě. Jmenuje se Piak. Už jsi ho asi viděl venku.“

„Ten snědý chlapec?“ zeptal se Tjuri.

„Ano, ten,“ usmál se poustevník.

„Kolik je mu let?“

„Asi je mladší než ty. Čtrnáct let. Ale v horách se narodil a pochází z rodiny, která má lezení po horách v krvi. Je nejlepší průvodce, jakého můžeš dostat. Musíte vyrazit už zítra ráno při východu slunce.“

„Dobrá, Menauresi, děkuji vám,“ řekl Tjuri. Pak dodal: „Ale co se stane s Jarem? I on chce přes hory a těžko mu mohu říct, že ho nechci vzít s sebou.“ Tjuri vyprávěl, jak se s Jarem setkal, a jak společně cestovali až k prameni.

Poustevník se zamyslel: „Ano, je skutečně možné, že lhal, a že na druhé straně hor žádného syna nemá. Mohl by být i špeh. Víš, měl jsem takovou předtuchu, že za mnou dnes někdo přijde… Myslel jsem na mladíka, a to se také splnilo. Jara jsem ve své předtuše neviděl. Proto si myslím, že mě nepotřebuje. Mohu se však mýlit. Možná mluví pravdu. V tom případě mu nemůžeš bránit, aby šel s tebou, neboť sám by hory nikdy nepřešel.“ Podíval se na Tjuriho: „Je na tobě, abys rozhodl, co uděláš.“

„Pak nemohu udělat nic jiného než mu dovolit, aby šel s námi,“ řekl Tjuri.

„Máš pravdu,“ přisvědčil poustevník. „A pamatuj, budete tři. Dávej dobrý pozor, střídej se s Piakem v noci na stráži a postarej se o to, abys Jara nikdy neměl při pochodu za zády… Přesto se však domnívám, že se ho nemusíte příliš obávat.“

Poustevník vstal a dodal: „Ale teď si sundej kutnu a ukaž mi své zranění… Vidím, že máš na sobě i drátěnou košili. Tu tady raději nechej. Je těžká a překážela by ti, až se dostanete výš. Tady, v truhle, mám pro tebe nějaké oblečení.“ Zatímco mluvil, sundával Tjurimu z paže obvaz. Rána se znovu otevřela a byla prosáklá krví. Menaures ji potřel tekutinou z malé lahvičky. Voněla smolou a jehličím. Trochu to pálilo, ale vzápětí se bolest ztišila. Poustevník ránu opět obvázal. Mezitím se Tjuriho vyptával na jeho další dobrodružství.

Tjuri mu vše vyprávěl a odevzdal mu pozdrav od opata Jeronýma z Hnědého kláštera i od pána na Mistrinautu.

„Sigiridivart Rafox,“ vzpomínal Menaures. „Ano, už zde dávno nebyl. Vím však, že své panství spravuje dobře.“

„Znáte ho dlouho?“ zeptal se Tjuri.

„Přišel sem před dvaceti lety. Neměl nic jiného než svůj meč, který chtěl využívat jen pro dobré účely. Řekl jsem mu tehdy, že musí dolů podél Modré řeky až k hradu Mistrinaut. Tam, že bude mít příležitost bojovat. Tak se stal pánem na Mistrinautu.“

Poustevník otevřel truhlu a řekl: „Najdi si nějaké šaty a obleč si je. A tady máš nazpět prsten, který ti dal Edvinen.“

„Ale ten není můj,“ řekl Tjuri. „Dostal jsem ho, abych vám ho ukázal.“

„Nechej si ho u sebe,“ řekl poustevník, „a odevzdej ho králi Ynauvenovi. Od něho jej Edvinen dostal.“

„To udělám,“ rozhodl se Tjuri a opět si prsten přivázal na šňůrku kolem krku. Bylo mu milé, že si klenot může vzít s sebou. Začal ho totiž považovat za jakýsi talisman, jako upomínku na slib, který dal rytíři Edvinenovi.

„Teď si promluvím s Piakem,“ řekl poustevník. Zmizel a zavřel za sebou dveře.

Tjuri uložil drátěnou košili do truhly a místo ní si oblékl zánovní modrou kazajku. Kutnu si však ponechal a přetáhl si ji přes kazajku. Potom popošel ke dveřím a vyhlédl ven. Výhled ho uchvátil. Viděl daleko na východ po Dagonautově říši. Viděl Modrou řeku, jak se klikatí, a měl pocit, že rozeznává i věže Mistrinautu. Blíž pod sebou spatřil kopce a lány polí, vesničky, osamocené domky i tmavý les. Sem už dopadal stín hor.

Jaro seděl na jednom z balvanů u pramene řeky. Tvář měl schovanou v dlaních, jako by nad něčím truchlil nebo o něčem náročném přemýšlel. Kousek od poustevny stál Menaures a povídal si s Piakem. Ten si všiml Tjuriho na schodech a usmál se na něj. Tjuri šel k nim.

„Toto je Piak,“ představil ho Menaures. „Převede tebe a Jara přes hory.“

„A ty jsi Martin,“ řekl chlapec. „Jsem ti k službám. Zítra ráno vyrazíme.“

„Běž si všechno připravit, Piaku,“ řekl poustevník. Zvedl hlas a zavolal: „Jaro!“

Jaro vstal a pomalu k nim došel.

„Můžeš jít přes hory,“ oznámil mu poustevník. „Můj mladý přítel a pomocník Piak bude váš průvodce.“

„Ale…,“ vydechl Jaro poněkud překvapeně.

„Ano, Martin chce také na západ. Budete tedy cestovat ve třech. Piak zná cestu.“

„To je… to je báječné,“ řekl Jaro. „Děkuji vám.“

„Teď se najezte,“ pokračoval poustevník. „Ráno musíte vyrazit brzy a bylo by dobré, kdybyste se dostali včas do postele.“

Během jídla Jaro stále mlčel. Ale Piak se hodně vyptával i vyprávěl. Říkal, že pochází z blízké horské vesničky. Je sirotek a Menaures vzal v posledních letech jeho výchovu do svých rukou. Chlapec mu na oplátku pomáhá s různými domácími pracemi: seká dříví, vaří a tak podobně. Tjuri se zeptal poustevníka, zda nebude svého pomocníka postrádat.

„Nikoliv,“ odpověděl starý muž. „Piak tu ostatně není vždy. Jak jinak by mohl být tak výborným horolezcem.“

Piak ještě nikdy hory neopustil a vyzvídal na poutnících, jak vypadají kraje, kde je rovina. Říkal, že by tam nechtěl žít.

„Přesto bych však někdy chtěl sejít dolů,“ dodal, „abych si mohl prohlédnout Dagonautovu říši zblízka. Z dálky vypadá krásně. A Menaures mi o ní mnoho vyprávěl.“

„No, vždyť se tam jednou můžeš vydat,“ řekl Tjuri.

„Ano, možná ano. Minulý rok jsem ještě nesměl. Byl jsem moc mladý.“

„Kolik je ti let?“ pronesl Jaro první větu od chvíle, kdy usedli u stolu.

„Narodil jsem se o svatojanské noci,“ odpověděl Piak, „před patnácti… (po očku se podíval na Menaurese) … ne, před čtrnácti lety.“

„Tak,“ řekl Jaro. „Vskutku hodně mladý na to, abys byl naším průvodcem.“

„Je mladý,“ vmísil se do řeči Menaures, „ale ne příliš mladý. Kdyby chtěl, mohl by sejít dolů, aby uviděl zblízka, co doposud znal jenom zdáli. – Pak bys poznal, že všechno vypadá úplně jinak, Piaku.“

„V Zemi krále Ynauvena jsi také ještě nikdy nebyl?“ vyptával se Tjuri.

Piak zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem nebyl dál než ve Filamenu,“ odvětil. „To je vesnička na druhé straně Velkých hor. Samozřejmě, že jsem Ynauvenovu říši viděl z dálky. Vlastně se zdá ještě krásnější než Dagonautova. Na dohled je nějaké město…“

„Ynauvenovo město?“

„Nemyslím.“

„Ne, Ynauvenovo město leží dál,“ vysvětloval poustevník. „Co vidíš, je Dangrie, Východní město.“

„Má věže,“ vyprávěl Piak, „mnoho věží a zdí. Za jasného počasí jsou dobře vidět. Takové město bych si rád prohlédl zblízka… A myslím, že už jsem zahlédl i Duhovou řeku.“

„A Ynauvenovo město ne?“ naléhal Tjuri.

„Až k němu z hor nedohlédneš,“ řekl Menaures. „Město leží na západě říše, na Bílé řece, nedaleko moře.“

„Už jsi někdy byl v nějakém městě?“ zeptal se Piak Tjuriho.

„Ano,“ odpověděl dotázaný, „v Dagonautově městě. Leží také daleko odtud, na Modré řece a blízko velkého lesa.“

Piak vyzvídal, jak město vypadá, a Tjuri vyprávěl. Popsal mu bránu a hradby, domy a úzké uličky i velké náměstí, na němž stál královský palác, a kde se často konal trh a někdy se tu také pořádaly turnaje. Ty Piaka ohromně zajímaly. Od Menaurese už znal příběhy o rytířích. Nemohl se jich nikdy nabažit. Vyptával se Tjuriho na tisíc věcí. Už někdy nějaký turnaj viděl, a co věděl o Dagonautových rytířích? Jak vypadají, jaká jsou jejich jména, jaké mají zbraně a jaké statečné činy vykonali? Tjuri by mu mohl dlouho a mnoho vyprávět, ale neodvážil se, protože měl strach, že by tím prozradil, kým ve skutečnosti je. Odpovídal tedy Piakovi jako někdo, kdo rytíře občas zahlédl z dálky, a ne jako ten, kdo s nimi přišel do styku a málem se sám rytířem stal.

„Nechtěl bys už s těmi otázkami skončit, Piaku,“ okřikl ho nakonec Menaures s úsměvem. „Náš host nemá ani čas, aby snědl, co má na talíři.“

Po jídle pomáhali Jaro a Tjuri Piakovi s balením potřeb na cestu. Výprava neměla trvat dlouho, ale přesto byla třeba spousta věcí: lana, deky a zásoby jídla. Poustevník seděl klidně v koutě a pozoroval je.

Po nějaké době Piak prohlásil: „Tak, to by stačilo. Jinak poneseme velkou tíhu.“

„Už tak je toho příliš,“ zdálo se Jarovi. „Proč s sebou musíme nést všechny ty deky? Máme přece pláště a vesty, a je léto.“

„Nahoře bude zima,“ řekl Piak, „v noci určitě. Nejspíš budeme muset jít i po sněhových jazycích. Počkat…!“ Zašátral v truhle a vytáhl z ní několik ovčích kůží. „Tady máte,“ hodil Tjurimu a Jarovi každému jednu. Potom se na své budoucí spolucestující zkoumavě zadíval. „Tu kutnu by sis měl vykasat nebo sundat,“ řekl Tjurimu. „A ukažte mi svoje boty. Bylo by lepší, kdybyste si vzali vysoké boty. Můžeme si půjčit také vaše, Menauresi?“

„A ty? Vždyť jsi bos?“ řekl Tjuri.

„Já jsem zvyklý. A mimoto mám vysoké boty pro cestu nahoře už sbalené. Dobrá, myslím, že jsme hotovi.“

Menaures souhlasil: „Také si myslím. Dejte si všechno do rohu a na zem si naházejte slámu a přes ní deky. Potom si můžete jít lehnout.“

Chvíli poté už leželi vedle sebe – Piak mezi Jarem a Tjurim – a přáli si dobrou noc. Poustevník vyšel ven a nechal dveře pootevřené.

Piak rychle usnul a také Jaro ležel tiše, ale Tjuri ne a ne usnout. Potichoučku vstal a vyšel ven.

Poustevník seděl na jednom schodě a přemýšlivě pozoroval krajinu na východě. Slunce už zmizelo za horským masívem, ale ještě nebyla úplná tma. Na východě zářilo na modrozeleném nebi několik hvězd. Tjuri si sedl k němu a mlčky se rozhlížel. Po chvilce se podíval stranou do poustevníkovy tváře.

„Ano, můj synu?“ řekl starý muž tiše, aniž by se pohnul.

Tjuri se zabýval jednou otázkou, ale když promluvil, zeptal se na něco jiného: „Menauresi, znáte Zemi krále Ynauvena?“

„Ano,“ odpověděl poustevník, „dokonce velice dobře, neboť jsem se tam narodil. I tvou zemi znám. Než jsem se odstěhoval sem, před mnoha lety, jsem se hodně toulal po světě.“

„Znáte krále Ynauvena a jeho syny?“

„Ano, znám je.“

„Jak daleko je do Ynauvenova města, Menauresi?“

„Potrvá asi pět dní, než se dostaneš přes hory,“ vypočítával poustevník. „Do Dangrie dojdeš za den. Z ní vede dobrá cesta přímo do Ynauvenova města, přes Duhovou řeku, Ingevelským lesem a přes Měsíční kopce. Pohodlně tam z Dangrie budeš za takových osm, devět dní.“

Nakonec se Tjuri zeptal na to, co by věděl nejraději ze všeho, ačkoliv šlo o tajemství.

„Víte… víte, co stojí v tom dopise?“ zašeptal.

„Ne,“ řekl poustevník. „Nevím o nic víc než ty.“

„Asi pošetilá otázka,“ přiznal Tjuri, „ale vy toho víte nebo tušíte tolik.“

„I když žiji odtamtud daleko,“ řekl Menaures, „přece jen znám svět na úpatí hor. Někdy slyším novinky od poutníků, co sem přicházejí, a mnohé mi dojde při tichých úvahách… Ale co se týče dopisu, nemusíš se snažit uhodnout, co v něm stojí. Tvým úkolem je pouze, abys ho doručil.“

„Ano…,“ přisvědčil Tjuri tiše.

Opět jen seděli a mlčeli. Pomalu se setmělo. Hluboko v údolí se rozžínala světla. Tjuri ještě chvíli poseděl, přemýšlel o mnoha věcech a naslouchal cvrkotu cvrčků v trávě a tichému zurčení pramene. Pak vstal a popřál poustevníkovi dobrou noc.

„Dobře se vyspi,“ odpověděl Menaures.

Tjuri usnul, jen si lehl, a spal tvrdě a klidně.

3

Jaro se loučí

Následujícího rána byli poutníci i jejich průvodce připraveni vyrazit. Slunce právě vycházelo a nebe nad Dagonautovou zemí mělo barvu růžovou a zlatou. „To je nádhera,“ řekl Tjuri Piakovi a ukázal k východu. „A vy se na ni díváte každý den.“

„Ano. A často ji už ani nevnímáme,“ odpověděl Piak poněkud překvapeně.

Poustevník každému podal ruku a dal jim své požehnání. „Štastnou cestu,“ popřál jim.

Pak se chopili svých ranců a brašen a vydali se vzhůru. Piak šel první, následoval Jaro a nakonec Tjuri. Za poustevnou stoupala stezka prudce vzhůru. Pustili se po ní. K Tjuriho překvapení šel Piak velmi pomalu, mnohem pomaleji, než šel on s Jarem minulý den. Po čtvrt hodince stoupání na chvilku zastavili, aby se podívali na poustevnu pod sebou. Poustevník stál na stráni a mával. Zamávali mu také.

„Proč jdeš tak pomalu?“ zeptal se Tjuri Piaka, když se dali zase na pochod.

„Pomalu?“ opáčil Piak udiveně. „Musíme tak jít, jinak bychom nevydrželi stoupat mnoho hodin v kuse.“

Ukázalo se, že měl pravdu. Šli sice pomalu, ale rovnoměrně, a dokázali jít dlouho, aniž by si museli odpočinout. Přesto se Tjuri po několika hodinách cítil unavený a po obličeji mu stékaly čůrky potu. I Jaro už byl pěkně zadýchaný. Jen Piakovy síly byly zřejmě nevyčerpatelné. Stoupal stále stejným tempem, klidně, jako by šel po rovině, tu a tam si tiše zpíval. V jednu chvíli však přece jen zastavil a oznámil jim, že si na chvíli odpočinou.

„Podívejte,“ ukázal dolů, „teď je ještě naposled vidět poustevna.“

Dostali se nahoru na skalní stěnu a za chvilku budou muset sejít kus dolů, aby mohli stoupat po dalším horském hřebeni.

„Uf,“ vydechl Tjuri a hodil s brašnou na zem, „je mi horko.“

„Za chvíli ti bude ještě větší,“ odtušil čile Piak. „Tady jsou stromy, ale nahoře je holá planina. A až se dostaneme ještě výš, čeká nás sníh a led…“

„Jéje, sníh, na ten se těším,“ zaradoval se Tjuri.

„Ach, zima ti také bude pěkná,“ sliboval Piak vesele. „Půjdeme dál?“

„Neodpočíváme ještě ani minutu,“ hudroval Jaro.

„Za chvíli si uděláme pohodlí,“ uklidňoval ho Piak. „Až si dáme jídlo. Nebo jste opravdu hodně unavený?“

„No, unavený,“ brblal Jaro, „tak moc zase ne. Pokud jde o mě, můžeme jít dál. Tohle je dobrá cesta. Zůstane pořád taková?“

„Ne,“ odpověděl Piak. „Tato stezka vede k několika horským salaším. Dál už žádná stezka není…, alespoň ne pro toho, kdo se v horách nevyzná. Ale naše výprava nebude zas tak těžká. A počasí nám přeje.“

Jaro užuž otvíral pusu, aby ještě něco řekl, ale pak ji zase zavřel a mlčel.

Pokračovali dál hustě zarostlým údolím, kde zurčel potůček. Tjuri i Jaro uhasili žízeň, i když je Piak varoval, aby mnoho nepili. Pak přišlo opět stoupání. Když slunce stálo na polední straně, zdolali i druhý horský hřbet. Okolí teď bylo mnohem pustší a divočejší, ačkoliv šli stále po dobře patrné stezce. Posadili se na jedné plošině ve stínu velkého balvanu a vybalili zásoby.

„Počkat,“ vzpomněl si Piak, „vím tu blízko o jahodách. Budou moc dobré. Nějaké natrhám.“ Vyskočil a zmizel.

„Ten kluk se zřejmě nikdy neunaví,“ poznamenal Jaro. „On je ovšem na stoupání zvyklý.“

„Ano,“ odpověděl Tjuri ochable.

Jaro si vzal chleba a kousek si z něho odlomil. Nesnědl ho však, jen ho nepřítomně rozdrobil mezi prsty. Zpod zachmuřeného obočí pozoroval cestu, po níž přišli. Tjuri měl pocit, že se mu něco nelíbí, ale nevěděl, co by měl říct, a tak raději mlčel. Někde za kopcem zpíval Piak svou písničku. Potom se však nejspíš vzdálil, protože hlas slábl, až zmizel docela.

„Tak,“ řekl Jaro náhle a nahlas, až se Tjuri polekal. Jaro si vzal svou cestovní brašnu, vstal a podíval se na Tjuriho. „Půjdu teď pryč,“ prohlásil.

Tjuri na něj vyjeveně zíral. „Pryč?“ zopakoval.

„Ano, jdu zpátky,“ řekl Jaro a ukázal k východu. „Teď ještě dokážu sám najít cestu.“

„Ale proč?“ zvolal Tjuri a také vyskočil.

„Copak to nechápeš?“ zeptal se Jaro.

„Chtěl jsi přece přes hory!“ řekl Tjuri.

„Ty tomu věříš? A věřils tomu, když jsem ti to řekl?“ otázal se Jaro a upřeně se na Tjuriho díval.

„Neměl jsem důvod nevěřit…,“ začal Tjuri, ale pak se odmlčel. „Přece to není kvůli…“ Zase zmlkl a hledal vhodná slova. Co řekl, nebyla úplně pravda. Skutečně o Jarovi pochyboval a byl by raději, kdyby s nimi nešel.

„Nedůvěřuješ mi,“ ušklíbl se Jaro.

„Já ti dů…,“ spustil Tjuri. Větu však nedokončil a pokračoval jinak: „Jaro, já proti tobě nic nemám! Rád bych ti vše vysvětlil, ale nemohu, a jestliže se ti nedá důvěřovat, ani to nemusím dělat. Klidně můžeš jít s námi.“

„Ach, buď zticha,“ řekl Jaro. Sklopil oči a znovu upřeně pozoroval stezku. „Měl jsi pravdu, když jsi mi nevěřil,“ pronesl, aniž by se na Tjuriho podíval.

„Proč?“ zeptal se Tjuri po chvilce mlčení.

Jaro po něm loupl očima. „Nechápeš?“ zeptal se už podruhé. „Musím ti to povědět já? Dobře jsem poznal, že jsi nebyl nijak nadšený z mé společnosti, i když mi to bylo jedno. Stejně bych se k tobě dostal. Jenom jsem nevěděl, proč jsi mě zavolal zpátky a chtěl, abych ti přece jen dělal na cestě společníka… Rád bych věděl, zda jsi jen dobrosrdečný blázen, anebo tak chytrý. Je totiž lepší, když máš nepřítele na očích jako spolucestujícího, než aby se potajmu kradl za tebou, že?“ Znovu se na Tjuriho podíval. „Ať už blázen nebo chytrák,“ dodal, „porazil jsi mě. Jdu zpátky. Mě už se obávat nemusíš.“

„Ale proč?“

„Opravdu nechápeš?“ položil Jaro potřetí stejnou otázku.

Tjuri cítil, že chápe, ale chtěl vědět víc, chtěl mít jistotu. „Mluv teď bez vytáček, Jaro,“ požádal.

„Tak dobrá, zatraceně!“ zablýskalo se Jarovi v očích. „Když si přeješ, máš mít, co chceš! Nechtěl jsem se dostat na druhou stranu hor. Poslali mě, abych tě zabil a postaral se, aby dopis, co u sebe máš, král Ynauven nikdy nedostal. Ale já už to udělat nemůžu. Tys mi zachránil život! Pokud jsi mi skutečně nedůvěřoval, byla to od tebe pošetilost, které bych se já nikdy nedopustil. A přesto tvá pošetilost způsobila, že jsem byl stejně bezmocný, jako kdybys mě do té propasti nechal spadnout… Nedokážu tě zabít. Nechci.“

Chvíli bylo ticho. Jaro sklonil hlavu, jako by se styděl.

„Děkuji ti,“ řekl Tjuri nakonec.

Jaro se začal smát. „Ty jsi skutečně blázen!“ zvolal. „Děkuješ mi, protože jsem tě nezavraždil?“

„Ne,“ bránil se Tjuri, „vůbec ne. Děkuji ti, protože, protože… ano, protože jsi…“ Zmlkl. Děkovat bylo skutečně bláhové. A přece, měl náhle pocit, že by za něco měl být Jarovi vděčný… Snad za to, že přemohl svou zkaženost?

Jaro ho vytrhl z úvah. „Teď to víš,“ řekl. „A nemysli si, že jsem lepší, než jsem. Tam u propasti jsem tě chtěl shodit, ale zakopl jsem a spadl tam sám. Vypadá to jako nějaký mravoučný příběh, ne? Myslel jsem, že je po mně, ale ty…“ Náhle skončil. „Ano,“ řekl potom klidně, „zabil jsem už víc lidí, ale tebe zabít nedokážu. Běž dál v míru. Snad i dosáhneš svého cíle, ale to už není má věc.“

„Poslali tě tedy, abys mě zabil,“ řekl Tjuri. „Kdo tě poslal? Jsi jeden z rudých jezdců? Poslal tě Černý rytíř s rudým štítem?“

Jaro odpověděl: „Ano, jsem rudý jezdec a Černý rytíř s rudým štítem je můj pán.“

„Kdo je to?“

„Do toho ti nic není,“ odbyl ho Jaro. „Kvůli tobě jsem poprvé neuposlechl jeho rozkazy. S tím se musíš spokojit.“

„Ale… chceš se k němu teď zase vrátit?“ chtěl vědět Tjuri.

„Ještě nevím, co budu dělat,“ odpověděl Jaro nedůtklivě. „To je však moje věc. My dva se už nikdy neuvidíme.“

„Já… Mně se nelíbí představa, že se k němu vrátíš,“ řekl Tjuri.

„Chceš mě snad poučovat? Třeba se ani nemohu vrátit. On nemá rád služebníky, kteří zklamali a nevykonali, co jim nařídil. Říkám ti však ještě jednou, to není tvoje věc.“

Tjuri tiše řekl: „Ne tak docela, Jaro. Možná se už nikdy neuvidíme, ale vděčíme si tak říkajíc vzájemně za život… a tedy i za všechno, co nás v budoucnosti potká.“

Jaro se na okamžik zamyslel. „Může být,“ řekl potom. „Možná se nás vzájemně týká, co se s námi bude dít dál, když to takhle vidíš. Každý z nás však stejně půjde svou cestou, i když moje bude asi jiná, než jsem si vždycky myslel…“ A přece se najednou zdálo, že ho mrzí, co řekl. „Jdu,“ prohlásil. „Šťastnou cestu.“ Aniž by čekal na odpověď, otočil se a odcházel.

„Sbohem,“ řekl Tjuri.

Jaro kus ušel, ale pak zůstal stát, váhal a zase se vrátil. „Nebylo by čestné, abych takhle odešel,“ řekl. „Musím ti ještě něco říct.“

„Co?“ zeptal se Tjuri.

„Vděčím ti za svůj život,“ odpověděl Jaro, „a teď tě nemohu nechat, aby sis myslel, že už ti žádné nebezpečí nehrozí. Nebyl jsem jediný, koho za tebou poslali.“

„Nebyls jediný?“

„Ne. Viděli jsme vaši družinu, jak se rozdělila. Mým úkolem bylo sledovat tebe a ten druhý se vydal za skupinkou, která jela po Západní cestě… dva šedí rytíři, jeden panoš a jeden mladík na vraném koni. Mysleli jsme si nejdřív, že musíme dostat toho mladíka, ale když jsme si všimli tebe, jak jdeš sám podél Modré řeky, vzbudil jsi v nás pochybnosti, a proto mě poslali za tebou. Věděl jsem okamžitě, že jsi ten, o koho nám jde…“

„Jak jsi to věděl?“ skočil mu Tjuri do řeči.

„Poznal jsem tě. Byl jsem jedním z rudých jezdců, kteří tě pronásledovali už v lese krále Dagonauta…“

„A byl jsi také s těmi…?“ Tjuri se náhle odmlčel. Chtěl se zeptat: „Byl jsi také s těmi, kdo zavraždili rytíře Edvinena?“, ale napadlo ho, že bude lepší, když o tom nebude mluvit.

Zdálo se však, že mu Jaro otázku vyčetl z očí. Sklonil hlavu a řekl: „Víš přece, že jsem špatný.“ A pokračoval ve svém vyprávění: „Ten druhý, co ho poslali, rychle odhalí, že pronásleduje nesprávné lidi. Ale on se nevrátí. Bude se snažit najít tě za každou cenu, protože to je jeho úkol i přání. Možná se vydá v tvých stopách, možná se pokusí dostat se přes hory před tebou a počkat na tebe na druhé straně. Ano, nedá si pokoj, dokud tě nenajde. On není jako já. Kdybys vytáhl z propasti jeho, bez váhání by tě tam shodil. Je tím nejlepším špehem a nejhorším člověkem, co znám… Je mazaný a vychytralý a nic a nikdo ho nezastaví.“

„Kdo to je?“ zašeptal Tjuri.

„Nikdo z nás nezná jeho jméno, ale říkáme mu Slupor. Dej si na něho pozor!“

„Jak vypadá?“

Jaro jen pokrčil rameny: „Někdy je rudým jezdcem,“ odpověděl, „jindy obyčejným vojákem. Většinou je špehem a můžeš se s ním setkat v těch nejrůznějších podobách. Jak vypadá? Není ani velký, ani malý, ani starý, ani mladý, blond ani tmavý… Jen jeho oči ho prozrazují – jsou falešné jako oči hada… Všichni jsme se ho báli… Ano, někdy jsme měli strach, že bychom mohli být tak špatní, jako je on!“ Odmlčel se a pak se nepatrně usmál: „Tak, teď nejen, že jsem rozkazy svého pána neuposlechl, ale dokonce jsem je překazil. Nu, to je všechno. Sbohem.“

Tjuri mu podal ruku. „Děkuji ti,“ řekl vážně. „A kdybys nevěděl, co máš dělat, poraď se s Menauresem. Určitě ti pomůže. Ví možná víc, než si myslíš. Sbohem.“

4

Piak

Tjuri se díval za Jarem, dokud mu nezmizel z dohledu. Potom se posadil, aby si promyslel, co slyšel.

„Teď se můžeme najíst,“ řekl Piak, který se náhle objevil. „Prosím, nabídni si.“ Natáhl k Tjurimu dlaň plnou jahod.

Tjuri se na něj zmateně podíval. Úplně na snědého chlapce zapomněl. „Ach, děkuji ti,“ řekl.

Piak položil jahody na placatý kámen a sedl si do dřepu vedle Tjuriho. „Je pryč, že?“ řekl klidně.

„Ano,“ odvětil Tjuri. „Ale jak to víš?“

„Viděl jsem ho odcházet,“ odpověděl Piak a strčil si jednu jahodu do pusy.

„Aha,“ řekl Tjuri. Rád by věděl, jestli Piak zaslechl něco z jejich rozhovoru.

Ten vyplivl stopku, vzal si další jahodu a pozorně si ji prohlížel. Náhle se jasným pohledem podíval na Tjuriho a zeptal se tiše: „Kdo jsi?“

„Kdo jsem?“ zopakoval Tjuri překvapeně otázku.

„Jsi rytíř s tajným úkolem?“

„Jak jsi na to přišel?“

„Od začátku jsem tušil, že nejsi obyčejný poutník. Viděl jsem tvou drátěnou košili v Menauresově truhle a…“ Piak chvíli počkal a snědl druhou jahodu. Pokračoval: „Slyšel jsem všechno, co jste si říkali… Neposlouchal jsem schválně! Ale v horách někdy slyšíš hlasy na míle daleko… Za to může ozvěna. Nejprve jsem chtěl odejít, ale najednou jsem si vzpomněl, co mi říkal Menaures, a říkal jsem si, že bude lepší, když se všechno dozvím.“

„Aha,“ řekl zase Tjuri a nevěděl, zda se má zlobit, znepokojovat, nebo být jen překvapený.

Piak pokračoval: „Ano, teď alespoň vím, na co musím dávat pozor… Ten Slupor například… Nedostane nás, ne tady v horách, pokud na mně záleží! To sám dříve spadne ze srázu.“

„Určitě,“ řekl Tjuri. „Ale teď mi musíš říct, co…“

Piak ho však nenechal domluvit. Vyskočil, popadl cestovní zavazadla a řekl: „Pojď se mnou!“

„Co se děje?“ ptal se Tjuri vylekaně.

„Pojďme si sednout někam jinam. Ozvěna!“

O minutu později už seděli na jiném místě.

Piak tichým hlasem pokračoval ve svém povídání: „Nerozumím všemu, co ti Jaro říkal, ale něčemu ano. Máš dopis pro krále Ynauvena a Jaro nebo jeho pán nechtějí, aby ho král dostal. Poslali za tebou nějakého Slupora, mazaného hada, dalo by se říct… Ale ty nic neříkáš,“ dodal chlapec po krátké odmlce. „Netroufáš si, samozřejmě. Myslíš si jistě totéž, co můj strýc: – Důvěřuj jen sám sobě. Máš pravdu! Ale já teď o tobě hodně vím a zdá se mi příjemnější, když i ty víš, že já vím. Víš, na čem jsi, a já se nemusím tvářit, že nic nevím.“

Tjuri se na něho podíval a začal se smát. „Máš pravdu,“ řekl. „A je něco, co teď zase vím já. V horách si musíš dávat pozor na pusu, protože ozvěna tě může zradit.“

I Piak se rozesmál. Pak ale jeho tvář zvážněla a řekl: „Nemusíš se bát, že tě prozradím. Můžeš mi důvěřovat. Podívej, já mám také svůj úkol. Dal mi ho Menaures. Řekl mi: ‚Buď jeho průvodce, ukaž mu co nejkratší a nejbezpečnější cestu. Musíš dávat pozor, aby ho nikdo nepronásledoval, musíš zůstat vzhůru, když bude spát, a zůstat s ním, když bude vzhůru…‘ To je můj úkol. Proto jsem zůstal nablízku a poslouchal, co jste si povídali. A protože mám za úkol být průvodcem někoho, kdo má důležitý úkol, je tvůj úkol vlastně také tak trochu mým.“

Tjuri se na něho díval a měl radost. Pomyslel si, že Piak by mohl být nejen dobrým průvodcem a společníkem, ale i přítelem. Podal chlapci ruku. „Naprosto ti důvěřuji,“ řekl. „Tady je má ruka. Skutečně mám úkol, ale nesmím o něm s nikým mluvit. Mám i nepřátele. Chtějí mi zabránit, abych úkol splnil, jak jsi pochopil. Později ti možná řeknu víc. Prosím tě jen o jedno – nedávej nikdy před druhými najevo, že něco víš.“

„Samozřejmě,“ řekl Piak a nabízenou ruku pevně stiskl. „Ach, jsem já ale osel!“ zvolal najednou. „Nechal jsem tam ležet jahody! Hned je přinesu. Je to jejich vina, že teď znám tvé tajemství. Proto je za trest sníme, aby nemohly nic prozradit.“

„Tady je tak krásně,“ pochvaloval si Tjuri, když šli dál. Jako by všechno viděl jasněji, teď když ho netížila únava ani bolest, starosti ani nedůvěra: mocné skalní stěny, sem tam rostoucí mohutné jedle, stále se střídající výhledy, skotačivé, šumící potůčky a oblaka jako závoje kolem vrcholků hor.

„Také se ti tady líbí?“ zeptal se Piak. „Znám jenom tohle, a nemůžu tedy srovnávat, ale myslím si, že bych nedokázal žít nikde jinde. Miluji stoupat vzhůru a vzhůru, až kam se dostanu. Můj otec byl přesně takový a ve vsi říkají, že byl blázen. Jednoho dne se zřítil ze srázu. A o mně říkají, že skončím stejně. Nesmysl! Soused mého otce se nikdy neodvážil vytáhnout paty z vesnice, a přesto se zabil, když spadl ze schodů. To už je podle mě lepší ten sráz, nemyslíš? Člověk alespoň něco vidí.“

Tjuri s ním souhlasil.

Piak dále vyprávěl o svém otci. „Říkají, že se mu podobám. Také se jmenoval Piak. A tvůj otec ještě žije?“

„Ano,“ odpověděl Tjuri. „I já se jmenuji jako on.“

„Takže se jmenuje Martin,“ řekl Piak.

„Ale ne,“ řekl Tjuri tichým hlasem. „Tjuri se jmenuje, a to je i mé jméno.“

Piak ho pozoroval s vyvalenýma očima.

„Ale před lidmi mi tak nesmíš říkat,“ dodal Tjuri.

„Ne, ovšemže ne,“ ujišťoval ho Piak. Zdálo se, že se chce na něco zeptat, ale nakonec mlčel.

Před západem slunce dorazili k místu, které Piak určil za cíl dnešní cesty. Došli k dvěma horským salaším, o nichž mluvil. Byly obě prázdné a nepoužívané, ale na noc jim poskytnou dostatečný úkryt.

Tjuri si všiml, že se po západu slunce skutečně citelně ochladilo, a byl rád, když si mohl přes sebe přehodit ovčí kůži. Usadili se v jedné salaši a pustili se do jídla. Oheň nerozdělávali, protože by je zdaleka prozradil.

Potom vytáhl Piak nějakou flaštičku a řekl: „Tohle mi dal Menaures. Mám ti tím potřít ránu.“

Tjuri si nechal ošetření s úsměvem líbit. „Moc tomu nerozumím,“ řekl Piak, „ale mám pocit, že rána vypadá dobře. Menaures říkal, že ti ji mám pomazat, kdyby tě zase začala bolet, a jinak se hlavně postarat, aby se k ráně nedostal chlad.“

„Už je to dobré,“ řekl Tjuri. „Ani ji necítím.“

Zabalili se do dek a uchystali se k spánku.

„Zítra,“ řekl Piak, „se vydáme po stezce, kde nás nikdo nebude moci sledovat.“

„Jak to víš?“ zeptal se Tjuri a zívl.

„Nikdo ji nezná. Dokonce ani můj otec ji neobjevil. Tu stezku mi ukázal Menaures a on sám ji našel jen náhodou… nebo ji vlastně objevil někdo jiný, z druhé strany hor, kdo přišel za poustevníkem.“

„Ano?“ řekl Tjuri ospale. „A kdo?“

„Stalo se to před dávnými časy, kdy jsem ještě nebyl na světě. Nějaký mladý rytíř krále Ynauvena se vydal přes hory. Zabloudil a dostal se do sněhové vánice. Troubil tehdy na svůj roh a Menaures ho uslyšel a šel ho hledat. Našel ho na neznámé stezce. Rytíř se dostal přes průsmyk a už nebyl daleko od svého cíle. Byl to zázrak, říkal Menaures, protože ten rytíř se v horách vůbec nevyznal. Byl to statečný mladý muž. Později se z něho stal slavný rytíř. Jmenoval se Edvinen.

Tjuri byl okamžitě zcela vzhůru. „Edvinen?“ zopakoval.

„Slyšel jsi o něm?“

„Ano,“ odpověděl Tjuri.

„Znáš ho?“ vyzvídal Piak.

Tjuri neopověděl hned. „Ano,“ řekl nakonec, „jednou jsem se s ním setkal.“

„Opravdu? A o čem jste mluvili?“

„Hm… no, tak,“ vykrucoval se Tjuri.

Slyšel, že se Piak posadil a zašeptal: „Poslyš, ty se jmenuješ Tjuri, mám pravdu?“

„Ano,“ odpověděl Tjuri poněkud překvapeně.

„Znám jednu píseň o rytířích krále Dagonauta. O velké bitvě na východě. Poslouchej.“ A Piak se dal tichounce do zpěvu:

„Zazpívám vám píseň novou,

píseň o svobodě,

kterou ti,

co královi rytíři se zovou,

nám vydobyli daleko na východě.

Jak Dagonaut, náš král

táh s vojskem do pole,

až nepřítel se bál.

Král celý oděn v purpuru

na hlavě přílbu zlatou,

jel na svém koni jak při lovu

na lítou šelmu ocasatou.

Po pravém boku,

štít jak ze zlata zdobený nebe modří,

toť rytíř Tjuri, chrabrý pán,

kterému král tak věří…

Rytíř Tjuri!“ Piak už dál nezpíval. „Tjuri Chrabrý. To je tvůj otec?“

„Jak jsi na…,“spustil Tjuri, ale potom odpověděl po pravdě: „Ano, to je můj otec.“

„Takže jsi přece jen rytíř,“ zašeptal Piak vzrušeně.

„Ne, já ne,“ řekl Tjuri, „Já jsem, byl jsem jen panošem.“

„Ale později se stejně staneš rytířem, ne? Nejprve páže, potom panoš… tak to přece chodí? Vyprávěj!“

„Byl jsem pážetem své matky a panošem svého otce,“ řekl Tjuri. Usmál se ve tmě při vzpomínce na šťastná léta na hradě Tehuri. Poprvé po mnoha dnech si zase položil otázku, jak se asi daří rodičům. Čekají na něho v Dagonautově městě, nebo se vrátili zpátky na svůj hrad? „Když mi bylo třináct, stal jsem se panošem rytíře Fartumara,“ pokračoval.

„Rytíř Fartumar,“ pronesl Piak hlasem plným úcty. „I o něm se zpívá v písni:

Po levém boku,

štít bělostný a rudý,

toť rytíř Farturnar,

král může být naň hrdý…“

„Potom jsem nastoupil do služby ke králi,“ vyprávěl dál Tjuri. „Musí mu sloužit každý, kdo se chce stát rytířem.“

„A kdy budeš pasován na rytíře?“

„Už jsem se měl rytířem stát,“ odpověděl Tjuri. „Ale teď nevím, jestli jím ještě někdy budu. Porušil jsem pravidla a král je přísný…“ Vyprávěl Piakovi o noční stráži v kapli, o hlase, který ho žádal, aby otevřel, o neznámém muži, co mu předal dopis pro Černého rytíře s bílým štítem… Vyprávěl, jak našel umírajícího rytíře, a jak od něho přijal úkol, doručit dopis králi Ynauvenovi…

„Ach…,“ řekl Piak s povzdechem. „Pak jsi podle mě přece jen rytíř s úkolem. Vždyť jsi nemohl jednat jinak, než jsi jednal.“

„Ne,“ řekl Tjuri, „nemohl jsem dělat nic jiného.“

„A Černý rytíř s bílým štítem, kdo to byl?“

„Rytíř Edvinen, pán na Foresteře. Ale to jsem se dozvěděl až později.“

„Jsem rád, žes mi svůj příběh pověděl,“ řekl Piak. „Třeba mi budeš vyprávět ještě víc. Co jsi zažil, než ses dostal až sem… Chtěl bych být tvým panošem.“

„Já ale nejsem rytíř,“ odvětil Tjuri.

„Ale jsi!“

„Byl bych raději, kdybys byl mým kamarádem, mým přítelem.“

„Ano? Tak budeme přátelé.“

Chvíli oba mlčeli.

Potom Piak řekl: „Chtěl bych toho vědět daleko víc, ale jsem ospalý. Budu chvíli snít o tom, co jsi vyprávěl. Tak dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ řekl Tjuri.

V salaši zavládlo ticho.

5

Mlha a sníh

Ráno se probudili oba najednou. Piak vstal první, šel ke dveřím a vyhlédl ven.

„Mlha!“ řekl. „Myslel jsem si to.“

I Tjuri vstal. Svět venku zmizel. Vše bylo zahaleno do husté, šedobílé mlhy.

„Cítil jsem ji, hned jak jsem se probudil,“ řekl Piak.

„Co teď?“ zeptal se Tjuri a roztřásl se zimou.

„Možná se za chvíli zvedne,“ řekl Piak. „Je brzy, slunce je ještě nízko. V každém případě můžeme jít kus dál, až k Zelenému výběžku. Cestu bych našel se zavřenýma očima.“

Tjuri neopověděl. Rád by věděl, jak někdo vůbec může najít cestu v tomto neprůhledném světě.

„V klidu se najíme,“ řekl Piak. „A můžeme bez obav rozdělat ohníček. Nikdo ho neuvidí.“

Tato slova se Tjurimu zamlouvala. Za chvilku už seděli u vesele praskajícího ohně a dodávali si síly bohatou snídaní. Po jídle znovu vyhlédli ven. Zdálo se, že je jasněji, ale mlha byla pořád hustá.

„Co myslíš,“ zeptal se Tjuri svého průvodce, „počkáme ještě chvíli, nebo vyrazíme?“

„Co bys chtěl ty?“ opáčil Piak.

„Já nevím. Já bych v té mlze nenašel cestu ani za nic, ale ty jsi tu doma a můžeš to lépe posoudit.“

„Když počkáme, můžeme taky čekat celé dopoledne,“ řekl Piak. „Pojďme zatím k Zelenému výběžku. Tam uvidíme, co dál.“

Uhasili oheň, chopili se brašen a vydali se na cestu. Piak šel první a Tjuri za ním. Piak si navlékl vysoké boty a v ruce držel hůl, kterou si uřízl z větve stromu.

Zatímco pomalu stoupali, uvědomil si Tjuri, že se nyní zcela odevzdal do rukou Piakovi. Neviděl dál než pár kroků před sebe a nemohl dělat nic jiného, než svého průvodce slepě následovat. Mluvili málo, a když něco řekli, připadal zvuk jejich hlasů Tjurimu velice podivný. Zdálo se, jako by mlha obalovala i všechny zvuky – i jejich kroky a šumění vody, které tu a tam zaslechli. Občas ho Piak upozornil na ostré stoupání i náhlé klesání, na průrvu nebo potůček, přes které museli přeskočit. Tjuri ztratil veškerý pojem o čase. Nevěděl, jak dlouho jsou na cestě, ani jak daleko se dostali. Vtom Piak zastavil a řekl:

„Počkej tady, půjdu se podívat dál. Zůstaň prosím tě na místě.“ Dříve, než mohl Tjuri odpovědět, byl pryč.

Tjuri se posadil a snažil se jako už tolikrát, marně očima proniknout mlhou. Měl pocit, jako by byl na světě sám. Čekání mu připadalo dlouhé a ptal se sám sebe, kde asi Piak zůstal. Možná zabloudil. Jak by ho jen v té mlze mohl najít? Náhle ho však uklidnilo slabé volání: „Uhu!“

O chvilku později se před ním z mlhy vynořil jeho mladý průvodce. „Pojď,“ řekl vzrušeně, „půjdeme dál. Myslím, že se počasí zlepší.“

Tjuri si to nemyslel. „Kde jsi byl?“ ptal se.

„Podívat se, kde přesně jsme,“ odpověděl Piak. „O kus dál je velký kámen, který jsem poznal. Jsme blízko Zeleného výběžku.“

„Ztratil jsi cestu?“ zeptal se Tjuri.

„Ne,“ uklidňoval ho Piak, „jen jsem si nebyl jistý, jak daleko jsme se dostali, a nechtěl jsem přejít Zelený výběžek bez povšimnutí… V mlze se těžko odhaduje, jak daleko se člověk dostal,“ dodal omluvně.

„Chápu,“ řekl Tjuri. „Nebylo by přece jen lepší, kdybychom počkali v salaši?“

„Myslím, že ne,“ řekl Piak. „Musíš přece co nejrychleji přes hory? A k Zelenému výběžku se dostaneme v každém případě. Pak bude třeba, abychom viděli lépe, ale já věřím, že se mlha zvedne.“

„To se mi moc nezdá,“ řekl Tjuri.

„Necítíš, že se trochu zvedá vítr? A na východě se vyjasňuje, podívej!“

Šli dál, ještě stále krůček po krůčku. U velkého kamene Piak zastavil.

„Tady seděl Menaures, když uslyšel roh rytíře Edvinena,“ vysvětloval.

„Chodil Menaures často do hor?“ vyptával se Tjuri.

„Dříve ano. Můj otec s ním často vyrážel na výpravy. Ale chodil také sám, Menaures. Potom sedával celé hodiny někde na stráni nebo na vrcholu hory, díval se a přemýšlel… Podívej se tamhle!“

Tjuri se podíval směrem, kterým Piak ukazoval. Mlžný závoj se tam najednou roztrhl a odhalil vrchol hory. Okamžitě zase zmizel z očí, ale Piak spokojeně řekl: „Možná za chvíli půjdeme a bude svítit slunce.“

Rozhodli se počkat, než se zlepší rozhled. Piak prohlásil, že tady sedí chráněni před počasím, zatímco Zelený výběžek je vystaven větru a dešti. Seděli tak nějaký čas a jedli chleba. Mlha se začala pohybovat. Stále častěji se jim podařilo zahlédnout kousek okolí. Bylo to nádherné, stále se měnící divadlo. Piak měl pravdu – po půl hodince spatřili slunce, malé a bledé. Pak vstali.

K Zelenému výběžku dorazili rychle. Tjuri spatřil dvě cesty, které se odtud táhly, ale Piak řekl, že nepůjdou ani po jedné z nich.

„Jedna je slepá,“ vysvětloval. „A druhá sice vede správným směrem, ale naši cestu žádný pronásledovatel nenajde.“

Došel až k okraji výběžku a pohlédl dolů. Tjuri šel za ním a také nakoukl ze srázu. Jeho hloubku nedokázal odhadnout, protože se v něm ještě válela mlha.

„Půjdeme tudy?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano, je to snazší, než se zdá.“

„Doufám,“ řekl Tjuri a ustoupil o krok zpátky, aby se rozhlédl kolem sebe.

Všiml si, že vylezli zase o notný kus výš. Nerostli tu už žádné stromy, vše bylo pusté a holé. Na západě mu padl do oka krásně tvarovaný, kuželovitý vrcholek a pod ním pole sněhu či ledu. Vypadalo, jako by ledové pole natahovalo kostnaté prsty dolů do údolí.

„Tamhle je průsmyk,“ ukazoval mu Piak. „Přejdeme přes ledovec a na druhé straně hřebenu už uvidíš Ynauvenovu říši.“

„Ani se nezdá tak daleko,“ poznamenal Tjuri.

„Zítra ráno bychom mohli dojít k průsmyku,“ odhadoval Piak. Rozmotal lano a svázal je oba k sobě. „Tak,“ řekl, „půjdeme.“ Náhle se ohnul a utrhl něco ze země. „Prosím, tady máš,“ řekl a nabídl Tjurimu dvě kytičky, jednu podobnou hvězdě, bílou a šedozelenou, druhou jako malý, modrý zvonek.

„Tady ještě rostou kytky?“ podivil se Tjuri.

„Ano, ale zastrč si je za opasek, ruce si musíš nechat volné.“

Pustili se do sestupu, pomalu a opatrně. Byl skutečně snazší, než se zdálo, i když museli dávat pozor, protože skály byly vlhké a kluzké a poseté kameny. Teď šel napřed Tjuri, i když ho Piak často upozorňoval, kam má dávat nohy. Po nějaké chvíli si však Tjuri na sestup zvykl a šel už rychleji a bezpečněji. Krátce nato však stoupl na uvolněný kámen a sklouzl pěkný kus dolů, až sebou lano trhlo a on se zastavil.

„Jak je,“ volal Piak. „Zranil ses?“

„N… nee,“ řekl Tjuri, „myslím, že ne.“

Piak byl za okamžik u něho a pomáhal mu vstát.

„Ne,“ potvrdil Tjuri, „nic mi není.“

„Kdybys zase uklouzl, okamžitě spadni na zem,“ radil mu Piak. „Snaž se zůstat co nejvíce u země. Pád není tak hrozný, jen když nesjedeš příliš hluboko dolů.“

„Ano,“ řekl Tjuri zahanbeně. Teprve teď si jasně uvědomil, že Piak, který byl mladší než on a obdivoval ho jako statečného rytíře, byl v horách jeho velitelem, průvodcem, kterému mohl důvěřovat. „Nechceš jít první?“ zeptal se.

„Ne, to nejde,“ řekl Piak. „Průvodce musí jít při stoupání vepředu, ale při sestupu vzadu.“

Až po nějakém čase Tjurimu došlo, proč. Piak byl jako průvodce zodpovědný za životy jich obou. Když on, Tjuri, upadne, musí se Piak zapřít a zadržet ho.

Slyšeli šumět vodu a zakrátko dosáhli dna strže. Přebrodili potůček, šli podél něj kus po druhé straně a zase šplhali vzhůru. Mezitím se vyjasnilo a zdvihl se vítr.

„Dělá se opravdu pěkné počasí,“ řekl Tjuri, když se podruhé toho dne zastavili k odpočinku.

Piak svraštil obočí a chvíli upřeně pozoroval oblohu. „Kolik asi může být?“ zeptal se. „Tři hodiny, nebo snad půl čtvrté? Odtud k ledovci půjdeme asi hodinu a další hodinu, než ho přejdeme. Před setměním musíme přejít sedm skal. Zítra ráno bychom se mohli dostat k průsmyku a před polednem už mít na dohled Ynauvenovu zemi. Musíme ale vyrazit hned teď.“

Tjuri vstal a následoval Piaka, i když by klidně ještě odpočíval. Pochopil však, že Piak musí mít dobrý důvod, proč chce pokračovat. Stoupali notný kus vzhůru po druhé straně strže a pak to šlo nahoru dolů – ale spíš nahoru – stále obtížnějším terénem. O stezce se už nedalo mluvit, ale Piak pokračoval bez zaváhání vpřed, a pokud jim terén dovolil, postupovali teď mnohem rychleji než dřív. Čím se dostávali dál, tím foukal vítr silněji. Ochladilo se a slunce se opět schovalo. Asi za hodinu dosáhli ledovce, rozsáhlého ledového pole, které se však zdálo přeoráno úzkými, rychle tekoucími potůčky a zrádnými prasklinami.

„Naštěstí ještě nesněžilo,“ oddechl si Piak, když na ledovec vstoupili. „Ale přesto si myslím, že se něco změnilo od doby, co jsem tudy šel naposledy. Je tu víc prasklin.“ Rozvázal lano, pečlivě ho smotal a vyrazil na cestu po ledovém povrchu. Nešel přímo. Zdálo se, že se drží nějaké určité stezky, ačkoliv Tjuri nedokázal žádnou objevit.

Vítr se mohl bez překážek prohánět a byl ledově studený. „Nemáš štěstí, Tjuri,“ řekl Piak. „Když svítí slunce, můžeš se po ledovci procházet polonahý.“

I tak byla tato procházka pro Tjuriho něčím zvláštním. Ledová plocha v chladném, šedém světle se nedala přirovnat k ničemu, co kdy předtím viděl. Minuli také několik úžasných věcí: velké, ledové balvany, balancující na tenkých, dlouhých pilířích z ledu. Vypadaly jako obrovské houby.

„Ledovcové stoly,“ upozornil Piak. „Sedí u nich duchové hor, když někdy sejdou ze svých vrcholků. Občas po sobě házejí skalami. Je to slyšet na míle daleko, jako hřmění hromu.“

„Opravdu?“ zeptal se Tjuri a rozhlížel se kolem sebe, jako by čekal, že se někde vynoří nějaký obr nebo duch hor, aby po něm mrštil kamenem.

„Já je nikdy neviděl,“ řekl Piak. „Někdy jsem je zaslechl v dálce.“

Čas od času museli přeskočit prasklinu či potůček, ale když byli asi v půli cesty, narazili na potok, který byl příliš široký. Vyhloubil si v ledu hluboké koryto, jehož okraje byly hladké jako zrcadlo. Nezbylo jim nic jiného, než jít podél a doufat, že se jim někde dál podaří přeskočit.

„To je smůla,“ durdil se Piak.

Bylo třeba ujít značný kus, než se mohli odvážit skočit, a potom se zase museli vracet, protože na původním místě byla cesta po ledovci bezpečnější.

Zatím se vítr ještě víc ochladil a nebe ještě víc zatáhlo.

Byli oba skrz naskrz promrzlí, když konečně ledovec přešli. Cesta jim však určitě trvala déle než hodinu.

Piak se znovu podíval k obloze. „Ať je ze mě kamzík, jestli nebude sněžit,“ prorokoval. „Honem, musíme si pospíšit.“

„Až kam se chceš dnes dostat?“ ptal se Tjuri, když se po nějakém čase zastavili, aby se znovu přivázali na lano.

„Chtěl bych se dostat za sedm skal,“ odpověděl Piak, „to je nejobtížnější část cesty. Jen doufám, že se příliš rychle nesetmí.“

Jeho naděje se však nenaplnila. Setmělo se tak rychle, až to nahánělo strach, a za chvilku začal padat první sníh. Vítr zesílil a jediné štěstí bylo, že ho měli z velké části v zádech. Ve vánici se viditelnost zhoršila a terén klouzal. Byl ještě neschůdnější než dřív.

„Nejprve mlha, teď zase sníh,“ mrmlal Piak. „Také tě hory mohly přijmout trochu přátelštěji.“

V tom okamžiku se právě nacházeli na úzkém výstupku, vpravo měli vysokou skalní stěnu, vlevo sráz.

„Kde je sedm skal?“ chtěl vědět Tjuri.

„Stojíme teď pod čtvrtou skalou,“ odpověděl Piak. „Takže vpřed.“

Škrábali se dál v šeru. Tjurimu klapaly zuby zimou a už skoro necítil ruce ani nohy. Nejhorší bylo, že ho znovu začala bolet zraněná ruka. Bolest se ozvala už na ledovci a každým krokem se zvětšovala. Neřekl však nic a mlčky se plahočil dál.

Najednou se Piak zastavil. „Tohle nejde!“ zvolal. „Je to příliš nebezpečné, než abychom šli dál. Stezka bude ještě užší a stoupání prudší, a už je skoro úplná tma.“

„Co budeme dělat?“ křičel Tjuri.

„Musíme zpátky,“ odpověděl Piak. „Tady nemůžeme zůstat. Na tomhle nechráněném místě je hrozná zima. Na začátku třetí skály najdeme nehlubokou jeskyni. Tam se můžeme schovat. Není sice nijak příjemná, ale noc se v ní dá přečkat.“

Dali se na cestu zpět. Sestup se ukázal ještě obtížnější než výstup a mimoto měli teď vítr proti sobě, takže je vánice téměř oslepovala. Postupovali dopředu jen velice zvolna a neodvažovali se pospíchat, i když se už zcela setmělo. Ostatně, bylo otázkou, zda by vůbec dokázali jít rychleji. Střídavě šel první Tjuri nebo Piak a často zastavovali, aby si navzájem pomohli. Nepromluvili ani slovo, dokud Piak nevyhekl:

„Teď už bychom tam pomalu měli být! Vzpomínáš si na tohle místo?“

„Skoro vůbec nic nevidím,“ řekl Tjuri. „Všechno mi připadá stejné.“

Pokračovali v sestupu. „Už dlouho nevydržím,“ pomyslel si Tjuri. „Za chvíli prostě padnu na zem.“ O něco později se zeptal: „Není tohle třetí skála?“

„Ano!“ zvolal Piak. „Už jsme na místě. Skoro.“

Svůj cíl nalezli právě včas. Jeskyně opravdu nebyla hluboká. Mohli si v ní taktak sednout vedle sebe, chráněni proti větru, ale ne proti chladu. Vybalili své cestovní vaky a zimomřivě se schoulili do dek.

Piak řekl: „Tak, a jsme tady. Ale nesmíme spát. Příliš bychom prochladli. Musíme se občas projít, dupat nohama… prostě zůstat v pohybu. Jak je ti Tjuri?“

„Ujde to,“ odpověděl dotázaný. „Alespoň vzhledem k podmínkám.“

„Bolí tě ruka?“

„Trochu.“

„Takže trochu dost,“ řekl Piak. „Zabal si ji, jak nejlépe můžeš. Přetáhni si kutnu přes ovčí kožich a zachumlej se do deky. Teď se nedá nic jiného dělat. Musíme se snažit přečkat noc. V každém případě se pořádně najíme. To pomáhá vždycky… Škoda, že nemáme nic, abychom rozdělali oheň,“ řekl o něco později. „Na druhou stranu si ale myslím, že by se nám ho v tomhle počasí nepodařilo rozdělat, natož udržet. Určitě přemýšlíš: Do čeho jsem se to jen pustil!“

„S takovým počasím jsme přece nemohli počítat,“ řekl Tjuri a musel mluvit hodně hlasitě, aby překřičel hukot bouře.

„Ne, něco takového jsem zatím zažil v tomto ročním období jen jednou, a to jsem byl výš. Věř mi nebo ne, dnes ráno jsem vážně netušil, že přijde něco takového. Později jsem dostal strach, že by mohl začít padat sníh, proto jsem tak pospíchal. Raději jsem měl vhodné místo k přenocování hledat hned, když jsme opustili ledovec.“

„Nemohl jsi vědět, že počasí bude tak zlé,“ utěšoval ho Tjuri.

„Ne, to jsem opravdu nečekal. Je mi to líto.“

„Nemusíš se omlouvat,“ odpověděl Tjuri. „Udělal jsi, co jsi považoval za nejlepší.“ Zimou mu začaly cvakat zuby.

„Pojď,“ vyzval ho Piak, „musíme něco dělat. Co kdybychom tleskali rukama. Takhle.“ Co řekl, také udělal a zpíval k tomu písničku. Nejhlasitěji, jak jen mohl:

Včera v noci,

o půlnoci,

slyšel jsem,

jak les jen ztich,

a tam v horách,

temných horách

tančil horský trpaslík…

Vítr skučel okolo skalních masívů a v dálce znělo burácení hromu nebo padajícího kamení. Chlapci něco pojedli a schoulili se těsně k sobě, bojujíce se spánkem.

Noc byla dlouhá. Občas vstali a prošli se opatrně sem a tam po úzkém výstupku venku před jeskyní, ale zima je rychle zahnala zase zpátky do úkrytu. Zpříma se posadili a snažili se alespoň dupat nohama nebo si navzájem třeli ruce. Zabavovali se vyprávěním příběhů. Tjuri povídal o svých dobrodružstvích v lese a na hradě Mistrinaut, a když všechno pověděl, pokračoval dál a vyprávěl o hradu Tehuri, o Dagonautově městě a králových rytířích. Všechny je jmenoval jménem a popsal jejich erby i štíty. Piak na oplátku vyprávěl o své rodné vesnici, o horách a o poustevníkovi a přezpíval všechny písničky, které znal. Jak noc postupovala, začalo je hlasité mluvení velice unavovat, a tak stále častěji mlčeli, někdy i dlouhou dobu. Občas je spánek přemohl a oni si na chvíli zdřímli, až se jeden z nich s úlekem probudil a zatřásl tím druhým.

Během noci se však vítr ztišil a přestalo sněžit. A pak konečně, konečně svitlo slabé světlo svítání.

6

Výhled na Ynauvenovu zemi

„Teď bych si dal talíř horké fazolové polévky,“ řekl Piak, když se snažili ukousnout kus tvrdého chleba. „Ale není bohužel k dostání, tak aspoň pro dnešek objednám hodně sluníčka.“

Tjuri se musel obdivovat nevyčerpatelné čipernosti a výdrži svého společníka. Když na něho však pohlédl pozorně, spatřil, že probdělá noc zanechala stopy i na něm. Piakův dříve snědý obličej byl teď vybledlý do šeda a rty měl úplně promodralé. Tjuri by rád věděl, jak v tomto stavu dokážou zdolat podle Piaka nejobtížnější část cesty. Už nesněžilo, ale cesta, po níž se měli vydat, nevypadala nijak vábně. Navíc byla pokrytá sněhem. Slunce stálo ještě nízko a o nějakém teple nebylo ani řeči. Tjuri měl pocit, že teď by ho rozehřál snad jen horoucí plamen. Přesto byl o chvíli později připraven k odchodu.

„Co dělá tvá ruka teď?“ zeptal se Piak.

„Hodně se zlepšila,“ odpověděl Tjuri. Trochu přeháněl, ale bolest skutečně ustupovala.

„Dobrá,“ řekl Piak, „tak tedy půjdeme. Ale pomalu, bude to klouzat.“

Podruhé stoupali kolem skal. Piak měl pravdu, klouzalo to. Také chlad byl stále stejně silný a jejich zkřehlé údy jim při nebezpečném šplhání zrovna dvakrát nepomáhaly. Co včera nemohli dost dobře vidět, se jim dnes jevilo jako neustálé varování: hluboké strže a propasti, jejichž dna člověk nedohlédl. Všechno kolem nich bylo bílé, černé nebo šedé… Bílý sníh a jinovatka, černé skály a šedé nebe a horské stráně v dálce. Dlouhou dobu se drápali vzhůru, mlčky, protože na slova jim už nezbývaly síly. Ale po čase – připadalo jim to jako dlouhé hodiny – Piak prohlásil:

„Toto je sedmá skála, přes ni se musíme dostat. Na druhé straně jsem chtěl strávit dnešní noc… Je tam dobrý úkryt.“

Výstup na sedmou skálu byl nejtěžší ze všeho. Když byli konečně nahoře, poskakovaly Tjurimu před očima hvězdičky a on jen lapal po dechu. Ani Piak na tom nebyl o mnoho lépe. Přesto šli ještě kousek dál a na druhé straně sestoupili o něco níž, protože tam byli víc chránění. Posadili se a odpočívali. Tjuri si všiml, že mu už není taková zima. Chvíli trvalo, než jeho pozornost upoutalo i okolí. Přímo před nimi ležel zasněžený horský hřeben a nad ním se nebe rozjasňovalo do modra. Musejí sejít ještě kus dolů, než se k té stráni dostanou, ale až na ni vystoupí, tvrdil Piak, dosáhnou průsmyku a uvidí Ynauvenovu zemi. Tjuri pohlédl na vrchol vpravo od průsmyku, na kuželovitou horu, která mu byla nápadná již dříve.

„Byl jsem nahoře,“ řekl Piak. „Ale teď bych tam raději nechodil,“ dodal s grimasou v obličeji. Potom vstal. „Co kdybychom si odpočinuli v mém úkrytu?“ navrhl. „Bude v něm útulněji než tady.“

Za sedmou skálou se nacházela jeskyně, jež byla mnohem prostornější a hlubší než ta, v níž strávili minulou noc. Museli však překročit spoustu malých i větších kamenů, než se dostali dovnitř.

„Snad to bylo přece jen k něčemu dobré,“ mumlal si pro sebe Piak.

„A co?“ chtěl vědět Tjuri.

„Že jsme se sem nedostali. Tyhle kameny tu minule nebyly. Je docela dobře možné, že spadly dolů v noci na dnešek. Nerad bych dostal podobným kamenem do hlavy… a ty? Ale teď něco uvidíš!“ Piak vešel do jeskyně před Tjurim a zmizel ve tmě vzadu. Za okamžik se vynořil zpátky s náručí plnou větví. „Tak co tomu říkáš?“ ptal se triumfálně. „Moje zásoby! Minulý měsíc jsem si je sem přinesl z Filamenu. A dokonce nejsou ani vlhké.“

„Nádhera!“ pochválil ho Tjuri.

„Teď si rozděláme oheň,“ řekl Piak, „už mi sice není taková zima jako dnes ráno, ale než půjdeme pryč, chci jen žhnout a sálat teplem. A chci si dát opečený chléb a koláč upečený v horkém popelu.“

Jak řekl, tak udělali. Když odcházeli, byli oba v mnohem lepším stavu i náladě. Slunce se připojilo a začalo pořádně svítit, takže poslední výstup se náramně vydařil. Nahoře jim bylo dokonce horko. Ale na teplo a zimu v tom okamžiku nemysleli. Vždyť se dívali na Zemi krále Ynauvena!

Tjuri si povzdechl. Před ním ležel cíl jeho cesty. Vlastně neviděl o moc víc než hřebeny hor, navazující jeden na druhý a ztrácející se v dáli v mlze. Nížinu pod nimi mohl jen tušit. Bylo to ještě daleko, vzdálenost přes hory překonali zatím jen z poloviny.

„Není příliš jasno,“ řekl Piak. „O něco dál uvidíš víc, i když budeme níž. Ale teď se rozhlédni kolem sebe.“

Až nyní si Tjuri všiml, na jak krásném místě stojí. Kolem nich ležely sněhem pokryté stráně a tyčily se vrcholky osvětlené zářícím sluncem.

„Pojď,“ řekl Piak, „nechci, aby mi bylo zase zima, a to se stane, pokud tu zůstaneme stát déle. Navíc musíme dohnat ztracený čas.“

Sestup nebyl pro Tjuriho nijak příjemný. Nahoře v průsmyku měl pocit, že všechny těžkosti už mají za sebou, ale terén byl stále náročný a drsný. Nebylo však takové chladno, protože vítr z východu už necítili. Za nějaký čas jim stráně skryly z dohledu, co bylo vidět z Ynauvenovy říše.

Den pokročil, a když slunce změnilo vrcholky hor na západě v oranžové plameny, našli si nocleh v nehlubokém údolí, blízko u potoka. Byli oba příliš unavení, než aby nějak mnoho jedli, ale Piak si přece jen udělal čas, aby ošetřil Tjurimu ránu tekutinou z Menauresovy flaštičky. Potom si lehli a oba usnuli, jako když je do vody hodí.

Nastalo ráno, chladné a jasné. O něco později toho dne se však oteplilo. Piak ukázal Tjurimu nevelký, zploštělý vrcholek a řekl. „Má rozhledna. Měl bys chuť vylézt na ni a rozhlédnout se? Není to velká zacházka, budeme procházet blízko pod ní.“

Tjuri neodmítl, a když stál nahoře na vrcholku, rozhodně toho krátkého výstupu nelitoval. Neboť vrcholek měl takovou polohu, odkud se nabízel neomezený výhled na zemi na západě. V jasném počasí viděli hodně daleko. Spatřili pole, louky a lesy, i město Dangrii, které vypadalo jako z pohádky, a o kus dál skvrny, patrně vesnice, a něco třpytivého, což by mohla být Duhová řeka. Tjurimu ta země připadala nádherná. Najednou si uvědomil, že by se docela rád stal potulným rytířem, aby mohl stále poznávat nové a nové věci a navštěvovat cizí, daleké kraje.

„Jak daleko ještě může být k úpatí hor?“ zeptal se nahlas.

„Odtud už půjde sestup rychle,“ odhadoval Piak. „Snad dva a půl dne. Nikdy jsem nebyl dál než ve Filamenu a tam se dostaneme zítra večer.“

„Takže za dva a půl dne se budu muset rozloučit s Piakem,“ pomyslel si Tjuri. Nebyla to nijak příjemná představa. Bude Piaka postrádat. Ano, bude ho postrádat víc než rytíře Ristridina a jeho družinu. S Piakem mohl být víc sám sebou, Piak se stal jeho přítelem. Piak dokázal svou činorodostí zahnat všechny zbytečné starosti a předčasné obavy.

„Stalo se něco?“ zeptal se Piak vedle něho.

„Ne,“ řekl Tjuri, „co by mělo být?“

„Díváš se tak hrozně vážně. Ve Filamenu asi nebudeš chtít přenocovat?“

„Proč? Aha, ne, asi bude lepší, když se Filamenu vyhneme.“

„Máš pravdu,“ řekl Piak. „Hlavně nezanechat cestou stopy! Ale vím o něčem jiném. Kousek od Filamenu bydlí můj strýc s tetou, Taki a Ilia se jmenují. Oba dva jsou velice milí. Můžeme jít k nim. Udrží naši návštěvu v tajnosti, když je poprosím. A dají nám najíst…! Nikdo nevaří tak dobře jako moje teta.“

„To zní lákavě,“ smál se Tjuri.

„Ano, klidně to tak můžeme udělat. Nic neřeknou. A navíc žijí úplně sami. Menaures je také zná. Dříve za nimi někdy zašel. No, co myslíš?“

„Veď mě,“ řekl Tjuri.

„Tak rychle,“ začal spěchat Piak, „možná tam dojdeme ještě před setměním.“

Následující sestup šel velice rychle. Většinou šel první Piak, aby udával tempo. Ale on nešel prostě dolů, on se dolů snášel skákaje z jednoho kamene na druhý. Tjuri s ním držel krok, i když při každém skoku cítil, jak mu do paže vystřeluje bolest. Odpoledne už byla krajina mírnější a líbeznější. Potom poprvé zaslechli cinkat zvonce.

„To jsou ovce strýčka Takiho,“ řekl Piak.

Za pár minut zvířata i uviděli, jak se pasou na malé louce. Když se mládenci objevili, přiběhly ovce k nim a olizovaly je všude, kde mohly.

„No, no,“ odháněl je Piak, „jen nás prosím nesnězte!“

Z druhé strany louky se k nim blížil muž. „No ne!“ zvolal. „Kdo to přišel? Piak!“ Ukázalo se, že je to Piakův strýček.

Piak ho srdečně pozdravil a představil mu Tjuriho. „Můj přítel Martin,“ řekl. „Jsme na cestě k vám.“

Taki byl statný, poměrně mladý muž. Jeho přátelský obličej byl právě tak snědý jako Piakův, ale vlasy mu slunce vybělelo do té míry, že se podobaly slámě. Zkoumavě si chlapce prohlédl a řekl: „Jste jistě unaveni. Nahoře bylo špatné počasí?“

„A jak špatné,“ přisvědčil Piak. „Tady jsi nic nepozoroval?“

„Ne, tady ne. Ale viděli jsme zle vypadající mraky nad horami na východě a slyšeli jsme burácení padajícího kamení.“ Taki rozehnal ovce a pokračoval: „Ale všechno nám budete vyprávět za chvíli. Nejprve sejdeme dolů, chlapci. Víte co, já půjdu napřed a řeknu Ilii, aby postavila jídlo na oheň.“

Piak tento plán s jásotem přivítal, ale ještě strýce na chvíli zdržel a tlumeným hlasem mu řekl: „Strýčku Taki, naše návštěva musí zůstat tajemstvím. Nemohu ti říct proč, ale nikdo se nesmí dozvědět, že jsme tady.“

Taki na sobě nedal znát překvapení. „Dobrá,“ řekl. „Nemáme žádného návštěvníka a žijeme osaměle. Tvému přání můžeme tedy snadno vyhovět. Tak za chvíli!“

Seběhl dolů po úzké stezce, která začínala za loukou.

Piak a Tjuri ho následovali o něco pomaleji.

„Ještě asi hodinu chůze,“ řekl Piak.

Taki získával stále větší náskok. Po chvíli jim zmizel z dohledu v nedalekém lesíku.

Už bylo skoro tma, když došli k Takiho obydlí, dřevěnému srubu s přistavěnou kůlnou. Okny svítilo ven světlo a ve dveřích se objevila postava ženy. Naproti jim přiběhl štěkající pes, vrtěl ocáskem a skákal na Piaka.

„Nazdar, starý brachu,“ oslovil psa chlapec. „Jak se ti daří?“

„Pojďte dovnitř, hoši!“ zvolala žena. „Pojďte dovnitř a buďte vítáni.“

7

U Takiho a llie. Dále dolů

Piakova teta Ilia byla malá, s tmavými vlasy a laskavým, červenolícím obličejem. Políbila Piaka na obě tváře a Tjuriho srdečně pozdravila.

Srub tvořila jen jedna, velmi prostě zařízená místnost, aleTjuri měl pocit, že nikdy neviděl útulnější. Na naleštěném stole hořely dvě svíčky a stály tu dřevěné mísy s chlebem, sýrem a ovocem a zelené koflíky s mlékem. Na ohništi plápolal oheň a ve velkém kotli nad ním si prozpěvovala voda.

Taki právě vcházel dovnitř druhou stranou, dveřmi, které spojovaly srub s kůlnou. „Shoďte ze sebe ty rance,“ řekl, „sundejte si vysokačky a pojďte se mnou do kůlny. Hlad si zatím musíte šetřit.“ Sundal kotel z ohně a šel napřed.

V kůlně stál veliký sud, zpola naplněný vodou. Taki do něho vylil obsah kotle. „Tak,“ řekl, „a teď je vlažná. Svlečte se a skočte tam. Nic na světě člověku neudělá tak dobře jako koupel.“

Tomu chlapci věřili okamžitě. Taki je nechal o samotě a zavřel za sebou dveře, ale za chvíli vykoukla za rohem Ilia a podala jim ručníky.

„Dejte mi sem vaše šaty,“ řekla. „Vykartáčuji je a na chvíli pověsím. Tady máte prozatím něco na sebe.“

Když se vykoupali, ošetřil Piak znovu Tjurimu ránu. „Hezky se hojí,“ pochvaloval si, „a to je dobře, protože v Menauresově flaštičce toho už moc nezbývá.“

Za nějakou dobu vešli Tjuri a Piak opět do hlavní místnosti, tváře červené a vlasy mokré. Jeden měl na sobě dlouhou, modrou košili, druhý záplatované, červené kalhoty, obojí původně Takiho oblečení. Ilia míchala něco v hrnci, který visel nad ohněm. Taki seděl u stolu a přizval je, aby si přisedli.

„Začněte,“ vyzvala je Ilia. „Jen si nechte trochu místa na polévku.“

Piakovi se zablýskalo v očích. „Teto llie, my budeme mít skutečně fazolovou polévku! Ale nezačneme, dokud si k nám nesedneš.“

„To je jednoduché, neměla jsem nic uvařeno,“ řekla Ilia. „Nevěděla jsem, že přijdete.“

„Já myslím, že bude polévky víc než dost,“ poznamenal Taki. „Tolik toho nemohou nikdy sníst.“

Piak a Tjuri přisvědčili a potom se pustili s chutí do jídla. Pes seděl pod stolem a snědl všechno, co mu štědré ruce hodily. Mezitím si povídali. Taki se ptal, jakou měli cestu, a chtěl od Piaka vědět, jak se daří jejich společným známým na druhé straně hor. Piak se zase vyptával, jak se vede strýci a jeho ženě a jestli mají nějaké novinky z Filamenu. Tjuri tentokrát víc poslouchal, než mluvil.

„Tebe jsem se, Martine, skoro na nic neptal,“ řekl po čase Taki. „Neber to však jako nezájem. Slyšel jsem, že tvá přítomnost zde je tajemstvím, proto si myslím, že je lépe se nevyptávat.“

„Děkuji vám,“ usmál se Tjuri.

„Ano, je to tajemství,“ přisvědčil Piak. „Menaures o něm ví a pověřil mě, abych byl jeho průvodcem. Snad vám budeme moci později povědět víc.“

„Tak to je dobře, že nejsem zvědavý,“ liboval si Taki. „Ale Ilia je. Určitě jen hoří zvědavostí!“

„To není pravda,“ ohradila se Ilia. „Nikdy nejsem zvědavá na věci, které se mě netýkají.“

„Pak je na světě neuvěřitelně mnoho věcí, které se tě týkají,“ zlobil ji Taki. „Opravdu jsem netušil, že se považuješ za tak důležitou.“

Všichni se smáli, i Ilia.

Tjuri si uvědomil, že teď, když minuli průsmyk, se už vlastně nachází v Ynauvenově zemi. Zeptal seTakiho, jestli je jeho domněnka správná.

„Ano, je to tak,“ odpověděl Taki, „ačkoliv jsou lidé, kteří tvrdí, že Velké hory nepatří žádnému panovníkovi. Ale já považuji Ynauvena za svého krále.“

„Ty už jsi někdy byl v Dangrii, že?“ zeptal se Piak.

„Mnohokrát, před tím, než jsem se oženil. Krásné město, ale žít bych tam nechtěl.“

„Proč ne?“ chtěl vědět Tjuri.

„Je tam pro mě příliš těsno. Milejší je mi srub v horách, vysoko na čerstvém vzduchu. Ale Dangrie je krásná, ačkoliv to ještě nic není ve srovnání s Ynauvenovým městem. Máte tam namířeno?“

„Do Dangrie? Ano,“ řekl Tjuri. „Je odsud daleko?“

„Zítra večer dosáhnete úrovně Filamenu a odtamtud vám potrvá víc než den dostat se k úpatí hor. Ale počkejte, něco mě napadlo! Bydlí tam muž, pro kterého jsem dřív pracoval. Jmenuje se Ardok. Je bohatý a má mnoho koní a povozů. Když ho mým jménem poprosíte, možná se s ním budete moci svézt do Dangrie. Jezdí tam často, aby prodal na trhu, co se mu na statku urodí. Určitě nebude proti. Je docela milý, i když se někdy chová přísně. Musíte být u něj ale brzy ráno. Většinou vyjíždí už před východem slunce, aby byl odpoledne v Dangrii.“

„Děkujeme,“ řekl Piak. „To můžeme klidně zkusit, co myslíš…, Martine? Kde přesně Ardok bydlí, Taki?“

„Ráno vám to vysvětlím,“ odpověděl jim pán domu. „Možná vás i kus doprovodím. Cesta se trochu změnila od doby, co jsme tu minulý měsíc měli nedaleko malé zemětřesení.“

„Opravdu?“ zajímal se Piak. „Kde? A co se stalo?“ A Taki mu musel všechno vyprávět.

Po jídle šli hned spát. Mladíci odmítli spát v posteli Takiho a Ilie, a tak jim Taki nakonec udělal ležení na podlaze. Když si vzájemně popřáli dobrou noc, blaženě v tomto přátelském domě usnuli.

Následující den zahájili brzy, a to vydatnou snídaní. Ilia je ještě na cestu vybavila velkým kusem chleba. „Tenhle je čerstvý,“ řekla, „včera pečený. Váš starý chleba mi nechte, udělám z něho pudink pro Takiho.“

Mnohokrát jí poděkovali, rozloučili se a vyrazili. Taki se psem je doprovázeli. Šli prudce dolů přes balvany a kameny, korytem vyschlého potoka a nakonec po nádherné stezce, která vedla loukami plnými květin. Kolem poledního se s nimi rozloučil i Taki, poté, co jim vysvětlil, jak se dostanou na Ardokův statek. Mladíci poděkovali a slíbili, že se na zpáteční cestě opět zastaví.

„Doufám, že se s Ardokem budeme moci svézt,“ řekl Piak, když už zase sami pokračovali dál. „Ještě nikdy jsem na voze nejel.“

Tjuri se najednou zastavil a podíval se na Piaka.

„Co se děje?“ zeptal se Piak.

„Měl jsi mě přece převést jen přes hory,“ řekl Tjuri. „Neměl by ses vrátit k Menauresovi?“

„A nemohl bych jít s tebou dál?“ poprosil Piak. „Menaures mi sám řekl: – Jestli ho budeš chtít doprovázet, Piaku, tak to také udělej. – No, a já to udělám, jestli nemáš námitek.“

„Mám námitky,“ řekl Tjuri.

„Proč? Chceš raději cestovat sám?“ zeptal se Piak.

Tjuri by byl hrozně rád, kdyby s ním Piak zůstal, ale přesto odpověděl: „Může to být nebezpečné. Ne, nechci, abys se mnou šel.“

„Ach, jenom proto,“ nedal se odradit Piak. „To je mi jedno. No tak, nechej mě jít s tebou do Ynauvenova města.“

„Ne,“ trval na svém Tjuri, „opravdu bude lepší, když půjdu sám.“

Piak na něj zklamaně pohlédl. „Myslíš to vážně?“ zeptal se. „Určitě si myslíš, že bych ti byl víc k zlosti než k užitku?“

„Ne,“ řekl Tjuri, „ne, to si nemyslím! Děkuji ti za nabídku, ale skutečně, bude lepší…“

„Když půjdeš sám!“ skočil mu Piak do řeči. „To jsi už říkal. Máš strach, že je tvá cesta nebezpečná, ale to já vím taky. I Menaures to věděl, a souhlasil, abych šel, když budu chtít. A já bych šel rád! Nebo máš ještě nějaký jiný důvod, proč nechceš, abych šel s tebou?“

„Ne,“ přiznal Tjuri. „Ale důvod, který jsem jmenoval, považuji za dost závažný, abych se snažil tě odradit.“

„Já se přes všechno hravě dostanu. Takhle!“ řekl Piak a udělal velký skok. „Vím o všech nebezpečích, o rudých jezdcích i o Sluporovi. Dva dokážou dávat víc pozor než jeden. Chceš cestovat rychle… i já umím chodit rychle. No tak, vezmi mě s sebou. Stanu se tvým panošem a budu tě ve všem poslouchat.“

Tjuri váhal. Může Piakovu nabídku přijmout?

„Jestli budeš ještě dlouho váhat, půjdu pryč,“ vyhrožoval Piak. „Ale potom půjdu potajmu za tebou, plíživě jako špeh.“

Tjuri se začal smát. „Nu dobrá,“ svolil. „Mám raději společníka než pronásledovatele.“

„Hurá!“ zakřičel Piak. Radostí se rozběhl, ale po chvilce se zastavil a počkal, až ho Tjuri dojde. Potom se hluboce uklonil. „Jsem váš služebník,“ řekl slavnostně.

„Nedělej hlouposti,“ okřikl ho Tjuri. „Jsme společníci, jsme si rovni.“

„Přátelé!“

Nějaký čas šli vesele dál.

„Pověz,“ řekl posléze Piak, „když jsi rytíř, mohl bych se stát tvým panošem?“

„Já ještě nejsem rytíř,“ opravil ho Tjuri.

„Ale až jím budeš? Nebo se kluci jako já nemohou stát panošem?“

„Ale jistě!“

„Mohl bych jím tedy být?“

„Jestliže na tom trváš,“ smál se Tjuri, „pak klidně. Postarám se, abych dostal rytířské ostruhy za každou cenu. Jenom abych ti udělal radost.“

„To je od tebe velice laskavé,“ ujistil ho Piak veleuctivě.

Sestup šel rychle a bez obtíží. Nechali Filamen za sebou a na konci dne už byli o hezký kus dál.

Následujícího rána řekl Piak: „Tak, teď už nejsem tvým průvodcem, protože dál než tady jsem nikdy nebyl. Teď musíš říct ty, kudy půjdeme.“

„Společně cestu určitě najdeme,“ usoudil Tjuri.

Nedalo to ani tolik práce, neboť Taki jim přesně popsal, kudy musejí jít. Odpoledne nechali vysoké hory zcela za sebou a dorazili do podhůří. Sem tam spatřili vesničky a také potkávali víc lidí, kteří je sice zdravili, ale už neprojevovali žádné překvapení nebo zvědavost. Byli zkrátka opět v obydleném světě.

Piak se občas ohlédl. „Sbohem, hory,“ řekl v jedné chvíli.

„Mrzí tě, že jsi šel se mnou?“ zeptal se Tjuri. „Ještě se můžeš vrátit.“

„Ty máš ale nápady!“ ohradil se Piak skoro rozzlobeně.

Šli dál i po západu slunce. Noc byla jasná a oni chtěli být následujícího rána u sedláka Ardoka. Bylo už hodně pozdě, když si našli nocleh v kupce sena.

Piak prohlásil: „Tak, to bychom měli. Zítra pro mě začne něco nového. Další část cesty, která povede naprostou nížinou. Uvidím města a široké řeky, jen si představ! Ty všechno znáš.“

„Ale ne,“ řekl Tjuri. „Zdejší země je pro mě také neznámá, ostatně jako pro většinu lidí z východní strany hor.“

Odmlčeli se a přemítali, jaká dobrodružství je asi v této cizí zemi čekají. A jak o tom přemýšleli, pomalu usnuli.

ŠESTÝ DÍL

Na východ od Duhové řeky

1

S Ardokem do Dangrie

Za ranního svítání procházeli Tjuri a Piak podél potoka. Na jeho druhém břehu, ve stráni, se prostíraly vinice.

„To by mohly být Ardokovy pozemky,“ řekl Tjuri.

O kus dál stál velký, kamenný dům, obklopený dřevěnými stodolami a stájemi. Mládenci přešli po mostě vedoucím přes potok, pak zůstali chvíli stát a pozorovali okolí. Lidé už byli vzhůru. Za některými okny svítilo světlo, slyšeli hovor, koňské ržání a další zvuky. Zatímco stáli u mostu, vyšel ven mohutný muž, v pravé ruce velké kladivo, pod levou rukou bednu. Uviděl je, ale neřekl nic, ani k nim nešel. Postavil bednu na zem, chvíli se v ní přehraboval a potom začal něco opravovat na jednom okně.

Piak a Tjuri k němu přistoupili. „Dobré ráno,“ pozdravili.

Muž zrovna něco s velkým rámusem zatloukal, ale na chvíli přestal a zeptal se: „Co jste říkali?“

„Dobré ráno,“ zopakovali chlapci.

„Děkuji, i vám,“ odvětil muž a znovu se pustil do divokého bušení, takže bylo nemožné cokoliv říct. Za chvilku však odložil kladivo do bedny, pohlédl na ně a řekl: „Jste časně na cestě. Co jste zač? Nikdy dříve jsem vás neviděl.“

„Přicházíme z hor,“ řekl Piak.

„Z druhé strany hor, určitě. To se také nestane příliš často.“ Muž si povytáhl kalhoty a pozoroval je zpod zarostlého obočí. Měl velice nápadný vzhled, dlouhé, neuspořádané, žlutošedé vlasy a vousy.

„Jsme u Ardokova domu?“ zeptal se Tjuri.

„Uhodls. Toto je Ardokův dům. Jmenuje se Ve stínu Velkých hor. Přišli jste sem, abyste se zeptali jen na tohle?“

Rádi bychom mluvili s Ardokem,“ vysvětlil Tjuri.

„Tak‚ vy byste chtěli mluvit s Ardokem. Myslíš si, že uz je vzhůru, tak brzy ráno?“

„I kdyby nebyl, vaše bušení kladivem by ho jistě probudilo,“ pronesl Piak. Muž se začal smát. „Máš pravdu,“ řekl. „Ale myslíte si, že bude ochoten s vámi mluvit, v tuto hodinu?“

„Na to se ptáme vás,“ řekl Tjuri.

„Proč s ním chcete mluvit?“

„Posílá nás Taki,“ odpověděl Tjuri. „Ten nám řekl Ardokovo jméno, i kde bydlí.“

„Ach, Taki. Jak se daří tomu bláznovi? Chtěl se oženit a vrátit se do hor, místo, aby zůstal tady a dobře vydělával.“

„Už se oženil,“ řekl Piak, „a v horách se mu docela líbí.“

„To je skvělé,“ odvětil muž. „Jeden v horách, druhý v nížině, každý má někde své místo… kromě cestovatelů, ti nemohou nikde najít klid, a mladíků, co vyhledávají dobrodružství. I já rád cestuji, i když se nikdy nedostanu daleko od domu. Ale co se dá dělat, mám své povinnosti. Musím spravovat hospodářství a postarat se o lidi, kteří jsou na mně závislí.“

„Vy jste Ardok?“ zvolal Piak.

„To tedy jsem, skutečně. A co sis myslel…, že jsem nějaký ospalec, který nechá ostatní, aby za něho pracovali? Jsem vzhůru vždycky první ze všech. Tak mi řekněte, co máte na srdci.“

Mládenci se mu svěřili se svou prosbou.

„Ale ano, přišli jste včas,“ řekl Ardok, „právě dnes jedu do Dangrie. Už nakládají vůz. Jenomže vůz je tak naplněný zbožím, které se musí prodat na trhu, že už se na něj nevejde ani myš. Ale neznepokojujte se. Mám ještě koně, kteří se občas musejí projet. I já sám pojedu na koni. Vůz řídí můj pacholek Dierik. Můžete jet jako doprovod, každý na jednom koni. V současné době téměř vždy beru s sebou nějaké další lidi. Cesta je pak bezpečnější, víte? A až budeme na trhu, můžete pomoct s vykládáním vozu. Co vy na to? Ujednáno? Umíte jezdit na koni?“

„N… ne,“ přiznal Piak a nijak dobře se při tom necítil.

„Já už jsem na koni seděl,“ řekl Tjuri opatrně.

„Určitě na jednom z těch horských poníků, kdy taháš nohy po zemi. Ale to půjde. Dám vám krotká zvířata. Tak co, souhlasíte?“

Chlapci přisvědčili, i když si Piak při myšlence, že bude muset jet na koni, dělal značné starosti. Ardok chtěl vědět, zda už snídali. Přestože tomu

tak bylo, pozvání k jídlu neodmítli.

Krátce po snídani se začali připravovat na cestu. Pacholek přejel s velkým krytým vozem, taženým dvěma koňmi, opatrně po mostě. Dva další přivedli dva jezdecké koně.

„Dobrá, vylez si na něho,“ vyzval Ardok Piaka a díval se na něj trochu posměšně.

Ten Tjurimu zašeptal: „Budu to muset zkusit. Koneckonců se chci přece stát panošem.“ Vylezl na kobylku s jistou námahou, ale bez váhání. Potom s obavami ve tváři ujel pár koleček po dvoře.

Ardok mu nahlas radil a nedával pozor na Tjuriho, který si mezitím vyskočil na druhého koně. Už na něm seděl, když si ho Ardok všiml.

„Ne!“ zakřičel hospodář na jednoho z pacholků, „Zefilvenu ne, je příliš neklidná pro nezkušeného jezdce. Říkal jsem vám přece, abyste mu přivedli toho tmavého ryzáka!“

„Ale on už na ní sedí,“ bránil se pacholek.

„Slez z ní dolů,“ volal Ardok. Potom však zmlkl a chvíli Tjuriho pozoroval, jak kluše k Piakovi. „Hm,“ řekl nakonec. „Nechte mu ji.“

Vydali se na cestu. Piak se držel pevně sedla a nedůvěřivě pozoroval uši svého koně. Za chvíli však prohlásil: „Docela to ujde. Nemohu však tvrdit, že by se mi sedělo pohodlně. Raději chodím!“

„Zvykneš si,“ smál se Tjuri.

Ardok, který jel vepředu, zadržel koně a počkal, až ho dojeli.

„Odkud pocházíš, Martine?“ zeptal se Tjuriho.

„Z jedné vesničky na druhé straně hor,“ odpověděl mladík.

„Ach tak. Jezdíš jako skutečný jezdec. Už jsi jezdil na koni i dříve?“

„Ano,“ odpověděl Tjuri. „Sem tam.“

„Sem tam! A na jakých koních? Zefilvena je ušlechtilé zvíře, ale krotká zrovna není.“

„Jezdil jsem na Ardanvenovi,“ odpověděl Tjuri v duchu, „na Ardanvenovi nebo-li na Nočním větru, s nímž se Zefilvena nemůže vůbec srovnávat.“ Nahlas však řekl: „Na různých koních, velkých i malých.“

„Aha,“ řekl Ardok a dál už nic neříkal.

„Jak daleko je do Dangrie?“ zeptal se Piak.

„Dnes odpoledne bych tam chtěl být,“ řekl Ardok. „Za chvíli, až si trochu zvykneš na jízdu na koni, pojedeme rychleji.“

„Město ještě ani není vidět,“ řekl Piak a usilovně zíral k západu. „Nahoře ano. Ale tady je všechno tak placaté.“

„Čemu říkáš placaté,“ smál se Ardok. „Vždyť já vidím docela dost kopců. Ale v horách ti výhled zacloní nějaká skála, vrchol nebo stráň. Copak se ti tahle cesta nelíbí?“

„Ale ano,“ řekl Piak. Ohlédl se a zrak mu spočinul na masívu pohoří.

„Chtěl bys raději zpátky?“ zeptal se Tjuri.

„Ne, kdepak. Vůbec ne.“

„Kam až máte namířeno?“ zeptal se Ardok.

„Chtěli bychom si prohlédnout Ynauvenovu říši,“ odpověděl mu Tjuri.

„To tedy můžete cestovat dlouho a daleko,… pokud chcete vidět všechno. Vlastně byste měli jet spíš na západ od Duhové řeky. Srdce Ynauvenovy říše je tam.“

„Panuje přece i tady?“ otázal se Tjuri.

„Jistě. Ale na východ od Duhové řeky už to není takové jako dřív. Od doby, co nastaly neshody mezi Evílanem a Ynauvenem, sem přijde mnohem méně králových rytířů. Je jich samozřejmě třeba na jihu, aby chránili hranice. Nu co,… o tom vy nic nevíte…“

„Tak nám o tom něco povězte,“ vyzval ho Tjuri.

„Ale ne, sami musíte všechno poznat a udělat si vlastní názor. V každém případě je na této cestě méně bezpečno, než bylo dřív. Ano, dokonce se občas objeví lupiči!“

Chlapci pohlédli na luk a šípy, které měl Ardok na zádech, a pochopili, proč je s sebou veze.

„Náhodou vůbec není hloupé, že se chcete podívat, jaké to u nás je,“ řekl hospodář po chvilce. „Mělo by sem přijít víc lidí z vaší strany hor. Mluvíme stejnou řečí, i když teprve teď slyšíte, jak by se měla správně používat…“

„Jak to?“ podivil se Tjuri.

„Přece slyšíš rozdíl mezi tím, jak mluvím já, a jak mluvíš ty, i když si snadno rozumíme? Naše řeč zní lépe.“

„Kdo to tvrdí?“ zeptal se Piak podrážděně.

„Já to tvrdím a mám pravdu. Nevíte snad, že vy v Dagonautově říši jste se svůj jazyk naučili od nás? Před mnoha stoletími přešli rytíři našeho krále přes hory, zakládali tam vesnice a stavěli hrady. Naučili lidi všechno, co uměli, i svou řeč, řeč Ynauvenovy říše. Ano, dokonce se vypráví, že právě oni založili Dagonautovo město, a že váš král i rytíři pocházejí z těchto rytířů.“

„Tenhle příběh jsem ještě nikdy neslyšel,“ řekl Tjuri.

„Pak nastal čas, aby sis ho poslechl. A je pravdivý, věř si nebo ne.“

„Vyprávějte nám víc o Zemi krále Ynauvena,“ domáhal se Piak.

Ardok chvíli přemýšlel a potom zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl pomalu, „to neudělám. Sami na všechno musíte přijít. Podívejte, slunce stoupá vzhůru a my opouštíme stín hor. Pojedeme teď rychleji.“

Pobídli koně, až na Piaka, který se necítil nijak zvlášť jistě. Jeho kůň však následoval příkladu ostatních a dal se také do běhu, zatímco se jeho jezdec držel koňské hřívy. Piak však zůstal v sedle a po čase se začal dokonce hrdě rozhlížet.

„Nakonec se ze mě stane dobrý jezdec,“ řekl si pro sebe.

Z Piakovy rozhledny v horách připadala hochům Dangrie jako kouzelné, pohádkové město. Zblízka však vypadala zcela jinak. Mocné a ohromující byly její zubaté hradby s čnějícími baštami, vystavěné z obrovských, kamenných bloků. Tu a tam se nad hradbami tyčila věž, někdy mohutná a těžká, jindy štíhlá a špičatá, s měděnými, větrnými praporky na vrcholcích střech.

„Toto je Východní město,“ řekl Ardok.

Piak byl zklamaný. „Tohle je Dangrie?“ ptal se nevěřícně. „Myslel jsem, že vypadá jinak.“

„Nelíbí se ti?“ zeptal se Tjuri.

„Ne. Všechny ty vysoké, tlusté zdi. Cítil bych se jako ve vězení, kdybych tu musel žít. Tobě se líbí?“

„Neřekl bych zrovna, že je krásná,“ řekl pomalu Tjuri. „Vypadá prostě jako skutečné město.“

„Je Dagonautovo město také takové, s hradbami kolem dokola?“

„Už jsem ti o něm přece vyprávěl. Je jiné, větší, ale v něčem se Dangrii podobá.“

„Ty znáš Dagonautovo město?“ obrátil se Ardok na Tjuriho.

„Ano, už jsem tam byl,“ odpověděl mladík.

„Podobá se Ynauvenovo město Dangrii?“ vyzvídal Piak na Ardokovi.

„Město krále Ynauvena se nedá přirovnat k žádnému jinému,“ odvětil Ardok.

„Kolik měst máte?“

„Kromě Ynauvenova města jsou v této zemi ještě tři: Východní město, kterému se říká Dangrie, Západní město, nebo-li Přístav u moře, a Jižní město mezi velkými řekami. V tom posledním má svou rezidenci korunní princ.“

Přijížděli k bráně na východní straně hradeb. Nad jejich hlavami přeletěli hradby dva holubi a snesli se na městskou věž.

„Ti se nemusejí cítit jako ve vězení,“ poznamenal Piak.

„V Dangrii je mnoho holubů,“ řekl Ardok. „Někdy sem přilétají z dalekých krajů i poštovní holubi. Starosta města získává tímto způsobem zprávy.“ Zamračil se a užuž se zdálo, že ještě něco dodá, ale nakonec mlčel.

„Jezdíte často do Dangrie?“ zeptal se Tjuri.

„Přijíždím sem každý měsíc,“ odpověděl hospodář, „někdy i častěji.“

Zatím dojeli až k bráně. Byla otevřená, ale v průjezdu stála závora a u ní několik ozbrojených strážců. Když uviděli Ardoka a jeho společníky, okamžitě závoru zvedli a velitel ho přátelsky pozdravil.

„Dobrý den, Ardoku,“ řekl. „Koho to máš s sebou?“

„Mého pacholka Dierika znáš,“ odpověděl sedlák, „a toto jsou dva mladíci z hor.“

„Mladíci,“ zopakoval strážný. „Jak se jmenujete?“ zeptal se přímo jich.

„Piak Piakson a Martin Martinson.“

„Z druhé strany hor určitě,“ prohodil strážný. „Co tu chcete dělat?“

„Chtějí si prohlédnout naši zem,“ řekl Ardok.

„To je skvělé,“ pochvaloval si velitel stráží. „Nepřijde sem mnoho cizinců – alespoň ne z východu. Musíte se stavit u starosty, určitě vás srdečně přivítá a všechno vám ukáže.“

„Myslím, že starosta má na práci jiné věci než provádět cestovatele,“ zabručel Ardok.

„Ale ne, najde si čas na všechno,“ přesvědčoval je velitel. „Jak dlouho chcete zůstat mládenci?“

„Ještě nevíme,“ odpověděl Tjuri.

„Jen ne příliš krátce,“ radil jim velitel. „Můžete si tady pěkně užít.“ Obrátil se k Ardokovi: „Kde zůstaneš na noc?“ zeptal se.

„U Bílé labutě, jako vždycky,“ zněla odpověď.

„A ti mladíci také?“

„Na to se musíš zeptat jich, dobrý muži.“

„Ještě nevíme,“ řekl Tjuri. „Nevyznáme se tu.“

„Tak zůstaňte s panem Ardokem. Ví nejlíp, kde se ve městě dobře jí a pije. Ale už vás nebudu zdržovat. Buďte zdrávi.“

Projeli bránou a vjeli do města. Piakovi málem vypadly oči, když spatřil řady domů, široké i úzké ulice, hradby a věže. Dokonce se i zapomněl ustrašeně držet koňské hřívy.

„Město je přece jen něco zvláštního,“ přiznal.

Dojeli až na náměstí a na jeho okraji zůstali chvíli stát.

„Můj Bože!“ zvolal Piak. „To je krása!“

Náměstí bylo plné barevných stánků a krámků, všude prodavači i kupující. A nad tím barevným, hlučícím divadlem zářilo slunce. Hejna bílých holubů se vznášela vzduchem, klesala a zase vzlétala vzhůru.

„To je nádhera,“ rozplýval se Piak.

Dlouho se jí však obdivovat nemohl, protože měli hodně práce. Bylo třeba vyložit Ardokův vůz a vypřáhnout koně. Vůz se potom změnil v jakýsi stánek, kde se zboží lákavým způsobem vystavovalo. Koně odvedli pod střechu do stáje nedaleko náměstí. Chlapci pomáhali, kde mohli, až nakonec Ardok řekl:

„Tak, to bychom měli. Teď jste tam, kde jste chtěli být, a můžete jít, kam se vám zachce, a dělat, co se vám zlíbí.“

Chlapci sedlákovi srdečně poděkovali, že mohli jet s ním.

„Není zač,“ řekl Ardok. „Bylo mi potěšením. Teď mám ale spoustu práce, takže se rozloučíme. Večer mě najdete v hospodě U Bílé labutě. Můžu vám tam zamluvit nocleh.“

„Děkujeme vám,“ řekl Tjuri. „Ještě nevíme, co budeme dělat.“

„Nebojte se, u Bílé labutě není draho,“ smál se Ardok.

„Raději nic nedomlouvejte,“ trval na svém Tjuri. „Možná přijdeme, možná ne.“

Ještě jednou Ardokovi poděkovali a rozloučili se. Potom se vydali přes náměstí. V jeho středu stála fontána. Posadili se u ní, aby se najedli.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Piak.

„Můžeme si chvíli odpočinout, a pak půjdeme dál,“ prohlásil Tjuri.

„Takže nezůstaneme na noc?“

„Ne, máme před sebou ještě část dne,“ odpověděl Tjuri, „a čím rychleji budeme cestovat, tím lépe.“

„Máš pravdu,“ přikývl Piak. Posléze se zeptal: „Nemohli bychom se trochu projít? Alespoň ještě něco uvidíme.“

„Klidně,“ řekl Tjuri a vstal.

„Ostatně o sezení nijak zvlášť nestojím,“ pošeptal mu Piak. „Jasně cítím, že jsem seděl celé dopoledne. A jak! Na koni! Ten Ardok mi připadá jako milý člověk, co myslíš?“

„Ano,“ řekl Tjuri, „a také rozumný.“

Piak přitakal. „Hned si všiml, že umíš jezdit. Naučím se to také?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Tjuri. „Jen když budeš jezdit častěji.“

Potulovali se po náměstí a sledovali, co se nabízí k prodeji.

„Dejte si pozor,“ řekl najednou nějaký hlas za nimi.

Otočili se a spatřili nuzně vypadajícího muže. „Jste cizinci, jak vidím,“ pokračoval ten člověk. „Dejte si pozor! Je tu plno kapsářů. Držte si ruku na penězích. Dangrie už není, co bývala.“ Smutně si uplivl na zem a zmizel v davu.

„Co bys tomu řekl?“ otázal se Piak překvapeně.

Na jedné straně náměstí stála veliká budova z žlutohnědého kamene. Stěnu, která byla z náměstí vidět, tvořila zubatá zeď a nad ní se tyčila vysoká věž. Zeď byla hladká, bez ozdob, pouze s několika malými okny a s velkou bránou. Uzavíraly ji kované, dřevěné dveře. Vedlo k nim široké schodiště z bílého mramoru.

„To je nějaký hrad?“ zeptal se Piak a zíral na vznešenou budovu s otevřenou pusou.

„To je radnice a starostův příbytek,“ ozvalo se zase za nimi. Byl to onen starý muž, jenž je před chvílí varoval před kapsáři. „Starosta,“ pokračoval, „nechal schodiště postavit minulý rok. Je velice drahé a krásné. Nerad bych po něm stoupal, velmi nerad!“ Opovržlivě se na budovu podíval, nasál vzduch a pohrdlivě si uplivl na zem. „Velmi nerad!“ řekl znovu. Potom se otočil a šel pryč.

„Co bys tomu řekl?“ zeptal se Piak už podruhé.

Tjuri neodpověděl, ale díval se za mužem, dokud nezmizel za jedním krámkem. „Zdá se, že se mu schodiště nelíbí,“ zasmál se. Uvnitř však najednou věděl, že nechce v Dangrii zůstat ani o minutu déle, než je nezbytně nutné. Piakovi řekl: „Pojď, půjdeme. Na západě bude určitě také nějaká brána.“

Pokračovali dál po náměstí a dostali se až k Ardokovu krámku. Hospodář tu nebyl, ale pacholek Dierik prodával. Zdálo se, že obchody jdou dobře. Když je uviděl, vesele je pozdravil a oni se zastavili, aby si s ním popovídali. Právě když se chtěli rozloučit, přistoupil k nim muž v přílbě. Poznali v něm jednoho ze strážných u brány.

„Podívejme,“ řekl muž. „Zrovna vás hledám, mládenci. Myslel jsem si, že byste mohli být tady. Starosta by s vámi rád chvilku mluvil.“

„Starosta?“ podivil se Tjuri.

„Ano, slyšel, že do města přijeli cizinci, a navíc mladí lidé jako vy. Byl by rád, kdybyste byli na krátký čas jeho hosty.“

„Vida, vida,“ řekl Dierik. „Jaká čest!“

„Náš starosta je pohostinný, stejně jako naše město,“ prohlásil strážný. „A navíc má rád mladé lidi, to ví každý. Půjdete se mnou?“ zeptal se chlapců.

„Půjdeme,“ souhlasil Tjuri, i když nerad. „Musím vás ale upozornit, že náš čas je omezený.“

„Starostův také,“ očividně se urazil strážný. „A víc než ten váš, myslím.“

„Nezlobte se na nás,“ omlouval se Tjuri. „Velice si jeho přátelského gesta vážíme.“ Pro sebe si však pomyslel, že by raději nikam nešel. Znamená to zdržení. Ale přání starosty města nelze samozřejmě jen tak přehlížet.

Vydali se tedy s Piakem za strážným směrem ke krásné, velké budově, kterou si před chvílí prohlíželi. Vystoupili po mramorovém schodišti a prošli vysokými dveřmi.

2

Starosta Dangrie

Piakova lest

Vešli do velké haly, kde byly na podlaze červené a bílé dlaždice. Všude kolem stály malované sloupy. Z haly vedlo vzhůru nádherné, dřevěné schodiště, bohatě zdobené vyřezáváním.

„Uf!“ vzdychl Piak a vyvalenýma očima pozoroval okolí.

Na sloupech visely štíty a zkřížené meče, strop byl vykládaný barevnými kameny.

„Uf!“ zopakoval Piak. „Starosta musí být ale bohatý.“

„Počkali byste okamžik,“ požádal je strážný, prošel halou a vystoupil po schodišti.

Ve stejné chvíli sešlo dolů s řinčením asi dvanáct ozbrojenců. Prošli kolem chlapců, zdvihli kopí na pozdrav a vyšli ven. Dva jiní ozbrojenci vešli postranními dveřmi dovnitř a jeden řekl: „Dobrý den. Starosta přijde hned.“ Potom oba vyšli po schodišti, ale zůstali stát na prvním odpočívadle.

„No páni,“ zašeptal Piak, „má král Dagonaut také takový palác? A je jeho palác plný zbrojnošů?“ Začal se procházet po hale, zkoumal sloupy, prohlížel si štíty. Tjuri chtěl jít za ním, ale zůstal stát, protože znovu spatřil nějaké lidi, jak sestupují po schodišti. Byli dva: první šel vznešený muž středního věku, oblečený v dlouhém, rudém rouše, lemovaném kožešinou, a se zlatým řetězem na krku. Za ním přicházel bledý, mladý muž v černém.

Tjuri si pomyslel, že první bude asi starosta. Zavolal tiše: „Pia-ku!“ Ale Piak zmizel za sloupy na druhé straně haly a zdálo se, že neslyší.

Vznešený muž přistoupil k Tjurimu a přátelsky mu řekl: „Buď vítán v mém městě.“

Tjuri se uklonil a odpověděl: „Děkuji vám, pane starosto.“

Starosta mu podal ruku. „Vítej,“ zopakoval. „Musíš být mým hostem, mladý muži.“ Rozhlédl se kolem. „Myslel jsem, že jste byli dva,“ dodal.

„Ano, můj přítel Piak je tu se mnou,“ vysvětloval Tjuri. „Prohlíží si halu. Je zcela ohromený její krásou. Hned ho zavolám.“

„Ach, jen ho klidně nechej, ať se podívá,“ usmál se starosta. „Proto jsem vás také pozval. Ukážu vám toho mnohem víc.“ Obrátil se k mladému muži za sebou. „Můj písař,“ řekl, „se postará, abyste dostali na radnici oba dva dobré pokoje.“

„Je to od vás velice laskavé,“ řekl Tjuri. „Vaše přijetí na mě udělalo obrovský dojem. Jsme jen obyčejní poutníci. Rádi bychom si prohlédli vaše město, ale bohužel nemůžeme zůstat déle.“

„Ale pár dní snad ano,“ řekl starosta.

„Ne,“ musel ho zklamat Tjuri, „je mi líto.“

V tom okamžiku k nim přišel Piak. Vypadal vzrušeně, ale to si Tjuri uvědomil až později.

„Á, tady máme tvého přítele,“ hnal se k němu hned starosta. „Vítej, vítej. Už jsem slyšel, že se ti u nás líbí.“

Piak se neuměle uklonil a přisvědčil: „Moc krásné, pane starosto.“

„Tak pojďte na chvíli nahoru,“ zval je starosta. „Tolik času snad máte. Pojďte, pojďte.“

„My ale musíme ještě za Ardokem,“ řekl Piak a začal ustupovat zpět. „Já… já jsem si tam zapomněl nějaké věci.“

„Nechám je donést,“ nenechal se odbýt starosta. Zdvihl ruku a na jeho pokyn sešli dva ozbrojenci z odpočívadla dolů.

„Dobrá, rádi vaši přátelské pozvání přijmeme,“ řekl Tjuri. „Ale už jsem vám říkal, že se nemůžeme zdržet dlouho.“

„Máš naspěch?“ zeptal se starosta a přistoupil až těsně k Tjurimu. „Rád bych si poslechl nějaké novinky z východu.“

Tjuri najednou silně zneklidněl. „Ach, jsme jen kluci z hor,“ řekl zdánlivě bezstarostně. „Žádné novinky nevíme.“

Starosta mu prostředníčkem poklepal na hruď. „Ale, tak vy žádné novinky z východu nenesete?“ zeptal se a skoro šeptal. „Musíte pár dní zůstat.“

„Opravdu nemůžeme,“ odvětil Tjuri.

„Ale ano,“ řekl starosta. „Musíte mi vyhovět. Mám jednoho přítele…, ještě nedorazil, ale rád by s vámi mluvil.“

Neurčitý pocit neklidu se změnil v nedůvěru. „Váš přítel?“ řekl Tjuri ostře. „Nechápu vás! Kdo je váš přítel?“

„Uvidíš,“ odpověděl starosta a stále se usmíval. „Teď pojď se mnou, můj milý.“

Ozbrojenci Tjuriho obklopili. I oni se usmívali, ale ruce měli na rukojetích mečů. Tjuri si ke svému zděšení všiml, že se mezi sloupy objevili další ozbrojenci. Neměl však čas, aby si něco pomyslel nebo udělal, protože Piakův výkřik ho donutil, aby se polekaně obrátil.

Piak nepozorovaně stále couval a teď stál blízko dveří, ruce na prsou.

„Hej!“ vykřikl. „Nedělej si starosti! Mám ho tady! A doručím ho! Já ho doručím!“ V okamžiku se otočil, rozrazil dveře a utekl ven.

Potom se všechno událo velmi rychle. Přátelská starostova tvář se náhle změnila v obličej plný krutosti a vzteku.

„Zadržte ho!“ křičel. „Chopte se ho, chyťte ho!“

Ozbrojenci vyběhli ze dveří a zmizeli venku. Starosta je následoval, jen na chvíli se zastavil a podíval se po Tjurim. Pak zmizel také a dveře za ním zapadly.

Teď utíkal ke dveřím i Tjuri a otevřel je. Okamžitě byl však párem kopí zahnán dovnitř a dva hlasy mu výhružně přikázaly, aby zůstal, kde je. Pak se mu dveře před nosem zavřely. Slyšel rámus na druhé straně, ale nedokázal z toho nic vyrozumět.

„Ach Piaku,“ vzdychl si nahlas chvějícím se hlasem.

Piak vycítil zradu a dokázal předstírat, že má dopis u sebe. Jeho lest se pro tuto chvíli zdařila, ale co s ním bude? Neměl by říct, že ne Piak, ale on je držitelem dopisu, který starosta nejspíš hledá? Ne, to nemohl udělat. Nesměl prozradit dopis, na němž možná záležel osud celého království. Musel využít příležitost, kterou mu Piak poskytl.

Běžel k postranním dveřím v hale, ale uslyšel odtamtud vycházet hlasy.

Ven pravděpodobně nemohl, budova byla jistě obklíčena. Proběhl tedy halou a schody na schodišti bral po dvou. Málem srazil starostova písaře. Schodiště ústilo do sálu s mnoha dveřmi. Slepě otevřel první z nich a proběhl mnoha dalšími sály a pokoji. Za sebou slyšel kroky a někoho, jak volá: „Zadržte ho! Musí tu zůstat!“

Dostal se do sálu se zbraněmi, kde se na moment zastavil, aby si ze stěny sundal luk a toulec se šípy. Potom vyběhl po dalším schodišti. V druhém patře si dopřál čas, aby se podíval ven.

Uviděl náměstí. Nenastal mezi lidmi nějaký pohyb? Ano, a tamhle se ženou zbrojnoši. Čtyři, šest… možná dvacet! Hledají Piaka? Ach, kdyby se tak nedal chytit!

Vtom za sebou zaslechl hlomoz. Rychle utíkal dál, tentokrát co možná nejtišeji. Už věděl, co musí udělat!

Ještě jedno schodiště, další sál, stejně drahocenně zařízený jako ty předchozí, chodba a pokoj… Posléze se dostal do místnosti se dvěma černými dveřmi a vysokými, úzkými okny. Tady se zastavil.

„Teď už není zbytí,“ pomyslel si. „Jednou mě stejně najdou.“

Rozhlédl se po pokoji, dveře, jimiž sem vběhl, zamkl a zastrčil závoru. Další dveře vedly do malé místnosti bez východu. Ty nechal otevřené. Přisunul stůl před první dveře a řekl si: „Doufám, že bude ještě chvíli trvat, než mě objeví. A i tak se dovnitř hned tak nedostanou!“

Klekl si na podlahu tak, aby viděl současně na dveře i okna, a v dosahu si položil luk a šípy. Potom vytáhl dopis. Nadešel okamžik, kdy ho musí přečíst a zničit, aby se nepřítel nikdy nedozvěděl, co v něm stálo.

3

Dopis

Tjuri si dopis prohlédl. Už jen jedna, ze tří pečetí, byla nepoškozená. Na okamžik zavzpomínal, jak poprvé seděl za zamčenými dveřmi a chtěl si dopis přečíst. Teď byly však okolnosti jiné.

Rozlomil poslední pečeť a dopis rozložil. Byl tak rozrušený, že mu písmena tančila před očima a nic mu neříkala. Zavřel tedy na chvíli oči. Vzápětí je znovu otevřel a začal číst. Četl písmena a slova. Přečetl celý dopis od začátku do konce, ale stejně nechápal, co v něm stojí! Poselství bylo napsáno v tajné řeči, kterou neznal. Rozuměl jedinému slovu někde uprostřed: Ynauven. Chvíli na písmena zíral a pocítil zklamání, že tajemství pro něj i nadále zůstane tajemstvím.

Poblíž zaslechl kroky a hlasy a vylekal se. Musí se poselství naučit zpaměti, co nejrychleji, aby dopis jako takový mohl zmizet. Nebude to snadné, protože nechápal smysl ani význam slov. Hned se do svého úkolu pustil, zatímco na půl ucha poslouchal, co se děje venku. Slyšel, jak někdo přišel ke dveřím, ale pak se zase vzdálil. Celou svou pozornost soustředil tedy na dopis. Nezvučně si odříkával slova. Občas zavřel oči a opakoval věty zpaměti.

Nevěděl, jak dlouho se dopisem zabýval, když získal pocit, že už všechno umí. Potom ho napadlo, zda zná i pravopis slov. Mohlo se klidně stát, že slova vyslovuje špatně. Musel se také naučit, jak se píšou.

Vzápětí ho znovu poděsil rámus před pokojem. Tentokrát se pokusili dveře otevřít.

„Je tam někdo?“ zvolal nějaký hlas.

Tjuri zůstal zticha.

„Podívejte, ty dveře jsou zamčené,“ ozval se hlas znovu. „Přineste klíč.“

Tjuri měl zase chvilku klidu, aby si dopis ještě jednou prostudoval. Krátce nato zarachotil v zámku klíč, ale dveře se nedaly otevřít

„Kdo je tam?“ ozvalo se. „Hej, odpověz!“

Tjuri mlčel.

Mumlání za dveřmi a kroky, které se rychle vzdalovaly…

Tjuri si zprávu znovu a znovu opakoval, aby se přesvědčil, že ji skutečně dokonale umí. Pak přistoupil ke krbu. Leželo v něm několik polen. Vyndal křesadlo, které našel v brašně u Ardanvenova sedla, a které od té doby stále nosil u sebe. Škrtal, až se mu podařilo zapálit oheň. Pevnou rukou přidržel pergamen v plamenech. Držel ho tak dlouho, dokud mu oheň téměř nespálil prsty. Když dopis zničil, sebral popel, rozemnul ho mezi prsty a odfoukl pryč. Teď z dopisu nezůstalo nic víc, než záhadná slova v jeho hlavě. Uhasil oheň a vydechl si. To by tedy bylo vyřízeno, ale on sám byl stále ještě v zajetí.

„Otevři dveře!“ zvolal hlas na druhé straně. „Rychle, pusť nás dovnitř!“

Tjuri neřekl ani slovo a nehýbal se.

„Přineste sekeru a rozsekejte je!“ nařídil jiný hlas. Tjuri poznal hlas starosty.

Zhluboka se nadechl a nahlas vykřikl: „Mám tu luk a šípy! Prvního, kdo překročí práh, zastřelím!“

Teď nastalo mlčení pro změnu na druhé straně.

„Rozsekejte ty dveře!“ zopakoval starosta svůj rozkaz. „No tak, zbabělci, dělejte!“

Mumlání a šepot…

„Varoval jsem vás,“ řekl Tjuri. „Vystřelím na prvního, kdo vejde dovnitř.“

Napjal luk a založil do něho šíp. Ptal se sám sebe, zda skutečně vystřelí. „Ano, vystřelím,“ slíbil si odhodlaně. „Zaslouží si to.“

„Ale co to má znamenat?“ ozval se starostův hlas. „Jak jsi přišel na tak hrozný nápad, mladý muži? Proč tě napadlo zabarikádovat se a vyhrožovat nám smrtí? Co je důvodem takového pošetilého, abych rovnou nemusel říct, špatného jednání?“

Tjuri neodpověděl. „Na to mu neskočím,“ pomyslel si.

„Vůbec tomu nerozumím!“ snažil se dál starosta. „Pozval jsem tě jako svého hosta, a ty se ke mně takto chováš. Naprav to a vyjdi ven.“

Tjuri stále mlčel.

„Neumíš odpovědět?“ rozčiloval se starosta. „Co máš na svědomí, že ses zamkl? Bereš to za nesprávný konec.“ Náhle zase změnil tón: „Nemusíš se skutečně ničeho obávat. Jenom otevři dveře.“

„A necháte mě odejít?“ porušil Tjuri své mlčení.

„To si zrovna nezasloužíš,“ odpověděl starosta po chvíli. „Choval ses velice podivně. Ale já nejsem pomstychtivý. Pojď ven. Takhle si spolu nemůžeme promluvit.“

„Nebyl jsem to já, kdo se choval divně,“ opáčil Tjuri. „A už vám nemohu důvěřovat.“

„Jak se opovažuješ takhle mluvit!“ rozlítil se znovu starosta. „Naposledy, pojď ven!“

„Ne,“ řekl Tjuri. „Ne, dokud se nedozvím, kdo je váš přítel, co se mnou chce mluvit.“

Starosta neodpověděl.

„Nejmenuje se náhodou Slupor?“ zvolal Tjuri.

Ani teď starosta neodpověděl, ale Tjuri slyšel, jak něco mumlá. Poté se znovu ozval zvuk vzdalujících se kroků, až nakonec utichl.

„Jen dveře vyrazte!“ vykřikl odvážně. „Šíp už je namířený!“

Chvíli zůstal stát, luk i šíp připravený, a čekal, co se bude dít. Ale nedělo se nic, za dveřmi panovalo ticho.

„Neodvažují se,“ pomyslel si.

Nakonec si sedl, ačkoliv zůstával stále bdělý a ve střehu. Pomalu ho však odvaha začala opouštět. Dopis sice zničil, a věděl jistě, že udělal správně, ale on byl v zajetí. Ani se nemuseli snažit dveře vyrazit. Mohli ho tu prostě nechat, aby vyhladověl… Ne! Vstal a šel k oknům. Ještě tam skoro ani nebyl, když mu něco zasvištělo nad hlavou. Polekaně uskočil stranou a uviděl šíp zabodnutý do stěny proti oknu.

Okamžik počkal a opatrně se znovu přiblížil k oknu. Vykoukl ven. Okna pokoje vedla do úzké uličky. Na střeše protějšího domu stálo několik lučištníků. Jeden z nich právě znovu napínal tětivu. Tjuri se rychle sklonil, ale šíp byl špatně zamířený a nedoletěl ani dovnitř pokoje.

„Ne, takhle mě nedostanou,“ řekl si.

Rozhlédl se po pokoji. Bylo tady dost míst, kde byl v bezpečí. Odebral se do vedlejší místnosti. Byla malá a měla jediné okno. Vedlo do stejné uličky. Postavil se k němu, napjal tětivu, zamířil a vystřelil.

Šíp proletěl těsně vedle jednoho z lučištníků. Tjuri viděl, jak se lekl.

„A teď jednoho také zasáhnu,“ rozhodl se, zatímco zakládal další šíp. „Nechci nikoho zabít, jen nahnat strach.“ Opřel se o zeď u okna a vyhlédl.

Lučištníci spolu vzrušeně mluvili a ukazovali na okna. „Asi ještě ani nevědí, že jsem v této místnosti,“ pomyslel si Tjuri skoro pobaveně. Počkal na příznivou chvíli a znovu vystřelil.

Hlasitý výkřik mu prozradil, že skutečně trefil. Jeden z lučištníků byl zasažen do paže a pustil svou zbraň. Ostatní vystřelili pár šípů, ale nezasáhli ani okenní rám. Potom se snažili pomoci zraněnému druhovi dostat se ze střechy dolů. Tjuri za nimi poslal další šíp, ale způsobil pouze paniku.

Tjuri se stáhl od okna a vrátil se do prvního pokoje. Spočítal zbylé šípy. Byly už jen čtyři.

„Jestli přijdou, stejně mě dostanou,“ uvažoval, „ i kdybych prvního nebo první dva zastřelil.“ Přemítal, co by se stalo potom. Pokusili by se z něj násilím dostat tajemství dopisu? Vydal by ho starosta Sluporovi, podle Jara nejlepšímu špehovi a nejhoršímu člověku, jaký existoval? Nebo by ho rovnou zabili, aby si byli jisti, že se zpráva nikdy nedostane ke svému adresátovi?

Musel si přiznat, že má strach. Dokonce zatoužil, aby se něco dělo, aby někdo bušil na dveře nebo zase střílel z protější strany… Vše by bylo lepší, než muset nečinně čekat. Aby se zaměstnal, přeříkával si v duchu opět obsah dopisu. Byl téměř překvapen, že se mu vybavuje v paměti přesně slovo za slovem. Pak vyhlédl opatrně ven. Naproti už nebylo nikoho vidět a ani na ulici nebylo živáčka.

Kolik uběhlo času od chvíle, co Tjuri s Piakem vešli do radnice? Zdálo se mu, že hodiny, ale stále bylo ještě světlo. Ach, Piak, kde teď asi je? Jak je možné, že tušil zradu dřív než Tjuri? Jestli se mu vůbec někdy podaří svůj úkol splnit, bude to díky Piakovi. Piak…

Povzdychl si, plný obav a neklidu.

Znovu vykoukl ven. Oknem se uniknout nedalo, bylo příliš vysoko nad zemí. A lano měl v Piakově brašně dole v hale. Navíc, i kdyby lano měl, stejně by se mu to pravděpodobně nepodařilo, uvědomil si. Dole procházeli uličkou dva ozbrojenci. Pozoroval je, dokud nezahnuli za roh.

A najednou ho napadlo řešení. Proč by měl zůstávat zavřený, když bylo jasné, že časem stejně musí prohrát? Jeho jediná šance spočívala v jednání. Uniknout mohl pouze dveřmi, dveřmi a napříč radnicí! Zdálo se to šílené, ale za pokus to stálo!

Přiložil ucho na dveře. Venku stále panovalo ticho. Možná tam nikdo nebyl. Pravděpodobně neočekávají, že by se odvážil vyjít ven. Ano, a právě proto to musí udělat!

4

Útěk

Jednu obavu Tjuri měl, když potichoučku odsunoval závoru: že budou dveře zamčené z druhé strany. Velice opatrně je vyzkoušel… Naštěstí zůstaly odemčené. Vykoukl za roh a uviděl jediného muže, zbrojnoše, který byl od něj zpola odvrácený.

Otevřel dveře ještě víc a tiše přikázal: „Otoč se a ani slovo.“

Muž se k němu s leknutím obrátil a sáhl po meči.

Tjuri na něho mířil šípem a opakoval: „Ani slovo. Polož meč na zem. Dobře. Teď pojď ke mně. Ruce nad hlavou.“

Zbrojnoš uposlechl. Tjuri slyšel odjinud z budovy hlasy. Viděl ve zbrojnošových očích úlevu a pochopil, že si musí pospíšit.

„Dovnitř,“ nařídil mu. „Rychle!“

Když byl zbrojnoš uvnitř, zamkl za ním Tjuri dveře a klíč si vzal. Potom utíkal pryč. Nebyl ještě daleko, když zaslechl, jak zamčený zbrojnoš křičí. Hnal se opět všemi chodbami a pokoji a ohlížel se po vhodném úkrytu. Nedoufal, že by se mohl dolů dostat nerušeně. Ha! Tady je skříň, a dokonce ani není zamčená! Vlezl si do ní, zavřel za sebou dveře a čekal. Do pokoje vešli lidé, ale do skříně se nepodívali.

Po chvilce zase vylezl a pokračoval ve své výpravě velkou budovou. Podařilo se mu nepozorovaně se dostat až do prvního patra. Vtom zaslechl hluk pod sebou i nad sebou a zdálo se, že je v pasti. Vrazil do nějaké místnosti. Zčásti doufal, že se zase na okamžik ukryje, zčásti, že se mu podaří uprchnout oknem. Byl to malý pokoj, v němž byl poprvé. Stál tu stůl s psacími potřebami a na zdi vysely mapy. Otevřené dveře vedly do další místnosti.

Sotva se dostal dovnitř, objevil se někdo ve dveřích do druhého pokoje. Byl to onen bledý, černovlasý, mladý muž, starostův písař.

Tjuri opět napjal luk a zašeptal: „Ani slovo, nebo střelím!“

Písař se na něj podíval velkýma, šedýma, překvapenýma očima. Otevřel ústa, ale neřekl nic.

Venku za dveřmi někdo volal: „Musí být někde blízko! Prohledej tohle poschodí!“

Tjuri přistoupil k písaři a řekl šeptem: „Až sem přijdou, musíte je zadržet a říct jim, že tady nejsem. Běžte ke dveřím. Mířím na vás.“

Písař poslechl.

„Teď otevřete,“ nařídil mu Tjuri, „a postavte se tak, aby mě neviděli. Postarejte se, aby tady nehledali, a nechoďte pryč, nebo vás zastřelím, než uděláte krok.“

Písař otevřel dveře. „Hej!“ zavolal na někoho, koho Tjuri nemohl vidět. „Pojď sem, honem! Myslím, že seběhl po schodech dolů. Chyťte ho v hale!“

Tjuri zaslechl, jak se pronásledovatelé opět vzdalují. Písař zavřel dveře a přistoupil k Tjurimu.

„Udělal jsem to správně?“ zeptal se klidně. Ano, dokonce se usmál. „Co teď?“ pokračoval. „Čekají na vás dole. Po schodech nemůžete.“

„Tak to zkusím jinak,“ řekl Tjuri. „Ne, nechoďte blíž!“

Písař zůstal stát, zkřížil ruce na prsou a pozorně si Tjuriho prohlížel. „Co teď?“ zeptal se znovu. „Možná by bylo lepší, kdybyste mě rovnou zastřelil. Když budete vyčkávat, vaše šance se zmenší. Také můžete zahodit zbraň a vylézt oknem. Je naděje, že byste se takto mohl dostat pryč. Udělám vám tu laskavost a budu držet pusu, dokud mi nezmizíte z dohledu.“

Tjuri váhal.

„No tak, využijte šanci,“ přesvědčoval ho písař. „Je přirozené, že mi nevěříte, ale tady zůstat nemůžete, aspoň ne dlouho. Já bych rád ještě chvilku zůstal naživu a je mi jedno, jestli uprchnete. Nevím, co po vás starosta chce, a stejně tak nevím, jak jste přišel k těmto krvelačným sklonům…, ale je to určitě nějaká špinavá záležitost, a já chci zůstat mimo.“

Někdo zalomcoval klikou. „Hej, ty tam!“ vykřikl nějaký hlas zlostně. „Otevři dveře!“

„Běžte vedle do pokoje,“ řekl písař Tjurimu a šel ke dveřím.

Tjuri se stáhl zpátky, zůstal blízko otevřených dveří a připravil si luk.

Písař otočil klíčem a podruhé promluvil s někým venku.

„Co je zase?“ zeptal se podrážděně. „Musíte mě pořád rušit?“

„Proč jsi zamkl dveře?“ zeptal se ten druhý.

„Pořád se tu přece někde potlouká ten zdivočelý mladík. Nechci, aby mi prohnal tělem šíp!“

„Ach, ty zbabělče!“ zvolal ten druhý, zpola pobaveně, zpola rozzlobeně. „To je ti podobné, ty pisálku! Ale neschovával bych se dlouho, být tebou. Starosta se už po tobě ptal.“

„Hned přijdu,“ řekl písař. „Už jste ho chytili?“

„Ne, ale dostaneme ho. Musí být ještě v budově. Starosta zuří. Za chvíli má začít zasedání rady a on si nepřeje žádný rozruch. Pojď s námi a pomoz nám.“

„Ani mě nenapadne!“ zvolal písař. „Já s tím nemám nic společného. Nemusím nosit zbraň a ani po tom netoužím. Hlavně, když mám v pořádku svoje písemnosti.“

Zavřel dveře a obrátil se k Tjurimu. „Už mi věříš, že tě nechci zadržet?“ zeptal se. „Ta věc s tebou je podivná a mně se vůbec nelíbí.“ Povzdychl si. „Obávám se, že se svého místa budu muset vzdát,“ dodal. „Nebo snad není pravda, že dangrijský starosta není ten správný pán, kterému by měl člověk sloužit?“

„To musíte vědět sám,“ odtušil Tjuri poněkud udiveně.

„Někteří ho nenávidí, ale ke mně se zatím vždy choval jako dobrý pán. Ale to asi nestačí.“

Tjuri přistoupil k oknu.

„Kdo vůbec jsi?“ zeptal se náhle písař a šel za ním.

„Na tom nezáleží,“ odpověděl mladík.

Zůstali stát proti sobě, blízko u okna. Jeden byl zvědavý, druhý stále ještě ve střehu.

„Starosta čekal, že přijdeš,“ řekl písař. „Dal strážným rozkaz, aby každého mladíka mezi čtrnácti a osmnácti, jenž vejde do města, přivedli k němu.“

„Opravdu?“ řekl Tjuri.

„Ano. Přednedávnem dostal zprávu z východu nebo z jihovýchodu. Přinesl mu ji poštovní holub. Nesměl jsem si vzkaz přečíst a nesměl jsem ho ani uchovat pro archív.“

„Od koho zpráva byla?“ otázal se Tjuri.

„Nevím. Ty to budeš vědět spíš.“

„Od Slupora?“ pomyslel si Tjuri. Jel Slupor po První Velké cestě a přešel přes hory? Byl to Slupor, kdo poslal starostovi zprávu, aby Tjuriho zadržel, dokud se sám nedostane do Dangrie? Bylo to možné. „Neznám vašeho starostu,“ řekl nahlas, „ale myslím si, že byste měl raději sloužit jinému pánu, alespoň pokud se považujete za věrného poddaného krále Ynauvena.“

„Cože!?“ zvolal písař překvapeně.

„Musím už jít,“ řekl Tjuri.

„Okamžik,“ zadržel ho písař. „Podívám se, zda někdo nestojí na stráži.“ Vyklonil se z okna a po chvilce řekl: „Běž. Občas tu projdou zbrojnoši, ale když budeš dost rychlý, dostaneš se pryč. Začíná se stmívat. Přeji ti víc štěstí, než měl tvůj přítel.“

„Piak!“ vyrazil ze sebe Tjuri. „Zajali ho?“

„Ano, mají ho. Sedí dole, v žaláři.“

„Ne!“ zašeptal Tjuri. „Musím mu pomoci.“

„Nečekej už,“ varoval ho písař. Znovu vykoukl ven z okna. „Právě prošel strážný,“ pokračoval. „Teď musíš pryč. Svému příteli pomůžeš jedině, když budeš sám na svobodě. Asi by ti nebyl vděčný, kdyby ses taky nechal chytit.“

Měl pravdu. Tjuri vyšplhal na okraj okna a podíval se dolů. Pod oknem byl výstupek a odtamtud se dalo vyskočit na ulici.

„Jsi na druhé straně radnice,“ řekl ještě písař. „Pospěš si!“

„Děkuji!“ zašeptal Tjuri a skočil.

Zakrátko stál na ulici. Utíkal pryč tak rychle, jak jen mohl. Všiml si, že za rohem budovy zrovna vycházejí dva zbrojnoši, a rychle zabočil do postranní uličky. Slyšel je, jak křičí, a nebyl si jistý, jestli ho viděli. Proto se hnal ulicemi a zpomalil až ve chvíli, když si všiml, že si ho lidé překvapeně prohlížejí.

Za nějakou dobu se dostal až na náměstí. Zůstal stát v temném portálu a přemýšlel, kam by měl jít v tomto neznámém městě, kde ho hledají nepřátelé.

„Pojď se mnou,“ zašeptal kdosi, kdo se před ním znenadání vynořil.

Tjuri se lekl, ale pak poznal starého muže, který jeho a Piaka oslovil už dříve.

„Podej mi ruku,“ řekl mu stařík, „a procházej se se mnou. Říkal jsem ti přece, že ty schody jsou nebezpečné. Vy jste po nich vystoupili,

no a co se stalo? Tvůj přítel sedí v žaláři a ty pobíháš, jako by ses také chtěl nechat zajmout.“

Mezitím se do Tjuriho zavěsil. „Zahoď ten luk a šípy,“ upozornil ho. „Jsou příliš nápadné.“

Tjuri ho beze slova poslechl. Nevěděl, jestli dělá dobře, ale nemohl přijít na nic lepšího. Jeho nečekaný pomocník s ním přecházel přes náměstí a vybíral si nejživější místa. V některých krámcích ještě svítila světla, ale většina obchodníků už začínala balit zboží. Tjuriho a jeho společníka si nikdo příliš nevšímal, ale mladík se stále napjatě rozhlížel, připraven v každém okamžiku uprchnout.

Starý muž se zastavil u krámku, kde bylo možné koupit šaty. „Poslyš,“ pronesl k obchodníkovi, „neměl bys nějakou levnou kazajku pro mého přítele?“

„Měl, ale musí zaplatit,“ odpověděl kupec. „Od tebe peníze čekat nemohu.“

„Určitě zaplatí,“ řekl stařík a podíval se na Tjuriho. „Varoval jsem tě přece před kapsáři, ne?“

Tjuri zaštrachal ve váčku, co měl u opasku, a vytáhl z něho několik mincí.

„Ne moc!“ varoval ho jeho společník. „Jeden stříbrňák je za kazajku ažaž.“

„Musíme mu změnit zevnějšek,“ prohlásil kupec, zatímco si Tjuriho prohlížel. Chvíli hledal mezi zbožím. „Tady něco mám,“ řekl. „Zkus si to.“

„Za jeden stříbrný nic moc,“ kritizoval starý muž. „Zneužíváš situace, a že nemáme čas smlouvat.“

„Uprchlík si nemůže příliš vybírat,“ opáčil kupec a mrkl na Tjuriho. „Docela ti padne,“ řekl potom. „Vypadáš v tom jako opravdový obyvatel Dangrie – alespoň pět barev na jednom kusu oblečení. A tady máš k tomu ode mě ještě klobouk. Je zvláštní, ale svůj účel splní.“

Krátce nato opustil Tjuri a jeho pomocník náměstí a vydali se o pár ulic dál.

„Tak,“ řekl stařík. „Nejdřív se najíme. Půjdeme k Bílé labuti, tam je bezpečno.“

Tjuri se zastavil a řekl: „To si nemyslím, pane. Oni vědí, že jsem přijel s Ardokem, s tím statkářem, a vědí také, že Ardok nocuje u Bílé labutě.“

„Aha,“ řekl stařík, „v tom případě bych však předpokládal, že tě tam už hledali. Víš co, půjdu napřed. Jestli tam byli, je všechno v pořádku. Podruhé se nejspíš nevrátí. A i kdyby přišli, hospodský tě schová. Půjdu ale nejdřív všechno zjistit. Pojď pomalu za mnou. Když bude vzduch čistý, nechám stát za oknem zapálenou svíčku. Potom můžeš bez obav vejít dovnitř.“ Vysvětlil Tjurimu, jak se k hostinci dostane, a zmizel, aniž by počkal na odpověď.

Tjuri zůstal stát. Po chvilce se loudavě vydal ztemnělými ulicemi směrem k hostinci. Stále byl ještě překvapen náhlou pomocí, které se mu dostalo. Hostinec našel bez obtíží. Za oknem, pod vývěsním štítem ve tvaru labutě, hořela svíčka.

5

U Bílé labutě

Tjuri se opřel do dveří a vešel dovnitř. V šenkovně nebylo víc než deset lidí. Většina z nich seděla u jídla. Stařík stál u šenku a rozkládal s hostinským. Když uviděl Tjuriho, přistoupil i s hostinským k němu a řekl: „Už jsem nám objednal jídlo. Jen budeš muset zaplatit za nás oba.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Tjuri.

„Iryven u sebe nemá nikdy peníze,“ smál se hostinský.

„Ne,“ přisvědčil stařík, který se podle všeho jmenoval Iryven. „Nepotřebuju je.“

Za chvilku už proti němu Tjuri seděl u stolu v temném koutě šenkovny. Hostinský jim právě přinášel jídlo.

„Tak ať ti chutná,“ popřál chlapci Iryven.

Tjuri na něj pohlédl. Iryven byl vousatý, starý muž a vypadal dost zuboženě. Jeho oči se však dívaly přátelsky a rozumně.

„Chtěl bych vám poděkovat,“ pronesl Tjuri.

„Buď zticha, zatím jsem neudělal nic, co by mě stálo námahu, a tedy si zasloužilo díky.“

„Proč mi vlastně pomáháte?“ zeptal se Tjuri.

Ale Iryven zavrtěl hlavou a řekl: „Nejdříve se najíme a pak si budeme povídat.“

Tjuri však nechtěl jíst, dokud se nedozví, co přesně se stalo s Piakem.

„Vyběhl ven z radnice,“ vyprávěl Iryven. „Málem spadl ze schodů a strážní byli tak překvapení, že ho ani nezadrželi. Když tvůj přítel utíkal na náměstí, vyrazili ven další ozbrojenci a za nimi starosta a křičel: „Chyťte ho! Zajměte ho!“ Na náměstí bylo pěkné pozdvižení. Tvůj přítel pádil mezi krámky a zbrojnoši za ním. Rozházeli spoustu zboží. Neviděl jsem, jak chlapce zajali, ale později jsem spatřil, že ho vedou zpátky na radnici. Odvlekli ho do žaláře pod radnicí a tam sedí nejspíš dosud.“

„Jak… jak Piak vypadal?“ zajíkavě se zeptal Tjuri.

„Byl pěkně pošramocený a měl roztržené šaty. Ale jinak nedával najevo žádný strach.“

„Musím ho osvobodit!“ řekl Tjuri. „Musím! Ale jak?“

„O tom budeme přemýšlet po jídle,“ uklidňoval ho Iryven. „Nejsi v tomhle městě sám. Já ti chci pomoci a takových lidí je víc. Proč vás vlastně starosta chtěl zajmout?“

Avšak odpovědi byl Tjuri ušetřen, protože dveřmi vedle šenku právě vešli dva muži. Ardok a jeho pacholek. Hospodář se rozhlédl po šenkovně a řekl: „Dobrý večer.“ Zvlášť ještě pozdravil Iryvena a pak jeho zrak padl na Tjuriho.

„Podívejme,“ řekl poněkud překvapeně. „Martin je tady!“ Přistoupil k jejich stolu a pacholek ho následoval.

Tjuri vstal a pozdravil: „Dobrý večer, pane Ardoku.“

„Jen zůstaň sedět,“ řekl Ardok. „Dobrou chuť.“ Odsunul jednu ze židlí a posadil se k nim.

Hostinský přistoupil a ptal se, co si pánové dají k jídlu. „Budete jíst tady?“ chtěl vědět nakonec.

„Pokud jim nebudeme vadit,“ odpověděl Ardok a kývl na Tjuriho a jeho společníka.

„Samozřejmě, že ne,“ řekl Iryven.

„Díky,“ prohodil Ardok. Pak se obrátil na svého pacholka: „Dieriku, posaď se taky.“

Hostinský vyslechl objednávku a odešel. Ardok pohlédl na Tjuriho.

„Kde je tvůj přítel?“ zeptal se.

Tjuri váhal s odpovědí.

„V žaláři pod radnicí, že?“ pokračoval Ardok. „Šlápli jste snad starostovi na kuří oko nebo ho nějak jinak urazili?“

„Nic jsme mu neudělali,“ řekl Tjuri.

„Nic? Moc málo na to, aby člověka zavřeli. A to jste tvrdili, že jste ještě nikdy v Dangrii nebyli!“

„Také, že nebyli,“ bránil se Tjuri. „Setkali jsme se se starostou poprvé.“

„Opravdu?“ ptal se Ardok. „Jistě si přeješ, aby to bylo zároveň naposled. A co se stane s tvým přítelem? To je mi pěkné nadělení!“

Tjuri si všiml, že je i ostatní v šenkovně pozorují zvědavýma očima. Necítil se tu nijak zvlášť dobře.

Ardok si musel všimnout jeho neklidu, neboť prohlásil: „Neboj se, že by tě někdo vyzradil. Tady jsi u Bílé labutě, i když tobě to asi nic neříká. Starostovi zbrojnoši tu už byli. A kdyby přišli znovu, hostinský ti ukáže, kam se máš schovat… Je to tak?“ zeptal se hostinského, který právě přinášel jídlo.

„Ale jistě,“ odpověděl dotázaný, obrátil se k Tjurimu a řekl: „Zdá se, že ti moje jídlo moc nechutná, mladíku. Určitě si děláš starosti.“

„Ano,“ přisvědčil Tjuri. „O Piaka.“

„Tvého přítele?“ zeptal se hostinský. „Nu, Iryven by ti snad mohl poradit. Nebo Ardok.“

„Možná,“ řekl Ardok. „Přines nám víno, nejdřív se napijeme.“

Když hostinský zmizel, naklonil se Ardok k Tjurimu a potichu se zeptal: „Kdo jsi?“

„Kdo jsem?“ zopakoval otázku Tjuri. „Jmenuji se Martin, jak víte.“

„Co teď sejde na jméně?“ řekl Iryven.

„Je sice možné, že se jmenuješ Martin,“ připustil Ardok, „ale nejsi ten, za koho se vydáváš! Vím, že nejsi obyčejný kluk z hor jako tvůj přítel Piak. Pocházíš z jiných krajů a pohyboval ses v jiných kruzích. Tvé chování by mohlo být chováním šlechtice,… na koni jezdíš jako zkušený jezdec… A starosta měl jistě svůj důvod, proč tě chtěl zajmout. Kdo jsi?“

Hostinský přinesl džbán vína. Teprve, když byl zase pryč, Tjuri odpověděl: „Nemohu vám říct víc. Starosta má nejspíš důvod, proč mě chtěl zavřít, ale myslím si, že ho nikomu neprozradí. A já to také neudělám. Nemohu a nesmím nic prozradit.“

„Aha,“ řekl Ardok krátce. Vzal džbán a nalil každému plný pohár.

„Jsou to cizinci,“ prohodil k němu Iryven, „ale do Dangrie nepřišli jen tak. Mají nějaký cíl.“

„Správně,“ odpověděl Ardok. „Pocestní z východu nepřicházejí často jen tak pro nic za nic. Ale jak souvisí jejich příchod s naší věcí? Tenhle Martin tvrdí, že starostu nikdy dřív neviděl.“

„Říkám pravdu,“ vložil se do řeči Tjuri. „Nechal nás přijít k sobě.“

„Ano,“ dosvědčil Ardokův pacholek. „Pozval je k sobě, to vím.“

„Nejdřív se tvářil velice přátelsky,“ pokračoval Tjuri, „nazýval nás svými hosty. Ale pak nás chtěl proti naší vůli zadržet na radnici.“

„A tvůj přítel uprchl,“ řekl Ardok. „Utíkal po náměstí a křičel… Co to křičel, Dieriku?“

„Mám ho, mám ho!“ odpověděl pacholek. „To křičel.“

„Co měl mít?“ zeptal se Ardok.

„Nic…,“ odvětil Tjuri. „Piak se musí dostat na svobodu. Chtěl mi jen pomoci…“ Podíval se nejprve na Ardoka a potom na Iryvena. „Už jednou jste mi pomohli,“ řekl. „Můžete mi pomoci i teď, nebo mi alespoň poradit? Jsem v Dangrii cizí, ale zdá se mi, že ani vy nemáte starostu zvlášť v oblibě. Proč?“

„A ještě bude klást otázky,“ řekl Ardok Iryvenovi, „ale sám neprozradí ani ň.“

Iryven však řekl: „Je pravda, že mnoho lidí ve městě považuje starostu za nepřítele. Já jsem to tak cítil vždycky. S ním přišlo do Dangrie zlo. Zapomněl, že je jen starostou a má město spravovat ve jménu krále Ynauvena. Chová se, jako by byl samotný vládce, jedná podle vlastní zvůle. Od doby, co vypukly nešváry mezi princi, nepřijíždí sem už tak často rytíři, kteří by nesli bílý štít. Musejí strážit na jihu. Ale jsou lidé, kteří se bez jejich dozoru neobejdou…“

„No tak,“ skočil mu do řeči Ardok, „o tom přece Martin nic neví.“

„Ale vím,“ řekl Tjuri. „Něco ano. Vím o Ynauvenových synech a o bojích s Evílanem.“

„S Evílanem je nyní uzavřené příměří,“ opravil ho Dierik.

„Říká se to,“ řekl Iryven. „My můžeme jen doufat, že se Ynauvenovi rytíři zase brzy objeví a starosta bude sesazen.“

„Už zase přeháníš, Iryvene,“ řekl muž u stolu vedle nich. Očividně celý hovor sledoval.

„Ach, někteří mi stále nevěří,“ řekl Iryven, vstal a rozhlédl se po celé šenkovně. „Jen se na starostu zlobí, protože je nespravedlivý, a protože zavedl příliš vysoké daně. Dokonce i tady, u Bílé labutě, někteří nechtějí vidět nebezpečí!“

„Nebezpečí?“ ozval se zase muž u vedlejšího stolu. „Nebezpečí? Nemám rád starostu ani jeho přátele, ale nebojím se jich.“

„Iryven někdy mluví, jako by už zítra měl nepřítel stát před hradbami,“ prohodil jiný z hostů.

„Nepřítel je mezi námi,“ prohlásil Iryven téměř slavnostně. „Dejte si pozor, vy všichni! Měli bychom se zamyslet nad tím, co se dnes zase stalo. Odkdy se tu takto zachází s cizinci – ano, s hosty?“

Všechny oči se upřely na Tjuriho.

„Ale co tady ten cizinec vlastně chce?“ zeptal se někdo. „Upřímně řečeno, moc tomu nerozumím.“

Tjuri cítil, že od něho všichni očekávají nějaké prohlášení. Proto vstal a řekl: „Upřímně řečeno, ani já všemu nerozumím. Nejste spokojeni se svým starostou. Proč tedy něco neuděláte?“

„A co zmůže hrstka lidí proti přesile?“ zvolal muž u vedlejšího stolu.

„Nesmysl,“ řekl Iryven. „Je tady mnoho nespokojených a ty to dobře víš, Doalvene. Jste jenom příliš líní, příliš zbabělí a vlažní!“

„To si nenechám líbit!“ křičel Doalven. „Vyzýváš k povstání, Iryvene, a to je nebezpečné! Zvolil bych si jiného starostu, ale nechci povstat a vyhnat ho násilím. S tím by král Ynauven nesouhlasil.“

„Král Ynauven si přeje, aby v jeho říši vládla spravedlnost,“ odvětil Iryven. „A vyslechl by nás, kdybychom se jí dožadovali.“

„Král má teď jiné starosti,“ odbyl ho Doalven.

„Snad bude brzy uzavřen mír s Evílanem,“ prohodil hostinský a přistrčil si židli, aby mohl přisednout.

„Odbíháme jinam,“ řekl Ardok a pohlédl na Tjuriho.

Mladík se rozhlédl kolem a po krátkém váhání se zeptal: „Považujete se všichni za věrné poddané krále Ynauvena a nepřátele Evílanu?“

Každý na něj překvapeně hleděl a mlčel.

„Ano,“ odpověděl Ardok nakonec. „Ale proč se ptáš? Doufáme, že bude mír. Následky sporů jsme pocítili i tady, ačkoliv jsme od Evílanu daleko. Ještě jednou, proč se ptáš?“

„Myslím si, že váš starosta je spojenec Evílanu,“ řekl Tjuri. „Vlastně jsem si skoro jistý.“

Jeho slova vzbudila značný rozruch. Jen Iryven řekl: „To mě neudivuje. Vždy jsem to cítil a bál jsem se toho.“

„Jak to víš?“ zvolal Ardok.

„Tiše, tiše,“ varoval je hostinský. „Tohle je vážné obvinění, které se nesmí dostat ven, dokud nebudeme vědět, jestli je pravdivé.“

„Bohužel vám nemohu mnoho říct,“ řekl Tjuri. „Většina, co vím –a toho není mnoho –, je tajemství. Ale jisté je, že starosta má něco do činění s Evílanem, a že mě a mého přítele zajal na příkaz špehů z Evílanu…“

„Vždyť má být uzavřen mír!“ skočil mu Doalven do řeči.

„Ticho!“ okřikl ho Ardok. „Nechte ho mluvit.“

„Víte, byl jsem v Dagonautově říši napaden a pronásledován rudými jezdci,“ pokračoval Tjuri.

„Rudí jezdci z Evílanu!“ zašeptal Iryven.

„Ano, rudí jezdci z Evílanu, služebníci Černého rytíře s rudým štítem.“

„Je rytířem evílanského vládce,“ zamumlal Ardok.

„Ale co dělali v Zemi krále Dagonauta?“ zeptal se další host. „Vy přece nejste ve válce s Jižní zemí?“

„Ne,“ odpověděl Tjuri. „Neměli v naší zemi co pohledávat. Pronásledovali jednoho rytíře krále Ynauvena.“

„Jednoho rytíře krále Ynauvena?“ podivil se Ardok. „Koho? Snad ne Andomara z Ingevelu?“

„Rytíře s bílým štítem,“ odpověděl Tjuri.

„Všichni královi rytíři mají bílý štít,“ prohodil hostinský.

„Rytíře s bílým štítem,“ zopakoval Tjuri. Rozhodl se, že neprozradí jméno rytíře a zamlčí i to, že ho rudí jezdci zavraždili. Bylo mu řečeno, že svůj úkol musí udržet v tajnosti, a dokud nebude moci vše povědět králi Ynauvenovi, nic nevyzradí. „Starosta dostal zprávy z východu,“ pokračoval. „V návaznosti na ně vydal rozkaz, aby k němu přivedli všechny mladé muže mezi čtrnáctým a osmnáctým rokem věku… To mi vyprávěl jeho písař.“

„Jeho písař?“ podivil se hostinský.

„Ano, on mi také pomohl uprchnout.“

Doalven se zaradoval: „Tak je na naší straně.“

„Ale proč chtěl se všemi těmi mladíky mluvit?“ zeptal se Ardok.

Tjuri mlčel.

„Copak ještě pořád nechápeš, že jde o tajemství?“ řekl Iryven. „Hledal jen jednoho mladíka, nebo dva… Martin samozřejmě ví proč, ale nemůže nic říct.“

„Všechno, co jsem vám pověděl, je pravda,“ prohlásil Tjuri. „Musíte mi věřit a pomoci mi. Skutečně, závisí na tom mnoho!“

„Co bys chtěl, abychom udělali?“ zeptal se Ardok.

„Musím pryč z města, co nejrychleji. Ale nejdřív…“

„A co starosta?“ vykřikli Doalven a ten druhý host současně.

„Ale nejdřív musíme osvobodit Piaka, mého přítele,“ nedal se rušit Tjuri. „Nemohu ho nechat ve vězení.“

„Ale jak?“ zeptal se hostinský.

„Nemohli bychom podplatit žalářníky?“ zeptal se jeden z hostů

„Podplatit!“ zvolal Iryven s odporem. „Podplácení! To už to s Dangrií došlo tak daleko?“

„A co bys chtěl jiného?“

„Vytáhnout na radnici, my všichni, a jeho svobodu si vyžádat!“

„To je šílenství,“ řekl Doalven. „Rvačky a prolévání krve! To už to s Dangrií došlo tak daleko?“

„A co poslat spěšného posla ke králi Ynauvenovi?“ navrhl další.

„Ne, to by trvalo příliš dlouho…,“ protestoval Tjuri. Těžko jim mohl říct, že on sám je posel na cestě ke králi! A že se nesmí zdržovat. Nemohl by však přenést přes srdce, kdyby měl nechat Piaka v nouzi. Kdovíco by mu starosta a jeho pomahači mohli udělat!

Všichni v šenkovně teď mluvili jeden přes druhého. Nakonec si vyžádal pozornost Ardok.

„Poslouchejte mě všichni,“ zvolal. „Iryvenův nápad se mi nezdá zas tak špatný. Nejsem sice obyvatel Dangrie, ale vím, že nikdo nesmí být uvězněn bez důvodu a obžaloby.“

„Tak jest,“ pravil Iryven. „Tak to stojí v zákoně.“

„A starosta nemá ani důvod, ani žalobu,“ pokračoval Ardok, „protože skutečný důvod neřekne. Správně, Martine? Něco takového jsi přece říkal?“

„Ano,“ řekl Tjuri.

„Když tedy půjdeme za starostou a budeme požadovat, aby chlapce propustil, nemůže odmítnou,“ rozvíjel dál svou myšlenku Ardok, „leda by si nějakou žalobu vymyslel.“

„A když to udělá,“ podotkl hostinský, „budeme tam, kde jsme teď.“

„Jak vás zatkli?“ zeptal se Ardok Tjuriho. „Jen tak, bez důvodu? A byli u toho svědci?“

„Jeho zbrojnoši proti němu svědčit nebudou!“ řekl Doalven.

„Byl tam i jeho písař,“ vzpomněl si Tjuri. „On může dosvědčit, že žádný z nás neřekl nebo neudělal nic, za co by nás mohli zatknout.“

„A tvůj přítel utekl okamžitě?“ vyptával se dál Ardok.

„Ano. Jakmile pochopil, že starosta má v úmyslu něco zlého.“

„Potom je to dobrý návrh,“ prohlásil hostinský. „Za chvíli začne zasedání městské rady, které je vždy veřejné. Můžeme tam jít všichni.“

„Starosta se veřejně nikdy neodváží porušit zákon,“ řekl Doalven.

„Musíme se zeptat pana Dirvina, zda by šel s námi,“ napadlo dalšího hosta. „Má velký vliv a jeho slova udělají dojem.“

„Pan Dirvin je cechmistr cechu zlatníků,“ pošeptal Iryven Tjurimu. „Dříve byl i on členem rady, ale odešel z ní, protože nesouhlasil se starostou.“

„Pan Dirvin se musí v každém případě dozvědět, co tu ten chlapec vyprávěl,“ řekl onen host. „O špionech z Evílanu i ty další věci.“

„Já pořád nic nechápu,“ namítl Doalven. „Měl být přece mír.“

„Říkalo se to,“ řekl Ardok tiše, „ale jak už je dlouho, co odjelo královské poselstvo? Od té doby jsme o nich neslyšeli žádné zprávy. Vím jistě, že rytíř Andomar se ještě na Ingevel nevrátil.“

„Stejně tak, jako se Edvinen nevrátil na Foresteru,“ dodal Iryven.

„Tak rychle to nejde,“ namítal Doalven, „Evílan je daleko.“

„Ale nedošla od nich ani žádná zpráva, dobrá, ani špatná… nic.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Tjuri si vzpomněl, že už jméno Andomar slyšel dříve. Jel, stejně jako Edvinen, s poselstvem, které vyslal Ynauven do Evílanu. Bylo jisté, že při jednání o míru se přihodilo něco nedobrého.

V dálce odbily hodiny.

„Poslouchejte,“ řekl hostinský. „Odbíjí osmá. Za půl hodiny začne na radnici zasedání rady.“

„Pojďme tedy,“ řekl jeden z hostů. „Já promluvím s panem Dirvinem. Doufám, že za půl hodiny přijdeme spolu na radnici.“

„A já promluvím s každým, koho potkám,“ řekl Iryven. „Nejprve vyrazíme na náměstí. Tam bude ještě dost lidí… Půjdeš se mnou?“ obrátil se k Tjurimu.

„Ano,“ odpověděl mladík. Podíval se ještě jednou po lidech v šenkovně a dodal: „A děkuji vám všem za pomoc.“

„To můžeš udělat i později,“ řekl Ardok. „Teď musíme jednat.“

6

Piokovo osvobození

Iryven Tjurimu cestou vyprávěl, že starosta a městská rada, která s ním řídí město, pravidelně zasedá ve velké hale radnice. Každý, kdo měl zájem, mohl se zasedání zúčastnit. Dříve se taková zasedání pořádala jednou týdně, a všichni obyvatelé Dangrie tu mohli podávat návrhy, klást otázky nebo podávat stížnosti. V poslední době se však zasedání často nekonala, anebo byla z nicotných důvodů veřejnosti uzavřena. I to byla jedna z námitek, které se proti starostovi objevovaly.

Tjuri se s překvapením díval i poslouchal – Iryven dokázal kolem sebe na náměstí shromáždit spoustu lidí. Starý muž k nim promlouval plamennými slovy. Zopakoval všechny námitky proti správci města, udělal několik narážek na hrozící nebezpečí a nakonec jim vyprávěl, že starosta připravil o svobodu dva mladé cizince.

„Jednomu z nich se podařilo uniknout a stojí vedle mě,“ řečnil. „Ten druhý ještě úpí v žaláři. Ano, když si starosta nechal za naše peníze vyzdobit radnici, že se podobá královskému paláci, nechal také rozšířit vězení v podzemí! Proč? Pokládá za nutné zavírat víc lidí? Obává se snad nepřátel? Obává se nás, pokojných obyvatel Dangrie a věrných poddaných krále Ynauvena? Anebo snad určil nové vězení pro nevinné cizince?“

A pokračoval dále: „Správce musí být často přísný. A bohužel je někdy nutné zavřít někoho do vězení. Ale nikdy nesmí být člověk připraven o svobodu bez důvodu, bez obvinění! Takový je náš zákon a musí nám být svatý! A když dojde k nespravedlnosti, musíme povstat. Tento mladík zakrátko ještě jednou vstoupí na radnici. Bude se dožadovat, aby byl jeho přítel propuštěn… propuštěn teď hned! A kdo ctí právo a spravedlnost, musí jít s ním a jeho žádost podpořit!“

Lidé se kolem něj a Tjuriho nahrnuli. Většina přivítala starcova slova s nadšením, i když se našli i takoví, kteří mnohé namítali a kladli další otázky. Starostovi zbrojnoši přišli blíž a ptali se, co má ten hluk znamenat.

Vtom vykřikl Iryven: „Teď půjdeme na radnici! Kdo s námi souhlasí a chce vědět víc, může nás následovat. Tento mladík se odváží ještě jednou vystoupit po schodišti a vejít na radnici, neboť jeho svědomí je čisté a nemusí se ničeho obávat… tedy, pokud ještě v Dangrii existuje spravedlnost!“

O několik minut později Tjuri skutečně podruhé vešel do velké haly radnice. Ardok a Iryven ho následovali a za nimi mnoho dalších. Tjuri by rád věděl, zda Piak dole v žaláři ty lidi slyší a jestli tuší, že přišli kvůli němu. Srdce mu bušilo. Neměl strach, ale poprvé od okamžiku, kdy dostal svůj úkol, vystupoval takto veřejně.

V hale na pódiu blízko schodiště stál velký stůl, u něhož sedělo asi deset pánů, mezi nimi starosta. U menšího stolečku po straně seděli písaři. Byl tam i starostův písař. Na schodech a mezi sloupy stáli ozbrojenci s kopími a pochodněmi. Byli tu i další lidé, pravděpodobně diváci. Několik z nich sedělo na židlích, většina však stála. Iryven na jednoho z nich ukázal a tiše řekl, že to je pan Dirvin, mocný cechmistr zlatnický.

Když starosta Tjuriho poznal, strnul leknutím. Chvíli se na sebe dívali. Starosta se sklonil k sousedovi po pravé straně a něco mu pošeptal.

Mezitím se do haly hrnulo stále víc lidí. Iryven v nich v každém případě vzbudil zvědavost.

Muž vpravo od starosty vstal a hlasitě zvolal: „Ticho! Ticho v sále!“

Davem se ozvalo mumlání.

„Zasedání je veřejné!“ vykřikl někdo.

„Hala je plná!“ zvolal muž vpravo od starosty. „Už se sem nikdo nevejde. Zavřete dveře!“

Chvíli to trvalo, než se všichni uklidnili a v hale nastalo ticho.

Starosta se opřel dozadu na židli a neklidně si pohrával s listem pergamenu, který ležel před ním. Potom se postavil a řekl: „Starosta a rada města Dangrie se sešli na zasedání. Kdo chce poslouchat, ať poslouchá, kdo chce mluvit, ať mluví!“

Jeden z ozbrojenců na schodišti zatroubil třikrát na trubku.

„Prohlašuji zasedání za zahájené,“ prohlásil starosta a posadil se.

Teď zase vstal muž po jeho pravici: „Nechť první písař přečte zprávu z minulého zasedání.“

Starostův písař vstal a uklonil se. Rozhlédl se kolem a jeho pohled na okamžik spočinul na Tjurim. Potom začal předčítat. Četl přerývaně a koktal, jako by byl myšlenkami jinde. Po chvíli se však zlepšil.

Tjuri pohlédl tázavě na Iryvena.

Ten mu pošeptal: „Teď ještě ne. Až bude příležitost klást otázky.“

Tjuri musel počkat. Co písař čte, mu ušlo. Rozhlížel se po sále a všiml si, že starosta je velmi zneklidněný a vyhýbá se jeho pohledu.

Když se písař posadil, řekl muž po starostově pravici: „Toto zasedání se bude zabývat zlepšením výstavby našeho města. Jde o problém, který se vás všech hluboce dotýká. Žádáme vás proto, aby se vaše otázky a návrhy týkaly pouze tohoto tématu. Na dalším zasedání se můžeme bavit o jiných, obecných záležitostech.“

„To je záměr!“ zašeptal Iryven.

Sálem se ozvalo nespokojené bručení.

„Ticho!“ vykřikl ten muž. „Kdo nebude zticha, bude vyveden. Znáte pravidla.“

„Ano, známe!“ vykřikl Iryven. „A známe i zákony, pane Marmuku! Kdo se dožaduje práva, smí tak učinit kdykoliv!“

„Ticho!“ opakoval pan Marmuk. Pak se usmál a řekl: „Samozřejmě se můžete dožadovat práva, ale dnes večer budeme mluvit o výstavbě…“

„Proč mluvit o nových věcech, když staré ještě nejsou vyřešeny?“ nenechal ho domluvit Iryven.

Teď promluvil starosta. „Mlč, Iryvene,“ řekl přísně. „Všechno má svůj čas.“

„Pane starosto,“ odvětil Iryven, „to říkáte velmi správně. Jistě by se vám nelíbilo, kdyby se u nás děla nespravedlnost. A s nápravou nespravedlnosti byste určitě nechtěl čekat až do příštího zasedání. Naléhavé věci mají přednost.“

Starosta zbledl.

Někteří lidé se k Iryvenovi přidali: „Naléhavé věci mají přednost!“

„Ticho!“ vykřikl starosta a uhodil pěstí do stolu. „Jestli nebude ticho, nechám vyklidit sál!“

Rozhostilo se ticho. Dlouhý muž, jenž seděl na židli blízko Tjuriho, se postavil. Byl to pan Dirvin.

„Pane starosto,“ začal, „vidíte, že dnes večer sem přišlo mnoho lidí. Zdá se, že se stalo něco důležitého. Nechte je tedy, ať mluví, jak u nás dřív bývalo dobrým zvykem.“

„Něco důležitého!“ zvolal starosta a také vstal. „Drzý kluk, kterého jsem nechal zavřít! Odkdy se v Dangrii staráme o takové maličkosti? Jsme dospělí muži, pane Dirvine, a víme, že s mládeží je třeba někdy zacházet přísně.“

„Pane starosto,“ odpověděl mu Dirvin, „Ještě nikdo zde neřekl ani slovo o chlapci, jehož jste nechal zavřít. Vy jste první! Zdá se tedy, že té věci přece jen přikládáte význam.“

Mumlání a šepot sílily. Pár lidí se zasmálo. Starosta byl očividně vyveden z míry. Pak se však vzpamatoval.

„Samozřejmě, že mluvím o tom klukovi,“ řekl. „Vidím tu totiž jeho přítele. Nechápu, kde se v něm bere ta drzost sem přijít. Ukryl se dnes odpoledne na radnici a vyhrožoval mi smrtí. Zranil jednoho z mých lidí. Já bych měl žalovat jeho, místo, aby on žaloval mne!“

Každý teď hleděl na Tjuriho. Postoupil proto o krok dopředu. Znovu si se starostou pohlédli do očí. V hale panovalo napjaté ticho.

„Pozval jsem tebe a tvého přítele na radnici jako hosty,“ začal starosta, „ale vy jste se mi za mou laskavost pěkně odvděčili! Moji zbrojnoši dosvědčí, že ses, mladý muži, zamkl v pokoji v horním poschodí a odmítal jsi vyjít ven. A že jsi z okna střílel na mé lučištníky…“

„Ale měl byste ještě dodat, že to byli právě vaši lučištníci, kdo na mě začali střílet první,“ pronesl Tjuri jasným, silným hlasem. „A také musíte říct, proč jsem se zamkl ve vašem pokoji. A povězte, proč jste dal příkaz zajmout mého přítele. Ano, to musíte zcela určitě povědět! Můj přítel vám nic neudělal. Nic! Jen vyběhl ven, protože u vás už nechtěl zůstat. Proč jste nás chtěl zadržet proti naší vůli?“

„Nechtěl jsem vás zadržet proti vaší vůli!“ bránil se starosta. „Proč bych to dělal? Ani vás neznám! Přátelsky jsem vás pozval, ale vy jste nechtěli zůstat. Urazili jste mě. A za to můžeš být potrestaný, víš?“

„Žádám vás o svobodu pro svého přítele,“ řekl Tjuri. „Neudělal nic, za co byste ho mohl nechat zajmout. Možná by mi zdejší lidé nevěřili, kdybych jim vykládal, co můj přítel řekl a udělal, dříve než jste za ním poslal své ozbrojence. Povězte jim proto sám, z čeho ho obviňujete!“

Starosta otevřel pusu, a pak ji zase zavřel. Bylo zřejmé, že nemá žádnou odpověď.

„Tak ať to řekne někdo jiný,“ pokračoval Tjuri. „Byl u toho váš písař. On může povědět, co se stalo.“ Obrátil se k písaři, který zčervenal a chvějícíma se rukama se přehraboval ve svých materiálech. „Můžete prosím svědčit?“ zeptal se ho. „Čím můj přítel starostu urazil?“

„Byl jste u toho?“ zeptal se jeden z dalších mužů u stolu. „Tak mluvte. Co ten mladík udělal?“

Starosta se posadil.

Písař povstal a řekl: „Nic.“

„Jak nic?“ zeptal se pan Marmuk.

„Prostě nic,“ řekl písař. „Neudělal nic. Vešli sem dovnitř… Měl jsem pro ně připravit pokoje, ale oni tvrdili, že nemohou zůstat. Starosta na ně naléhal, aby zůstali. Chtěl od nich slyšet novinky z východu. Vtom zvolal ten chlapec, co teď sedí ve vězení, že ho doručí… ,Neznepokojuj se,‘ řekl, ‚mám ho u sebe. Já ho doručím.‘ Potom utíkal pryč a uprchl ven. To je všechno.“

„Opravdu všechno?“ otočil se pan Marmuk na starostu.

Ten mu však neodpověděl.

„Co se mělo doručit?“ ptal se pan Dirvin, zatímco pohlížel z písaře na starostu a ze starosty na Tjuriho.

„Zeptejte se starosty,“ vybídl chlapec.

„Nevím,“ řekl starosta. „O ničem nevím.“

„Ale víte!“ zvolal Tjuri. „Ale chápu, že se to neodvažujete říct.“ Rozhlédl se po hale. „Ani já nemohu nic říct,“ pokračoval. „Jednu věc však vím jistě. Váš starosta nás nepozval kvůli pohostinnosti. Vydal strážným u brány rozkaz, aby mu přivedli všechny mladíky mezi čtrnácti a osmnácti, kteří přijdou do Dangrie. Proč? To se musíte zeptat jeho! Zeptejte se ho, kdo mu posílá po poštovních holubech zprávy. Zeptejte se, na čí rozkaz se pokusil připravit cizince o svobodu. Zeptejte se ho, jakému pánovi vlastně slouží, zatímco toto město spravuje jménem krále Ynauvena!“ Odmlčel se na chvíli, protože se náhle zalekl, že prozradil příliš mnoho. Potom pokračoval: „Jsem ve vašem městě cizincem a do vašich záležitostí mi nic není. Žádám pouze svobodu pro svého přítele. Teď hned!“

Viděl, že starosta je poražen. Ve tváři měl popelavou barvu a nedokázal ze sebe vypravit ani slovo.

Vypukla vřava. „Propusťte ho!“ volali lidé.

Jeden člen rady se vztyčil a vyžádal si klid.

„Můžete vznést nějaké obvinění proti zde stojícímu mladíkovi či proti tomu druhému v žaláři?“ zeptal se starosty.

„Ne,“ odpověděl starosta tak tiše, že ho téměř nebylo slyšet. „Ne. Ale všechno, co povídal, jsou lži… Všechno jsou to lži…“ A pak, trochu hlasitěji: „Je to nedorozumění, politováníhodné nedorozumění…“

Nemohl domluvit, neboť vřava se rozpoutala znovu. „Propusťte ho!“

Pánové kolem stolu na sebe zneklidněně pohlíželi a něco si šeptali. Jeden z nich vstal a dal příkaz ozbrojencům. Potom se znovu dožadovali ticha, ale chvíli trvalo, než všichni zmlkli.

„Zasedání se pro dnešek uzavírá,“ prohlásil pan Marmuk.

„Proč?“ ozvaly se rozzlobené hlasy. „Právě jsme začali!“

„Zasedání se uzavírá,“ opakoval pan Marmuk. „Chlapec bude propuštěn. Vykliďte sál a rozejděte se.“

Ozbrojenci se dali do pohybu, aby splnili jeho rozkaz.

Tjuri bloudil pohledem z pohybující se, hřmící masy k bledým mužům za stolem. Kousek od sebe spatřil Ardoka a Doalvena, ale Iryven zmizel. Někdo mu poklepal na rameno.

Byl to pan Dirvin. „Tvůj přítel hned přijde,“ řekl mu. „Chtěl bych s vámi mluvit.“

Po chvíli opravdu přivedli Piaka dva ozbrojenci. Hoch se překvapeně rozhlížel po všech těch lidech, ale pak uviděl Tjuriho a tvář se mu rozzářila. Tjuri se k němu rozběhl. Musel odstrčit pár lidí, než se ke svému příteli dostal.

„Jsi volný!“ zvolal a stiskl Piakovi ruku. „Ach Piaku, já…“ Odmlčel se a usmál se na kamaráda.

„Co tu dělají všichni ti lidé?“ ptal se Piak, když Tjuriho stisk se stejnou silou opětoval.

„Pomohli tě osvobodit,“ chtěl mu vysvětlit Tjuri. Víc však říct nestačil, protože část davu začala jásat.

„Hurá! Je volný!“

Starosta a většina členů rady opustili svá místa za stolem a vyšli po schodech nahoru. Jejich odchod se podobal útěku.

„Pojď,“ zvolal Tjuri, „jdeme ven!“

Nevěděl, jak dlouho trvalo, než se s Piakem ocitli na náměstí. Všude ještě stáli lidé, vzrušeně si spolu povídali a nic si nedělali z ozbrojenců, kteří na ně opakovaně volali, aby se rozešli domů. Oběma chlapcům se po chvilce podařilo nepozorovaně z náměstí zmizet.

V jedné z postranních uliček narazili na Dierika, Ardokova pacholka.

„Á, tady jste,“ zaradoval se. „Zdá se, že se všichni zbláznili. A také se mi všichni ztratili. Pojďte se mnou k Bílé labuti. Ostatní tam jistě brzy dorazí.“

V hostinci U Bílé labutě se Tjuri vskutku setkal s většinou ze svých pomocníků. Hostinský naléval víno, aby si připili na šťastný konec. Piak a Tjuri si měli hodně co vyprávět, i když jisté věci musely počkat až do chvíle, kdy budou sami.

Piak tvrdil, že se cítí docela dobře. „No ano,“ přiznal, „není nic příjemného, když musíte sedět v temné kobce, ale nějaký čas se tam dá vydržet. Jenom jsem měl vědět, že to bude trvat tak krátce.“ Potom chtěl vědět, jak se Tjurimu podařilo ho osvobodit.

„Za vysvobození musíš poděkovat všem lidem tady,“ řekl Tjuri. A za podpory Iryvena, Ardoka a ostatních v šenkovně vyprávěl, jak se všechno seběhlo.

„Uf!“ oddechl si Piak. „To je něco! Cítím se skoro jako důležitá osoba.“ Pohlédl na Tjuriho. „Je tedy všechno v pořádku?“ zeptal se a mnohoznačně mrkl.

„Všechno v pořádku,“ řekl Tjuri. Ještě jednou Piakovi stiskl ruku, aby mu mlčky poděkoval.

Vtom vešel do hostince pan Dirvin a hned zamířil k Tjurimu.

„Dobrý večer, mladý muži,“ řekl. „Myslel jsem si, že tě tady najdu. Rád bych s tebou mluvil. Mám mnoho otázek, které jsou mi ještě nejasné.“

„On vám ale mnoho neřekne, pane Dirvine,“ upozorňoval ho Iryven.

„Určitě mi poví víc, než vím teď,“ opáčil pan Dirvin a hladil si vousy. „Právě se vracím z radnice. Mluvil jsem tam se členy rady. Bude svoláno zvláštní zasedání, už zítra ráno. Starosta se bude muset zodpovídat za své podivné chování.“ Podíval se na Tjuriho. Pak pokračoval: „Ve městě se povídají divné věci. Dokonce jsem slyšel něco o špionech z Evílanu! Rád bych věděl, co z toho je pravda. Také bych chtěl vědět, proč vás starosta zajal. Mám pocit, že je za tím mnohem víc, než jsi nám prozradil, mladíku. Jak se vlastně jmenujete, ty a tvůj přítel?“

„Martin a Piak,“ ozval se Iryven.

„Martine a Piaku, budete muset být zítra přítomni na městském zasedání.“

„Proč, pane Dirvine?“ zeptal se Piak, ačkoliv to chápal.

„Abyste nám přesně řekli, co se stalo, samozřejmě,“ odpověděl pan Dirvin, „a nejen to. Musíme také vědět, co je příčinou všech těch událostí. Můžeš mi všechno říct teď, ale zítra budeš muset své prohlášení před radou zopakovat.“

„Zítra?“ zvolal Tjuri. „To je nemožné! Nemůžeme tak dlouho zůstat.“

„Proč ne?“ divil se pan Dirvin. „To je skutečně nepříjemné. Já a se mnou mnoho dalších věříme, že s vámi bylo špatně nakládáno. Proto byl také Piak okamžitě propuštěn. A právě proto nemůžete jen tak utéct!“

„My nechceme jen tak utéct,“ řekl Tjuri. „Jen vám říkám, že nemůžeme a nesmíme déle zůstat!“

„Kvůli vám málem vzniklo ve městě povstání,“ řekl pan Dirvin téměř rozzlobeně. „Nevidím žádný důvod tak důležitý, aby vám bránil zůstat do zítřka. Ty sám jsi obžaloval starostu,… ne přímo, ovšem, ale řekl jsi dost, abychom pochopili, že je třeba věc vyšetřit. V zájmu našeho města vám nařizuji, abyste zůstali. Nemluvím jako pouhý obyvatel Dangrie, ale také jako člen městské rady!“

„Vy už jste zase člen rady?“ zvolal Iryven.

„Ano, dnešního večera po zasedání jsem opět vstoupil do rady,“ odpověděl pan Dirvin.

„To je dobrá zpráva,“ radoval se Iryven.

Pan Dirvin se obrátil k Tjurimu. „Tak mluv,“ vyzval ho.

Tjuri mu zopakoval, co už jednou v šenkovně U Bílé labutě vyprávěl.

Pan Dirvin ho mlčky vyslechl, ale nezdál se zrovna uspokojen. „Všechno jsou jen neurčitá slova,“ řekl nakonec. „Ale dobře, nebudu vás déle obtěžovat. Doufám, že zítra uslyším víc. Nařizuji vám, abyste zůstali.“

„Můžete dostat pokoj,“ nabídl jim hostinský. „Hned vám ho ukážu. Můžete jít spát, kdy budete chtít.“

„Tak tedy dobrou noc,“ rozloučil se pan Dirvin. „Zítra se uvidíme. Přijdu pro vás asi v osm hodin. Ujednáno?“

„Ano, pane,“ řekl Tjuri.

Nedostal příležitost, aby něco dodal, protože pan Dirvin považoval celou záležitost zjevně za uzavřenou. Pozdravil ostatní a odešel. Tjuri si vzdychl. Stejně nevěděl, co by měl ještě říct.

„Co kdybychom šli do postele?“ pošeptal mu Piak.

„Ano,“ souhlasil Tjuri. „Poslyš, nemáš hlad?“

„Tedy, abych řekl pravdu,“ odpověděl Piak, „od dnešního poledne jsem nic nejedl.“

„Něco ti seženu!“ ujistil ho hostinský. „Přinesu ti jídlo do pokoje.“

„Dobrou noc,“ popřál Ardok chlapcům. „A nemusíte se ničeho obávat. Pan Dirvin je rozumný a navíc čestný muž, můžete mu důvěřovat.“

Mládenci popřáli všem hostům příjemný večer a následovali hostinského do malého, útulného pokoje, kde stály dvě postele.

Krátce nato si už Piak pochutnával na pozdní večeři. I Tjuri si sem tam zobl.

„No sláva,“ řekl Piak s plnou pusou. „Konečně sami.“

„Konečně ti mohu poděkovat,“ řekl Tjuri.

„Vždyť jsi to už udělal,“ řekl Piak. „Máš ho ještě?“

Tjuri si položil ruku na prsa. Ucítil prsten rytíře Edvinena, ale už ne složený pergamen se třemi pečetěmi – dopis, který u sebe nosil tak dlouho. „Spálil jsem ho,“ zašeptal, „ale znám jeho obsah zpaměti.“

„Opravdu?“ řekl Piak také šeptem. Nechtěl ani vědět, čeho se dopis týkal, i když jeho zásluhou nebyl ztracen nadobro.

„Byl psaný v tajné řeči,“ vyprávěl Tjuri. „Nerozumím, co se v něm píše. Ach, Piaku, bez tvé lsti by ho starosta určitě dostal. Ani nevím, jak ti mám poděkovat.“

„Nech toho, prosím tě,“ řekl Piak v rozpacích.

Tjuri se zeptal: „Jak jsi poznal, že starostova pohostinnost je jen léčka?“

„Nedošlo mi to hned,“ odpověděl Piak. „Měl jsem takový zvláštní pocit, když jsem si prohlížel ty štíty. Úplně vzadu v hale visel jeden rudý jako krev. Vzpomněl jsem si, jak jsi vyprávěl, že rytíři z Evílanu mají rudé štíty. Říkal jsem si, že to může být jen náhoda. Potom jsem se však dostal blíž k otevřeným dveřím, za nimiž jsem zaslechl nějaké muže, jak si povídají. Říkali, že je třeba obklíčit radnici. To se mi zdálo divné, a tak jsem poslouchal dál. Neslyšel jsem všechno, ale stačilo to.“

„Co říkali?“

„Něco o chlapci mezi čtrnácti a osmnácti, o mladíkovi z východu ze země za horami. A že nesmí uniknout. Proto jsem starostovi přestal věřit a udělal jsem, co jsem udělal. A oni na to okamžitě skočili!“

„A pak?“ zeptal se Tjuri. „Co se dělo, když tě zajali?“

„Bylo to ode mě hloupé,“ řekl Piak, „takhle se nechat chytit! Odvedli mě do té díry pod radnicí… tedy, díry… Jsou tam hrozně velké prostory, ale rozhodně ne tak krásné jako nahoře,… zima a tma. Hodili mě na zem, přišel starosta a řekl: ‚Dej ho sem!‘ Tvářil jsem se jako hlupák a zeptal se: ‚A co?‘ Rozčilil se, ale vztekal se ještě víc, když zjistil, že u sebe nic nemám… tedy nic, o co by stál… Ne, prosím tě, nechtěj mi zase děkovat. Proč bych jinak šel s tebou? Přece, abych ti pomáhal. A navíc se mi dobrodružství moc líbí, když se pak můžeš pořádně najíst a všechno dobře dopadne.“

Tjuri se zasmál. Potom však zvážněl. „Ale co teď?“ řekl. „Spěcháme, ale musíme zůstat do zítřka, abychom svědčili a všechno vysvětlili. A stejně nemůžeme nic říct.“

„Nemohl bys všechno panu Dirvinovi nějak vysvětlit?“ navrhl Piak.

„Na to už jsem také myslel. Kdyby nás chtěl zdržet déle, nic jiného mi nezbude. Ale byl bych radši, kdybych nemusel. Můj úkol je tajný. Mrzuté je, že nemohu nikomu důvěřovat. I starosta tohoto města patří k nepřátelům! Kdoví, třeba jich tu je víc. Už tak jsme v Dangrii příliš známí.“

„To kvůli mně,“ řekl Piak. „Měl jsi raději pokračovat v cestě a mně pomoci později.“

„Ani nápad!“ ohradil se Tjuri. „Něco takového bych nikdy neudělal. Díky tobě se poselství zachovalo. Ale přál bych si, abychom mohli pryč teď hned.“ Chvíli přemýšlel. „Řeknu to panu Dirvinovi,“ řekl potom. „Jenom jemu. Možná bych s ním mohl promluvit ještě dnes večer…“

Vtom někdo zaklepal na dveře.

„Vstupte!“ zavolal Tjuri.

Vešel Iryven. „Ještě nejste v posteli?“ zeptal se a zamkl za sebou dveře. „Myslel jsem si to.“

„Posaďte se,“ vyzval ho Tjuri. „Teď vám mohu ještě jednou poděkovat za pomoc. Bez vás by se Piak nikdy nedostal ven.“

„Ano,“ přitakal Piak. „Děkuji vám nastotisíckrát.“

„V pořádku,“ usmál se starý muž. Posadil se a jednoho po druhém si prohlédl. „A teď byste město nejraději co nejrychleji opustili,“ pronesl. „Mám přítele. Je strážným u malé severní brány. Hlídku má od desíti do dvou hodin. Můžete jít hned.“

Mladíci na něj překvapeně zírali.

„Chcete nám pomoci dostat se pryč?“ zeptal se nevěřícně Tjuri.

„Určitě. Pochopil jsem, že spěcháte. A kdybyste zůstali, znamenalo by to dlouhé zdržení. Zasedání rady, otázky, odpovědi, další otázky, prohlášení, svědectví,“ vypočítával, „a všechno strašně rozvláčné a zamotané. Pan Dirvin je dobrý pán a já jsem rád, že je zase členem rady, ale jak jsem už řekl – naléhavé věci mají přednost.“

„Jsme moc rádi, že nám zase chcete pomoci,“ řekl Tjuri. „Ale jak víte, že naše věc je naléhavá?“

„Mám svou představu,“ odpověděl Iryven, „a když si jednou o něčem udělám představu, je většinou správná… Odpusťte, že se sám chválím. Přišli jste sem s nějakým cílem. A mně něco říká, že je v zájmu nás všech. Musím vám tedy pomoci, abyste toho cíle dosáhli.“

„Děkujeme vám,“ řekl ještě jednou Tjuri. „Kdy můžeme odejít?“

„Až budete hotovi s jídlem,“ odpověděl Iryven. „Půjdeme zadními dveřmi, nikdo si nás nevšimne.“

„Já jsem hotov,“ prohlásil Piak. „Nedostanu do sebe už ani sousto.“

„Vidíš,“ vzpomněl si Tjuri, „musím ještě zaplatit za jídlo a za pokoj. Předal byste prosím peníze hostinskému?“ Sáhl po váčku k opasku a zděsil se. Váček byl pryč!

„Ach, ty osle,“ řekl mu Iryven. „Přece jen jsi nedával pozor na kapsáře.“

„Mrzí mě to,“ řekl Tjuri zničeně. „Co mám dělat?“

„Nic,“ uklidňoval ho Iryven. „Však on za vás někdo zaplatí. Půjčím si peníze.“

„To je opravdu hloupé,“ zlobil se Tjuri. „Máš u sebe nějaké peníze, Piaku?“

„Jeden měďák,“ odpověděl Piak.

„Ten si nechej pro štěstí,“ řekl Iryven. „Pojďte, netrapte se maličkostmi! Ale já ty kapsáře jednou dostanu! Stalo se to samozřejmě v tlačenici. Ano, Dangrie už není, co bývala.“

„A jaká bývala?“ zeptal se Piak a vstal.

„Taková, jaká zase bude,“ odvětil Iryven. „Jen počkejte, až budeme mít nového starostu a až se k nám zase vrátí královi rytíři. Půjdeme?“

„Co asi řekne pan Dirvin?“ uvažoval Tjuri nahlas.

„Nejspíš se bude zlobit. Ale nevydrží mu to dlouho. Bude mít příliš mnoho práce. Slyšel jsem, že už si dělá všelijaké plány. Zítra ráno například odjíždí spěšný posel ke králi Ynauvenovi.“

„Posel ke králi?“ zarazil se Tjuri.

Iryven na něj ostře pohlédl. „Ano, posel ke králi,“ řekl. „Anebo to snad není nutné?“

„Proč?“ zeptal se Tjuri.

„Je možné, že už k němu nějaký posel míří… například ty.“

„Ano,“ přiznal Tjuri tiše. „Jdeme ke králi Ynauvenovi.“

„Dobrá, tak běžte hned,“ řekl Iryven. „Promluvím si zítra s panem Dirvinem. Vy dnes v noci můžete urazit ještě pořádný kus cesty.“

O chvíli později mířili ztichlými ulicemi k bráně, kde měl hlídku Iryvenův přítel. Cestou narazili na několik ozbrojených jezdců.

Iryven doporučil chlapcům, aby se drželi zpátky. Potom jezdce zastavil a oslovil je. Ukázalo se, že mají za úkol posílit všechny stráže u městských bran.

„Nikdo nesmí opustit město,“ říkali. „Příkaz pana Dirvina jménem městské rady.“

Když jezdci zmizeli, řekl Iryven: „Rychle, musíme si pospíšit! K malé bráně snad pojedou jako k poslední. Musíme se tam dostat dřív, než dorazí posily.“

K bráně dorazili včas, ale museli se rychle rozloučit. Piak a Tjuri starci opětovně poděkovali za pomoc, a potom už je strážný vypustil ven z města.

Tak opustili Dangrii a vydali se dál na svou pouť na západ.

7

Mýtné na Duhové řece

Tjuri s Piakem šli celou noc. Chtěli mít Dangrii rychle co nejdál za zády a dohnat ztracený čas. Bylo ticho, nikoho neviděli ani neslyšeli. Tu a tam spolu tiše prohodili pár slov, ale jak noc pokračovala, byli stále mlčenlivější.

Teprve za rozbřesku si odpočinuli, ale ne dlouho, i když byli unavení. Později během dne měli štěstí. Mohli jet na voze plném sena se sedlákem, který směřoval také kus cesty na západ. Jakmile leželi ve voňavém seně, přemohl je spánek a oni se probudili, až když slunce svítilo vysoko na nebi.

„Vy jste ale ospalci,“ řekl jim sedlák. „Pokud chcete k Duhové řece, budete muset tady slézt. Já zahýbám na polní cestu.“

Mládenci poděkovali a za chvíli už zase šlapali dál krajem s nízkými, zvlněnými pahorky. Tjuri se občas ohlédl – nikdo za nimi nešel. Dangrie už sice nebyla vidět, skutečně bezpečný se však Tjuri bude cítit teprve až na druhém břehu Duhové řeky. Tam podle Ardoka leželo srdce Ynauvenovy říše.

Procházeli kolem ovocného sadu. Zastavili se a hladově pozorovali zralé plody ve větvích.

„Mám v plánu ukrást nějaká jablka,“ prohlásil Piak. „Je to špatnost, když nemáš co k jídlu ani žádné peníze, aby sis mohl něco koupit, a máš hlad, a pospícháš, a tvůj úkol je navíc velice důležitý?“

„Budeme to muset risknout,“ řekl Tjuri s úsměvem. Jablka jedli ještě za pochodu.

Později odpoledne je cesta vyvedla na vrcholek pahorku. Když dosáhli nejvyššího bodu, uviděli před sebou Duhovou řeku.

Řeka byla velmi široká a třpytila se v slunci. Spatřili kamenný most a kousek vlevo od něj stál na východním břehu mohutný hrad. Když přišli blíž, uviděli domy a statky, obklopené úrodnými lány. Na druhé straně řeky ležela vesnice. Cesta odtud pokračovala dále k západu.

Přátelé došli k řece a zároveň se znovu dostali do obydleného kraje. Na polích pracovali lidé a ani na cestě už nebyl takový klid. Pozorovali i hrad. Čím víc se blížili, tím mohutnější se jim zdál. Most nejspíš patřil k němu. Na jeho počátku stála brána ze stejného kamene jako hrad.

„Je před ní závora,“ všiml si Piak.

Tjuri ji už také uviděl. Stál u ní strážný v přílbě, s kopím a se štítem, který měl všechny barvy duhy.

Po vedlejší cestě právě přijížděl na koni muž a vjel na most. Když se dostal až k závoře, sklonil se k vrátnému a chvíli s ním rozmlouval. Ten potom závoru zdvihl a nechal ho projet. Pak zase překážku spustil na své místo.

„Naštěstí je možné projít,“ oddychl si Piak.

O něco později už stáli před mostem.

„Dobrý den,“ řekl strážný. „Chcete na druhou stranu?“

Mladíci přisvědčili.

„A jste tu poprvé, že?“ ujistil se strážný. „Tak to bude každého z vás stát tři zlaté.“

„Cože?“ zvolal Tjuri. „Jen tak se přes most nedostaneme?“

„Samozřejmě, že ne,“ odvětil strážný překvapeně. „Když chcete přejít přes Duhovou řeku, musíte zaplatit.“

„Proč?“ zeptal se Piak.

„Proč?“ řekl strážný. „Takovou otázku jsem neslyšel za celou dobu, co vybírám mýtné a nosím duhový štít. Odkud jste, že nevíte, že se u nás musí platit mýtné? Myslíte si, že můžete jen tak vstoupit na tenhle nádherný most a přejít na druhou stranu?“

„Ale co když teď zaplatit nemůžeme?“ zeptal se Tjuri.

„Tak se nedostanete na druhou stranu,“ odpověděl strážný.

Tjuri pohlédl na řeku. Byla ještě širší, než si myslel, a proud byl určitě velmi silný. Pochyboval, že by na druhou stranu mohli přeplavat. Ale možná by se někde dala sehnat loďka…

„Kdo se chce dostat přes Duhovou řeku – jakýmkoliv způsobem –musí zaplatit mýtné,“ řekl strážný, jako by četl Tjurimu myšlenky. „Musíš zaplatit, ať jdeš přes most, jedeš v loďce nebo přeplaveš. Ale to poslední bych vám nedoporučoval.“

Tjuri se na něj podíval. „Musíme se dostat na druhou stranu,“ řekl, „ale nemáme víc než jeden měďák. Proč je tu vůbec mýto?“

„Zeptejte se Mýtního pána,“ odpověděl strážný a ukázal k hradu. „On tu vybírá mýtné se souhlasem krále Ynauvena.“

„Ale my nemůžeme zaplatit!“ zvolal Piak. „Je to podle mě podivný zvyk. Chudí lidé se tedy nikdy nemohou dostat do srdce Ynauvenovy říše.“

„To není pravda,“ ohradil se strážný nadurděně. „Každý, chudý nebo bohatý, smí přejít řeku. Mýtné se musí zaplatit, ale Mýtní pán dá každému příležitost, aby si je vydělal. Můžeš jít pracovat na statek a za každý odpracovaný týden dostaneš jeden zlatý. Po třech týdnech si vyděláš tolik, kolik potřebuješ.“

Tjuri s Piakem na sebe pohlédli.

„No, co říkáte?“ zeptal se strážný. „Nemusíte být hned smutní. Zajděte si tamhle do toho velkého hospodářství a zeptejte se správce, co je třeba udělat. Myslím, že budete moci začít ještě dnes.“

„Nemáme čas, abychom tři týdny pracovali,“ prohlásil Tjuri. „Máme naspěch.“

Vtom prošel jednou z hradních branek další strážný a vydal se k nim.

„Tak naspěch?“ řekl první strážný. „To říkají všichni.“

„Je to skutečně pravda,“ řekl Piak.

„Co je pravda?“ zeptal se druhý strážný, který k nim právě došel a zůstal u nich stát.

První mu odpověděl: „Tihle mladíci nemají peníze na zaplacení mýtného a tvrdí, že nemají ani čas, aby si ho odpracovali.“

Druhý strážný si přátele zkoumavě prohlížel. „Tři zlaté za tři týdny je rychlý výdělek,“ řekl.

„Pán zdejšího hradu nemá jistě nikdy nouzi o nádeníky,“ odtušil Piak poněkud opovržlivě.

Druhý strážný se po něm podíval zpola překvapeně, zpola rozzlobeně. „Co tím chceš říct?“ zeptal se. „Tři zlaté za tři týdny je dobře zaplacená práce.“

„Ale ne v případě, kdy tři zlaté musíš zase hned vydat, abys zaplatil mýtné,“ nesouhlasil Piak.

„Ale proto přece pracuješ, aby ses dostal na druhou stranu!“

„Já chci na druhou stranu hned,“ řekl Piak. Obrátil se k Tjurimu a zeptal se ho: „Už jsi někdy něco takového zažil, že by tě nepustili přes řeku?“

„Ještě nikdy,“ odpověděl Tjuri.

„Pochopil jsem, že přicházíte z jiných krajů,“ řekl druhý strážný, „jinak bych se na vás už dávno zlobil. Ale nejdřív mi, mladý muži, musíš povědět, jestli jsi už někdy viděl řeku s takovým mostem? Sedm kamenných oblouků, a to prosím v tomhle silném proudu. Viděl už jsi někdy takový most?“

„Ne,“ musel přiznat Tjuri, „neviděl. Ale klidně se na druhou stranu přeplavím i v loďce. To se smí?“

„Ale jistě,“ řekl první strážný. „Když zaplatíš tři zlaté. To je zdejší pravidlo. Ať se ti líbí nebo ne, tak to je a tak to zůstane. Když nemůžeš zaplatit a nechceš pracovat, nemůžeš na druhou stranu.“

Druhý strážný však řekl: „Jestli skutečně pospícháte, dá se s naším pánem mluvit. Vzpomínám si na jednu ženu, která směla okamžitě na druhou stranu, protože tam měla těžce nemocného syna. Pokud máte pro svůj spěch pádný důvod, musíte požádat Mýtního pána, aby vás pustil bez placení. On jediný může rozhodnout.“

Chlapci se po sobě opět tázavě podívali.

„Mýtní pán v této chvíli objíždí své panství,“ pokračoval druhý strážný. „Většinou se vrací kolem šesté hodiny. Můžete jít k hlavní bráně a tam si na něho počkat.“

„Děkujeme,“ řekl Tjuri.

Mládenci strážné pozdravili, ale ten první je ještě zastavil. „Chtěl bych vás varovat,“ řekl, „abyste nevyváděli žádné hlouposti. To by vás mohlo stát mnohem víc než tři týdny. Přestupky se přísně trestájí.“

„Co teď?“ šeptal Piak, když šli pomalu k hlavní bráně hradu.

„Já nevím,“ povzdychl si Tjuri.

Poprosit Mýtního pána? Musel by mu prozradit své tajemství, a jak mohl vědět, že se Mýtnímu pánovi dá důvěřovat? Už jen skutečnost, že vybíral mýtné, způsobila, že k němu necítil žádné zvláštní sympatie.

Dveře brány byly otevřené a v průjezdu seděli strážní. Chlapci zůstali stát kousek od nich. Nic si neřekli, ale oba i bez řečí věděli, že nejprve počkají, až se vrátí Mýtní pán. Snad se dokážou rozhodnout, až ho uvidí.

„Ale já vlastně nesmím nic prozradit,“ pomyslel si Tjuri. „Rytíř Edvinen žádal, abych o tom nikomu neříkal. Ano, Piak ví hodně, ale to je, jako když to vím jen já sám…“

Náhle ho Piak popadl za ruku. „Tamhle přijíždí,“ zašeptal.

Na východě se nepozorovaně nebe zatáhlo mraky a potemnělo. Vypadalo to dokonce, jako by mělo přijít špatné počasí. Proti nebi se ostře rýsoval jezdec na bílém koni. Rychle se přibližoval. Měl na sobě dlouhý plášť, který se za jízdy vzdouval. Zvenku byl černý, zevnitř azurově modrý. Za okamžik už jezdec přecválal kolem nich. Na první pohled vzbuzoval respekt, měl bledou krásnou tvář a ve větru mu vlály černé vlasy. Vjel do brány, aniž by se na ně podíval, a strážní ho skutečně pozdravili jako svého pána.

Chlapci, jako by se domluvili, se otočili a šli od hradu pryč.

„Tak co si myslíš o Mýtním pánovi?“ zeptal se Tjuri po chvilce.

„Viděl jsem ho jen krátce,“ odpověděl Piak, „ale připadal mi jako velký a mocný pán. Nerad bych s ním měl nějaké nedorozumění.“

„Přísný a nepřístupný,“ zamumlal Tjuri. Ne, Mýtní pán nevypadal jako někdo, komu by se dalo lhát nebo kdo by svůj most otevřel bez pádného důvodu – bez důvodu, který se Tjuri neodvažoval vyzradit.

Prošli kolem závory. Už tu stál jen první strážný. Posměšně se po nich podíval. Nakonec se vydali podél řeky, po stezce vedoucí kousek nad ní. Krátký, prudce se svažující kopeček je odtud svedl na nevelkou pláž se světle žlutým pískem, na který narážely vlny. Na chviličku se zastavili a toužebnými pohledy pozorovali druhý břeh. Pohlédli i směrem k mostu. Teprve odtud ho spatřili v plné kráse: sedm pevných oblouků na pilířích, které neochvějně a bezpečně spočívaly v proudu vody.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Piak tiše.

„Musím přemýšlet,“ odpověděl Tjuri. „Rád bych věděl, jestli se na druhou stranu dá přeplavat. Řeka je sice široká a proud silný, ale podívej! Tamhle je nějaký ostrůvek, kde bych si mohl odpočinout.“

Piak si zaclonil rukou oči a podíval se k ostrůvku, který nebyl vlastně ničím jiným než několika skalisky. „Možná,“ řekl pochybovačně. „Já bych to nedokázal. Upřímně řečeno, vůbec neumím plavat. Ale mnou se nesmíš nechat zdržovat.“

Vtom se k nim přišoural nějaký voják. Poznali v něm druhého strážného. „Díváte se na druhou stranu?“ poznamenal. „Doufám, že vás nenapadlo, že byste mohli přeplavat?“

Mládenci na něj hleděli, ale neodpověděli.

„Na to zapomeňte, poslyšte,“ pokračoval strážný. „Pokud si vzpomínám, třikrát se našel někdo, kdo se toho odvážil. Jednoho před utonutím zachránila loďka Mýtního pána a šel do vězení, protože se chtěl vyhnout placení mýtného. Druhý se na druhý břeh dostal – po několika dnech tam vyplaval jako mrtvola. Třetího už nikdy nikdo nespařil.“

„Neuměli plavat?“ zeptal se Piak.

„Uměli plavat dobře,“ odpověděl strážný. „Proud je tu však hrozně zrádný. Především tam u toho ostrůvku. Je plný vírů, i když odsud by to člověk neřekl.“

„Tak plavat asi nepůjdeme,“ řekl Piak.

Tjuri ukázal na druhou stranu. „Vidím, že tam leží nějaká loď,“ řekl. „Stává se občas, že někdo přepluje řeku v loďce?“

„Jistě,“ odpověděl strážný. „Jsou tu loďky, které plují z jednoho břehu na druhý, rybářské lodě, lodě připlouvající ze severu i z jihu s obchodním zbožím. Ale každý, kdo se chce dostat z jedné strany řeky na druhou, musí zaplatit mýtné, poprvé tři zlaté, podruhé dva a potřetí jeden.“

„A potom,“ chtěl vědět Piak, „už se platit nemusí?“

„Je to tak,“ přisvědčil strážný. „Ale vy jste cizinci, a jste tedy povinni zaplatit plné mýtné. Dovolte, abych vám dal dobrou radu. Nesnažte se nařízení obejít. Sluhové Mýtního pána si už na vás dávají pozor. Když někdo nechce nebo nemůže zaplatit, posílí se hlídky. Jen se podívejte na most.“

Chlapci pohlédli nahoru a uviděli dva zbrojnoše, jak, sem a tam, procházejí po mostě.

„I na druhé straně stojí lidé na stráži,“ dodal jejich dobrý rádce.

„Nejspíš tedy půjdeme pracovat na statek,“ prohlásil Tjuri. Své rozhodnutí samozřejmě nemyslel vážně, ale po tom strážnému nic nebylo.

„To je rozumné rozhodnutí,“ pochválil je strážný spokojeně.

O kus dál pracoval na poli muž. Stále je pozoroval, a teď zarazil rýč do země a šel k nim.

„Podívejme, Ferman,“ řekl strážný. „Tak už máš pro dnešek na chleba vyděláno?“

„V potu své tváře,“ odpověděl Ferman a setřel si pot z čela. „Dobrý večer,“ pozdravil chlapce. „Toužebné pohledy na druhou stranu?“

„Už jsem jim říkal, že nemají nic zkoušet,“ řekl strážný.

„Máš pravdu,“ přitakal Ferman, „jako vždy, moudrý Warmine, strážce mýta!“ Mávl k severozápadu a pokračoval dál k hochům: „Kdybyste to chtěli zkusit o kus dál… Chyba! Tam je další mýto! A na jihu další, Mýto v Duhovém pohoří, a ještě dál po proudu Vorgotské mýto.“

„Copak není možné nikde překročit Duhovou řeku zadarmo?“ zeptal se Tjuri.

„Ne,“ řekl strážný Warmin. „Mýtní pánové hlídají celou Duhovou řeku. A na Stříbrné řece je také místo, kde se vybírá mýtné.“

Piak se zašklebil, ale mlčel, neřekl, co si myslí.

„Já půjdu,“ řekl Warmin. „Vrátím se zpátky do hradu. Za chvíli bude čas k jídlu. A vy, mládenci, se můžete ohlásit u správce. Když za ním půjdete hned, dostanete od něho jídlo i nocleh jako zálohu na vaši práci. Půjdeš kousek se mnou, Fermane?“

„Dobrá,“ řekl rolník, ale zůstal stát a pohlédl na chlapce.

„Tak pojď,“ pobídl ho Warmin. Obrátil se k Tjurimu a dal mu poslední dobrou radu: „I kdyby ses dostal k nějaké loďce, je hodně nebezpečné vydat se s ní na řeku, kterou neznáš.“ Pozdravil a odešel. Ferman ho následoval.

„Tak,“ řekl Piak, „to bychom měli. Nesmíme plavat, nesmíme plout na lodi, nesmíme přes most. Nemůžeme ani jít za Mýtním pánem. Mohli bychom si někde půjčit peníze. Ale kdo nám dá tři zlaté, aniž by nás znal? Máme se snad vrátit do Dangrie a zkusit to tam? Ne, měli jsme co dělat, abychom se odtamtud dostali. Takže co teď, co teď?“

„Tiše,“ řekl Tjuri. Odmlčel se a dodal: „Zvláštní, ale mám pocit, že existuje způsob, jak se dostat za řeku…, jen si ho nedokážu vybavit.“

„Tiše,“ řekl zase pro změnu Piak. „Tamhle někdo jde. Myslím, že je to ten Ferman.“

Skutečně to byl Ferman. Pozdravil je a zůstal u nich stát. „Slunce za chvíli zapadne,“ řekl neurčitě. Chvíli mlčel a pak spiklenecky pokračoval: „Mlhy na západě, déšť na východě… Bude tmavá noc. Ani měsíc, ani žádné hvězdy.“ Přátelé na něj zvědavě hleděli.

Ferman se rozhlédl kolem sebe a zašeptal: „Já mám loď, tedy spíš lodičku. Je kousek dál odsud.“

„Máte na mysli…,“ řekl Tjuri. „Půjčil byste nám ji?“

„Možná ano, ale nikomu ani muk. Je to zakázané. Mohli by mě potrestat. Nemáte zlaťáky, ale já tolik nechci. Kolik mi můžete zaplatit?“

„Tolik,“ řekl Piak a vytáhl měďák, „všechno, co máme.“

Ferman potřásl hlavou a řekl: „To není mnoho.“ Pak sebral penízek z Piakovy dlaně, zamumlal něco nesrozumitelného a hodil minci na zem. Shýbl se, aby ji sebral, a řekl: „Orel.“

„Co to znamená?“ zeptal se Tjuri.

„Hodil jsem si mincí, co mám udělat. Nemůžete mi nic zaplatit, ale já bych vám přesto mohl pomoci. Říkal jsem si, že jestli padne orel, tak pomůžu. A padl. Takže si můžete půjčit mou loď,… jestli chcete.“ A Ferman vrátil Piakovi jeho měďák.

„Můžeme si půjčit vaši loď?“ zašeptal Tjuri vzrušeně.

„Ano, jestli chcete,“ zopakoval Ferman. „Umíš veslovat?“

„Ano,“ odpověděl Tjuri.

„Dobrá, tak to zkuste…, ale na vaši vlastní zodpovědnost! Ukážu vám, kde loď leží, za chvilku, až bude tma. Dřív stejně nemůžeme jít.“

„Děkujeme vám,“ řekl Tjuri.

„Ticho!“ řekl Ferman. „Žádné děkování. Kdyby padla panna, nepomohl bych vám. Jen jednu věc: nikomu nesmíš povědět, že je ta loď moje. Už jsem seděl dvakrát ve vězení a potřetí tam nechci. Když vás chytnou, nepomůžu vám. Je to na vaši zodpovědnost. Náhodou jste si lodi všimli a vzali jste si ji. Jasné?“

„Samozřejmě,“ přisvědčili chlapci.

„Já teď půjdu pryč,“ řekl Ferman. „Vraťte se sem, až hodiny uhodí dvanáct, ale aby vás nikdo neviděl. Běžte dolů po proudu, tam na vás počkám. A jestli vám mohu dát jednu dobrou radu, jděte teď na statek a požádejte správce o práci. Když to uděláte, přestanou si vás služebníci Mýtního pána všímat a možná dostanete i něco k jídlu.“

Chlapci slíbili, že zajdou na statek, ještě jednou poděkovali a rozloučili se.

„Brzy na viděnou,“ řekl Ferman.

8

Přes Duhovou řeku

Tjuri a Piak šli do statku, kde jim slíbili na příští ráno práci. Navíc dostali chléb s mlékem a nocleh v prázdné stodole.

Počkali, dokud nezaslechli, že hodiny odbily dvanáct. Potom se potichu vykradli ven a vydali se zase k řece. Ferman měl pravdu, noc byla tmavá. Bylo chladno a oni se třásli, a nejen zimou. K řece došli bez zvláštních zážitků a teď pokračovali po úzkém písčitém pruhu na břehu dolů po proudu. Jejich oči si pomalu začaly zvykat, i když ani tak toho příliš neviděli. Bylo naprosté ticho, slyšeli jen šplouchání vody v řece. Most se téměř nedal rozeznat, jen za některými okny na hradě ještě svítilo světlo.

Vylekali se, když se před nimi vynořil Ferman.

„Hej!“ zavolal na ně tiše. „Pojďte za mnou. Už jen pár kroků.“

Opatrně ho následovali.

„Tady,“ řekl Ferman a zůstal stát.

Chlapci uviděli malou loďku, zpola vytaženou na břeh.

„Vesla jsou uvnitř,“ zašeptal Ferman. „Můžete vyrazit.“

„To je ale malá lodička,“ očividně zneklidněl Piak. „Nemůže se převrátit?“

„Každá loď se může převrátit,“ odpověděl Ferman po chvíli ticha. „Chtěl bych vám ještě jednou zdůraznit, že všechno děláte na vlastní zodpovědnost. Loďku můžete nechat ležet na druhé straně. Já už se postarám, abych ji dostal zpátky. Ale mám-li být upřímný, na vašem místě bych to nedělal, ani dnes, ani zítra. Raději bych tři týdny pracoval. Vy sami se však musíte rozhodnout.“

„Proč nám tedy půjčujete loďku?“ zeptal se Piak.

„Hodil jsem si přece mincí. Proč? Možná proto, že dokážu pochopit, když se chce někdo vyhnout placení mýtného. Já sám to také zkusil. Teď už nemusím, protože jsem byl víc než třikrát na druhé straně… Co uděláte?“

„Já půjdu,“ řekl Tjuri. „Ale ty se mnou nemusíš, jestli nechceš,“ řekl svému příteli.

„Samozřejmě, že jdu s tebou,“ ohradil se Piak. „Dokud pro tebe nebudu znamenat přítěž, zůstanu s tebou.“

„Jenže…,“ spustil Tjuri.

„Tiše!“ skočil mu Piak do řeči. „Co kdybychom raději nasedli a odrazili od břehu? Můžeš veslovat.“

„Podle mě bude nejlepší, aby jeden z vás vesloval a druhý dával pozor,“ radil jim Ferman. „I když toho stejně moc neuvidí. Těžko vám můžu říct, na co si máte dávat pozor. Při veslování pořádně zabírejte. Asi po třiceti záběrech opatrně! Přiblížíte se k ostrůvku, co jste viděli dnes odpoledne. Proud se tam stáčí na všechny strany. Dávejte si pozor, abyste se k němu nedostali příliš blízko, protože pak vám hrozí, že ztroskotáte na jedné ze skal, co jsou pod vodou. Tohle je nebezpečné místo na přeplouvání, ale o něco dál stojí strážnice Mýtního pána a tam by vás mohli objevit. Blíž u mostu je stejný problém. Až budete za ostrovem, už vám žádné nebezpečí nehrozí, aspoň ze strany řeky ne. Takže, jdete do toho, nebo ne?“

„Jdeme,“ řekl Tjuri rozhodně. Srdce mu bušilo jako o závod. Věděl však, že jeho pouť nebude bez nebezpečí. A dříve hodně vesloval na Modré řece.

„Jdeme,“ zopakoval Piak jako ozvěna.

„Přeji vám šťastnou cestu,“ povzdychl Ferman. „Pomůžu vám loďku odstrčit a pak vás přenechám vašemu osudu.“

Za chvilku už chlapci seděli v loďce. Tjuri u vesel, Piak naproti němu. Tjuri neviděl Piakovi do tváře.

„Ještě můžeš vystoupit,“ zašeptal mu.

„Ne!“ odmítl Piak.

„Pst!“ syčel Ferman a odstrkoval loďku.

Tjuri zabral vesly.

„Hodně štěstí,“ popřál jim Ferman. „Pořádně vesluj. Tak, to je ono! A nevrťte se.“

Tjuri vesloval zprvu trochu nešikovně, ale po několika záběrech to šlo lépe. Cítil, že proud je skutečně silný. Písčina i postava Fermana, který se za nimi díval, pomalu mizely z dohledu. Nakonec se úplně ztratily ve tmě. Tjuri zaměřil svou pozornost na loďku. Točila se a houpala.

„Dávej pozor na ostrov,“ řekl Piakovi, „a varuj mě okamžitě, když něco uvidíš.“

„Nemohu ti pomoci s veslováním?“ zeptal se Piak a naklonil se k němu.

„Ne,“ odpověděl Tjuri zadýchaně. „Jeden z nás musí dávat pozor. Vidíš něco po straně nebo na mostě?“

„Nic,“ řekl Piak. „Na hradě se ještě stále svítí. Ale odtamtud nás určitě vidět nemohou. Já také skoro nic nerozeznám. Skála žádná. A druhý břeh není vidět vůbec.“

Tjuri se na okamžik ohlédl. Piak měl pravdu. Zdálo se, jako by se plavili po nezměrné vodní ploše, bez začátku, bez konce. Na moment vesla pustil. Loďka se okamžitě začala stáčet ze správného směru, takže se jich rychle zase chopil. Na straně, kterou právě opustili, si všiml světýlka o něco níž po proudu. Byla to strážnice, o níž mluvil Ferman?

„Mám mokro v botách,“ poznamenal najednou Piak.

Teď si toho všiml i Tjuri. Na dně loďky stála voda. Byla tam, když nasedali, nebo loďka tekla?

„Doufám, že nepůjdeme ke dnu,“ ozval se Piak a na jeho hlase bylo slyšet, že se necítí zrovna nejlépe.

„Pst!“ okřikl ho Tjuri a znovu pustil vesla. „Tamhle vidím světlo, mohli by nás slyšet.“

„Určitě ne,“ řekl Piak. „Voda dělá příliš velký rámus.“

„Podívej se, jestli nenajdeš něco na vybírání,“ řekl Tjuri.

„Na co?“

„Na vylévání vody. Neleží tu někde nějaký hrnek nebo něco podobného?“

Piak se pohnul a loď se rozhoupala.

„Dávej pozor!“ šeptal Tjuri. Teď už si byl jistý, že loďka není nic moc… Malá, stará a pravděpodobně prasklá. Ohlédl se za sebe. Tma se zdála ještě neprostupnější. Byli už blízko ostrova? Znovu začal veslovat. Skrápěly ho kapky vody a na čele mu vyvstaly kapky potu. Piak hledal na dně lodi.

„Teče sem pořád víc,“ hlásil. „Tady něco je. Miska!“

„Tak vylévej vodu,“ pobídl ho Tjuri. „A pohybuj se co možná nejklidněji.“

Loďka nepochybně tekla. Ale když bude Piak vylévat, mohli by se na druhou stranu dostat. Ach, teď zase zapomněl dávat pozor. Tjuri se znovu ohlédl. Neviděl nic. Anebo se tam ve tmě rýsovalo něco ještě tmavšího? Do loďky najednou narazila vlna a otočila ji o půl obratu.

„Opatrně!“ zašeptal Piak vylekaně.

„Dávej pozor!“ odvětil Tjuri. „Už nemůžeme být daleko od ostrova.“

Unášel je teď jiný proud, nebo spíš několik proudů. Tjuri se musel hodně namáhat, aby udržel loďku ve správném kursu, jak alespoň doufal.

„Něco slyším!“ varoval Piak.

Ano, z dálky zněly nejasné hlasy.

„Nedá se nic dělat,“ řekl Tjuri krátce.

„Něco vidím!“ zvolal Piak o chvíli později. „Ostrov, ostrov! Jsme blízko. Vesluj! Na tuhle stranu.“

Tjuri vesloval ze všech sil. Piak zapomněl, že má vylévat vodu, dokud na to nebyl upozorněn.

„Blížíme se k němu,“ supěl Tjuri. Ruce ho od veslování bolely a znovu se ozvala jeho čerstvě zahojená rána. Strážní nepřeháněli, proud byl skutečně zrádný.

Piak teď dělil svou pozornost mezi vylévání a pozorování ostrova. „Blížíme se k němu,“ zopakoval. Zdálo se, že svůj strach přemohl.

A najednou se to stalo. Náraz, praskot… Narazili na skálu! Tjuri se zoufale pokusil odrazit… a povedlo se!

„Potápíme se!“ vyrazil ze sebe Piak.

Tjuri se nemusel namáhat s přemýšlením, co bude, tak rychle se to odehrálo. Loďka se uvolnila, ale proudila do ní voda a zdálo se, že je odsouzená jít rychle ke dnu. Vtom narazili na něco jiného a loďka se povážlivě rozhoupala. Ozval se Piakův přidušený výkřik a – žbluňk! Piak spadl přes palubu!

Tjuri pustil vesla a na okamžik byl jako ochromený. Jestli se Piak utopí… V příští vteřině už byl také ve vodě a křičel, aniž by myslel na to, že ho někdo uslyší: „Piaku, Piaku! Piaku, kde jsi?“

Uplaval několik temp, potopil se a hmatal kolem sebe. Kde však byl Piakovi v téhle divoké a temné vodě konec! Pak bohudíky zaslechl jeho hlas, ale nerozuměl, co volá.

„Piaku!“ vykřikl ještě jednou. „Kde jsi?“

„Tady!“ ozvalo se slabě.

Tjuri sáhl za sebe a už ho držel. „Drž se na vodě,“ oddechoval. „Ne, nedrž mě tak pevně, nemůžu plavat.“ Přelila se přes ně vlna a donutila je mlčet. Ale Tjuri už mrskajícího se Piaka pevně držel a nepustil. Loďka, kde byla loďka? Nejspíš se potopila. Musel se dostat k ostrovu. To byla jejich jediná šance. Jen aby s nimi vlny nemrštily o další skálu.

„Snaž se ležet na zádech!“ zavolal na Piaka, „potáhnu tě.“

Nebyl si jist, zda mu Piak rozuměl, ale v každém případě kolem sebe přestal plácat. Tjuri se pak snažil plavat k ostrovu a Piaka táhl za sebou. Byly to děsivé a namáhavé okamžiky, ale nakonec ucítil pevnou půdu pod nohama. Byli na ostrově.

Tjuri se cítil jako zmlácený a lapal po dechu, ale Piak vedle něj ležel zcela tiše. Tjuri se nad ním sklonil.

„Piaku!“ zvolal a zatřásl s ním.

Piak zasténal, opřel se o lokty a rozkašlal se. „To je ale vody!“ pronesl téměř nesrozumitelně.

Tjuri by radostí nejraději tancoval a zpíval. Ale nemohl dělat nic jiného, než bušit svému příteli do zad.

„Kde… kde jsme?“ zeptal se Piak a snažil se posadit.

„Na ostrově,“ odpověděl Tjuri. „Zůstaň prosím ležet.“

Piak se přece jen posadil. „A loďka?“

„Potopená, obávám se,“ řekl Tjuri.

„Stejně byla k ničemu.“ Piakovi začaly cvakat zuby.

„Alespoň jsme se neutopili, naštěstí,“ řekl Tjuri. „Jak je ti?“

„Myslel jsem, že už je po mně,“ přiznal Piak, „ale to asi nejde tak rychle. Dotáhl jsi mě až sem?“

„A co jsem měl dělat jiného?“

„Naučit mě plavat,“ odtušil Piak. „I když pro mě plavání není. Nemám rád tolik vody. Loďka je tedy nadobro pryč?“

Tjuri vstal a zíral do tmy. Dokonce se kus brodil vodou, ale po loďce ani stopy.

Piakův vystrašený hlas ho volal zpátky. „Prosím tě, nechoď zase do vody,“ žádal ho Piak. „Já tě nezachráním, kdyby se něco stalo.“

Tjuri se vrátil a posadil se vedle přítele. „Stejně bychom to nikdy nezvládli,“ uvažoval. „Jakmile jsme jednou najeli na skálu, byl s loďkou amen.“

„To bude mít Ferman radost,“ řekl Piak. „A dobře mu tak! Jak ho mohlo napadnout, aby nám nabídl takovou prasklou bárku!“

„Na naši vlastní zodpovědnost,“ připomněl mu Tjuri.

„Ano, ale on nám neřekl, že do ní teče!“

„Každý, i on, nás varoval před zdejším proudem.“

„A co teď?“ zeptal se Piak. „Fuj, mně je špatně. A pořád je taková tma.“

„Opravdu se cítíš zle?“ staral se Tjuri.

„Ale ne,“ řekl Piak. „Jde to. Jsem jen mokrý a mám zlost. Ty ne?“

Tjuri si povzdechl. Teď tu seděli uprostřed řeky a bez lodě. Až přijde ráno, velmi pravděpodobně je objeví. Utéct však nemohli. Ovšem, mohl se pokusit zbytek vzdálenosti uplavat, ale bylo to nebezpečné a nerozumné. Navíc by tady musel nechat Piaka, s sebou ho vzít nemohl.

„Doufám, že nechceš dál plavat?“ přerušil Piak tok jeho myšlenek. „Jestli to uděláš, jsi blázen. Utopíš se a poselství s tebou. Neříkám to kvůli sobě. Mně je konečně jedno, jestli tu zůstanu. Mýtní pán mě zítra nejspíš strčí do vězení, ale na to jsem už zvyklý. A navíc mě zase bude muset pustit.“

„Když zůstanu tady, poselství se ke králi nedostane,“ řekl Tjuri.

„Máš pravdu,“ přiznal Piak zničeně.

Chvíli mlčeli.

„Co teď,“ říkal si Tjuri už pokolikáté.

A náhle, znenadání, ho napadla odpověď.

„Ach ty osle!“ řekl nahlas.

„Proč mi říkáš osle?“ ohradil se Piak.

„Říkám to sám sobě. Nechápu, že jsem si nevzpomněl dřív!“

„Na co?“

„Mýto, placení mýtného. Nemám sice zlato, ale mám něco, co je mnohem drahocennější!“

„Ano?“ zeptal se Piak překvapeně. „A co?“

„Tady, na šňůrce kolem krku.“

Prsten rytíře Edvinena, prsten s kamenem, který svítil ve tmě! Tjuri ho nikdy nepovažoval za svůj majetek, ale za něco, co musel ochraňovat, věc, jíž si vážil. Snad proto ho nenapadlo, že by prstenem mohl zaplatit mýtné. Ale rytíř Edvinen by to nepochybně udělal. Poselství pro krále pro něj bylo důležitější než jakýkoliv prsten. Tjuri klenot vytáhl a ukázal ho Piakovi.

„Opravdu jako hvězda,“ řekl Piak tiše.

„Měl jsem si na něj vzpomenout hned,“ durdil se Tjuri. „Takhle jsme zase ztratili čas. Neodpustitelná hloupost!“

„Ale prsten má přece daleko větší hodnotu než tři zlaté nebo vlastně šest, co máme zaplatit.“

„A možná ještě pokutu k tomu,“ dodal Tjuri. „Řekl bych, že hodnota tohoto prstenu se ani nedá vyčíslit. Chci ho také dát jenom jako zástavu. Později, na zpáteční cestě, bych ho snad mohl vyplatit. S radostí na něj budu pracovat celé týdny.“

„A bude Mýtní pán souhlasit?“ zeptal se Piak.

„Doufám,“ odpověděl. „Já…“ Najednou se zarazil. Vzpomněl si na šedé rytíře, kteří ho kvůli prstenu pronásledovali. Co když zdejší pán prsten zná… a pozná? Rytíř Edvinen byl slavný, určitě tady, v Ynauvenově říši. Co když se ho Mýtní pán zeptá, jak k prstenu přišel?

Znovu se postavil. Přece jen plavat? Ne, je to nebezpečné, dokonce nezodpovědné. Navíc se zraněnou rukou, která by ho možná vpůli cesty začala zlobit, a nadto ještě potmě. Ale až bude světlo, okamžitě ho uvidí stráže. Co je v této chvíli nejrozumnější?

„Co chceš dělat?“ ozval se za ním Piakův hlas.

Tjuri si k němu zase sedl a podělil se s ním o své úvahy.

„Já si myslím, že nezbývá než zaplatit prstenem,“ prohlásil Piak. „Plavání nedůvěřuju. Ale rozhodnout se musíš sám.“

„Jednu věc vím jistě,“ prohlásil Tjuri po chvilce přemýšlení. Ztišil hlas a pokračoval: „Jak je ti, Piaku? Dokázal by sis zapamatovat, co ti řeknu?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Piak. „Jestli se jedná o něco důležitého.“

Tjuri mu do ucha tichounce pošeptal několik slov.

„Co říkáš?“ zeptal se Piak vyjeveně.

„Říkám ti, co stálo v dopise. Budu ti zprávu slovo za slovem předříkávat. Musíš se ji také naučit.“

„Vážně?“ šeptal Piak.

„Už jsem o tom přemýšlel dřív, protože – máš pravdu, můj úkol se stal i tvým. Teď se musíš zprávu naučit i ty, abys mohl mé poslání převzít, kdyby se mi něco stalo.“

„Dobrá…,“ vydechl Piak. Zdálo se, žeTjuriho slova na něj udělala velký dojem. Vzápětí dodal: „Alespoň budu mít co dělat, než se rozední. Tak povídej. Jen doufám, že nikdy nebude nutné, abych tvůj úkol převzal.“

Tjuri mu teď tiše předříkával obsah dopisu a nechal přítele pokaždé kousek zopakovat.

„Rozumíš z toho něčemu?“ otázal se Piak po chvíli.

„Ne. A ty?“

„Ne, bohužel ne. Že by to byla tajná řeč? Dobrá, začni ještě jednou, tak dlouho, dokud nebudu znát celý dopis zpaměti.“

„Musíš si dát pozor,“ upozornil Tjuri přítele, „abys nikdy nedal najevo, že zprávu znáš.“

„To se rozumí samo sebou,“ ujistil ho Piak. „Poslyš, nemáš pocit, že se na východě začíná rozednívat? Musíme si pospíšit, protože než se rozední docela, chci umět všechno.“

9

Mýtní pán

„Duhová řeka,“ brblal Piak, když noc ustoupila kalnému ránu. „To je mi jméno! Když si představím duhu, myslím na něco krásného, ale tahle řeka je chladná a nepřátelská. A vypadá přesně tak, jaká je.“

Tjuri se rozhlížel kolem a navzdory tomu, co mu napovídal rozum, doufal, že někde uvidí jejich loďku. Ale neviděl. Všiml si však, že jsou stále blíž východnímu než západnímu břehu. Jeho pohled zabloudil i k mostu. Chodili po něm lidé. Snad služebníci Mýtního pána?

„Už nás brzy musí spatřit,“ řekl Piakovi.

„Tak aby jim to netrvalo příliš dlouho,“ odvětil oslovený. „Nemám chuť tady zůstávat déle.“ Třikrát za sebou kýchl. „V každém případě bude dnes hezky,“ dodal.

A tak tu kamarádi seděli vedle sebe, třásli se zimou v mokrém oblečení a čekali, až se úplně rozední. Viděli, jak na obou stranách řeky chodí lidé. Někteří na ně ukazovali.

Najednou se ozvalo troubení rohu. Zdálo se, že přichází z jedné z hradních věží.

„Jestlipak troubí kvůli nám?“ řekl Tjuri.

„Podívej se, tam!“ zvolal o chvíli později Piak. Ukázal směrem k hradu. „Loď!“

Pod jedním mostním obloukem se objevila loď plující rychle jejich směrem, krásná, štíhlá, obsazená veslaři, kteří veslovali v pravidelném rytmu. Na zádi stál zbrojnoš s duhovým štítem. Štíty veslařů visely po stranách lodi, takže tvořily zajímavou výzdobu.

„Loď Mýtního pána,“ řekl Piak a znovu kýchl.

Oba mladíci loď napjatě pozorovali. Ano, mířila k jejich skále. Za chvilku už byla téměř u nich a zbrojnoš na zádi na ně zavolal:

„Musíte k nám kus dobrodit a vylézt na palubu. Nedostaneme se blíž.“

Chlapci poslechli. Několik rukou se natáhlo, aby jim pomohlo nahoru.

„Dejte pozor!“ zvolal muž na zádi, pravděpodobně velitel. „Vesla na pravobok!“ Teprve, když už zase bezpečně veslovali po řece, obrátil se k mladíkům. Rozpoznali v něm strážce, s kterým mluvili včera odpoledne na břehu – Warmina.

„Jste zajatci Mýtního pána,“ pronesl k nim přísně. „Chtěli jste se vyhnout placení mýtného a za to budete potrestáni.“ Potom už řekl přátelštějším tónem: „Proč jste neuposlechli mé rady? Bál jsem se toho, ale doufal jsem, že budete rozumnější. Určitě jste si vypůjčili ten starý Fermanův vrak, co?“

„Ne, ne,“ lhal Tjuri.

„Ne?“ zopakoval Warmin. „A k ostrovu jste doplavali, uprostřed noci? Potom dokážete víc, než jsem si myslel.“

Piak chtěl něco říct, ale místo toho kýchl.

„A jestli jste se nastydli, dobře vám tak,“ řekl Warmin, ale sundal si plášť a hodil ho třesoucímu se Piakovi kolem ramen. Pak jim oběma ukázal, kam si mají sednout, a víc se o ně nestaral.

Loď plula opět zpátky směrem k mostu, ale proti proudu nepostupovali nijak rychle, i když veslaři pracovali velmi tvrdě. Tjuri spatřil most i hrad, jak se neustále blíží, a ačkoliv si to nechtěl připustit, rozbušilo se mu srdce.

Obrátil se k Warminovi a řekl: „Chci okamžitě mluvit s Mýtním pánem.“

„Mluvit s Mýtním pánem?“ zopakoval po něm Warmin. „S ním jsi mohl mluvit včera. Teď je příliš pozdě přijít s omluvami a říkat, jak tě všechno mrzí.“

„Nechci se omlouvat ani říkat, že mě něco mrzí,“ odpověděl Tjuri nazlobeně. „Mrzí mě jedině, že se nám nepodařilo dostat se za řeku. Nemrzí mě, že jsme to aspoň zkusili.“

„No, to tě šlechtí,“ odsekl mu Warmin, rovněž rozzloben.

„Je skutečně nutné, abych si mohl promluvit s Mýtním pánem,“ trval na svém Tjuri.

„Proč?“

„To mohu říct pouze jemu.“

„Ach tak,“ řekl Warmin nevrle. „Uvidíme.“

Mezitím se již dostali blízko k mostu. Tjuri se podíval nahoru. Někdo se tam opíral o kamenné zábradlí a pozoroval je. Byl to muž v klobouku se širokým okrajem, který mu téměř zcela zakrýval obličej. Když loď připlula blíž, naklonil se dále dopředu. Tjuri z něho nemohl odtrhnout oči, i když nevěděl, kdo je to. Uslyšel jeho smích, pohrdavý, triumfální smích. Zněl mu v uších, ještě když proplouvali pod prvním mostním obloukem. Pohlédl na Piaka, aby se přesvědčil, zda i na něj smích udělal takový dojem. Ale Piak seděl zachumlaný vedle něho a díval se přímo před sebe.

Loď proplula pod obloukem. Teď bylo vidět, že hrad dosahuje až k vodě. Bylo tu nevelké přístaviště. U něj začínalo schodiště, které mizelo kdesi nahoře na hradě. Zatímco loď přirážela, objevil se nahoře na schodišti muž, v němž Tjuri s leknutím poznal samotného Mýtního pána. Ten zůstal nehnutě stát a pozoroval je.

Warmin vyskočil z lodi jako první a složil svému pánovi mečem poklonu. Potom zajatcům drsným hlasem nařídil, aby ho následovali. Nešel však po schodišti nahoru, ale mířil k malé brance u nejvzdále-nějšího konce přístaviště.

Tjuri zůstal stát a řekl: „Chci mluvit s Mýtním pánem.“

Warmin se také zastavil. „Ještě se uvidí,“ řekl. „Následujte mě.“

„Chci mluvit s Mýtním pánem,“ opakoval Tjuri, „teď hned.“ Byl si jistý, že ho Mýtní pán nahoře na schodišti musí slyšet, i když na sobě nedal nic znát.

Warmin okamžik váhal a potom vylezl po schodišti nahoru. Hovořil se svým pánem. Tjuri viděl, jak pán zakroutil hlavou. Warmin zase sešel dolů. Mýtní pán se otočil a zmizel v hradu.

„Pojďte se mnou,“ řekl Warmin krátce.

„S Mýtním pánem tedy mluvit nemohu?“ zeptal se Tjuri.

„To už jsi snad pochopil, ne?“ zněla odpověď.

„Ale já s ním musím mluvit,“ řekl Tjuri. „Je to důležité, opravdu.“

„Může být,“ řekl Warmin, „ale teď už to tak snadno nepůjde. Zeptal jsem se ho, a on odmítl. A tím to končí.“

Dál už mlčel a vedl chlapce malou brankou dovnitř do hradu. Pokračovali chodbou, po schodech dolů, až dorazili do temné, klenuté haly. Vstříc jim vyšel tlustý muž. Držel v jedné ruce hořící lucernu a v druhé svazek klíčů.

„Zajatci, odpírači mýtného,“ řekl mu Warmin. Sebral Piakovi z ramen svůj plášť a chtěl odejít, ale Tjuri ho zadržel.

„Pane,“ oslovil ho, „byl jste k nám vždy laskavý. Proto vás ještě jednou prosím, abyste se za mě přimluvil. Musím mluvit s Mýtním pánem, co nejrychleji. Mohu mu vysvětlit, proč jsem se chtěl vyhnout placení mýtného.“

„A proč tedy?“ zeptal se Piak. Chlapci se už na skále dohodli, že se Piak bude tvářit, jako by o ničem nevěděl. Zdálo se jim to jako nejlepší způsob, jak udržet v tajnosti, že teď zná poselství i Piak.

„To mohu říct pouze Mýtnímu pánovi,“ řekl Tjuri, rovněž podle úmluvy.

Warmin pohlédl z jednoho na druhého. „Hm,“ zamumlal. „Uvidíme.“ Pak se otočil a odešel.

„Pojďte se mnou,“ řekl jim tlustý muž. „Jsem žalářník a váš strážce, dokud vás nepropustí.“

Otevřel jedny dveře a nechal je vejít dovnitř. Ocitli se v cele bez oken a úplně holé. Jen v rohu ležela kupka slámy.

„Jak dlouho tu musíme zůstat?“ chtěl vědět Piak.

„Tři týdny jste mohli pracovat venku na slunci,“ odpověděl žalářník, „a vydělat si na mýtné. Teď nebudete tři týdny v temnu dělat nic, a až vyjdete, stejně nebudete mít ani vindru, abyste zaplatili.“

„A nemohli bychom odsud za žádných okolností pryč hned?“ ptal se dál Piak.

„Ne,“ odpověděl žalářník se spokojeným výrazem ve tváři. „Pokud by nepřišel někdo, kdo by za vás zaplatil tři zlaté – výkupné nutné k tomu, abyste se dostali z vězení. A kdybyste i pak chtěli přes most, budou po vás chtít další tři zlaté. Ale ty vy stejně nemáte, že?“

Chlapci mlčeli.

„Já půjdu,“ řekl žalářník. „Máte štěstí, že jste dva. Bude vám veseleji, ne? A jestli vám můžu radit, sundejte si ty mokré šaty. Je lepší nemít žádné šaty než mokré. Sláma je suchá. Včera jsem náhodou donesl čerstvou.“

Po těchto slovech odešel a zamkl za sebou dveře. Cela se okamžitě zahalila do temnoty.

„Ani nevím, co je pro mě horší,“ řekl Piak, „jestli zima, nebo tma.“

„Doufejme, že ani jedno nebude dlouho trvat,“ pokoušel se ho povzbudit Tjuri.

Poslechli žalářníkovu radu, svlékli se a vlezli si do slámy. Spát nemohli, na to byli příliš rozrušení. Tjuri si nasadil prsten na prst a zvedl ruku. Ze slabého, ale dobře viditelného světla kamene čerpali oba naději.

Nevěděli, kolik času uplynulo, než opět zaslechli v zámku chrastit klíč. Tjuri si rychle stáhl prsten z prstu a schoval ho v dlani.

Vešel žalářník. Zvedl lucernu a zeptal se: „Kdo z vás chtěl mluvit s Mýtním pánem?“

„Já,“ řekl Tjuri a vstal.

„Tak máš jít se mnou.“ Tjuri si chvatně natáhl šaty.

„A tvůj přítel nepůjde?“ zeptal se žalářník.

„Ne,“ řekl Tjuri, „on ne.“ Nepozorovaně na Piaka mrkl.

„Přece mě tu nenecháš samotného?“ zafňukal Piak se strojeným strachem.

„Ne,“ řekl Tjuri. „Musím se Mýtního pána na něco zeptat. Mnoho štěstí!“

Následoval žalářníka klenutou halou a po schodech nahoru. Tam ho čekal jiný služebník Mýtního pána, který ho odvedl dál do výše položené části hradu.

„Jsme zde,“ řekl služebník nakonec a otevřel jedny dveře. „Běž dovnitř. Mýtní pán tě očekává.“

Tjuri vešel dovnitř. Chvíli mžikal očima, protože místnost, do níž vstoupil, byla plná světla. Potom se rozhlédl kolem. Nacházel se v rozlehlém sále. Na jeho nejvzdálenějším konci stál velký stůl a u něho seděl muž. Mýtní pán. Tjuri váhal, a pak udělal krok jeho směrem. Hlas Mýtního pána ho však zadržel.

„Běž k oknu,“ nařídil mu, „a podívej se ven.“

Tjuri poslechl. Před oknem zůstal stát a vyhlédl. Uviděl řeku a rázem pochopil, proč se tak jmenuje. Ve vodě ozářené sluncem spatřil všechny barvy duhy. Obloha se vyjasnila a bylo vidět daleko. Most viděl přímo před sebou. Přecházeli po něm lidé, projížděl jezdec a vůz tažený koňmi.

Tjuri obrátil svůj zrak k Mýtnímu pánovi. Ten vstal a přistoupil k němu.

„Viděl jsi most?“ zeptal se. Jeho hlas byl úplně jiný, než Tjuri očekával. Hluboký, zvučný hlas, kterému člověk musel naslouchat, ať chtěl, nebo nechtěl. „Odsud se zdá malý,“ pokračoval Mýtní pán, „ale vidíš ještě zřetelněji, přes jak širokou řeku se klene. Ten most postavili před dávnými, dávnými časy a jeho stavba stála mnoho práce a námahy. Mnoho práce a mnoho peněz. Proto musí každý, kdo na něj vstoupí, zaplatit. Kdo zaplatí mýtné, stává se spolumajitelem mostu, i kdyby mu měl patřit třeba jen jeden kámen. Tisíce majitelů má nyní ten most, který spojuje východ se západem.“

Tjuri se tiše zeptal: „On ještě stále není splacen?“

Pohlédl na Mýtního pána, který stál nyní vedle něj, paže zkřížené na prsou, ruce schované v širokých rukávech dlouhého roucha. Měl tmavé oči, byly spíše zasmušilé než přísné.

„Člověk musí být připraven platit za to, co by rád měl,“ řekl.

Tjuri byl udiven mužem, který byl o tolik jiný, než si myslel a než se obával.

Mýtní pán opět pohlédl ven. „Tento most byl postaven, stejně jako jiné mosty, aby spojil Ynauvenovu říši s okolním světem,“ pokračoval ve svém vyprávění. „Dříve tvořila Duhová řeka hranici země. Z východu přicházelo mnoho lidí. Toužili se dostat na druhou stranu řeky a byli připraveni za to platit. Byly i těžké doby, doby nebezpečí, útoků ze severu, východu i z jihu. Tehdy byli mýtní pánové strážci řeky, obránci srdce Ynauvenovy říše. V pozdějších letech se pod Ynauvenovu vládu dostala i země pod Velkými horami, ale tradice zůstala. Kdo chce překročit Duhovou řeku, je povinen odvést králi mýtné. To platí stále, i když stačí, abys řeku překročil víc než třikrát, a už platit nemusíš. A tak to pravděpodobně ještě dlouho zůstane. Jen doufám, že se už nikdy nevrátí doby, kdy se z mýtních pánů museli stát obránci, ti přísní a nemilosrdní páni, které v nás cizinci vidí i dnes.“

Tjuri mlčel, protože nevěděl, co by měl říct.

Mýtní pán se na něj znovu podíval a pronesl již věcným tónem: „Tak, teď mi pověz, kdo jsi a proč jsi se mnou chtěl mluvit.“

„Vznešený pane,“ začal Tjuri, „rád bych přešel přes Duhovou řeku, ale nemám žádné peníze, abych zaplatil, ani čas, abych si mýtné mohl odpracovat…“

„Jak se jmenuješ?“ skočil mu Mýtní pán do řeči.

„Martin,“ odpověděl Tjuri po krátkém zaváhání.

„Pocházíš z druhé strany hor, jak slyším na tvé výslovnosti,“ řekl pán. „Jmenuješ se skutečně Martin?“

„Ano, pane,“ řekl Tjuri. „Říkám si tak.“

„Dobrá, na této straně hor tedy Martin. Pokusil ses dostat za Duhovou řeku bez placení. Za to je trest. A já ho nikomu neprominu. Proč jsi ke mně nepřišel včera?“

„Protože…“ Tjuri sevřel prsten, který držel v dlani. „Pane,“ řekl potom, „nemám zlaťáky, abych zaplatil, ale mám něco jiného, klenot, který má mnohem větší hodnotu. Tím bych mohl zaplatit mýtné i výkupné za mě a mého přítele…“

„Tak, co je to za klenot? A proč s ním přicházíš až teď?“

„Nerad se ho vzdávám, pane. Nejen pro jeho cenu, ale především proto, že je mi drahý. Také ho nechci prodat. Chci vám ho dát jako zástavu. Později bych ho rád zase vykoupil a pracoval za něj tak dlouho, jak si budete přát.“

„Jako zástavu?“

„Ano, pane. Souhlasíte?“

Mýtní pán se na Tjuriho dlouho pronikavě díval a hned neodpověděl. „Proč tolik pospícháš?“ zeptal se potom.

„To vám mohu stěží povědět,“ odvětil Tjuri.

„Jen mi to řekni.“

„Pane,“ řekl Tjuri, „vůbec vám to nemohu povědět.“

Znovu se Mýtní pán na Tjuriho pronikavě zahleděl. Tjuri s napětím vyčkával, jak odpoví.

„Ty a tvůj přítel mi dlužíte dvakrát tři zlaté,“ prohlásil Mýtní pán nakonec, „a dále dvakrát tři zlaté jako výkupné. Jestliže ten klenot bude mít hodnotu alespoň dvanácti zlatých, udělám, o co mě žádáš. Ukaž mi ho.“ Natáhl pravou ruku dlaní vzhůru.

Tjuri na ni položil prsten. Mýtní pán se na šperk podíval, sevřel ho prsty v dlani a opět upřel zrak na Tjuriho. Ten věděl, aniž padlo jediné slovo, že Mýtní pán prsten zná!

„Jak jsi přišel k tomu prstenu?“ zeptal se Mýtní pán ostře. Znovu ruku otevřel a řekl: „Tento prsten není tvůj! Jak jsi k němu přišel?“

„Pane,“ řekl Tjuri, „vidím, že prsten poznáváte. Teď vám mohu říct, že není můj, ale že jsem ho dostal…“

„Dostal?“ zeptal se nevěřícně Mýtní pán. „Dostal? Od koho? Na světě je jen dvanáct takových prstenů. Podívej!“ Natáhl i levou ruku a ukázal Tjurimu prsten, jenž nosil sám.

„Stejný prsten!“ zašeptal Tjuri.

„Není úplně stejný. Pouze dva z těchto prstenů jsou zcela totožné. Ty dal král Ynauven svým synům. Pět jich rozdal svým rytířům a pět pánům mostů a řek.“

Tjuri si najednou vzpomněl, co mu říkal rytíř Edvinen: „Král Ynauven daroval podobné prsteny svým nejvěrnějším paladýnům.“

„Jak jsi k prstenu přišel?“ zeptal se Mýtní pán znovu.

Svým nejvěrnějším paldýnům! A Mýtní pán byl jeden z nich! „Od rytíře Edvinena,“ odpověděl Tjuri.

„Od Edvinena?“ ujistil se Mýtní pán. „Kde, kdy a proč ti dal svůj prsten?“ Odmlčel se a dodal tiše: „Je mrtev?“

„Ano,“ odpověděl Tjuri.

Mýtní pán na sobě nedal znát úlek, bolest ani překvapení, ale sevřel prsty kolem prstenu tak pevně, až mu klouby zbělely. „Mluv dál,“ přikázal krátce.

„Nemohu vám mnoho říct,“ bránil se Tjuri. „Zavraždili ho rudí jezdci a Černý rytíř s rudým štítem, jejich pán.“

„Zavraždili?“

„Vlákali ho do pasti.“

„Kde?“

„V lese blízko Dagonautova města.“

„V Dagonautově zemi? Ne v Evílanu?“

„Přicházel z Evílanu,“ vysvětlil Tjuri, „a byl na cestě sem.“

Mýtní pán šel ke stolu a posadil se u něj. Odsunul stranou knihu, která tu otevřená ležela, a položil před sebe Edvinenův prsten. Tjurimu pohybem ruky naznačil, aby přistoupil blíž. Ten zůstal stát před stolem a vyprávěl, jak byl Edvinen zavražděn a co se všechno stalo potom. Ale o dopisu neřekl ani slovo.

„Z tvých slov jsem pochopil, že tě sem poslal on,“ řekl Mýtní pán, když Tjuri skončil.

„Ano, pane,“ odpověděl Tjuri.

„Dal ti s sebou prsten.“

„Ano, pane.“

„A jsi na cestě ke králi.“

„Ano, pane.“

„Je to všechno, co mi můžeš říct.“

„Ano, pane.“

„A tys chtěl prstenem rytíře Edvinena zaplatit mýtné?“

„Ano, pane. Jako zástavu.“

„Prsten není tvůj. Jak můžeš dát jako zástavu něco, co ti nepatří?“

„Rytíř Edvinen by to také udělal. Já… já cestuji místo něj.“

„Ke králi Ynauvenovi.“

„Ano, pane.“

Mýtní pán vzal prsten a ještě jednou si ho prohlédl. „Přinášíš špatnou zprávu,“ řekl. „Jeden z Ynauvenových rytířů byl zavražděn jezdci z Evílanu. Jeho smrt nesmí zůstat nepomstěna!“ Položil prsten na stůl a vstal. Teď vypadal přesně tak, jak si ho Tjuri představoval minulé odpoledne. Přísný, nemilosrdný pán, jehož by se obával každý nepřítel.

„Vyjeli rytíři, aby pomstili jeho smrt,“ vyprávěl Tjuri. „Říkají si šedí rytíři. Už porazili mnoho rudých jezdců.“

„Šedí rytíři? Kdo to je?“

„Jejich vůdce je rytíř Ristridin.“

„Ristridin z Jihu? Znám to jméno. Byl Edvinenův přítel.“

„A rytíř Bendu a Arvaut a rytíř Evijn z vaší země.“

„I Evijn je s nimi? To je dobře. Ale ty, Martine, nebo jak se vlastně jmenuješ, co máš s tím vším společného? Překvapilo mě, co jsi mi vyprávěl, ale je to pořád málo.“

„Nemohu vám povědět víc,“ řekl Tjuri. „Vše, co ještě vím, smím povědět jen vašemu králi.“

„A proto tolik spěcháš?“

„Ano, pane.“

„Jsi první posel, od něhož jsem tu zprávu slyšel. Víš snad něco dalšího o poselstvu, které bylo vysláno do Evílanu? O rytíři Argara-tovi a rytíři Andomarovi z Ingevelu?“

„Ne, pane,“ odpověděl Tjuri. „Byla to vlastně náhoda, že jsem se s rytířem Edvinenem setkal… anebo možná nebyla… Nevím. Ale rytíř Ristridin mi vyprávěl, že rytíř Edvinen musel z nějakého důvodu z Evílanu uprchnout.“ V krátkosti vylíčil, co slyšel od rytíře Ristridina.

Mýtní pán se na okamžik zamyslel. Potom Tjurimu vrátil prsten. „Tady ho máš zpátky,“ řekl. „Můžeš ho dát pouze králi. Pustím tě přes most, ale musíš mi slíbit, že mi na zpáteční cestě splatíš, co mi dlužíš. Nikdo nesmí překročit řeku, aniž by nesplnil svou povinnost.“

„Slibuji vám to, pane,“ řekl Tjuri. „A můj přítel…“

„Tvůj přítel?“

„Ano, musí se mnou.“

„Dobrá, může jít. Kdy chceš odjet?“

„Okamžitě,“ řekl Tjuri.

Mýtní pán udeřil do gongu, co stál vedle stolu. „Můžeš odjet ihned, královský posle,“ oznámil Tjurimu.

„Ach, pane,“ zarazil ho Tjuri, „raději nic takového nevyslovujte. Mé poslání je tajné, nikdo se o něm nesmí dozvědět.“

Mýtní pán mlčky pokýval hlavou. Dveře se otevřely a vešli dva sloužící.

„Propusť toho druhého chlapce z vězení,“ nařídil Mýtní pán prvnímu sloužícímu, „a přiveď ho sem.“

Služebník se uklonil a zmizel.

Mýtní pán se obrátil na druhého. „Co je?“ zeptal se.

Sloužící řekl: „Pane, přijel za vámi posel z východu.“ Potom předal Mýtnímu pánovi dopis.

Ten rozlomil pečetě, přečetl si ho a zeptal se: „Kde je?“

„Čeká dole v hale,“ odpověděl sloužící.

„Hned za ním přijdu,“ řekl Mýtní pán. Podíval se na Tjuriho a dodal: „Počkej tu na mě, za chvíli se vrátím.“

Opustil místnost a sloužící ho následoval.

Když Tjuri zůstal sám, začal se procházet sem a tam. Ulevilo se mu, že šlo vše tak dobře, a byl už netrpělivý, aby se mohl vydat na další cestu. Ještě jednou vyhlédl z okna a přemýšlel o tom, co mu Mýtní pán řekl. Pak se vrátil ke stolu. Jen kdyby se Mýtní pán už brzy vrátil. A Piak, věrný Piak. Jeho pohled padl na knihu, která ležela na stole a z níž si Mýtní pán nejspíš četl, než byl vyrušen. Tjuri spatřil nádherně psaná písmena a jedno velké zlaté písmeno, bohatě zdobené barevnými květinovými šlahouny. Obešel stůl, aby se mohl podívat lépe. Písmena sice znal, ale slova byla cizí. Byla to slova řeči, kterou Tjuri neznal. Když se však díval delší dobu, připadala mu některá ze slov známá, ano, některá z nich už určitě viděl – v dopise pro krále Ynauvena. Byla snad tato kniha napsaná stejným jazykem? Pak by Mýtní pán musel pochopit i zprávu, kdyby mu ji předříkal. Jen kdyby se ho tak mohl zeptat!

Kroky venku ho vylekaly. Rychle opustil místo za stolem a šel ke dveřím. Ty se otevřely a dovnitř vešel Piak v doprovodu sloužícího.

„Pán přijde hned,“ řekl sloužící a nechal je o samotě.

„Volní!“ zvolal Piak. „Je všechno v pořádku?“

„Ano,“ odpověděl Tjuri, „za chvíli můžeme odjet.“ Chtěl mu vyprávět, co se stalo, ale dřív než mohl začít, vešel dovnitř Mýtní pán, dopis stále ještě v ruce.

„Tak, tady je tvůj přítel,“ řekl. „Piak se jmenuješ, viď?“

„Ano, pane,“ odpověděl Piak.

„Přijel posel z Dangrie,“ řekl pán. „Poslal ho pan Dirvin jménem městské rady.“

Chlapci zatajili dech.

„Pravděpodobně vás to nepřekvapuje,“ pokračoval Mýtní pán. „V tom dopise se mluví o dvou mladících, kteří vyvolali ve městě nepokoje a potom zmizeli proti vůli městské rady.“

„Nemohli jsme tam zůstat!“ řekl Tjuri naléhavě.

„Pan Dirvin mě žádá, abych vás vyslechl a zadržel, pokud to budu považovat za nutné.“

„Pane,“ řekl Tjuri, „pověděl jsem vám všechno, co jsem mohl. Nemůžeme čekat, musíme dál, ke králi. Tím už jsem vám vlastně řekl víc, než jsem směl, ale nosíte stejný prsten jako rytíř Edvinen, a proto jsem si troufl vám mnohé povědět. Nechte nás prosím jít!“

„To také udělám,“ prohlásil Mýtní pán a poprvé se usmál. „Ty ses odvážil mít ke mně důvěru, teď ji budu mít já k tobě. Jen ještě jedna maličkost. Pospícháš, ale přitom chceš jít pěšky?“

„Nemáme jinou možnost dopravy,“ řekl Tjuri.

„A nemáte ani peníze. Dobrá, dostanete každý koně. Dnes večer dojedete k Ingevelu. Tam svěříš koně do péče krčmáře v hostinci jménem První noc.“

„Děkujeme vám,“ hlesl Tjuri.

„Krčmář by vám měl dát čerstvé koně, když je bude mít. Na těch můžete jet dál až k hostinci v Měsíčních kopcích. Co se týká mýta, už jsem vám řekl, že vás tu očekávám, jakmile se budete moci vrátit.“

„Ano, pane,“ řekl Tjuri.

„Tak běžte,“ znovu se usmál Mýtní pán.

Mladíci se uklonili, ale on jim každému podal ruku a vlídně jim popřál šťastnou cestu.

Když procházeli dole halou, vyskočil najednou nějaký muž, který tu seděl na lavičce.

„Tak jste to přece jen vy!“ zvolal. Byl to Doalven, muž, s nimž se setkali u Bílé labutě. On byl tedy poslem z Dangrie.

„Vy jste nám přidělali práce!“ vyčítal jim.

„Ale to snad ne,“ ohradil se Piak. „Vždyť jsme z Dangrie hned odešli.“

„No právě,“ řekl Doalven. „Iryven vám jistě pomohl, že? Ten se vždycky stará, o co nemá. Když si pro vás ráno pan Dirvin přišel, řekl mu Iryven, že jste už odešli na radnici. No, a tam jste samozřejmě nebyli. Než zjistili, že jste utekli, byla půlka dopoledne pryč. Iryven měl dlouhý rozhovor s panem Dirvinem, aby ho přesvědčil, že jste měli pravdu. Vrátíte se teď se mnou do Dangrie?“

„Ne,“ musel ho zklamat Tjuri, „půjdeme dál svou cestou.“

„Ach tak,“ řekl Doalven poněkud překvapeně. „Nu co, velcí páni rozhodli. Ostatně, na váš útěk se brzy zapomnělo. Sám starosta se totiž pokusil zmizet. To vám bylo něco! Ale chytili ho a teď už zase bezpečně sedí ve svém vlastním krásném domě na náměstí.“

„Měli ho raději strčit pod radnici!“ doporučoval Piak.

Doalven se zasmál. „Je škoda, že se musíme rozloučit,“ řekl. „Teď musím jet zpátky sám. Viděli jste posla ke králi Ynauvenovi? Ten už tudy musel projet. Včera ráno odjel z Dangrie. Znáte ho, býval starostovým písařem. Ukázalo se, že je nejen pisálkem, ale také dobrým jezdcem!“

Chlapci by si rádi ještě chvíli s Doalvenem povídali, ale dobře věděli, že musí vyrazit. Rozloučili se tedy a vyšli ven.

Závora na mostě byla zvednutá a u ní stál Warmin a za uzdu držel dva osedlané koně.

Tjuri ho oslovil: „Zařídil jste, abych mohl rychle mluvit s Mýtním pánem. Mnohokrát vám děkuji.“

„Není zač,“ řekl zbrojnoš a zvědavě si je prohlížel. „Vidím, že jste vskutku měli důvod, abychom vás hned pustili.“

Přátelé se vyhoupli na koně. Piak se při tom tentokrát tvářil tak, jako by celý život nedělal nic jiného.

„V brašně u sedla najdete něco, co se vám bude hodit,“ upozornil ještě Warmin. „Šťastnou cestu!“

Chlapci projeli bránou a ocitli se na mostě. Klap! Klap! klapaly podkovy po dláždění a voda v řece se třpytila po obou stranách.

„Snad má Duhová řeka přece jen správné jméno!“ zavolal Piak na Tjuriho.

Začínala poslední část jejich cesty.

SEDMÝ DÍL

Na západ od Duhové řeky

1

Ingevelský les

Široká, dobře udržovaná silnice je vedla od Duhové řeky širou, rovinatou krajinou s poli, lány a sady. Přátelé postupovali rychle vpřed. Piak se už na koni cítil jako doma.

„Když budeš ještě trochu cvičit, stane se z tebe dobrý jezdec,“ prorokoval mu Tjuri.

„Uf!“ hekl Piak, když na chvíli odpočívali. „Jsem celý ztuhlý. Co já už toho zažil! Jel jsem na koni a plavil se v lodi. Málem jsem se utopil, byl jsem dvakrát zavřený ve vězení, i když to bych klidně oželel, a seznámil jsem se se spoustou lidí. A co všechno jsem viděl! Město, hrad, širokou řeku… Pro tebe je to všechno asi běžné.“

„Ale není,“ odporoval Tjuri. „Já už jsem sice dříve město, hrad i širokou řeku viděl, ale byly jiné než tyhle.“

„Jsem zvědavý, co ještě uvidíme a zažijeme,“ těšil se Piak. Díval se směrem k západu. „Vidím před námi les,“ dodal. „Mohl by to už být Ingevelský les?“

„Myslím, že ano,“ přisvědčil Tjuri. „Jeli jsme dost rychle.“

V brašnách u sedel nalezli chléb, měch s vínem a váček s několika stříbrnými.

„To je ale milé,“ řekl Piak, „ten Mýtní pán se mi moc líbí. Zvláštní, že někteří lidé jsou jiní, než se na první pohled zdá.“

„Ano,“ řekl Tjuri přemýšlivě, „je to tak. Platí to pro Mýtního pána, ale i pro šedé rytíře.“ Byl čilý a plný dobré nálady. Skoro si nedokázal představit, že by je ještě měly potkat nějaké obtíže.

Piak se cítil stejně, protože když jeli dál, začal si vesele zpívat. Zpíval jednu písničku za druhou, ale nakonec přešel k nápěvu beze slov, k nápěvu, který Tjuri neznal. Znělo to podivuhodně. Chvíli rychle, pak zase pomalu, někdy vzrušeně, jindy naopak tiše a tajemně. Piak si ho broukal pořád dokola a pokaždé na něm něco změnil. Konečně to vypadalo, že našel melodii, která se mu líbila. Potom se podíval na Tjuriho a tiše se zeptal:

„Víš, co zpívám?“

„Ne,“ odvětil Tjuri.

„Nápěv na slova, která oba známe. Nesmím je ale vyslovit nahlas. Zpívej se mnou, v duchu.“

Piak si začal broukat, a skutečně, Tjuri si uvědomil, že na nápěv je možné zpívat slova dopisu. Za chvíli si už broukal s Piakem a tak, zpívajíce beze slov, vjeli do Ingevelského lesa.

Les se nepodobal žádnému jinému, který Tjuri znal. Tráva tu byla zelenější, stromy krásnější a popínavé rostliny divočejší než kdekoliv jinde. Cestu zcela pokrýval vysoký, pružný mech. Ale nejúžasnější bylo, že všude kvetly květiny. Rostly po stranách cesty, obklopovaly kmeny stromů, visely v trsech dolů z větví.

Asi po hodině jízdy spatřili chlapci ležet na kraji cesty v trávě tři muže. Měli na sobě hnědozelené oblečení. Vedle nich ležely kytice květů, které pravděpodobně právě natrhali.

„Dobrý den, chlapci!“ zavolal na ně jeden z nich. „Jedete příliš rychle!“

Přátelé zastavili koně.

„Jak to?“ zeptal se Piak.

„Jak se ti líbí tenhle les?“ zeptal se muž.

„Je nejkrásnější, jaký jsme kdy viděli,“ odpověděl Piak.

„To je jediná správná odpověď,“ řekl muž. „Ale v Ingevelském lese by člověk neměl spěchat. Spěch tu nemáme rádi. Pojďte, lehněte si k nám do trávy a poslouchejte, jak zpívají ptáci. A vezměte si s námi jablíčko. Nebo byste raději švestku nebo divokou třešni? Žádné ovoce nechutná lahodněji než ovoce z Ingevelu. Náš král nechce žádné jiné.“

Mladíci sesedli. Stejně byl právě čas, aby si odpočinuli. Zařídili se podle mužovy rady, natáhli se do trávy a ochutnali jejich ovoce

„Jéje,“ vzdychl si blaženě Piak, „to je dobrota.“

„Jste cizinci?“ zeptal se druhý muž.

„Ano,“ přisvědčil Piak.

„Chceme si prohlédnout vaši zem,“ doplnil ho Tjuri.

To se mužům zdálo jako velice chvályhodný podnik a vyptávali se na kdeco. Odkud mladíci jsou a kde už všude byli. Sami vyprávěli o své zemi a zvláště o Ingevelu.

„Musíte sem přijet, až budeme slavit Svátek květin,“ zval je další muž. „Potom všichni vyrazí do lesa, zpívají a tančí a zdobí se květinami. A večer se sejdeme u Ingevelu. U jezera, podle něhož se tento kraj jmenuje. Plavíme se na loďkách a házíme po sobě květinami tak dlouho, až hladina celá zmizí pod květinami plujícími po ní.“

„Tento rok však žádný Svátek květin nebyl,“ vyprávěl třetí muž zarmouceně, „protože tu nebyl rytíř Andomar. Rytíř Andomar je pán, který spravuje zdejší území, a není nad něj lepšího! Odešel počátkem letošního roku. Král ho vyslal na cestu do Evílanu. To je nebezpečná zem, tam by člověk nikdy neměl chodit.“

„Vždyť máme uzavřít s Evílanem mír,“ řekl první muž. „Proto tam král poslal své nejlepší rytíře. A koho si mohl vybrat jiného, než našeho rytíře Andomara?“

„Jenže se stále ještě nevrátil,“ vedl si třetí muž svou.

Muži zmlkli a chlapci mlčeli také. Tjuri by rád věděl, jestli tito přátelští lidé ještě někdy uvidí svého pána nebo jestli se rytíř Andomar ještě někdy zúčastní Svátku květin.

Vstal a řekl, že musejí pokračovat v cestě.

„Už teď?“ divili se muži. „Vy ale máte naspěch!“

„Chtěli bychom se před setměním dostat do hostince,“ vysvětloval Tjuri. „Hostinec První noc.“

„Můžete přece klidně spát pod širým nebem,“ navrhl jim jeden z mužů. „Ale hospoda První noc je také dobrá. Leží ve vesnici u Ingevelu. Když pojedete pořád touto cestou, dovede vás až tam.“

Přátelé muže pozdravili a jeli dál. Mnoho mezi sebou nemluvili. Tjuri musel stále myslet na rytíře Andomara, jehož neznal, ale který byl spolubojovníkem rytíře Edvinena. Najednou si uvědomil, že se za zdejším klidem a spokojeností přece jen skrývají strach a starosti. Kladl si otázku, co asi bude znamenat pro obyvatele této země poselství, které on, cizinec, přináší.

Byla skoro tma, když dorazili do vesničky Ingevel, co ležela blízko západního okraje lesa, u jezera se stejným jménem. Vodní hladina se tiše a tajemně třpytila v pozdních paprscích slunce. Blízko u břehu rostly bílé lekníny, takže to přece jen trochu vypadalo, jako by byl Svátek květin. Na jižní straně vyčnívaly nad stromy špičky věží. Chlapci se později dozvěděli, že jsou to věže hradu rytíře Andomara.

Hostinec našli rychle. Byl velký a ve vsi jediný. Hostinský je přijal velice přátelsky. Postaral se o jejich koně a řekl, že jim může poskytnout dva čerstvé koně, aby mohli pokračovat v jízdě.

„Máte štěstí,“ řekl jim. „Mám právě ještě dva, kteří jsou dobře odpočinutí. Nejlepší kůň je však pryč. Dostal ho jezdec, co přijel dnes odpoledne z východu. Posel na cestě do Ynauvenova města.“

„Posel z Dangrie,“ pomyslel si Tjuri a zeptal se. „Opravdu? A kdy odtud odjel?“

„Přijel asi ve čtyři hodiny,“ vzpomínal hostinský. „Najedl se a chvíli si odpočinul. Odjel asi před hodinou.“ Potom se zeptal, co si hosté přejí k jídlu.

„To je jedno,“ řekl Tjuri. „Ale nejdřív vám ukážu, kolik můžeme zaplatit. Nemáme s sebou moc peněz.“

„V pořádku,“ řekl hostinský. „Když přicházíte od pana Adriana, Mýtního pána na východě, jste u mě vítáni, i kdybyste neměli čím zaplatit. Dám vám také pokoj na dnešní noc. Cestující přicházející od Mýta spí první noc vždy tady. Proto se můj hostinec tak jmenuje.“

Chlapci si pochutnávali na večeři. V hostinci nebylo příliš hostů –několik cestujících a pár vesničanů. Po jídle je paní hostinská odvedla do jejich pokoje.

„Ach, to je báječné,“ protáhl se Piak, když se jak dlouhý tak široký svalil do pestrých podušek na posteli. „Věříš mi, že jsem unavený? Cítím, že jsem celý den seděl v sedle. Teď si můžu pěkně lehnout na břicho a spát.“ Nahlas zívl, podíval se na Tjuriho a začal se smát.

„Co se děje?“ zeptal se Tjuri.

„Tenhle pokoj je moc hezký, ale ty vypadáš docela jinak! Tvoje kazajka je skvělá! Všechny barvy se v ní pomíchaly.“

Tjuri se rozesmál také. „Levná kazajka z trhu v Dangrii,“ řekl. „Ale ani ty nevypadáš zrovna vznešeně.“

„Škoda čisté postele, že?“ dodal Piak. „A co? Mně je to jedno. Já zůstanu ležet.“

Tjuri zvážněl. „Ale ne dlouho,“ řekl.

„Jak to? Chceš už zase pryč?“

„Ano, chci být co nejdřív v Ynauvenově městě. Dostaneme čerstvé koně, takže…“

„Máš pravdu?“ řekl Piak a stěží skrýval povzdech.

„Řeknu hostinskému, že chceme jet dál,“ pokračoval Tjuri. „Ne teď hned, neboj. Co kdybychom se domluvili tak za hodinu?“

Sešel znovu dolů do šenkovny. Hostinský slíbil, že se postará, aby byli koně za hodinu připraveni. Nezdálo se, že by ho hned tak něco překvapilo nebo vyvedlo z míry, protože o zevnějšku svých mladých hostů neřekl ani slovo a nekladl jim žádné otázky.

Když se Tjuri vrátil k Piakovi, zjistil, že přítel usnul. I Tjuri si lehl na postel, ale nespal. Bylo to podivné, v tomto mírném a přátelském prostředí, ale cítil, že si teď musí pospíšit víc než kdy jindy, a že už není času nazbyt.

2

Strašidelná noc

v Měsíčních kopcích

„Nechte koně ve stáji v krčmě v Měsíčních kopcích,“ řekl jim hostinský, když se přátelé chystali odjet.

„Měsíční kopce?“ podivoval se Piak, když se s bolestí ve tváři znovu vyšvihl do sedla.

„Ano, jmenují se tak, protože jsou nejhezčí v měsíčním světle. Měsíc už sice není v úplňku, ale přesto ještě uvidíte docela dobře.“

„Jak je daleko ke krčmě?“ chtěl vědět Tjuri.

„Asi den cesty,“ odpověděl hostinský, „to znamená tak jedenáct, dvanáct hodin. V Měsíčních kopcích se dá jet rychle a je jasná noc. Kdybyste museli ještě dál, můžete si koně nechat, pokud by vám v krčmě nedali nové. Však oni se ke mně zase po čase vrátí. Šťastnou cestu!“

Chlapci mu poděkovali, rozloučili se a odjeli. Tichou vesnici projeli krokem, ale v lese zrychlili. Netrvalo dlouho a měli za zády i les. Potom už vjeli do kopců, které měly být za měsíčního světla tak krásné.

Byla to podivuhodná krajina, kam se dostali, jako z pohádky. Nízké kopce zarostlé trávou, šedá skaliska a sem tam pár keřů nebo nějaký planě rostoucí strom. Cesta se zdála být téměř bílá a všechny barvy měly snový nádech, kromě temné černě stínů. Snad to způsobilo světlo měsíce, který jasně svítil na nebi plném malých, průhledných mráčků. Všude bylo ticho, ale když na chvíli zadrželi koně, přece jen uslyšeli určitý zvuk – monotónní cvrkot cvrčků v trávě. Kraj vypadal neobydleně, neviděli nikde žádný dům nebo jinou známku lidské přítomnosti.

Mládenci jeli nějaký čas mlčky. Klid všude kolem nich se přenesl i na ně.

Charakter krajiny se však pomalu začal měnit. Nejprve si toho téměř nevšimli, ale najednou jim došlo, že kopce jsou vyšší, cesta užší, křoviska hustší a stromy divočejší. Celá krajina vypadala pustě a opuštěně. Zároveň se však změnilo ještě něco jiného. Klid měl v sobě náhle něco zlověstného a světlo cosi strašidelného. Okolí jako by nahánělo strach. Alespoň Tjuri to tak cítil, i když Piakovi nic neřekl.

Piak se ale očividně cítil podobně. Rozhlížel se stále kolem sebe a v jednu chvíli si začal tichounce zpívat, jako by chtěl zahnat strach. Jeho hlas však zněl podivně a hlasitě v tiché noci. Znejistěl a nakonec utichl.

Najednou jim v uších zazněl jiný zvuk. Tjuri prudce zastavil koně.

„Slyšel jsi?“ zašeptal.

„A… ano,“ koktal Piak. „Co to bylo?“

„Nevím… Tiše, teď zase!“

Ržání!

„Kůň!“ řekl Tjuri nahlas.

V tom okamžiku spatřili, jak se za jedním kopcem objevil kůň. Přešel přes cestu a chvíli se zastavil na jejím okraji. Potom uskočil pryč a zmizel jim z dohledu.

„Nenesl žádného jezdce,“ zamumlal Tjuri. „To je divné!“

„Nemohl to být divoký kůň?“ napadlo Piaka.

„Měl uzdu a sedlo,“ řekl Tjuri.

„Aha,“ uvědomil si Piak.

Zírali na místo, odkud viděli koně přiběhnout.

„Musíme se jít podívat, jestli se tam něco nestalo,“ pomyslel si Tjuri. „Ale proč by se mělo něco stát?“ odporoval sám sobě. „Ten kůň mohl klidně utéct, prostě utéct.“

Přesto jel pomalu k místu, kde se kůň objevil. Piak za ním.

Zatímco se k místu blížili, měl Tjuri stále silnější pocit, že je nablízku něco zlověstného. Něco, co se schovává ve stínech mezi kopci nebo číhá za nehybnými keři.

„Bylo to tady,“ zašeptal.

„Půjdeš se tam podívat?“ zeptal se Piak, rovněž šeptem.

„Ano,“ náhle se rozhodl Tjuri.

Sesedl z koně a Piak následoval jeho příkladu. Zůstali stát na kraji cesty a hleděli do malého údolíčka. Spatřili stezku, která se ztrácela v křoví. Špicovali uši, ale neslyšeli nic jiného než cvrkot cvrčků a vlastní dech.

Potom se opatrně vydali do údolí.

Po několika krocích se Tjuri zastavil. „Zůstaň tady,“ pošeptal Piakovi.

„Ne,“ protestoval Piak, „jdu s tebou.“

„Nedělej to. Kdyby tam něco bylo – nějaké nebezpečí –, bude myslím lepší, když tam nepůjdeme oba. Ty víš proč!“

Aniž by čekal na odpověď, vyrazil Tjuri rychle dopředu a zašel, překonávaje svůj strach, do křovin. Za krátký čas se nečekaně vynořil na otevřeném prostranství. Ležela tam na zemi lidská postava.

Tjuri zůstal stát. Čekal něco podobného, ale přesto chvíli váhal, než k ní přistoupil a přiklekl. Co spatřil, mu vyrazilo dech.

Díval se do obličeje písaře starosty z Dangrie. Vypadal, že spí, ale nebylo pochyb, že je mrtvý… Ze srdce mu trčel šíp.

Zaslechl za sebou praskot a zděšeně se ohlédl. Byl to však jen Piak, který ho přece následoval. Byl bledý a vyplašený a jeho rty se pohybovaly, aniž by ze sebe vypravil hlásku.

„Zabili ho,“ pronesl Tjuri.

Piak roztřeseně vydechl a opakoval: „Zabili!“

Oba ztichli.

„Proč?“ zamumlal Piak konečně.

„Nevím…,“ odpověděl Tjuri a znovu pohlédl do tváře mladého muže, jenž mu před nedávnem pomohl, poslovi městské rady Dangrie, vyslanému k Ynauvenovi. Posel ke králi!

Třesoucíma se rukama uchopil ruce mrtvého a sepjal je dohromady. „Pomodleme se za jeho duši,“ řekl téměř neslyšně.

Krátce nato oba přátelé vstali a pohlédli na sebe.

„Co teď?“ zašeptal Piak. „Máme ho tu nechat jen tak ležet?“

„Já nevím…“ Tjuri se nezmohl na jinou odpověď. Tato událost ho skutečně vyděsila. Navíc měl divné tušení, že vražda nějak souvisí s jeho úkolem. Také písař byl na cestě s poselstvím ke králi Ynauvenovi. Tjuri nahlédl do jeho cestovní brašny, která ležela na zemi. Žádný dopis v ní nebyl. Po krátkém váhání prohledal i šaty mrtvého, ale ani tam nic nenašel.

„Proč to děláš?“ šeptal Piak.

„Hledám dopis,“ odpověděl Tjuri. „Ale není tady.“ Postavil se a dodal: „Nemůže být mrtvý dlouho.“

„Ale kdo je to?“ zeptal se Piak.

„Ach! Ty ho neznáš,“ uvědomil si Tjuri. „On je – byl písařem starosty,… posel z Dangrie vyslaný ke králi Ynauvenovi.“

„Posel,“ zašeptal Piak.

Znovu se na sebe podívali. Piak promluvil první.

„Mohl… mohl by ten, co ho zabil, být ještě nablízku?“ otázal se šeptem.

Tjuri neodpověděl. Domněnka, že vražda souvisí s jeho úkolem, nebyla při bližším zkoumání vůbec tak nepochopitelná. Písař byl přece vyslán ke králi, aby mu podal zprávu o událostech v Dangrii… a tyto události s jeho úkolem souvisely velice úzce. Najednou ho napadlo něco velmi znepokojujícího. Co když byla tato vražda omyl? Co když šlo vlastně o jiný dopis, o jiné poselství… o jeho poselství? Co když byl vrahem Slupor?

Lekl se, protože ho Piak popadl a vlekl do křoví.

„Co je?“ ptal se překvapeně.

„Já… já myslím, že jsem něco viděl,“ šeptal Piak.

„Koho? Kde?“

„Ne někoho. Jen se něco pohnulo. Tam, ten strom.“ Piak ukázal západním směrem.

Tjuri se tam podíval.

„Tam na kopci, o kus dál. Vidíš ten strom?“

„Ano…,“ šeptal Tjuri. Strom stál teď bez hnutí, nehýbalo se však něco v křoví vedle něj?

Přátelé napínali zrak, ale už neviděli nic, co by se hýbalo. Byl to jen přelud, nebo byl skutečně někdo nablízku? Tjuri si byl jist tím druhým. A jestli to byl vrah, pak se ocitli ve velkém nebezpečí. Mohl je bez potíží pozorovat a byl určitě ozbrojen lukem a šípy. Oni sami neměli zbraně žádné, až na malou dýku za pasem.

„Pojď, jdeme,“ řekl Tjuri.

Plížili se křovím ke kraji cesty. Jejich koně tu pořád stáli.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Piak znovu.

„Tiše!“ sykl Tjuri. Snažil se očima proniknout křoví, aby zjistil, jestli někde neuvidí nebezpečí. Všechno však leželo nehybně v bílém měsíčním světle. „Pokud je tady, nejsme si jisti životem,“ zašeptal po chvíli. „Ale v každém případě není nikde blízko,… myslím si.“

„On? Vrah?“

„Ano.“

„Na nás přece útočit nebude?“

„Obávám se, že to klidně udělá.“

„Proč?“

Tjuri neodpověděl. Znovu se rozhlížel kolem sebe. Tady nesměli zůstat.

„Myslíš… myslíš… ty myslíš, že je to… Slupor?“ pošeptal mu Piak zajíkavě do ucha.

„Pst!“ okřikl ho Tjuri. Najednou to jméno nechtěl ani slyšet.

Na moment zůstali tiše stát vedle sebe.

Tjuri uvažoval: „Můžeme jet dál, tak rychle, jak to jen půjde, až se dostaneme do obydleného kraje. V tom případě ale budeme muset pravděpodobně projet kolem vraha. Nebo se můžeme vrátit do Ingevelu. Ale i tak nás může sledovat… Už vím!“ Piakovi řekl. „Musíme odtud pryč. Jeden z nás se vrátí, druhý pojede dál.“

„Ne!“ nesouhlasil Piak. „Zůstaňme spolu.“

Ale Tjuri věděl, že jeho plán je lepší. Jestli je někdo pozoroval, bude moci sledovat jen jednoho z nich. Druhý mu tedy jistě unikne. „Já pojedu dál,“ rozhodl. „Ty se vrátíš zpět. Jeď do hostince a pověz jim o vraždě. Snaž se sehnat ozbrojené muže a vraťte se sem.“

„A ty?“

„Už jsem ti přece řekl. Pojedu dál.“

„Ale Tjuri, to nemůžeš udělat! Nemůžeš jet sám! Já pojedu s tebou.“

„Ne,“ řekl Tjuri. „Copak nechápeš! Nesmíme zůstat spolu. Musíme si rozdělit šance.“

„A ty máš šanci, že tě taky… Musíš projet kolem něho…“

„Tiše!“ skočil Tjuri příteli do řeči. „To nevíš jistě. Běž!“

„Ne,“ trval na svém Piak, „nechci.“

„Když nechceš, tak ti to nařizuji!“ rozčilil se Tjuri. „Slíbil jsi, že mě ve všem poslechneš.“

„Ale jestli je to Slupor…“

„Právě proto to musíme udělat po mém!“ odpověděl Tjuri a rozzlobeně pokračoval. „Piaku, ty mě poslechneš! Nesmíš myslet jen sám na sebe… nebo na mě.“

Piak mlčel.

„Poslechneš mě?“

„Ano,“ zašeptal Piak nešťastně.

Tjuri šel ke koním, Piak ho pomalu následoval.

Koně byli trochu neklidní, ale vidět nebylo nikoho.

„Tak teď,“ řekl Tjuri a podal Piakovi ruku. Piak ji stiskl, ale nepustil ji hned.

„Poslouchej!“ řekl tichounce.

„Nic neslyším,“ odpověděl Tjuri a vytrhl se mu.

Piak si položil prst na ústa.

Tjuri poslouchal. Vtom to uslyšel také, velmi slabě a velmi daleko. Chvíli trvalo, než ten zvuk poznal.

Klapot kopyt!

Tjuri si klekl a přiložil ucho k zemi. Znovu vstal a ukázal k východu. „Odtamtud,“ šeptl.

Pozorovali cestu, po které přijeli, ale nic neviděli… ještě nic.

„Mám teď odjet?“ zeptal se Piak.

„Ne,“ zadržel ho Tjuri. „Počkej.“ Měl pocit, že tohle už jednou zažil, a najednou se rozpomněl na jednu noc před dlouhou dobou, na první noc svého dobrodružství. Tehdy ho sledovali rudí jezdci. Kdo byli tentokrát jezdci, co se blížili – přátelé, nebo nepřátelé?

Vzal koně za uzdu a pokynul Piakovi. Znovu se schovali kus od hlavní cesty, blízko místa, kde ležel písař.

Klapot kopyt zněl zřetelněji, jezdci už budou brzy u nich. Ano, tamhle jedou! Přibližovali se jako rychlé stíny… Vypadali jako zbrojnoši, ozbrojení kopími a oštěpy. Procválali kolem nich, bylo jich asi deset. Ale nebyli oblečeni v rudém.

Tjuriho na okamžik napadlo, že by je měl zastavit, ale neudělal to. Jezdci však nedojeli daleko, když jeden z nich vykřikl nějaký rozkaz. Zastavili se a rozmlouvali spolu, ale nebylo jim rozumět. Pak se otočili a vraceli se zpět.

Přátelé se bezděčně uchopili za ruce. Jezdci se vraceli! Někteří sesedli a vedli své koně za uzdu. Pomalu se pohybovali po cestě jejich směrem.

„Vidíte,“ zazněl velice zřetelně hlas jednoho z nich. „Nedojeli dál než sem. Poznám to podle stop.“

„Hledají nás!“ pomyslel si Tjuri. Teď musel jednat rychle! Naklonil se k Piakovi a řekl mu: „Běž pryč! Jeď do Ingevelu. Rychle!“

Piak na něho zíral široce otevřenýma očima a vrtěl hlavou.

Tjuri do něj strčil. „Rychle!“ zašeptal. „Pomysli na náš úkol. Zdržím je, než…“ Zmlkl. Jezdci byli příliš blízko, takže už se neodvážil nic říct.

Naštěstí ho Piak poslechl. Odplížil se ke koním, kteří stáli za nimi, vzal za uzdu toho svého a kradl se pryč.

Tjuri upřel zrak znovu na jezdce.

„Musejí tu někde být,“ pronesl tentýž hlas. Hlas, který zněl Tjurimu známě. Jeho majitel stál teď přímo proti němu, koně držel za uzdu. Tjuri však nemohl rozeznat jeho tvář. Muž znovu promluvil: „Hej! Je tam někdo?“ A potom: „Martine, Piaku! Hledám Martina a Piaka! Jste tu někde?“

Tjuri zadržel dech. Uslyšel praskání větví. Ohlédl se, ale po Piakovi už nebylo ani stopy.

Teď přijel další člověk na koni. „Ticho!“ řekl. „Něco jsem slyšel!“

Všichni zmlkli. Tjuri jasně slyšel praskot, který oni museli slyšet také, a který samozřejmě pocházel od Piaka. Musel dát Piakovi šanci uniknout!

Než se jezdci pohnuli, promluvil třesoucím se hlasem: „Kdo je tam?“

„Jsi to ty, Martine nebo Piaku?“ zvolal muž stojící nejblíže. Potom vykročil směrem ke křoví, kde se Tjuri schovával.

„Zůstaňte stát!“ vykřikl Tjuri. „Zůstaňte stát! Jsem ozbrojen. Ani o krok blíž!“

Jezdci si mezi sebou začali něco mumlat.

Muž, který ho oslovil, nejspíš jejich velitel, se zastavil a řekl překvapeně: „Co teď? Jsem přítel, přítel! Nemáš se čeho bát!“

„Stůjte!“ vykřikl Tjuri. „Mám tu luk a šípy, budu střílet. Nechoďte blíž. Stůjte, nehýbejte se, nikdo z vás!“ Vytáhl dýku, aby měl alespoň nějakou zbraň.

Velitel jezdců chtěl něco říct, ale Tjuri mu skočil do řeči a překřičel jeho slova.

„Zůstaňte stát! Vystřelím na prvního, kdo se pohne. Říkám vám, že budu střílet!“

Mluvil nahlas a rychle a několikrát svá slova opakoval. Piak musel být v bezpečné vzdálenosti, než jezdci poznají, že nemá ani luk, ani šípy!

„Ale příteli!“ zvolal velitel, když Tjuri konečně zmlkl. „Nechceme ti ublížit! Jsi opravdu Piak nebo Martin?“

„Myslím, že je jenom jeden,“ řekl jiný jezdec.

„Jsme tu oba dva,“ snažil se je zmást Tjuri. „Kdo jste? Co od nás chcete?“

„Copak nás nepoznáváš?“ zeptal se velitel. „Poslali nás, abychom vás dohnali…“

„Kdo vás poslal?“ chtěl vědět Tjuri.

Muž přistoupil o krok blíž.

„Mýtní pán,“ řekl.

3

Slupor

Toto sdělení Tjuriho nesmírně překvapilo. Ale stále byl ještě nedůvěřivý. „Mýtní pán?“ opakoval. „Proč? A jak mám vědět, že vám mohu věřit?“

„Já jsem Warmin!“ zvolal velitel jezdců. „Podívej, odhazuji zbraně, abys viděl, že přicházím jako přítel.“ Co řekl, také udělal.

Ano, jeho hlas zněl skutečně jako Warminův.

„Posílá nás Mýtní pán,“ pokračoval zbrojnoš, „abychom vás chránili před nebezpečím. A jak je vidět, ne bezdůvodně. Povím ti něco, díky čemu poznáš, že nám můžeš věřit. Nechej mě přijít blíž.“

„Dobrá,“ svolil Tjuri. Stále ve střehu však dodal: „Ale jen vy sám.“

Warmin – pokud to byl Warmin – přikázal svým mužům, aby zůstali na místě, a šel ke křoví. „Kde jste?“ zeptal se.

„Tady,“ odpověděl Tjuri a udělal krok dopředu. Pohlédl na muže před sebou. Ano, poznával ten hrubý, zbrázděný, ale důvěryhodný obličej strážného u mýta.

Ten se k němu sklonil. „Ach, Martin,“ řekl a šeptem dodal: „Toto ti vzkazuje Mýtní pán: Jménem klenotu, který oba známe, tě prosím, abys přijal pomoc mých služebníků.“

Tjuri si rukou sáhl na prsa, kde ucítil prsten. Zastrčil dýku zpět do pochvy a řekl: „Děkuji, Warmine. Ale proč vás Mýtní pán poslal?“

„Dozvěděl se něco, kvůli čemu si začal dělat starosti. Jestli nám věříš, přijmi naši pomoc. A zavolej svého přítele, ať také vyleze.“

Warmin napřáhl ruce dopředu, aby jasně ukázal, že nemá zbraň. „Nemáme své štíty,“ doplnil. „Můžeme je nosit, jen když jsme na území patřícím k Duhové řece.“

Tjuri nechal svá podezření plavat. Uchopil Warminovu ruku a potřásl jí.

„Odpusťte mi,“ řekl, „ale stalo se něco, kvůli čemu jsem měl strach z nepřátel.“

„Ale vždyť ty nemáš žádný luk ani šípy!“ zvolal překvapeně Warmin.

„Ne,“ přiznal se Tjuri, „jen jsem to předstíral. Já… já jsem moc rád, že je nebudu potřebovat.“ A povzdechl si, teď když napětí opadlo.

Warmina i Tjuriho obklopili ostatní jezdci. „Kde je tvůj přítel?“ zeptal se jeden.

„Není tady,“ odpověděl Tjuri.

„Jsi sám?“ řekl Warmin opět překvapen. „Co se tu stalo?“

„Počkejte chvilku,“ řekl Tjuri. Dal si dlaně k ústům a zakřičel: „Piaku! Piaku!“

„Tak jsem přece jen před chvílí viděl dobře,“ zamumlal si pro sebe jeden z jezdců.

„Piaku!“ vykřikl Tjuri ještě jednou. „Vrať se!“ Jeho přítel nemohl být příliš daleko a snad zaslechne volání. Ticho, které následovalo, mu opět začalo nahánět strach. Co jestli se Piakovi něco stalo! „Piaku!“ zavolal znovu.

„Juhu!“ ozvala se odpověď. „Už jdu, jdu!“

Piak se objevil překvapivě rychle. Kousek před nimi se zastavil a zeptal se: „Jsi to opravdu ty, Tjuri?“

„Správně, Piaku,“ řekl Tjuri. „Nikdy to nepřeháněj s důvěrou! Pojď k nám, jsme mezi přáteli… Jsi rychle zpátky,“ pokračoval, když vedle něj Piak seskočil z koně.

„Nikdy jsem nebyl daleko,“ odvětil Piak. „Vážně si myslíš, že bych jel jen tak pryč a tebe nechal samotného? Seděl jsem schovaný tam za skálou. A měl jsem připravenou pěknou hromádku kamení, pro případ, že… že…“

Warmin se začal smát. „To jsme tedy unikli velkému nebezpečí,“ prohlásil.

„Warmine!“ zvolal Piak.

„Jsem to já, k vašim službám,“ odpověděl zbrojnoš.

„Uf!“ oddechl si Piak. „To je ale noc! Myslím, že jsem ho zase viděl, Tjuri. O kus dál. Mám za to, že utíkal na západ.“

„Kdo?“ zeptal se Warmin.

„Ten… ten…“ Piak najednou zmlkl.

„Co se stalo?“ zeptal se Warmin znovu a díval se z jednoho na druhého.

„A vůbec, to je zvláštní! On ti říká Tjuri. Myslel jsem, že se jmenuješ Martin.“

Piak se polekaně chytil za pusu.

„Ano, je to tak,“ odpověděl Tjuri klidně. „Chtěl jsem říct, že zde se jmenuji Martin, ale jinak jsem také Tjuri.“ Kývl na Piaka, aby mu naznačil, že se nic nestalo. Už skutečně mnoho nezáleželo na tom, jestli se někdo dozví jeho pravé jméno.

„Aha,“ řekl Warmin.

„Někoho jsme našli,“ vyprávěl Tjuri, „tady nedaleko. Mrtvého. Zabitého šípem.“

„Zabitého?“ ulekl se Warmin. „Koho?“

„Posla ke králi Ynauvenovi,“ řekl Tjuri. Popošel k místu, kde ležel zavražděný. Ostatní ho následovali.

O chvilku později už Warmin klečel u mrtvého. „Posel z Dangrie!“ pronesl zděšeně. „Proč byl zavražděn? A tady u nás, v naší zemi! Lupič?“

„Myslím, že zmizel jen dopis,“ řekl Tjuri. Obrátil se k Piakovi. „Říkal jsi, žes ho zase viděl. To bychom ho možná mohli ještě dohnat!“

„Vraha?“ zeptal se Warmin.

„Nemůže být daleko,“ souhlasil Piak. „Před chvílí jsme nemohli nic dělat. On by, on chtěl…“

„Já tomu rozumím,“ přerušil ho Warmin. „Pak už nesmíme ztrácet čas povídáním.“ Rychle se vrátil ke svému koni. „Kdes ho viděl?“ zeptal se Piaka.

Chlapec ukázal ke kopci na jihozápadě.

„Jedeme za ním?“ zeptal se Warmin Tjuriho.

„Ano!“ zvolal mladík a rovněž se vyšvihl na koně.

„Ale buď opatrný, Tju… Martine,“ varoval Piak přítele.

„Zůstaňte blízko u sebe,“ nařídil Warmin jezdcům. „A chlapci doprostřed. Tak.“ Dali se do pohybu.

Tjuri si však pomyslel: „Jestli je vrahem skutečně Slupor, obávám se, že ho nenajdeme.“

Následující část noci již nebyla hrozivá, ale plná horečného napětí. Našli stopu v podobě udupané trávy a jeli po ní, dokud jim nezmizela v potoku. Potom dlouhou dobu jezdili kopci křížem krážem. Mohli se ale stejně tak honit za stíny, neboť nenašli nikoho. Noc už značně pokročila, když se opět vrátili zpět na cestu nedaleko místa, odkud vyjeli.

„Nezdálo se vám to?“ zeptal se Warmin mladíků.

„Je to možné, samozřejmě,“ řekl Tjuri, „ale myslím si, že ne.“

„Určitě ne,“ řekl Piak rozhodně.

„Jestli je to ten, jehož se obávám, nedá se jen tak snadno najít,“ řekl Tjuri.

„Kdo to má být?“ zeptal se Warmin.

„To vám nemohu říct,“ odpověděl Tjuri. „Skoro nic o něm nevím.“

„Zvláštní,“ podivil se Warmin. „A nemá na sobě náhodou hnědé šaty, dlouhé, světlé vlasy a na hlavě klobouk se širokým okrajem?“

„Jak jste na to přišel?“ podivil se teď zase pro změnu Tjuri. Najednou si vzpomněl. Znovu si vybavil muže, který stál opřený o zábradlí na mostě a smál se…

„Ano, to ti ještě budu muset vyprávět,“ řekl Warmin. „Ale co uděláme teď? Mrtvý tu nemůže zůstat jen tak ležet. A vrah musí být polapen. Když ne hned, tak zítra. Někdo musí zanést zprávu do Dangrie a ke králi – v každém případě do Ingevelu. Je nejblíže a jistě se tam nějaký posel najde. Zbrojnoši rytíře Andomara mohou pomoci v pátrání po vrahovi. Je možné, že uprchl i do Ingevelu, ne?“

„Máte pravdu,“ řekl Tjuri. „Ale my nemůžeme čekat, musíme dál.“

„Vím,“ řekl Warmin. „Máme vás doprovázet tak dlouho, jak si budete přát. Souhlasíte, abych třem ze svých lidí dal za úkol postarat se o mrtvého a zajet do Ingevelu?“

„Samozřejmě,“ řekl Tjuri.

O chvilku později odjeli tři jezdci pryč. Potom se Warmin znovu obrátil na mladíky. „Povím vám, proč nás Mýtní pán za vámi poslal,“ slíbil. „Co uděláme teď? Odpočineme si, nebo pojedeme dál?“

„Odpočineme si, prosím,“ přimlouval se Piak a Tjuri souhlasil.

Posadili se na kraj cesty a Warmin spustil: „Co vám chci vyprávět, není nijak dlouhé. Posel z Dangrie – mír jeho duši – přijel včera večer k Mýtu.“

„Věděli jste, že jde o posla?“ zeptal se Tjuri.

„Neměl důvod skrývat, kdo je,“ odvětil Warmin. „Potřeboval čerstvého koně a poslové mohou dostat čerstvé koně všude. Dostal ho tedy a pokračoval hned dál. Chtěl ještě kus ujet, než si odpočine. A to je všechno o poslovi. Zbytek ať vám raději poví Imin. On měl ráno hlídku.“

Slovo si vzal další jezdec: „Ano, měl jsem dnes ráno hlídku,“ řekl, „vlastně teď už včera ráno. První člověk, co přišel k mostu, byl cizinec – alespoň si myslím, že to byl cizinec, soudě podle výslovnosti. Zaplatil mýtné, tři zlaté, protože přecházel řeku poprvé. Začal si se mnou povídat. Bavili jsme se o všem možném, o počasí, o úrodě na polích, a nakonec se zeptal, jestli jsem v nedávné době neviděl přecházet přes most nějakého mladíka. Možná byli dva, řekl, dva chlapci. Tomu prvnímu mělo být asi šestnáct let, tmavé vlasy a světlé oči. O tom druhém nic neříkal. Vyprávěl jsem mu, že tu byli dva takoví - myslel jsem samozřejmě vás –, kteří neměli na zaplacení mýtného a musejí tedy ještě být na východní straně řeky. Zdálo se, že cizinec z toho má radost…, i když to je možná přehnané. Řekl jen ‚Ach tak‘, ale odpřísahl bych, že se smál. Neviděl jsem mu dobře do obličeje, měl klobouk stažený hluboko do očí, a navíc měl jeho klobouk ještě hodně široký okraj…“

„Nemáte představu, jak vypadal?“ zeptal se Tjuri.

„Ne… Měl světlé vlasy, které mu koukaly zpod klobouku, a úplně obyčejné šaty, hnědé… a… ale k tomu se dostanu. Nu, o něco později toho rána jsme vás objevili na ostrově. Warmin dostal za úkol vás přivézt. Dávno jsem na cizince zapomněl. Myslel jsem, že už je pryč. Ale když jsme ještě s jedním strážným stáli na mostě a dívali se, jak vás přivážejí od ostrova, vynořil se najednou vedle nás. ‚To jsou tedy ti kluci,‘ řekl. ‚Fuj, jak se můžou opovážit chtít se vyhnout placení mýtného!‘ Ptal se, jaký vás čeká trest, a zdálo se, že se mu moc zamlouvalo, co uslyšel. Opřel se o zábradlí, aby si vás prohlédl, a znovu se zasmál. Ten smích ve mně vyvolal nepříjemný pocit. Říkal jsem si, že jste dostali, co vám patří, ale ten chlap se mi nelíbil. My strážní jsme se potom vrátili zpátky k závoře, protože přes most chtělo víc lidí. Pak se k nám připojil Warmin.“

„Ano,“ potvrdil Warmin. „Vyprávěl jsem Iminovi, že jsi žádal, abys mohl mluvit s Mýtním pánem.“

„A vtom tam byl cizinec zase,“ pokračoval Imin. „Řekl, že v každém případě patříte do vězení. Já mu povídám: ‚Zdá se, že jim trest přejete! Vy ty chlapce znáte?‘ Ale on tvrdil, že ne. A já nato: ‚Tak proč jste se tedy ptal po mladíkovi s tmavými vlasy a světlýma očima?‘ –.Takových je,‘ odpověděl mi. Tohohle mladíka neznám. Ten, na něhož jsem se ptal, je můj přítel. Měli jsme spolu přejít přes řeku, ale asi se opozdil. Přichází z východu, z Dangrie.‘“

„Když tohle řekl,“ pokračoval zase Warmin, „vyprávěl jsem mu o poslovi, který tudy projel minulého večera. I on měl tmavé vlasy a světlé oči. Nejspíš jsem to neměl dělat, ale nemohl jsem tušit nic zlého. Když to cizinec uslyšel, zřetelně se lekl…“

„Ano, lekl se,“ potvrdil Imin. „Zvedl hlavu a podíval se na nás. Spatřil jsem jeho oči a lekl jsem se také. Jako bych se podíval do očí hadovi! A najednou měl naspěch. Přejel po mostě, jako by se za ním hnal sám ďábel.“

Je to tedy pravda, pomyslel si Tjuri. Cizinec byl Slupor, jinak to nemohlo být. Nejprve si špeh – zcela správně – myslel, že ti, které hledá, jsou bezpečně pod zámkem. Když ale uslyšel o jiném mladíkovi, jenž jel na západ, o poslu ke králi Ynauvenovi, začal pochybovat a vydal se za ním. Ubohý písař byl zastřelen šípem určeným pro něj, pro Tjuriho! Ale Slupor nyní už ví, že se zmýlil, a že zavraždil nepravého. Ukradl dopis, přečetl si ho a pochopil samozřejmě, že nešlo o dopis, který hledá…

Warmin vyprávěl dál: „Později, když už jste byli pryč, mluvil jsem s Mýtním pánem. Vypadal, že si dělá starosti kvůli něčemu, co mu pověděl ten druhý posel z Dangrie. Ptal se mě, zda jste v pořádku odjeli, a pak řekl, téměř pro sebe: ‚Říkám si, jestli jsem je měl nechat odjet samotné.‘ – ‚Proč, pane?‘ zeptal jsem se. –,Protože jim možná hrozí nebezpečí,‘ odpověděl. Na to jsem mu vyprávěl o muži na mostě. Pán se zalekl. ‚Warmine,‘ řekl mi, ‚dokázal bys ty chlapce ještě dohonit? Vezmi si koně a s sebou deset ozbrojených mužů. Dožeň je, jeď s nimi a ochraňuj je třeba s nasazením vlastního života, když bude třeba. Možná se ti podaří dohnat i posla z Dangrie. Snad si jen dělám zbytečné starosti, ale cítím nebezpečí, především pro ty dva chlapce.‘ To mi řekl, a tak jsme se dostali až sem.“ Warmin pohlédl na oba přátele. „Tak co?“ zeptal se. „Přijmete nás jako průvodce? Nebo si Mýtní pán skutečně dělal zbytečné starosti a vy se nemáte čeho bát?“

„Myslím, že máme,“ řekl Tjuri.

„Souvisí s tím nějak smrt posla z Dangrie?“

„Ano,“ přitakal Tjuri. „Setkal jsem se s ním už dřív. Pomohl mi. A teď… teď je mrtev, zatímco já jsem ještě naživu…“

Warmin na něj tázavě pohlédl. „Co tím chceš říct?“ zeptal se.

Tjuri si povzdechl: „Ach, proč bych o tom měl mluvit.“

Warmin jen pokrčil rameny. „Nesmím se na nic ptát, jak mi nařídil můj pán,“ řekl. „Budu tedy dělat, co je mým úkolem, a pomáhat ti se svými muži i zbraněmi.“

„Děkuji,“ řekl Tjuri. „Vyrazíme dál?“ Vstal a všiml si, že se mu nohy chvějí únavou. Navzdory tomu seděl už za okamžik zase v sedle.

Tak cestovali Tjuri a Piak dál, obklopeni zbrojnoši Mýtního pána.

Když se rozednilo, narazili na pastýře, kteří na stráních pásli své ovce. Warmin je oslovil, pověděl jim o vraždě, popsal vrahův zevnějšek a požádal je, aby si na něj dávali pozor.

Před polednem dojeli do osady. Stála tu krčma, kde si měli odpočinout. Krátce nato už seděli v šenkovně a krčmář jim servíroval oběd. Warmin mu řekl, že přicházejí od Mýtního pána a zda by jim mohl opatřit čerstvé koně.

„Pro všechny ne,“ řekl krčmář. „Tolik koní nemám.“

Warmin pohlédl na Tjuriho. „Co myslíš,“ zeptal se, „podle mě by bylo nejlepší, kdybychom tu nějaký čas zůstali, aby si koně odpočinuli, a pak pojedeme všichni společně dál. I my potřebujeme odpočinek.“

Tjuri přikývl. „Dobrá,“ řekl. „Ale nerad bych zůstával příliš dlouho.“

Warmin se na něj zkoumavě podíval. „Ty zrovna vypadáš, že si potřebuješ pořádně odpočinout,“ poznamenal, „a tvůj přítel taky. Podívej, vždyť usnul.“

Piak skutečně upadl do hlubokého spánku. Ležel hlavou na stole vedle talíře, který ani z poloviny nesnědl.

I Tjuri cítil, jak hrozně je unavený. Tak unavený, že skoro ani nemohl jíst. Rozhovor jeho společníků k němu doléhal jakoby z dálky, a dokonce ani vědomí, že Slupor je nablízku, ho nedokázalo vzrušit. Warmin ho vzal za rameno.

„Poslyš, co je ti?“ zeptal se ustaraně. „Jak je to dlouho, co sis naposled odpočinul a vyspal se?“

Ano, jak je to dlouho? Tjuriho vzpomínky na uplynulou dobu tvořily jeden celek rušných dějů bez přerušení, celek únavných dnů a probdělých nocí. „Já nevím…,“ zamumlal.

„A teď půjdete okamžitě do postele!“ zvolal Warmin. „Nebo chceš snad spadnout z koně?“

Piaka ten silný hlas probudil, takže se posadil a mžoural kolem sebe.

Tjuri vstal. Warmin měl pravdu. Museli si odpočinout, aby nabrali síly na poslední část své cesty. „Jak daleko je do Ynauvenova města?“ zeptal se.

„Asi dva a půl dne jízdy,“ odpověděl Warmin.

„A kolik hodin je teď?“

„Něco po dvanácté,“ odpověděl krčmář.

„Měl byste postel pro tyto dva chlapce?“ zeptal se ho Parmin

„Ale jistě,“ přisvědčil krčmář. „Pojďte se mnou.“

„Tak dobře,“ řekl Tjuri. „Chci ale, abyste nás ve čtyři hodiny vzbudili.“

Nešel s krčmářem, dokud mu to Warmin neslíbil. O chvilku později už s Piakem leželi v posteli a spali jako dudci.

Warmin svůj slib splnil a přišel je ve čtyři hodiny vzbudit. „Pokud jde o mě, můžete ještě klidně zůstat ležet,“ řekl. „Nechcete přenocovat a dál jet až zítra?“

„Ne,“ řekl Tjuri a snažil se potlačit zívnutí. „Ještě dva a půl dne, a já bych tam chtěl být co nejrychleji, pokud je to možné.“

„Mám novinky o vrahovi,“ řekl Warmin.

„O Sluporovi?“ zvolal Piak.

„Tak on se jmenuje Slupor?“ podivil se Warmin. „To slyším poprvé.“

„Jaké novinky?“ zeptal se Tjuri.

„Už se ho nemusíte bát,“ řekl zbrojnoš. „Určitě ho brzy chytí. Přijďte do šenkovny. Požádal jsem krčmáře, aby připravil něco pořádného k jídlu.“ S těmito slovy opustil pokoj.

„Ach, já jsem osel,“ bědoval Piak, když byl Warmin pryč. „Nedokážu si dát pozor na pusu.“

Tjuri ho uklidňoval. „Proč by Warmin nemohl vědět, že se náš nepřítel jmenuje Slupor?“

„Ale stejně jsem osel,“ povzdechl si Piak. „Ještě jsem nebyl úplně vzhůru, tím to je. Ono opravdu nevadí, že to Warmin ví. Ani nám jeho jméno není nic platné. Vždyť Slupora neznáme.“

Warminova zpráva spolehlivě zahnala spánek a přátelé pospíchali, aby byli co nejdřív dole v šenkovně. Tam už seděl Warmin spolu s dalšími třemi zbrojnoši a čekali na ně. Zatímco jedli, vyprávěl Warmin, že asi před hodinou dorazil do krčmy vyděšený jezdec. Byl to jeden z těch pastýřů, kteří žili na východní straně kopců.

„Pastýř vyprávěl, že zůstal sám se svým stádem,“ líčil jim Warmin. „Najednou k němu přijel nějaký muž. Seskočil z koně a požádal pastýře, zda by mu mohl dát něco k jídlu. Pastýř v něm podle našeho popisu poznal vraha… Hnědé šaty, světlé vlasy, klobouk se širokým okrajem. Lekl se a své leknutí na sobě dal znát. Neznámý mu začal vyhrožovat, že ho zabije, jestli bude volat o pomoc. Pastýř pak udělal to nejlepší, co mohl. Skočil na cizincova koně a ujel pryč! Vrah za ním ještě poslal šíp, ale naštěstí minul.“

„Šíp mu ještě vězel v klobouku,“ dodal další ozbrojenec.

„Kde je ten pastýř teď?“ otázal se Tjuri. „Proč jste mě nevzbudili?“

„To nebylo potřeba,“ řekl Warmin. „Tak pěkně jsi spal. Poslali jsme okamžitě skupinu ozbrojených mužů k místu, kde se pastýř s cizincem potkal. Odjeli i čtyři z mých mužů. Pastýř jim ukáže cestu. Ano, jednal odvážně a chytře, když se mu podařilo sebrat vrahovi koně. Díky tomu se nebude moci rychle pohybovat a neuteče daleko.“

„To je pravda,“ souhlasili chlapci.

A přesto by Tjuri s pastýřem rád mluvil osobně. Chtěl vědět víc o muži, jehož zlý vliv ho neustále pronásledoval už od Dangrie. Nebylo pochybností, že se jedná o Slupora. Toho teď však honili na všech stranách, přišel o koně a oni před ním měli kus náskok. Teď se musel Tjuri s Piakem postarat, aby náskok udrželi.

Pohlédl na Warmina. „Možná, že už váš doprovod nebudeme potřebovat,“ řekl. „Myslím, že muže, který pro nás představoval nebezpečí, se již nemusíme obávat.“

„Zařídím se podle tvého přání,“ řekl zbrojnoš. „Nic nám to ale neudělá, když s vámi ještě kus pojedeme. Cesta Měsíčními kopci je opuštěná a ty víš, že mi Mýtní pán nařídil, abych vás chránil. Vůbec by se mi nelíbilo, kdyby se vám po rozloučení s námi něco stalo.“

Tjuri se usmál. „Jsem Mýtnímu pánovi velice vděčný za vaši pomoc,“ řekl. „Bez vás bychom asi špatně dopadli.“

Nakonec se dohodli, že je Warmin a jeho tři zbylí muži v každém případě doprovodí až na konec Měsíčních kopců. Potom se rozhodnou, co dál.

V půl páté už byli opět v sedle a cestovali rychle bez zdržování či dobrodružných zážitků. Měsíc stál vysoko na nebi, když v dálce zahlédli hrad stojící na kopci.

„Ten hrad se jmenuje Bílý měsíc,“ vysvětloval jim Warmin. „Žije tam rytíř Ivijn. Krčmář tvrdil, že bychom tu mohli přenocovat.“

„To tedy budu spát na hradě?“ radoval se Piak, „A tentokrát ne někde v tmavém žaláři! Zdá se, že je to krásný hrad.“

„Je velice starý,“ řekl Warmin. „Ale hrad Mýtního pána je ještě starší.“

„Mýtní pán se jmenuje Adrian, že?“ ujišťoval seTjuri.

„Ano, Adrian je jeho jméno. Dříve potulný rytíř bez domova, dnes pán Východního Mýta.“

„Copak není mýtní hrad majetkem jeho předků?“ zeptal se Tjuri.

„Ne. Správa mýta není dědičná z otce na syna. Král sám jmenuje mýtní pány a vybírá si je ze svých nejlepších rytířů.“

„Z rytířů s bílým štítem?“ otázal se Piak.

„Ano. Ale mýtní páni smějí mít ve štítu i sedm barev duhy.“

„Kolik rytířů král vlastně má?“ byl zvědavý Tjuri. „A jak se jmenují?“

„Ach, to se nedá říct pár slovy! Některá jména si už určitě slyšel. Adrian, můj pán, Wardian, jeho bratr, rytíř Ivijn, jehož hrad právě vidíš, synové rytíře Ivijna, kteří jsou ještě mladí. A Andomar z Ingevelu, Edvinen z Forestery, jemuž se říká Nepřemožitelný, Marven z Iduny, toho přezdívají Syn mořského větru… Mohl bych jmenovat ještě plno jmen a vyprávět příběhy o jejich hrdinských činech. Můj pán by to dokázal mnohem lépe. Má plno tlustých knih popisujících historii naší země.“

Tjuri si vzpomněl na knihu, kterou si prohlížel, když čekal na Mýtního pána. „Poslyšte, Warmine,“ řekl, „váš jazyk je skoro stejný jako náš. Nezdá se vám to divné?“

„Proč divné?“ zeptal se Warmin. „Divnější mi připadá, když někdo, kdo vypadá stejně jako já, mluví jazykem, kterému nerozumím, a to jen proto, že pochází z jiné země. Ale jazyk, jímž mluvíme, vlastně není náš původní jazyk. Existuje ještě jeden, velice starý… tak starý, že už ho většina z nás ani nezná. Jen král a princové, mudrci a někteří rytíři umějí tím jazykem dosud mluvit.“

„A Mýtní pán také?“ vyhrkl Tjuri.

„Myslím, že ano,“ odpověděl Warmin. „Ví toho hodně a umí číst knihy. Já jsem dřív dokázal jenom udělat křížek, když jsem se měl podepsat, ale on mě naučil všechna písmena.“

A zatímco si takto povídali, přiblížili se k hradu. Vedla k němu po stráni úzká stezka, na obou stranách lemovaná kamennou zídkou. Ačkoliv už bylo pozdě, pustili je okamžitě dovnitř. Jak jezdcům, tak koním se dostalo vlídného přijetí i možnosti přenocovat.

Následujícího dne brzy po ránu stáli Tjuri s Warminem a Piakem na nádvoří a byli připraveni k odjezdu.

Jeden ze sloužících k nim přišel a řekl Warminovi: „Vy jste velitel jezdců pana Adriana? Rytíř Ivijn s vámi chce mluvit. Pojďte prosím se mnou.“

Warmin ukázal na Tjuriho a řekl: „Rád bych, aby tento mladý muž šel s námi.“

„Je to nutné?“ zeptal se sloužící. „Můj pán chtěl mluvit jen s velitelem.“

„Pak tedy musí určitě s námi,“ nedal se Warmin.

Sloužící se na Tjuriho udiveně podíval. Určitě si pomyslel, že je ještě příliš mladý a vypadá příliš chudobně, než aby mohl být nějak významný. Kývl však na souhlas a šel před nimi do hradu.

Tjuri se trochu mračil. Nepřál si, aby na něj Warmin upozorňoval. „Že jsme nevstali dřív,“ myslel si, „už jsme mohli být dávno na cestě.“ Pohlédl na Piaka, který na něj povzbudivě mrkl, a následoval Warmina.

Sloužící je zavedl do velké haly, kde bylo ještě skoro tma. Za stolem, na němž hořely dvě svíce, stál hradní pán a čekal. Rytíř Ivijn už nebyl mladý. Vlasy měl bílé, ale jeho postava byla stále rovná jako svíce. Podíval se z jednoho na druhého a potom se obrátil na Warmina: „Jste Warmin, velitel zbrojnošů pana Adriana?“

„Ano, pane rytíři,“ řekl Warmin a uklonil se.

„Slyšel jsem, že byl zabit jeden muž, včera v noci v Měsíčních kopcích,“ pokračoval rytíř. „Posel na cestě ke králi Ynauvenovi. Je to pravda?“

„Ano, pane,“ odpověděl Warmin.

„Proč jste mě o tom hned nespravil?“ otázal se rytíř. „Západní část Měsíčních kopců patří k mému území. A teď je pod mým dohledem i druhá část, dokud se rytíř Andomar nevrátí.“

„Poslali jsme zprávu do Ingevelu, pane rytíři,“ vysvětloval Warmin. „A každého v okolí jsme vyzvali, aby po vrahovi pátral.“

„Proč jste ho nešel hledat sám?“

„Mýtní pán mě vyslal na západ s jiným úkolem, pane rytíři, museli jsme jet dál. Ale část svých mužů – více než polovinu – jsem už poslal zpátky.“

„Dobrá,“ řekl Ivijn. Pohlédl na Tjuriho a zeptal se: „Ty jsi jeden z těch mladíků, kteří mrtvého objevili?“

„Ano, pane,“ odpověděl Tjuri a pomyslel si: „Snad se mě teď na všechno nezačne vyptávat. Vypadá to, jako by mě každý, koho potkám, chtěl zdržovat!“

Jeho obavy se však nesplnily. Rytíř Ivijn se na nic neptal, ale prohlásil: „Mohu vám říct, že už vraha zajali.“

„Cože? Opravdu?“ vyrazili ze sebe Warmin i Tjuri překvapeně.

„Ano,“ řekl rytíř Ivijn. „Teď ho drží v krčmě v Měsíčních kopcích, dokud nerozhodnu, co se s ním má stát. Byl zajat na mém území a budu ho tedy soudit.“

„Kdy se to stalo?“ chtěl vědět Warmin.

„Včera večer, krátce poté, co jste krčmu opustili. Dnes brzy ráno mi zprávu přinesl posel. Může vám o tom povědět víc. Tady je.“

Teprve nyní si Tjuri všiml, že se v setmělé hale nachází ještě někdo. Ten člověk k nim na pokyn rytíře přistoupil a zůstal před nimi ve zdvořilém úklonu stát. Vypadal jako sedlák, ale měl na sobě přes šaty drátěnou košili a na tmavých vlasech mu seděla přílba.

„Tento posel přijel s dopisem, který napsal krčmář z Měsíčních kopců,“ vykládal rytíř Ivijn, „a který má doplnit vlastní zprávou ústně.“

Posel se uklonil. „Krčmář mi zaplatil jako poslovi,“ řekl, „ale vzkaz, jenž přináším, je také od zbrojnošů Mýtního pána. Je určen rytíři Ivijnovi, pánovi na Bílém měsíci, Warminovi, veliteli zbrojnošů, a dvěma mladíkům, kteří cestují s ním.“

„Pokračuj,“ nařídil mu rytíř Ivijn.

Posel se znovu uklonil a mluvil dál: „Včera večer zajali muži z mé vesnice spolu se čtyřmi zbrojnoši Mýtního pána muže, který je podle popisu oním vrahem. Nazývá se podivným jménem… Jak to jen bylo. Stojí to v dopise, který jsem vám předal, pane rytíři.“

„Slupor,“ řekl rytíř Ivijn.

„Slupor…,“ opakoval Tjuri tiše.

„Nejprve popíral, že by byl vrahem, ale když jsme ho zajali, svázali a zavřeli v jednom pokoji v krčmě, začal zuřit a vztekat se. Proklínal nás a proklínal naši zemi a nakonec proklel i ty dva chlapce… Ty proklínal nejhoršími jmény, která vůbec jsou.“

„Proč?“ zeptal se rytíř.

„To je právě zvláštní,“ pronesl posel tlumeným hlasem. „Neřekl proč. Svolával na ně…, až se to člověk bojí vyslovit. Sám jsem u toho byl a všechno slyšel. Jednoho z nich dokonce jmenoval. ‚Buď proklet, Tjuri,‘ křičel. ‚Kéž ti ďábel a všechny mocnosti pekel zlámou vaz!‘“

Posel se odmlčel a Tjuri na okamžik ztuhl, jako by u toho byl, když ho Slupor proklínal. Ten pocit však netrval dlouho. Slupora přece zajali!

„Kdo je Tjuri?“ otázal se rytíř Ivijn.

Warmin se pohnul, ale neřekl nic.

„Ty jsi Tjuri?“ zeptal se rytíř chlapce.

„Ano, pane.“

„Proč ti Slupor přeje všechno nejhorší?“

Tjuri chvíli přemýšlel, než odpověděl: „Snad proto, že jsem jeden z těch, kteří jsou příčinou jeho zajetí.“

Rytíř Ivijn si ho přemítavě prohlížel. Tjurimu se najednou zdálo, že se podobá někomu, koho zná, ale nemohl si vybavit, komu.

Rytíř se obrátil zpátky k poslovi: „Máte nám ještě co říct?“

Posel odpověděl: „Všechno stojí v dopise, pane. Zbrojnoši Mýtního pána žádají svého velitele, aby se s muži, které ještě má, co nejrychleji vrátil na východ. Ovšem pouze v případě, že už ho oba mladíci nebudou potřebovat.“

„Proč bych se měl vracet?“ podivil se Warmin.

Posel odvětil: „To mi neřekli.“

„Máte ještě něco dalšího?“ zeptal se znovu rytíř Ivijn. Když posel odpověděl záporně, řekl mu: „Můžete tedy jít. Moji služebníci se postarají, abyste dostal něco k jídlu. Za chvíli vám dám zprávu, kterou vezmete zpátky.“

Posel se hluboce uklonil a odešel.

„Kdo jsi?“ otočil se rytíř na Tjuriho.

„Už to víte, pane,“ odvětil mladík. „Mé jméno je Tjuri.“

„Odkud jsi?“

„Z východu, pane.“

„Ty přece nepatříš ke služebníkům Mýtního pána?“

„Ne, pane rytíři,“ vložil se do toho Warmin. „Ale Mýtní pán mně a mým mužům nařídil, abychom chlapce a jeho přítele doprovázeli. Musejí na západ a spěchají.“

„Tak je to, pane,“ přisvědčil Tjuri.

Warmin něco vytáhl zpod své drátěné košile a podal to rytíři. „To je znamení, že jednám z pověření Mýtního pána,“ řekl. „Jeho rukavice.“

„Poznávám ji,“ pronesl rytíř. Vrátil rukavici Warminovi a pokračoval: „Ačkoliv se zdá, že panuje pořádek a mír, dějí se tu věci, které mě zneklidňují. Pan Adrian by neposlal své zbrojnoše jen tak pro nic za nic! Nebudu vás zdržovat, teď když jsem vám řekl, co jste měli vědět. Co se Slupora týká, zůstane v mém zajetí, a očekávám vás zpět, abyste proti němu svědčil. To platí i pro tebe, Tjuri.“

„Ano, pane,“ řekl mladík. Najednou se mu velice ulevilo. Slupor byl v zajetí! Teď se už nemusel ničeho obávat. Zítra večer dojedou do Ynauvenova města. Úkol by téměř splněn. Obrátil se k Warminovi. „Už s námi nemusíte jet dál,“ řekl. „Slupor nám už neublíží.“

„Kdo je Slupor?“ chtěl vědět Ivijn.

„Neznám ho,“ řekl Tjuri. „Vím jen, že je špatný a velmi nebezpečný.“

„To už víme také,“ odtušil rytíř suše. „Ale ty o něm víš určitě víc!“

„Pochází z Evílanu,“ řekl Tjuri.

Tato odpověď rytíře očividně překvapila. „Z Evílanu!“ opakoval.

I Warmin hleděl na Tjuriho s údivem.

„Pane rytíři,“ naléhal Tjuri, „prosím vás o dovolení, abych mohl okamžitě odjet. Možná se zakrátko dozvíte víc, než vám mohu říct v tomto okamžiku.“

„Jsi tajemný mladík,“ řekl rytíř po chvíli ticha. „Jestli mě uši neklamou, pocházíš z druhé strany Velkých hor. Mám pravdu?“

„Ano, pane,“ přisvědčil Tjuri.

„Neslyšel jsi snad…,“ začal rytíř větu, ale nedokončil ji. Zavrtěl hlavou a nakonec řekl: „Zcela důvěřuji Mýtnímu pánovi a budu se držet jeho rozhodnutí. Odejdi v míru. A vy, Warmine, se rozhodněte sám, zda chcete jet dál, nebo se vrátíte ke svým lidem na východ. Sbohem.“

Tjuri a Warmin se uklonili a za chvilku už stáli zase na nádvoří, kde je ostatní netrpělivě očekávali.

„Co říkal rytíř?“ vyzvídal Piak na svém příteli.

„Dobrá zpráva!“ oznamoval Tjuri. „Posel přinesl vzkaz, že Slupora zajali.“

„Slupor je zajat? Opravdu?“ zašeptal Piak.

„Ano,“ odpověděl Tjuri, „ukázalo se, že je tomu tak.“

Piakovi se rozzářily oči. „To je skutečně skvělá zpráva,“ řekl nadšeně a dodal. „Už nebudu muset mít strach z každého stínu a prohlížet každý keř.“

Warmin k nim přistoupil a zakašlal.

„Co se děje?“ zeptal se Tjuri.

Zbrojnoš na něj pohlédl: „Co budeme dělat teď? Mám jet s vámi, nebo ne?“

„Už nás můžete s klidným srdcem nechat samotné,“ řekl Tjuri.

„Když to říkáš…,“ oddechl si Warmin. „Víš, rád bych věděl, proč mě moji lidé žádali, abych se co nejdřív vrátil zpátky. A jestli tvrdíš, že už naši pomoc nepotřebuješ, rád bych se podíval, kde by ji potřebovat mohli. Něco nekalého se tu děje, něco se v mé zemi chystá, jak se zdá… Ale když budeš chtít,“ pokračoval, „pojedu s vámi. Považuji tě teď za svého velitele, i když to může znít bláhově. Jsi o tolik mladší než já.“

Tjuri mu podal ruku a řekl: „Děkuji vám za pomoc, Warmine. A poděkujte za nás také Mýtnímu pánovi. Až se vrátíme k Duhové řece, uděláme to ještě jednou sami.“

„Dobrá,“ řekl Warmin. „Ale nepustím vás, dokud si nebudu jist, že jste dobře ozbrojeni. Možná to nebudete potřebovat, ale uškodit vám to nemůže. Luk a šípy, které existují jen ve vašich představách, vám moc nepomohou! Dám vám pravé a ve zbrojnici se jistě najdou ještě nějaké drátěné košile.“

Chvíli trvalo, než všechno sehnali.

„Musím to mít opravdu na sobě?“ zeptal se Piak, když si poprvé v životě oblékl drátěnou košili. „Obyčejná košile je mi milejší.“

„Zvykneš si,“ smál se Warmin. „Je to spolehlivá ochrana a kvůli tomu se musí něco obětovat.“

„Tak já si ji nechám,“ vzdychl Piak. „Ale luk mít opravdu nemusím. Netrefil bych s ním stodolu, ani kdyby stála tři kroky ode mne.“ Potom si to však rozmyslel a řekl: „Anebo mi ho dejte. Myslím, že mi docela sluší.“

Chlapci se rozloučili s Warminem a jeho jezdci a vyjeli po cestě dál na západ.

„Teď jsme zase jen spolu,“ poznamenal Piak. „Jak se ti líbím? Nevypadám tak trochu jako panoš?“

4

Ynauvenovo město

Žebrák u brány

Tjuri musel Piakovi samozřejmě podrobně vylíčit, co jim řekl rytíř Ivijn.

„To je dobře, že nás hned propustil,“ řekl Piak. „Měl jsem už strach, že tam zase budeme muset zůstat. Ano, začínalo mě mrzet, že necestujeme v převlečení… třeba jako vousatí starci.“

„A kde bychom asi vzali vousy?“ zajímal se Tjuri vesele.

„Tím už si teď nemusím lámat hlavu,“ odpověděl Piak. „Stejně je už nepotřebujeme.“ Rozhlédl se a řekl: „Tyhle Měsíční kopce se trochu podobají horám a myslím, že je tu opravdu hezky, ale stejně budu rád, až budeme pryč. A ty?“

„Já také,“ přisvědčil Tjuri.

Ano, Měsíční kopce zůstanou v jejich vzpomínkách navždy spojené s hodinami plnými strachu, s hrozbou zlého Slupora, ale především s mladým písařem, který tu položil svůj život.

Jejich přání se brzy splnilo. Za krátký čas totiž měli kopce za sebou a dojeli do kraje, který byl zcela jiný. Vlnící se pole se zlatožlutým obilím, světlezelené louky, na nichž se pásli koně, a sem tam temná zeleň stromoví. Potkávali poměrně hodně lidí, viděli vesničky a selské usedlosti a občas zahlédli v dálce i věže nějakého hradu.

Odpoledne začalo pršet, ale jim déšť veselou náladu nepokazil, ani je neodradil od rychlé jízdy. Cestovali nějakou dobu dokonce i po západu slunce. Už bylo zase sucho a oni jeli při světle měsíce, které se odráželo v kalužích na cestě. U neviditelné strouhy opodál kvákaly žáby a v trávě cvrkali cvrčci.

„Mohli bychom klidně pokračovat celou noc,“ šeptal Piak.

Ale Tjuri zavrtěl hlavou. Ohlédl se. Viděl za sebou Měsíční kopce, věřil, že právě tam zanechali všechno zlo a nebezpečí, a přesto byl ve střehu, jako by jel nepřátelskou zemí. Jak je to možné? Přes den si podobné myšlenky nepřipouštěl. Proč má nyní zase pocit, jako by je někdo špehoval? Nesmysl! Piakovi se o tom raději ani nezmíní. Rozhodl se však, že si musejí najít co nejrychleji bezpečný nocleh.

Projížděli zrovna kolem nějaké stodoly. Vypadala prázdná, a tak se rozhodli, že v ní stráví noc. Ale sotva vešli s koňmi dovnitř, začal poblíž štěkat pes. Zanedlouho zaslechli kroky a hluboký hlas, který volal: „Kdo je tam?“

Tjuri vykoukl zpoza dveří ven. Před nimi stál muž s lucernou v ruce. Kolem nohou se mu motal velký pes. Tjuri váhal s odpovědí a také Piak byl zticha. Pes opustil svého pána, začal skákat na stodolu a vrtěl ocasem.

„Ach tak, Parvene, máme ve stodole hosty!“ uklidňoval ho muž. „To je v pořádku, jen když budu vědět, kdo to je.“

Teď se Tjuri odvážil promluvit. Vyšel ven a Piak ho následoval. „Dobrý večer,“ pozdravil Tjuri. „Mohli bychom tady přenocovat?“

„Beze všeho,“ řekl muž, s největší pravděpodobností sedlák, kterému stodola patřila. „Ale můžete jít také se mnou. Máme doma náhodou dvě postele volné – tam se vám určitě bude spát lépe. A možná pro vás bude mít maminka i něco dobrého k snědku.“

Naléhal tak srdečně, že mládenci jeho pozvání přijali. Zakrátko už seděli se sedlákem a jeho ženou v kuchyni a jedli omelety.

„Ze srdce vám děkujeme za vaši laskavost,“ řekl Tjuri.

„Za málo,“ smál se sedlák. „Jste na cestě dlouho do noci. Jedete do města?“

„Myslíte Ynauvenovo město?“ upřesňoval Piak.

„Ano, které jiné? Ačkoliv měst je víc…“ Sedlák náhle zmlkl. „Poslouchejte,“ řekl potom, „Parven už zase štěká. Půjdu se podívat, na koho.“ Vzal do ruky lucernu a vyšel ven.

„Odkud jste?“ zeptala se selka.

„Zdaleka,“ odpověděl Tjuri.

„Z východní strany Velkých hor,“ doplnil Piak.

„No ne,“ podivila se selka, „to jste tedy ujeli pěkný kus cesty! Byli jste v Dangrii a překročili Duhovou řeku? Trhali jste květiny v Ingevelu a viděli svítit měsíc v kopcích? Ale královské město je ze všeho nejkrásnější.“

„Je ještě daleko?“ zeptal se Piak.

„Už ne. Můžete tam být zítra odpoledne, pokud vstanete ráno se slepicemi.“

Sedlák vešel dovnitř a řekl: „Nikoho jsem neviděl. To je divné. Pes jindy neštěká jen tak.“ Obrátil se k chlapcům: „Nevím, kdy zítra chcete vstávat, ale mám za to, že je čas jít na kutě.“

„Ano, vypadáte unaveně,“ dodala selka. „Pojďte, ukážu vám, kde budete spát.“

„Lidé zde jsou tak laskaví,“ šeptal Piak, když už leželi v posteli

„Ano,“ přitakal Tjuri.

Venku se znovu rozštěkal pes.

Proč štěká? říkal si Tjuri. Pak se však usmál a pomyslel si: Jen ať si štěká! My jsme v bezpečí za zamčenými dveřmi.

Piak usnul rychle, ale Tjuri ještě dlouho zíral do tmy před sebou. Psa teď už neslyšel. Nakonec i jeho spánek přemohl.

Když začali kokrhat kohouti, přátelé vstali, ještě jednou poděkovali sedlákovi a jeho ženě a vydali se na cestu. Počasí jim přálo. Foukal sice silný západní vítr, ale svítilo slunce. Zprvu projížděli podobnou krajinou jako včera. Později však cesta vedla lesem a vzhůru do kopce… a potom před sebou spatřili Ynauvenovo město. Muselo být veliké. Viděli mnoho věží, vlastně nic jiného než věže, bílé a stříbřité, zářící ve slunci. Zastavili koně a chvíli na město mlčky zírali. Pod nimi ležel cíl jejich cesty!

Rozjeli se rychle kupředu. Na silnici začalo být živo. Ústilo na ní mnoho vedlejších cest a chlapci si brzy uvědomili, že nejsou jedinými poutníky, kteří míří do hlavního města. Vzdálenost k městu byla ještě poměrně velká, a oni nešetřili koně. Touha vstoupit do města se stále zvětšovala.

Ynauvenovo město, vystavěné na nízkých pahorcích, nebylo ani šedé, ani obehnané hradbami, ale světlé a otevřené. Táhlo se do daleka, všude nízké zídky a četné brány, schodiště a věže, na nichž se skvěly zlaté větrné růžice. Od jihu proudila zlatistvá řeka, která se ve městě ztrácela. Musela to být Bílá řeka. O kus dál směrem na sever se tyčily vysoké kopce, jež se rudě odrážely v slunci, a za nimi se rýsovalo další pohoří, jako duha ztrácející se v oparu. K městu mířilo mnoho cest – širokých silnic – jako ta, po které mládenci přijížděli.

Piak prohlásil: „Tohle je nejkrásnější, co jsem na naší cestě viděl.“

„Já si myslím totéž,“ řekl Tjuri.

„Je Dagonautovo město také takové?“

Tjuri zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl, „tohle město je krásnější.“

„Určitě nejkrásnější město na světě,“ rozhodl Piak.

Tjuri si pro sebe opakoval slova poselství a potom si je ještě jednou přezpíval na Piakův nápěv. Piak si broukal s ním. Takto se rozjeli k městu. Když však přijeli blíž a slunce stálo na západě zrovna nad městem, oba zmlkli.

Silnice se dělila do mnoha proudů, které vedly k různým bránám na východní straně města: trávou zarostlé jezdecké stezky, ulice a schody z kamene. Všechny brány byly otevřené, ale stálo u nich mnoho stráží. Ty budily hluboký dojem – na hlavách měly přílby s chocholem a v ruce barevné štíty. I na nízkých bílých hradbách stáli zbrojnoši.

Přátelé se na sebe okamžik rozzářeně dívali.

„Jsme tady!“ zašeptal Piak.

„Skoro,“ dodal Tjuri.

Vydali se po jedné z cest a bezděky nechali koně jít krokem. Však se bylo na co dívat! Podél schodišť a cest stály v trávě kamenné sloupy zdobené sochami a podivnými nápisy.

Vtom spatřili někoho, kdo se ostře odrážel od veškeré krásy kolem. Na zemi seděl starý žebrák a opíral se o jeden ze sloupů blízko brány. Byl zahalen do potrhaného, záplatovaného pláště s kápí, zpod které mu koukal sotva nos, dlouhé, šedivé, pocuchané vlasy a vousy. Vedle něj ležela hůl a v ruce držel žebráckou misku. Oslovil mladíky a požádal je o almužnu.

Tjuri sáhl po váčku, jenž mu dal s sebou Mýtní pán. Už v něm mnoho nebylo, ale Tjuri hodil žebrákovi do misky celý jeho obsah. I Piak mu dal všechno, co měl – jeden měďák.

Žebrák zamumlal poděkování a přátelé už chtěli jet dál, když je náhle zadržel žebrákův hlas:

„Raději bych vám nepoděkoval!“ pronesl hlasitě.

„Proč?“ zeptal se překvapeně Tjuri.

„Sedíte si vysoko na koni, poutníci,“ řekl žebrák, „a z té výšky je snadné hodit mi pár mincí, aniž byste se mi podívali do tváře! Teď pojedete dál a zapomenete na mě. Vidím, že jste plní netrpělivosti, a já vás obtěžuji. Máte pravdu, jsem jen žebrák, který zdržuje, ale naštěstí ho budete mít rychle za zády.“

Tjuri pohlédl na žebráka a dost dobře nevěděl, co by mu měl říct. A přece ho tížila představa, že by měl jen tak pokračovat v cestě, ačkoliv si to vroucně přál. Hlas starého muže zněl smutně, hořce a beznadějně.

„Na co ještě čekáte?“ řekl žebrák. „Jeďte dál, cizinci. Toto je Ynauvenovo město. Město, kde neexistuje chudoba. Vjeďte do něj a zapomeňte na mě stejně jako všichni ostatní. Proč byste měli sestoupit z koně a sklonit se nad bídníkem, jako jsem já?“

„Nezlobte se na mě!“ řekl Tjuri. „Nechtěl jsem vás urazit. Mrzí mě, že jsem pro svůj spěch zapomněl na chvíli se u vás zastavit. Dal jsem vám všechno, co mám, a rád bych vám pomohl, kdybych mohl.“

„Ach!“ řekl žebrák. „Děkuji vám! Tak vy byste mi pomohl,… kdybyste mohl… No to mě těší. Víc nepotřebuji. Sbohem. Kéž se vám dostane, co si zasloužíte, kéž se vám dostane, co vám přeji. Sbohem!“ Odvrátil se, uchopil svou hůl a začal se namáhavě zvedat.

Piak položil ruku na Tjuriho paži a zašeptal: „Pojeď!“

Tjuri však ze žebráka nemohl spustit oči. Měl s ním soucit a najednou věděl, že nevejde do města, dokud žebrákovi nepohlédne do očí a nedozví se, komu hodil almužnu. Seskočil z koně, aniž by poslouchal, co mu Piak šeptá. Natáhl ruku, aby žebrákovi pomohl, a řekl: „Spěchám, ale zase ne tolik, abych vám nedokázal, že vám chci pomoci a chci vás poznat.“

Žebrák si nechal pomoci na nohy. Zůstal stát naproti Tjurimu, shrbený nad holí a tvář téměř úplně schovanou pod kápí a vlasy. „Děkuji vám,“ řekl tiše. „Jste takový, jaký jsem doufal, že budete. Neděkuji vám za peníze, ale za to, že tu tak přede mnou stojíte.“

„Podívejte se na mne, prosím,“ požádal ho Tjuri.

Žebrák se sehnul ještě níž a neodpověděl.

„Podívejte se na mne,“ zopakoval mu Tjuri. Srdce mu začalo bušit rychleji. Nechápal proč, ale cítil, že neudělá ani krok, dokud mu žebrák nepohlédne do očí. Až později si přesně uvědomí, jaké pocity v tu chvíli měl. Jeho soucit zmizel a vystřídala ho zvědavost. A s ní přišel i pocit podivného napětí, jako by bylo velmi důležité, aby se na něj žebrák podíval, jako by na tom momentu záleželo mnohé.

Nyní mu žebrák odpověděl. „To také udělám…, ty blázne!“

V tom okamžiku Tjuri pochopil, že je v nebezpečí. Ani se tolik nelekl, když spatřil žebrákův obličej a uviděl, čí oči se na něj dívají –chladné, falešné oči hada. Slupor! Konečně stál tváří v tvář nepříteli, jehož se tak dlouho obával!

Žebrák vytáhl něco z hole a hnal se po Tjurim. Ten však byl připraven. Odvrátil ránu dýkou, která ho jen škrábla. Potom žebráka donutil, aby dýku nechal spadnout na zem. Kolem krku se mu okamžitě sevřely vražedné ruce. Piak za ním vykřikl: „Slupor!“

Tjuri bojoval. Bojoval se Sluporem. Uvědomil si, že nepřítel je silnější než on, ale neměl strach. Vyprostil se ze sevření jeho rukou a snažil se ho přemoci.

Vtom přišla pomoc. Nejprve Piak a po něm další, kolemjdoucí i strážní od brány. Slupor Tjuriho pustil a dal se na útěk.

„Utíká!“ vykřikl Piak. „Chyťte ho! Chyťte ho, je to vrah!“

Strážní tasili meče a rozběhli se za ním.

Piak se otočil ke svému příteli. „Jak je ti, Tjuri?“ zeptal se starostlivě. „Ty krvácíš!“

Tjuri si setřel čelo. „To nic není,“ řekl a ještě těžce oddychoval vypětím.

„Tolik jsem se polekal,“ řekl Piak. „Z ničeho nic jsem uviděl tu dýku a myslel si…“

„Věděl jsem, že se to stane,“ přerušil ho Tjuri. „Když se na mě podíval, věděl jsem, kdo to je… Ne… vlastně už dříve, řekl bych…“

Hledal pohledem strážné, kteří pronásledovali prchajícího Slupora. Ano, už ho měli! Teprve teď si všiml lidí kolem, jejich překvapených a polekaných obličejů, v nichž stála otázka, co se tu děje.

Strážní se vrátili, falešného žebráka mezi sebou. „Teď bychom rádi věděli,“ spustili, „co se vlastně stalo!“

„I já bych to rád věděl!“ zvolal žebrák ublíženě. „Co jsem udělal, že se mnou takhle zacházíte?“

„Pokusil jste se zabít mého přítele!“ zvolal Piak a uchopil Tjuriho za paži.

„Nemluví pravdu!“ bránil se žebrák. „To on mě napadl!“

„Lháři!“ rozzuřil se Piak. „Podívejte, tady na zemi ještě leží jeho dýka. A zavraždil jste také posla, posla z Dangrie.“

Žebrák se snažil vyškubnout, ale strážní ho drželi pevně. „Nechápu, o čem mluvíš!“ řekl.

„Chápete moc dobře!“ řekl Tjuri klidně. „Už dlouho nás sledujete, Slupore!“

Žebrák na něj vrhl pohled plný nenávisti. Chvilku se zdálo, že se stráži vytrhne, ale to se mu nepovedlo. Nakonec zasyčel: „Buď proklet, Tjuri! Běž do města a vyřiď králi důležité poselství. Můžeš být hrdý, jak dobře jsi svůj úkol splnil. Ale osud Země krále Ynauvena stejně nezměníš. Bída a svár ať panují v této zemi, krev a oheň ať stráví toto město!“

Tjuri se zachvěl, ani ne tak nad nenávistnými slovy jako nad tónem, kterým byla vyřčena.

„Mlč!“ zvolal jeden ze strážných, rozzlobený i polekaný zároveň. Potom se otázal obou přátel: „Kdo jste? Jak se s ním znáte a kdo je on?“

„Je to špeh,“ odpověděl Tjuri, „špeh z Evílanu.“

„Jste naším zajatcem,“ oznámil strážný Sluporovi, „zajatcem krále Ynauvena. Půjdete s námi do města.“

„Teď, když to vím,“ řekl Slupor, „nepovím už ani slovo.“

Strážný se otočil opět k chlapcům a zeptal se: „Ještě jednou, kdo jste vy?“

„Přicházíme ze Země krále Dagonauta,“ odpověděl Tjuri tiše, „a neseme poselství králi Ynauvenovi.“

Strážný se na něj podíval pohledem plným údivu i starosti. „Pojďte se mnou,“ pobídl je. „Pár mých mužů vás odvede do paláce.“

5

Král Ynauven

Tjuri a Piak projeli bránou a ocitli se ve městě. Slupora odvedli pryč, takže jim rychle zmizel z dohledu. Chlapců se ujali dva strážní a za chvíli už byli na cestě k paláci.

Tjuri téměř nevnímal domy, ulice ani lidi kolem sebe. Seděl zpříma na koni, pohled upřený na strážného jedoucího před nimi, aby jim ukazoval cestu, a nemyslel na nic jiného než na poselství. Zakrátko splní svůj úkol a dostojí danému slovu. Občas pohlédl na Piaka. Tvářil se stejně vážně.

Teprve, když přijeli k Bílé řece protékající napříč městem, začal znovu vnímat okolí. Řeka byla krásná a voda v ní průzračná a stříbřitá. Bílá řeka nebyla ovšem tak široká jako Duhová řeka. Na druhém břehu stál královský palác. Byl postaven ze šedých a bílých kamenů a stál na pahorku, obehnán nízkými hradbami, v nichž byly brány. Kolem dokola se rozkládaly zahrady. Jejich terasy dosahovaly až k řece.

Přejeli po dřevěném mostě, projeli bránou a u druhé brány se zastavili, protože tu stáli zbrojnoši na stráži. Jejich průvodci se dožadovali průchodu.

„Pro koho?“ ptali se zbrojnoši.

„Dva poslové ke králi Ynauvenovi.“

„Jeďte dál,“ zněla odpověď.

U další brány museli sesednout. I tady stála hlídka. Krátce pohovořila s jejich doprovodem a potom se před nimi brána otevřela. Průvodci se s chlapci rozloučili a vraceli se zpět k městské bráně.

„Postaráme se vám o koně,“ řekl jim jeden z palácových zbrojnošů. „Běžte dovnitř a hlaste se u velitele stráží.“

Tjuri s Piakem vstoupili na velké nádvoří, kde pobíhalo mnoho lidí. Vedlo odtud široké schodiště až k paláci. Vstříc jim vyšel mladý rytíř s bílým štítem. Ukázalo se, že je to sám velitel stráží. „Co si přejete?“ zeptal se.

„Chceme mluvit s králem Ynauvenem,“ řekl Tjuri.

Rytíř na něj překvapeně pohlédl. „Proč?“ otázal se. „Kdo jste?“

„Jmenujeme se Piak a Tjuri. Přicházíme s poselstvím pro krále Ynauvena. S důležitým poselstvím.“

„Kdo vás poslal?“

„Rytíř Edvinen z Forestery.“

Mladý rytíř se díval stále překvapeněji, ale neřekl nic jiného než: „Následujte mě.“ Šel před nimi po schodišti nahoru a zavedl je do velkého sálu. „Počkejte zde,“ řekl, „ohlásím králi váš příchod. Jaké je vaše poselství?“

„Mohu je sdělit pouze králi,“ odpověděl Tjuri, „a to co nejrychleji. Okamžitě!“

„Tak,“ řekl rytíř. „Vyřídím to králi. Ale nejdřív musím vědět…“

Tjuri zatáhl za šňůrku u krku a ukázal rytíři prsten. „Toto je znamení, že mě skutečně posílá rytíř Edvinen,“ skočil rytíři do řeči. „Pusťte nás hned ke králi!“

Rytíř se na něj díval široce otevřenýma očima. „Dobrá,“ řekl konečně, „pojďte se mnou.“

Prošli mnoha sály, až rytíř zůstal stát před jedněmi dveřmi, zaklepal na ně a vešel. Za chvíli se znovu objevil a řekl: „Král Ynauven vás očekává.“

Tjuri už chtěl vejít, ale najednou si všiml, že Piak za ním nejde. Zůstal stát ve dveřích a zašeptal: „Piaku, pojď!“

Piak zavrtěl hlavou.

„Pojď,“ naléhal Tjuri.

„Ne,“ řekl Piak.

„Musíš být u toho!“ přesvědčoval ho Tjuri netrpělivě.

„Ne,“ trval na svém Piak. „Běž sám. Opravdu, bude to lepší.“

„Král Ynauven vás očekává,“ zopakoval rytíř.

„Pospěš si!“ zašeptal Piak. „Nemůžeš nechat krále čekat!“

Tjurimu nezbylo než vejít dovnitř, i když ho mrzelo, že Piak s ním nechce. Překročil práh a uvědomil si, že se mu třesou kolena.

Dveře se za ním tiše zavřely.

Místnost, v níž se nacházel, nebyla velká. Vmžiku si všiml, že je modrobíle vymalovaná, s řadou sloupů po obou stranách. Potom už stanul tváří v tvář králi Ynauvenovi.

Král povstal ze židle a podíval se na Tjuriho. Byl už starý, vlasy i vousy měl stříbřitě bílé. Bílý byl i jeho šat a neměl na sobě žádné klenoty kromě úzké, zlaté čelenky na čele. Nikdo však nemohl pochybovat, že je skutečně králem. Měl vznešené držení těla a ušlechtilý a moudrý obličej. Tjurimu silně připomínal Menaurese. Především jeho oči se podobaly poustevníkovým.

„Přistup blíž, posle,“ řekl král. Jeho hlas se hodil k jeho zevnějšku.

Tjuri k němu přistoupil a poklekl, jako klekával dříve před králem Dagonautem. Stálo ho hodně námahy, aby ze sebe vypravil slovo. Potom řekl: „Sire, přináším vám poselství od rytíře Edvinena s bílým štítem. Nejprve vám ale musím říct, že rytíř Edvinen je mrtev. Než zemřel, dal mi dopis, který jsem vám měl doručit, a svůj prsten… Tady je.“

Král Ynauven si prsten vzal. „Vstaň,“ řekl.

Tjuri poslechl.

Král hleděl chvíli mlčky na prsten. „Přinášíš mi smutnou zprávu,“ řekl pomalu. „Jak můj rytíř zahynul?“

„Byl zavražděn, Sire, rudými jezdci z Evílanu,“ odpověděl Tjuri.

„Rytíř Edvinen zavražděn… jezdci z Evílanu!“ opakoval král. „Obávám se, že to nebyla poslední zlá zpráva,“ dodal potom. „Dej mi dopis.“

„Sire, já už ho nemám,“ řekl Tjuri. „Rytíř Edvinen mi nařídil, abych ho zničil, kdyby hrozilo nebezpečí, že mi ho vezmou. A to jsem musel udělat. Znám však jeho obsah zpaměti.“

Král na něj pozorně pohlédl a nečekaně se zeptal: „Kdo jsi, mládenče?“

„Jmenuji se Tjuri, Sire.“

„Dobrá Tjuri, pověz mi své poselství. Poslouchám.“

Tjuri chtěl začít, ale s hrůzou si uvědomil, že neví, co má říkat. Nemohl si vzpomenout na jediné slovo! Ani slovíčko ze zprávy, kterou si tak často pro sebe opakoval… Ale to je samozřejmě nesmysl. Když bude chvíli klidně přemýšlet, všechno se mu zase vybaví. Zavřel oči a horečně uvažoval. Jeho hlava se však zdála úplně prázdná. Polil ho studený pot. Zapomněl poselství!

Znovu oči otevřel a pohlédl na krále. Nedal na sobě znát netrpělivost? Tjuri sklopil hlavu a zrudl studem. Musí si vzpomenout! Musí…!

Náhle ho napadlo něco jiného. Piak ho znal také! Dokonce na něj složil nápěv. Nápěv… Začal si ho broukat a slova se okamžitě vybavila. Zvedl hlavu. Uviděl, jak si ho král udiveně prohlíží.

„Nápěv…,“ vyhrkl. „Piak, můj přítel, složil na slova dopisu písničku…“ Ale nejdřív poselství! Zhluboka se nadechl a potom začal pomalu vyslovovat tajemná slova, pomalu, ale zřetelně a bez zaváhání.

Všiml si, že krále velmi zasáhlo, co říkal. Četl v jeho očích úlek, odpor, zármutek a nakonec zlost. Když skončil, král se odvrátil. Vypadal najednou mnohem starší. Chvíli bylo ticho.

„Zopakuj ještě jednou, cos říkal,“ nařídil král poté.

Tjuri ho poslechl. Král naslouchal jeho slovům, tvář stále odvrácenou. Potom zůstal nějakou dobu nehybně stát se skloněnou hlavou, jakoby pohroužen do vlastních myšlenek.

Tjuri se neodvážil nic říct. Dokonce na krále ani nepohlédl. Zdálo se, že uběhlo nekonečně mnoho času. Tjuri si už říkal, jestli na něj král nezapomněl. Neměl by jít pryč?

V tu chvíli však král zvedl hlavu, jako by o něčem rozhodl. Podíval se na Tjuriho a řekl: „Odpusť mi, Tjuri. Musel jsem si tvou novinu rozmyslet a vyhodnotit. Přinesl jsi mi závažnou zprávu, která má velký význam pro tuto zem i její obyvatele. Dokázal bys přednesená slova také napsat, tak, jak stála v dopise?“

„Ano, Sire,“ přisvědčil Tjuri. „Já… já nevím, co znamenají, ale naučil jsem se je zpaměti i v písemné podobě.“

„Dobrá,“ řekl král. „Pověz mi teď, jak se stalo, že ti rytíř Edvinen dal za úkol doručit mi toto poselství. Pojď.“ Položil ruku Tjurimu na rameno a odvedl ho s sebou do rohu místnosti, kde stál stůl a několik židlí. Posadil se a vyzval Tjuriho, aby udělal totéž. „Povídej,“ vybídl ho.

A Tjuri vyprávěl. Vyprávěl o starém muži, co zaklepal v noci na dveře kaple a jehož žádost o pomoc způsobila, že Tjuri přijal od umírajícího rytíře Edvinena úkol.

„A pak ses vydal na cestu,“ řekl král Ynauven, „nejprve Zemí krále Dagonauta, potom přes hory, naší zemí, až k mému městu. Byla to dlouhá cesta a myslím, že i nebezpečná. Nepřátelé, kteří zabili rytíře Edvinena, jistě pronásledovali i tebe.“

Tjuri přikývl.

Král se na něj usmál srdečným, přátelským úsměvem, napřáhl ruku a řekl: „Děkuji ti, Tjuri.“

Tjuri pocítil záchvěv štěstí a zadostiučinění, že se mu podařilo úkol splnit. A náhle si vzpomněl na Piaka. „Sire,“ řekl, „byl byste tak laskav a poděkoval i mému příteli Piakovi? Jeho zásluhy jsou stejně velké jako moje. Bez něho byste poselství nikdy neslyšel. On je, on…“

Odmlčel se, protože král udeřil do gongu stojícího u stolu.

Na znamení vešel dovnitř mladý rytíř. Uklonil se a řekl: „Co si můj pán přeje?“

„Toho druhého chlapce,“ řekl král. „Přiveď ho sem.“

Za okamžik se objevil Piak. Vypadal velice rozpačitě. Mladý rytíř opět zmizel. Král Ynauven vstal, šel k Piakovi a podal mu ruku. Chlapec před ním však poklekl a řekl: „Buď zdráv, králi.“

Král se opět usmál. „Vstaň, Piaku,“ vyzval ho, „abych ti mohl poděkovat za všechno, co jsi udělal.“

Piak udělal, co mu bylo řečeno. Vypadal dojatě. I Tjuri cítil dojetí a skoro nemohl uvěřit, že jeho úkol je skutečně splněn.

Král vyzval Piaka, aby se také posadil, a kladl jim oběma spoustu otázek. Chtěl vědět, jak dlouho je Tjuri na cestě. Také ho požádal, aby mu vyprávěl vše, co věděl o osudech rytíře Edvinena. Chtěl slyšet, proč musel být dopis zničen. Chlapci odpovídali na otázky, jak nejlépe dovedli. Nakonec musel Tjuri obsah dopisu napsat.

Když byl hotov, pravil král: „Brzy bych rád slyšel víc o vašich dobrodružstvích, Tjuri a Piaku. Ale teď jsou tu záležitosti, které mají přednost. Mám mnoho práce.“

Znovu udeřil do gongu a mladému rytíři nařídil: „Rytíři Ivijne, ať se všichni, kdo nosí bílý štít, rádcové a mocní říše, co nevidět sejdou ve velkém sále, aby si poslechli, jaké zprávy přišly z východu. Nechť ke mně okamžitě přijde můj nejstarší rádce a přítel Tirilo. Co se týká těchto mladíků, jsou mými váženými hosty. Odveďte je prosím k paní Miriam a řekněte jí, ať se o ně postará. Potom se vraťte.“

Rytíř se uklonil a stejně tak i oba mládenci. Král Ynauven povstal. Vypadal teď jako mocný státník, silný a nepřemožitelný.

„Na shledanou,“ řekl jim.

Přátelé následovali mladého rytíře.

Piak šeptal Tjurimu: „Také ti připadá, že je král Ynauven podobný Menauresovi?“

„Ano,“ přisvědčil Tjuri, „také jsem na to myslel.“

„A úkol je splněný,“ vzdychl Piak.

Tjuri přemítal o poselství, které přinesl a sdělil, a myslel na to, že stále neví, co v něm vlastně stálo.

6

Rytíř Ivijn a Tirilo

Jejich průvodce je dovedl na malé nádvoří, obklopené sloupovou chodbou. Vešli do komnaty, kde u kolovratu seděla stará žena.

„Paní Miriam,“ oslovil ji rytíř, „přivádím vám hosty, vzácné hosty našeho krále.“

Paní vstala a přistoupila k nim. Byla oblečená v jednoduchých šedých šatech a za pasem jí visel svazek klíčů, který zvonil při každém jejím pohybu. Měla přátelskou tvář orámovanou sněhobílým šátkem s mnoha záhyby.

„Postaráte se o ně, paní?“ poprosil rytíř. Obrátil se k mladíkům. „Musím se vrátit zpět ke králi,“ dodal, „ale ještě se uvidíme. Svěřím vás s klidným srdcem paní Miriam.“

„To je spěchu, rytíři Ivijne!“ řekla paní Miriam. „Ani jste mi naše mladé hosty nepředstavil. Kdo jsou a odkud přicházejí?“

„Jmenují se Tjuri a Piak,“ odpověděl rytíř. „Jsou poslové a přicházejí zdaleka.“

„Buďte u nás vítáni, Tjuri a Piaku,“ řekla paní srdečně. „Doufám, že jste nepřinesli špatné zprávy.“

„Kéž by Bůh dal,“ řekl rytíř. „Však je ještě uslyšíme.“ Poklonil se a odešel.

Tjuri se za ním podíval. Jmenoval se Ivijn, stejně jako hradní pán z Měsíčních kopců. Je to snad jeho příbuzný? Možná, podobal se pánovi na Bílém měsíci, ale ještě víc někomu jinému.

„Tjuri a Piak tedy,“ řekla paní Miriam. „Odkud jste?“

„Ze Země krále Dagonauta, paní,“ odpověděl Tjuri.

„Opravdu jste tedy zdaleka,“ řekla paní Miriam. „Nebudeme však hned začínat s vyptáváním. Vy ale vypadáte…! Určitě jste po dlouhé cestě unavení.“

„Ano, paní,“ odpověděl Piak. „A také zmatení, udivení, okouzlení… a já nevím, jací ještě.“

„Postaráme se, abyste se dali do pořádku,“ slíbila paní Miriam. „Pojďte se mnou.“

Zařídila, aby se chlapci mohli vykoupat. Pak jim přinesla nové šaty. Pro každého šedé kalhoty, bílou košili a krátkou, šedou, výšivkami zdobenou vestu.

„Tak,“ řekla spokojeně, když se oblékli, „teď vypadáte jako panoši u nás na dvoře.“

„Hm, panoš,“ zamumlal Piak.

„Podívejte se,“ řekla paní a přinesla jim zrcadlo z leštěného kovu.

Tjuri pozoroval trochu překvapeně svůj obraz v zrcadle. Už to bylo velmi dávno, co se v něm naposledy prohlížel. Zdálo se mu, že se změnil. Nejenže zhubl a trochu zhrubl v obličeji, ale pohled jeho očí byl jiný… snad vážnější?

Piak vyvalil oči. „To je poprvé v životě, kdy si mohu tak dobře prohlédnout sám sebe,“ řekl. „Mám pocit, že vypadám pěkně praštěně, jistě v tomhle oblečení. Nejspíš se ke mně přece jen nehodí.“

Odvrátili se od zrcadla a šli za paní Miriam na nádvoří do sloupové galerie, kde se posadili na lavičku. Nádvoří bylo velmi útulné. Kvetly tu bílé kopretiny a modré chrpy a uprostřed šuměla fontána.

Piak si povzdychl. „Připadám si jako ve snu. Jsme opravdu v paláci krále Ynauvena?“

„Jsi opravdu v paláci krále Ynauvena,“ usmála se paní Miriam. „A rytíř Ivijn se nechá ptát, zda s ním povečeříte. Až se najíte, budete se hned cítit jinak.“

„Rytíř Ivijn?“ mumlal Piak. „Je v této zemi více rytířů Ivijnů?“

„Ano,“ odpověděla paní Miriam. „Tento rytíř je mladý Ivijn. Je synem rytíře Ivijna z Měsíčních kopců. Podívejte, tam už přichází jeho panoš, aby vás odvedl.“

Chlapci vstali. Tjuri poděkoval paní Miriam za její pohostinnost.

„Nemusíš mi děkovat,“ řekla. „Přichystám pro vás pokoj, abyste si mohli jít lehnout, kdy budete chtít. Nechte si chutnat.“

Když mládenci následovali Ivijnova panoše, pošeptal Piak Tjurimu: „Jen bych rád věděl, jak je možné, že na nás Slupor čekal v bráně… Vždyť ho přece měli zajmout v Měsíčních kopcích.“

„Pst!“ okřikl ho Tjuri. Sluporovo jméno se podle jeho názoru nehodilo do zdejšího prostředí. Nejraději by o něm už nikdy nic neslyšel.

Rytíř Ivijn je očekával v prostorné komnatě obložené červenohně-dým dřevem a s okny na jednu stranu. Sundal si přílbu a Tjuri najednou věděl, komu je podobný. Evijnovi, nejmladšímu z šedých rytířů.

Rytíř je přátelsky přivítal a vyzval je, aby se posadili ke stolu u oken. Ten už byl prostřený – bílý, lněný ubrus, krásná keramika a vzácné sklo. Okny viděli svažující se palácové zahrady a Bílou řeku. Panoš přinesl mísy s pokrmy, nalil jim plné poháry a zase zmizel. Rytíř Ivijn se k nim posadil, ale nejedl s nimi. Byl zdvořilý, ačkoliv vypadal, že si kvůli něčemu dělá starosti.

„Už jsem slyšel vaši zprávu,“ řekl po chvíli. „Rytíř Edvinen je mrtev. Nepřemožitelný byl přemožen pomocí zrady. Mnoho lidí tu nad ním bude truchlit.“

Neptal se svých hostů na nic. Tjuri přemítal, jestli zná víc než oni. Stále totiž nevěděli, co zpráva znamená. Tjuri se najednou cítil neužitečný a sklíčený.

„Budete jistě unaveni,“ řekl rytíř Ivijn. „Slyšel jsem, že máte za sebou nebezpečnou cestu… až ze Země krále Dagonauta.“ Chvíli mlčel a pak pokračoval: „Možná nemáte nejmenší chuť o cestě mluvit, ale chtěl bych se vás přece jen na něco zeptat. Přicházíte z Dagonautovy země, a…“

„Jen se klidně ptejte,“ povzbuzoval ho Tjuri.

„Mám bratra… Před časem ho král Ynauven vyslal do vaší země, aby doručil přátelské poselství králi Dagonautovi. Měl tam dorazit ještě před svatojanskou nocí a co nejrychleji se vrátit. Od té doby jsme však o něm nic neslyšeli.“

„Rytíř Evijn?“ zeptal se Tjuri.

„Ano, tak se jmenuje! Jak to víte?“

„Podobáte se mu,“ usmál se Tjuri, „nebo spíš on vám.“ Potom vyprávěl, jak se rytíř Evijn přidal k šedým rytířům, kteří přísahali, že pomstí smrt rytíře Edvinena. Během vyprávění pocit sklíčenosti zmizel.

Rytíř Ivijn pozorně poslouchal a chtěl vědět všechno o šedých rytířích a o okolnostech Edvinenovy smrti. „Mám radost, že se mému bratrovi vede dobře,“ řekl nakonec, „a stejně potěšen bude i můj otec. Teď alespoň chápu, proč Evijn ještě není zpátky.“

V tom okamžiku vešel dovnitř znovu panoš. „Rytíři Ivijne,“ řekl, „král Ynauven si přeje, abyste k němu zašel.“

Rytíř ihned vstal. „Musím se omluvit,“ řekl oběma přátelům, „ale vrátím se, jakmile to bude možné. Pokládejte tento palác za svůj domov. Kdybyste něco potřebovali, můžete se vždy obrátit na paní Miriam. Váš příjezd způsobil rozruch, máme spoustu práce. Na shledanou.“

Když byl pryč, zůstali Tjuri s Piakem chvíli mlčky sedět a dívali se ven. V západu slunce bylo všechno ozářeno oranžovým světlem. Postřehli také známky rozruchu, jenž podle rytíře Ivijna způsobili. Po mostě přejížděli jezdci sem a tam. I v paláci slyšeli zvuky blížících a vzdalujících se kroků, hlasy a volání rozkazů.

„Co asi stálo v dopise?“ zeptal se Piak šeptem.

„To je pořád tajemství,“ vzdychl si Tjuri. „Myslím, že v něm stálo něco o nebezpečí z Evílanu, o zradě nebo…, ale co přesně, nevím.“

„Co budeme dělat teď?“ zeptal se Piak. „Projdeme se trochu po paláci? Já bych teď ještě spát nemohl.“

„Je lepší projít se po zahradě,“ řekl nějaký hlas za nimi.

Polekaně se ohlédli. Na druhém konci místnosti stál útlý mladík oblečený ve všech barvách duhy. Musel vstoupit nepozorovaně.

„Zahrada je krásná,“ pokračoval. „Můžete si tam sednout na zídku a všechno pozorovat, aniž byste se tím museli sami zabývat…“ Zatímco mluvil, šel k jejich stolu. Ozval se tichý zvonivý zvuk. Teď si chlapci všimli, že už to vlastně žádný mladík není, i když byl malý a útlý. Jeho věk se nedal určit, něco mezi třiceti a padesáti. Měl špičatý, posměšný obličej s bystrýma, černýma očima. Na hlavě měl bílou čapku a na ní rolničky. „Dobrý večer,“ pronesl s úklonou. „Jsem Tirilo, králův šašek, bláznovství ve službách moudrosti… Teď však není čas na vtipy a žerty,“ pokračoval, „ale zvu vás, abyste přijali mou společnost a spolu se mnou se šli posadit do zahrady, abychom si povídali nebo mlčeli, co vám bude milejší.“

Došel k jednomu z oken a křepce z něj vyskočil ven. Tjuri a Piak ho následovali. Za chvíli se s ním už procházeli zahradou. Posadili se na zídku a dívali se, aniž by něco říkali, na řeku a na část města, která ležela na druhém břehu. Pomalu se stmívalo a někde se už rozžínala světla.

Šašek potřásl hlavou, až se rolničky na jeho čapce rozezvonily. „Byl jednou jeden muž, který spatřil duhu,“ vyprávěl, „nádhernou duhu. Klenula se na obloze jako vysoký, oblý most, ale její konce se dotýkaly země. Tehdy si ten muž řekl: ‚Vydám se na cestu až na konec duhy. Potom přejdu po jejím mostě až na druhý konec země…“‚

„To jsem dříve také chtěl zkusit,“ zašeptal Piak. „Co se stalo pak?“

„Skutečně se vypravil na cestu,“ pokračoval šašek, „a cestoval dlouho. Procházel městy a vesnicemi, poli i pustinami, šel přes řeky i divokými lesy. Těšil se na to, co uvidí. Tam, kde se duha dotýká země, musí být krásně, přenádherně… Čím blíž byl svému cíli, tím se jeho touha zvětšovala. Ale když tam přišel, duha zmizela a na místě, kde se dotkla země, nebylo k vidění nic jiného než na každém jiném místě na zemi. A muž byl velice zarmoucený. Potom si však uvědomil, kolik krásných věcí na své cestě viděl, kolik toho zažil a co nového se naučil. A pochopil, že nešlo ani tak o duhu samotnou, ale o její hledání. A vrátil se zpátky domů s radostí v srdci. Říkal si, že se určitě ještě někdy nějaká duha objeví. A opravdu, když se vrátil domů, zrovna jedna stála nad jeho domem.“

„A to je celý příběh?“ ptal se Piak.

„Ano,“ řekl šašek.

„Proč jste nám ho vyprávěl?“ chtěl vědět Tjuri. Měl pocit, že tím chtěl šašek povědět něco jiného.

„Jen tak,“ usmál se šašek. „Je to starý a známý příběh. Ale takoví už šašci jsou, vyprávějí pořád stejné příběhy.“

A zase všichni tři mlčeli. Pak si šašek začal tiše broukat. Tjuri melodii znal. Jednou mu ji zpívala slečna Lavinie na hradě Mistrinaut:

Edvinen se žene jak vítr severní

ze svého panství Forestera,

u ruky bílý štít se mu skví,

tak jede, od rána až do večera.

Šašek si přestal broukat a řekl: „Teď se cítíš divně a tak trochu ztracený, protože jeden úkol jsi splnil a další ještě nemáš. A rád bys věděl, co je vlastně obsahem poselství, které jsi tak dlouho opatroval. Ale na tom vůbec nezáleží, co zpráva znamená! Důležité je jen to, žes ji v pořádku doručil, věrný svému slibu, žes byl statečný a vytrvalý navzdory všem nebezpečím.“

Tjuri na něj pohlédl. S údivem si uvědomil, že má šašek pravdu. Už vůbec neměl pocit, že je ztracený. Uklidnil se.

„Tak, a teď bych usnul,“ řekl Piak tiše.

Šašek seskočil ze zídky dolů. „To je to nejlepší, co můžeš udělat,“ schválil Piakovi jeho nápad.

„Brzy bude možná nutné zase hodně pracovat. Běžte spát. Odvedu vás k paní Miriam.“

Šli již téměř ztemnělými zahradami zpět k paláci.

„Kdo je paní Miriam?“ zeptal se Piak šaška.

„Řídí zdejší domácnost,“ odpověděl šašek. „Stará se, aby na stolech bylo jídlo, a aby bylo ustláno. Je tedy nepochybně nejdůležitější osobou v paláci.“

Na nádvoří se setkali s rytířem Ivijnem.

„Hledal jsem vás,“ řekl Tjurimu a Piakovi. „Vidím však, že jste se pohybovali v dobré společnosti. Přišel jsem se rozloučit. Král mě posílá na jih. Za chvíli odjíždím.“

„Ke korunnímu princi?“ otázal se šašek.

„Ke korunnímu princi,“ přisvědčil Ivijn. Znovu se obrátil k mladíkům. „Sbohem,“ řekl jim. „Kdybyste viděli mého bratra dříve než já, pozdravujte ho ode mne. A tobě, Tirilo, přeji také vše dobré.“

„Doufejme, že co je dobré, je také příjemné,“ řekl šašek. „Neboť tyto dvě vlastnosti nejdou vždy ruku v ruce! Ale vážně, Ivijne, kéž tě provází štěstí, a kéž slunce stále svítí na tvůj bílý štít.“

Rytíř Ivijn odešel a Tirilo odvedl chlapce k paní Miriam. Vypadala, jako by plakala, ale ani slůvkem si nepostěžovala na svůj zármutek.

„Pokoj máte připravený,“ řekla, „pojďte se mnou.“

Tirilo popřál hochům dobrou noc a paní Miriam jim ukázala jejich ložnici. Za chvíli už leželi pod bílými poduškami v měkké posteli a tvrdě spali.

7

Naposledy Slupor

Následujícího jitra byla v katedrále města sloužena slavnostní mše k uctění památky rytíře Edvinena, pána na Foresteře. Tjuri a Piak se jí také zúčastnili.

Poté posnídali v paláci ve společnosti paní Miriam, Tirila a dalších členů královského dvora. V paláci měli smutek kvůli smrti jednoho z nejstatečnějších paladýnů. Také tu panoval neklid a obavy. Chlapci slyšeli, že se mluví o zradě Evílanu, ale nikdo nevěděl nic určitého nebo alespoň nechtěl nic říct.

Po jídle se mládenci trochu prošli po paláci. Bylo tu k vidění mnoho krásného. Dokonce ani král Dagonaut neměl takový palác, tvrdil Tjuri. Nacházely se zde sály s ozdobnými sloupy a modrými stropy, na kterých zářily zlaté hvězdy. A jiné sály s vykládanými, barevnými okny, na jejichž stěnách malíři vymalovali výjevy ze života hrdinů a svatých. Byly tu podlahy s pestrou mozaikou, mramorová schodiště, sochy ze dřeva, bronzu i kamene. A nejpodivuhodnější bylo, že všechny ty krásné věci se k sobě hodily. Ničeho nebylo příliš.

Občas se nějaký obyvatel hradu zastavil, aby si s nimi popovídal, ale nikdy ne na dlouho. Každý měl napilno. Ještě stále proudili lidé do paláce i ven, poslové, rytíři, zbrojnoši.

Po nějaké době se přátelé vydali do zahrady a posadili se na zídku, kde byli včera večer s Tirilem. Dívali se na zahradu rozdělenou terasami, na stromy a květiny, schodiště a fontány. Pozorovali lidi projíždějící přes most do paláce. Bylo mezi nimi mnoho rytířů s bílými štíty a barevnou zbrojí. Především Piak si mohl oči vykoukat.

„Podívej se!“ zvolal najednou a ukazoval na rytíře, jenž právě přijížděl. Jel na bělouši, který se zdál skoro až příliš ohnivý, než aby se na něm dalo jezdit. Skoro… neboť rytíř ho dokonale ovládal a přeletěl s ním po mostě jako vítr, s nepokrytou hlavou, u ruky bílý štít. Plášť za ním vlál jako táhnoucí se duha.

„Jeho vlasy, vlající ve větru, jsou rudé jako slunce na západě a oči modré jako moře,“ ozval se neočekávaně hlas za nimi. Byl to Tirilo.

„Kdo je to?“ otázal se Piak a prohlížel si rytíře, dokud neseskočil z koně a nezmizel v paláci.

„Marven z Iduny, přezdívaný Syn mořského větru,“ odpověděl šašek. „Jeho kůň se jmenuje Idanven, jeden z nejlepších koní v říši. Na bratru tohoto koně jezdil rytíř Edvinen – byl to Ardanven nebo-li Noční vítr.“

Tjuriho ihned napadlo, že rytíř Edvinen jistě vypadal podobně, když ještě žil a projížděl na Ardanvenovi Ynauvenovým městem. Vlastně se vůbec rytíři Marvenovi nepodobal, a přesto měli ti dva něco společného.

„Ale nepřišel jsem, abych vám vyprávěl tohle,“ přerušil jeho myšlenky šašek. „Chtěl jsem vám říct tři věci. Za prvé, že jste v krátké době očekáváni u krále…“

Tjuriho zpráva potěšila. Piak a on viděli krále pouze na chvíli ráno, v katedrále. Nezapomněl na ně tedy.

„Za druhé vás mám pozdravovat od Warmina, zbrojnoše od Mýta na východě,“ pokračoval Tirilo.

„Warmin?“ podivili se oba kamarádi současně.

„Ano, přijel sem dnes v noci a vyprávěl dlouhý a zmatený příběh. Něco o poslu u rytíře Ivijna v Měsíčních kopcích, který lhal… Ale o tom ještě uslyšíte. Rád by s vámi mluvil osobně, avšak král ho ještě před východem slunce poslal zpátky s poselstvím pro Mýtního pána.“

„Pravda,“ zarazil se Piak, „jak nám mohl ten posel vyprávět, že je Slupor v zajetí, zatímco on na nás čekal zde?“

„Slupor!“ řekl Tirilo, „třetí věc, kterou jsem vám měl vyřídit. Musíte předstoupit před rychtáře a přesně povědět, co o něm víte. Říká se tomu svědčit… Vím, že z toho nemáš radost,“ pokračoval, když spatřil výraz v Tjuriho obličeji, „ale budete to muset udělat. Teď hned.“

„Poslechneme,“ řekl Tjuri.

„Dobře děláte,“ pochválil ho šašek. „Víte co, já vás tam dovedu. Rychtářův dvůr a vězení jsou na druhé straně řeky, na náměstí. Alespoň si trochu prohlédnete město.“

Ve městě bylo rušno, a jak procházeli ulicemi, lidé je stále zastavovali. Chtěli prohodit pár slov s Tirilem. Však šašek také vypadal ve svém přiléhavém, duhově zbarveném oblečení a bílé čapce s rolničkami dostatečně nápadně.

„Podívejte, tamhle je králův šašek!“ volali lidé. „Máš nám co říct, Tirilo? Teď jistě nic veselého.“

„A proč ne?“ zeptal se šašek. „Podívejte se kolem sebe a povězte mi – není dnes město nádherné? Možná jste si všimli, že je ještě krásnější než dřív. To proto, že cítíte, že mu hrozí nebezpečí. Teprve, když je něco ohrožené, uvědomíme si, jak to máme rádi…“

„Je pravda, Tirilo, že bude válka?“ zeptal se někdo.

„Dozvíte se, co bude třeba, až přijde čas,“ odpověděl šašek. „Pravda je, že máme nepřítele, ale jeho jméno ještě nechci vyslovit.“

„Evílan,“ šeptalo se.

„Důvěřujte našemu králi,“ řekl šašek.

„Hej, Tirilo, zazpívej nám něco,“ vyzval ho další člověk. „Naše srdce jsou zarmoucená, potěš nás.“

„Nemohu vás zbavit zármutku,“ řekl šašek. „Občas musí být člověk smutný, aby si uměl více vážit radosti. Stejně jako musí déšť střídat slunečný den. Sbohem.“

Dovedl chlapce k velké budově, která stála na krásném náměstí. „Běžte dovnitř,“ řekl jim. „Počkám na vás.“

Mládenci udělali, co jim Tirilo doporučil. Odvedli je hned k rychtáři. Ukázalo se, že je to jeden z Ynauvenových rytířů. Očekával jejich příchod. Byl podrobně informován o jejich úkolu od krále. Teď se jich zeptal, co vědí o Sluporovi. Přátelé mu zodpověděli všechny otázky, a když byli hotovi, řekl rychtář:

„Děkuji vám. Slupor sám odmítá říct jediné slovo. Ale možná bude mluvit, až uvidí vás. Nechám ho přivést.“

Slupor vstoupil dovnitř. Nebyl v okovech nebo spoután, ale doprovázeli ho dva ozbrojení zbrojnoši. Už nevypadal jako starý žebrák. Šedé vlasy zmizely, jeho vlastní byly krátké a světle hnědé. Jen podle očí poznali, že je to on. Když chlapce uviděl, otřásl se po celém těle.

„Podívejme!“ řekl sžíravým tónem. „Vám nestačí, že mě zajali? Museli jste se ještě přijít podívat, abyste se pokochali pohledem na poraženého nepřítele?“ Pohlédl na Tjuriho. „Teď se cítíš samozřejmě skvěle,“ řekl. „Ach, náš statečný rytíř, který splnil nebezpečný úkol. Ale jaký úkol vlastně? Donést dopis králi Ynauvenovi! Cestovat mnoho mil, nasazovat život… a kvůli čemu? Co v dopise stojí, že je to tak důležité? Něco, co by král Ynauven snad nevěděl? Ale kdepak! Každý den k němu přijíždějí poslové, jeden za druhým, a všichni si myslí, že jejich poselství je zvlášť důležité. K smíchu… Ha, ha, ha!“ Začal se smát, falešně, nepříjemně.

Tjuri byl vyveden z míry a nevěděl, co odpovědět. Nejhorší bylo, že to vypadalo, jako by ve Sluporových slovech byla špetka pravdy. Stále přece neznal obsah dopisu!

„Nedokážete snést svou porážku!“ řekl Piak hlasitě. „Samozřejmě, že ten dopis byl důležitý. Proč byste nás jinak celý čas pronásledoval a tolik se namáhal překazit nám náš záměr?“

Slupor se přestal smát a podíval se vyjeveně na Piaka. Tjuri by přítele nejraději objal. Piak měl pravdu! A navíc… vzpomněl si na Tirilova slova. Ano, dopis sám pro něj nebyl tak důležitý jako to, že splnil svůj slib daný rytíři Edvinenovi.

Slupor se zase rozzlobil. „Ach ano,“ přiznal, „ano. Pravda pravdoucí! I já jsem měl splnit úkol, úkol mého pána, Černého rytíře s rudým štítem.“

Tady mu rychtář skočil do řeči a zeptal se: „Kdo je Černý rytíř s rudým štítem?“

Slupor stáhl obličej a zatvářil se výsměšně. „Kdo to je? Nevím. A i kdybych věděl, neřekl bych vám nic. Ale vy se s ním ještě setkáte, až rytíři s rudými a černými štíty přijdou sem a dobudou vaši zemi…“

„To jsou unáhlená, zlá a hloupá slova,“ okřikl ho rychtář přísně.

„Nejsou hloupá,“ odvětil Slupor. „Jsou zlá. Však také mám zlost!“ Znovu se obrátil k mladíkům: „Svůj úkol jsem nesplnil. A to se mi nemělo stát, protože já jsem silnější než vy! Ano, jsem silnější. Kdo vůbec jste? Panoš, který zanedbal svou povinnost a utekl, když měl před svým pasováním na rytíře jednu noc hlídat. Pasáček, co v životě nedělal nic jiného, než že lezl po horách. Nevím, jak se vám podařilo zbavit se Jara. Zřejmě on vám prozradil mé jméno. Čert ho vem! Myslel jsem si, že se mu nepodaří tě dostat, Tjuri. Je slaboch, i když si myslí, že je lepší než já. Proto jsem šel přes hory, po První Velké cestě, a poslal poštovního holuba k mému příteli, starostovi v Dangrii. Měl vás držet v zajetí, dokud nepřijdu. Ale když jsem dorazil, byli jste už oba pryč a Dangrie vzhůru nohama. To je tak, když člověk nechá za sebe jednat jiné! Ale zbytek jsem vykonal sám. Viděl jsem vás, jak vás zajali u Mýta. Stál jsem na mostě přes Duhovou řeku. Potom jsem však pronásledoval nepravého, ale žádná škoda!“

Chlapci se na něj dívali s odporem.

„Měl jsem vás dostat,“ pokračoval Slupor a mluvil stále rychleji. „Byl jsem chytřejší než vy všichni dohromady! Já byl ten pastýř, co ujel na vrahově koni, já byl posel, jenž přinesl rytíři Ivijnovi zprávu, že vrah byl zajat! A čeho jsem tím chtěl dosáhnout, se povedlo: vaši průvodci, hloupí sluhové Mýtního pána, vás nechali na holičkách a vrátili se. O to mi šlo – měli jste zůstat sami, bez ochrany. Sledoval jsem vás, ale všechno se spiklo proti mně. Všude byli na polích lidé a já vás raději nechtěl zabít za denního světla. A v noci jste spali u sedláka, který přede mnou zavřel dveře na závoru a jehož pes na mě celou dobu štěkal. Ale nenechal jsem se odradit. Jel jsem dál, předjel vás a počkal si na vás jako chudý žebrák. Mělo se mi to povést, jsem silnější než vy. Vy máte slitování s chudým, starým žebrákem, a to je slabost! Fuj!“ Uplivl si na zem a dokončil svou řeč: „Tak, teď víte, co jste chtěli vědět. Ale varuji vás, nemyslete si, že jste bůhvíjak skvělí, dobří nebo šikovní! Jednou by se vám to nemuselo nevyplatit. A poslední slovo k tobě, Tjuri, synu Tjuriho! Víš vůbec, cos provedl, když jsi utekl a promarnil šanci stát se rytířem? Myslíš si snad, že tě na rytíře pasuje král Ynauven? Nesmysl, tohle není tvá země a on není tvůj král. Doufám, že s tebou král Dagonaut naloží, jak si zasloužíš, a že nikdy nebudeš nosit meč ani štít!“

„Mlč!“ rozkřikl se rychtář. „Už toho bylo dost!“ Dal zbrojnošům příkaz, aby Slupora odvedli. „Dostane zasloužený trest,“ řekl potom chlapcům „Už na něj nemyslete. Můžete jít. Děkuji vám za pomoc.“

Tjuri si oddechl, když byli zase venku.

„Uf!“ řekl Piak vedle něho. „To je ale mizera! Už na něj opravdu nikdy nechci ani pomyslet.“

Tjuri si však nebyl jist, že někdy dokáže na Sluporova zlá slova a pohledy zapomenout.

8

Meče a prsteny

Chvíli trvalo, než našli přátelé Tirila. Stál uprostřed náměstí a kolem něho spousta lidí. Zpíval jim a současně pohyboval hlavou a rukama tak, aby rolničky na čepici a na rukavicích zvonily do rytmu. Když však uviděl mládence, přestal zpívat a přistoupil k nim.

„Nechoď pryč, Tirilo!“ volali lidé. „Zazpívej nám ještě něco!“

„Teď ne,“ řekl šašek. „Musím tyto mladé muže odvést do paláce a král mě očekává.“

Každý teď obrátil zrak na Tjuriho a Piaka. „Kdo je to?“ ozvalo se z davu.

„Přicházejí ze Země krále Dagonauta,“ vysvětloval Tirilo, „a mohli by vám mnoho vyprávět. Ale teď nemají čas, protože jdou se mnou.“ Vzal oba kamarády pod paží a společně se vraceli do paláce. „Přece jen jsem jim trochu zazpíval,“ šeptal cestou. „Písnička je to nejmenší, co pro ně můžu udělat.“

Když byli zpět v paláci, odvedl je ke králi.

Král tentokrát nebyl sám. Byl u něj rytíř Marven. Král představil chlapce rytíři a přátelsky je vyzval, aby se posadili. Tirilo naplnil pět pohárů vínem a také se posadil – králi u nohou. Tjuri si všiml, že rytíř Marven má na ruce podobný prsten, jako měl rytíř Edvinen, a pochopil, že také on patří ke královým nejvěrnějším paladýnům.

„Zavolal jsem vás,“ řekl Ynauven, „abych si s vámi ještě jednou promluvil a dozvěděl se víc o vašich dobrodružstvích. Ničeho se neobávejte a klidně vyprávějte.“

A chlapci vyprávěli, nejprve málo slovy, ale potom se rozpovídali. Král pozorně poslouchal a kladl jim mnoho otázek. Dokázal, že mu pověděli víc než později komukoliv jinému. Mluvili i o starém muži, který Tjuriho vyvolal z kaple. Byl to samozřejmě Vokia, panoš rytíře Edvinena.

Král Ynauven požádal Tjuriho, aby se pokusil najít místo, kde Vokia přebývá, až bude zase v Zemi krále Dagonauta. „Postarej se, aby Vokia dostal všechno, co si bude přát,“ řekl král. „Doufám, že bude ještě schopen vrátit se zpět sem nebo na Foresteru. Obávám se však, že ho jeho stáří a bolest nad smrtí jeho pána hodně oslabily…“

Potom řekl: „Ještě jednou vám děkuji, Tjuri a Piaku. Rád bych vás odměnil za to, co jste udělali, ale neexistuje vhodný dar, který bych vám mohl dát…“

„Ale to vůbec není nutné, Sire,“ řekl rychle Tjuri.

„Já vím,“ odvětil král. „Dám vám jenom upomínku, i když své zážitky byste si jistě zapamatovali i tak. Rytíři Marvene, ukázal byste nám prosím ty meče?“

Rytíř předal králi dva krásné meče.

„Pro každého z vás jeden,“ řekl král. „Tyto meče patřily mému rodu celá staletí.“

„Jsou starší než tisíc let,“ řekl rytíř Marven, „ale jsou stále stejně ostré, jako by je vyrobili včera.“

Král předal meče chlapcům. „Používejte jich jen pro dobrou věc,“ nabádal je král. „A tady je pro každého jeden prsten… Malý, úzký prsten. Ne takový, jaký nosí moji nejzkušenější rádcové, na to jste příliš mladí. Takovýto malý prsten daruji všem svým rytířům při jejich pasování. Vy sice nejste moji rytíři, ale přesto vám náleží.“

Mladíci poděkovali.

„Ještě jedna věc,“ řekl král. „Tys vyprávěl, Tjuri, že tě Ardanven přijal za svého pána. Je tedy do budoucna tvůj.“

„Děkuji vám, Sire,“ řekl Tjuri šťastně.

„Nemusíš mi děkovat,“ usmál se král, „neboť Ardanvena ti nemohu dát. Ten si svého pána vybírá sám. Mám pravdu, rytíři Marvene?“

„Ano, pane,“ potvrdil rytíř. „Stejně jako Idanven nebo-li Ranní vítr, můj kůň a Ardanvenův bratr.“ Přátelsky Tjurimu pokynul.

Král Ynauven vstal. Tjuri pochopil, že je rozhovor u konce, a také se postavil. Piak následoval jeho příkladu.

„Chceš se ještě na něco zeptat?“ otázal se král a pohlédl na Tjuriho.

„Jak to může vědět?“ pomyslel si mladík. Potom váhavě přisvědčil: „A… ano, sire.“

„O co se jedná?“

„Sire, co bylo v dopise, který jsem vám přinesl?“ vypravil ze sebe Tjuri. Okamžitě ho však jeho zvědavost zamrzela. Bylo vskutku velmi troufalé ptát se na něco, co mělo zůstat tajemstvím.

Král se však nezlobil. „Teď o tom ještě nechci mluvit,“ řekl vážně. „Ale dozvíš se to brzy. Nejspíš už zítra.“

„Meč!“ Piak s úctou pozoroval svou zbraň. „Skutečný meč! A jaký!“

„Nádherný,“ řekl Tjuri. „Podívej, jsou v něm vyryty ornamenty a jméno krále Ynauvena.“

„Upřímně řečeno mám z něho trochu hrůzu. Mít něco takového u sebe…,“ přiznal se Piak. „Nevím, jestli se ke mně hodí chodit s takovým mečem u boku. Spíš se hodí pověsit ho nad postel a občas se na něj podívat. Ale ten prsten budu nosit pořád.“

Seděli vedle sebe na okraji fontány na malém nádvoří.

„Co tomu všemu říkáš?“ zeptal se Piak o chvilku později.

„Co tomu říkáš ty, Piaku?“

„Všechno je zde nádherné a krásné, ale přesto se necítím úplně ve své kůži. Asi je toho na mě trochu moc – rytíři s bílými štíty a zářícími prsteny. A potom král sám! Co si myslíš o něm?“

„Je to velký král,“ odpověděl Tjuri pomalu. „Je starý, a přece silný a odvážný, mocný panovník, a přesto přátelský. Vzbuzuje respekt, ale není pyšný nebo namyšlený.“

„Pořád mi připomíná Menaurese,“ řekl Piak. „Proto se před ním nestydím. Jinak bych se určitě styděl.“

Tjuri s ním souhlasil: „Ano, poustevník se králi skutečně podobá, nebo král poustevníkovi.“

„Je král Dagonaut stejný?“ chtěl vědět Piak.

„Ne,“ chvíli přemýšlel Tjuri. „Král Dagonaut je mladší. Je bojovný, přísný, spravedlivý, ale myslím, že není tak… není tak moudrý jako král Ynauven. Ale dají se těžko posuzovat a přirovnávat. Dagonaut je můj král, král mé země. Mám ho rád, ctím ho a rád bych se stal jeho rytířem.“

„Tím se určitě staneš,“ řekl Piak.

Tjuri myslel na Sluporova slova, ale mlčel.

„Chtěl bys být Ynauvenovým rytířem,“ vyzvídal dál Piak, „a nosit bílý štít?“

„Ano,“ odpověděl Tjuri, „chtěl bych. Ale jestli se opravdu stanu rytířem, budu muset být rytířem krále Dagonauta. Jeho země je můj domov.“

„Já nevím, jestli bych se chtěl stát rytířem,“ uvažoval Piak nahlas. „Jsem jen obyčejný kluk. V drátěné košili se cítím nesvůj a s mečem v ruce si připadám směšný. Ale možná si člověk zvykne, jak říkal Warmin…“

V té chvíli k nim přišel Tirilo.

„Jdu pro vás. Pojďte se mnou ven,“ navrhl jim. „Uvidíte zase něco jiného než tenhle palác plný rytířů a velkých pánů.“ Mrkl po očku na Piaka.

Tjuri se ptal sám sebe, jestli má Tirilo dar číst cizí myšlenky, nebo jejich rozhovor slyšel.

„Umím číst myšlenky,“ řekl šašek. „Dejte si na mě pozor, jsem nebezpečný. Měli byste chuť jít se mnou? Meče si odneste do svého pokoje. Zítra se jimi můžete opásat. Král Ynauven promluví ke svým kněžím a paladýnům, svým rytířům a rádcům. Očekává se i vaše přítomnost.“

„Kam chcete jít?“ zeptal se Piak.

„Chtěl bych se trochu proplout po řece.“

Piak se povážlivě zamračil.

„Ach, Bílá řeka není Duhová řeka!“ smál se Tirilo. „A do mé loďky neteče. Pojďte, slunce svítí a fouká čerstvý vítr ze západu, vítr od moře. Mám s sebou spoustu obložených chlebů, sníme si je na vodě.“

Zakrátko už chlapci nastupovali do Tirilovy loďky. Byla to krásná loď, zdobená pestrými barvami.

„Budu veslovat po proudu,“ řekl Tirilo. „Vy můžete pak veslovat zase proti proudu. Jste statní mladíci, silní a svalnatí, já jsem jenom slabý šašek.“

Sundal si rukavice a začal veslovat. Tjuri měl za úkol držet kormidlo. Piak nemusel dělat nic, jak řekl šašek, než se zbaví strachu.

„Já se vůbec nebojím!“ odporoval Piak rozhořčeně. „Mně se to líbí.“

Opravdu to bylo krásné. Voda se třpytila ve slunci a vítr jim čechral vlasy. Tjuri se cítil lehký a šťastný, daleko od všech úkolů a zodpovědnosti.

Řeka se obloukem stáčela kolem paláce na západ. Před sebou uviděli další most a za ním bránu.

„Tou bránou vytéká Bílá řeka z města ven,“ vysvětloval jim Tirilo, „až k moři.“

„K moři?“ opakoval Piak. „Ještě nikdy jsem ho neviděl. Jak moře vypadá?“

„Voda,“ řekl Tirilo. „Slaná voda. Vlny, kam až dohlédneš, a ještě dál, až na konec světa. Kdyby ses nechal unášet proudem této řeky, dostal by ses tam. Ale to by trvalo několik dní.“

Tjuri si pomyslel, že by se docela rád nechal unášet po řece. Ani on ještě nikdy neviděl moře. U moře stál i hrad rytíře Edvinena, Forestera…

Pohlédl na Tirila a najednou si všiml něčeho, co ho zarazilo. Tirilo měl na levé ruce prsten, jehož kámen jiskřil, když pohyboval vesly. Naklonil se dopředu a řekl překvapeně: „Vy máte také takový prsten… Stejný prsten, jaký nosí rytíř Marven a Mýtní pán a jaký nosil také rytíř Edvinen!“

Tirilo se usmál. „Ano, jistě. Král Ynauven mi řekl, když mi ho dával: ‚Člověk nemusí nosit meč a štít, aby mohl být rytířem.‘“

„Ano,“ přitakal Tjuri, „ano, jistě.“

Byla to pravda. Proč by nemohl šašek patřit ke královým nejvěrnějším paladýnům? Ano, právě Tirilo byl hoden, aby nosil takový prsten. Uměl potěšit lidi, když jim bylo smutno, a to dokáže málokdo.

9

Co oznámil král

Následujícího dne přijíždělo přes most do paláce stále víc rytířů. Všechny je do hlavního města povolal král Ynauven. Chlapci zaslechli, že král čeká na zprávu z Jižního města, kde byla rezidence jeho staršího syna, korunního prince. Říkalo se, že by měl princ přijet také, ale to mohlo ještě několik dní trvat.

Mezi rytíři, kteří přijeli, byl jeden, s nímž se již Tjuri setkal dřív. Pán na Bílém měsíci, otec Ivijna a Evijna. Tjuri s ním měl dlouhý rozhovor, samozřejmě se točil především kolem rytíře Evijna.

Bylo už poledne, když se rytíři a mocní říše sešli v největším sále v paláci, kde k nim měl král Ynauven promluvit. Tjuri a Piak směli být přítomni, a cítili se téměř nicotní mezi všemi těmi mocnými pány. Viděli krále poprvé v královském ornátě bílé a purpurové barvy, s korunou na hlavě a s žezlem v ruce. Nebyli tu všichni rytíři. Mnoho z nich se nacházelo v jiných částech země, nemluvě o těch, kteří ještě museli být v Evílanu. A přesto se jich v sále tísnilo velmi mnoho, na hlavách zářivé přílby, u boku bílé štíty a na sobě duhové pláště. Byli tu rádci i mudrci v dlouhých řízách a vysokých čepicích. Jen Tirilo vypadal jako vždy, na hlavě šaškovskou čapku s rolničkami, ale s blyštícím se prstenem na ruce.

Král Ynauven povstal z trůnu a všechny přivítal. Potom pronesl: „Přátelé, rytíři, poddaní, slyšte, co vám chci říci. Víte, že dva mladí muži přinesli zprávu o smrti rytíře Edvinena. Tjuri a Piak cestovali navzdory četným nebezpečím ze Země krále Dagonauta až do našeho města…“

Tjuri nespouštěl oči z krále, ale cítil, jak se na něj a Piaka mnozí dívají.

„Kromě té smutné zprávy mi přinesli i poselství,“ pokračoval král, „obsah dopisu, který rytíř Edvinen před smrtí předal Tjurimu. Tento dopis pocházel z Evílanu, ale jeho vládce nechtěl, abychom ho četli… Evílanský vládce požádal, jak víte, o uzavření míru, a proto jsem k němu na jaře vyslal poselstvo. Víte také, že rytíř Edvinen z Evílanu uprchl, a že byl v Zemi krále Dagonauta přepaden a zavražděn rudými jezdci. Z toho jste už jistě pochopili, že Evílan ve skutečnosti žádný mír nechce. Vyslal jsem na jih posly, aby přinesli čerstvé zprávy, ale ještě budeme muset nějaký čas čekat, než se vrátí. Přesto mám pro vás novinu, zprávu, která vás zarmoutí, ačkoliv vás asi tolik nepřekvapí.

Rytíř Andomar z Ingevelu se již nikdy do naší země nevrátí. V Horách jižního větru ho zavraždili válečníci z Evílanu!“

V sále zavládlo hrobové ticho. Z mnoha tváří bylo možné vyčíst bolest, ohromení nebo zlost.

„Byl to statečný rytíř,“ řekl král tiše, „a věrný paladýn. Kéž se Bůh smiluje nad jeho duší.“

Každý sklonil hlavu a myslel na statečného rytíře, jenž se už nikdy nevrátí do Ingevelu. Tjuri před sebou viděl nádherný les a vesničku na břehu jezera. Jeho úzkostná předtucha se tedy vyplnila. Byla snad žádost o mír jen léčkou, jak vylákat nejlepší rytíře do Evílanu?

Vtom král znovu promluvil: „Dostal jsem tuto zprávu před hodinou. Donesl mi ji z Jižního města v dopise od korunního prince poštovní holub. Zpráva je jen krátká, ale doufám, že se brzy dozvím víc. Můj syn sem přijede. Rytíř Andomar byl zabit, ale jeho panoš unikl a dojel do Jižního města tentýž den, kdy do našeho města vstoupili Tjuri a Piak. Jeho osudy se budou pravděpodobně podobat těm jejich. I rytíř Andomar byl na cestě do naší země, nejspíše se stejnou zprávou jako rytíř Edvinen…“

Sálem se ozval tichý šepot, ale když král pokračoval, lidé ztichli.

„Teď něco o poselství, o dopise, který rytíř Edvinen dal Tjurimu. Nechtěl jsem vám o jeho obsahu nic říci, dokud ho neznal korunní princ. Zpráva se týká především jeho a jeho bratra, vládce Evílanu. Rytíř Ivijn mu ji okamžitě doručil. Teď už ji korunní princ zná.“ Odmlčel se, jeho tvář byla plná smutku.

„Už jsem vám řekl, že můj mladší syn – neboť vládce Evílanu je také můj syn – ve skutečnosti mír nechce,“ pokračoval král. „A přesto vám říkám, že chtěl mír uzavřít! A my bychom s ním jistě také mír uzavřeli, kdyby nebylo rytíře Edvinena!“

V sále znovu zašumělo. Tjuri na krále pohlédl vyjevenýma očima. Co to má znamenat? Nemůže přece pochybovat o Edvinenově věrnosti?

„Rytíř Edvinen uprchl z Evílanu,“ řekl král, „oblečen v černém šatě a s černým štítem. Ale pod černou byla skryta bílá. Něco se dozvěděl… Nevíme díky komu a jak, a už se to nikdy nedozvíme, protože on sám nám už nic neřekne. Jeden rytíř a jezdci z Evílanu ho zabili. Chtěli zabránit, aby mi mohl vyprávět, co se dozvěděl. Ale dopis, jenž mi chtěl přinést, se zachoval! Nebo lépe řečeno, jeho obsah. Byl napsán ve starém jazyce, který zná jen několik zasvěcených. I můj mladší syn zná tento jazyk.“ Král se znovu na okamžik odmlčel.

„Řeknu vám, co by se stalo, kdyby nebylo rytíře Edvinena, a kdyby se zpráva, kterou mi chtěl doručit, ztratila. Potom bychom uzavřeli mír s Evílanem. Můj mladší syn by se usmířil se mnou i se svým bratrem a vrátil by se zpět do vlasti a do otcovského domu. My všichni bychom se radovali a byli šťastní a netušili, jaké nebezpečí nám hrozí, a jaké neštěstí se na nás chystá.

Pustili bychom nepřítele za hranice naší země. A co by se dělo dál? Za krátký čas by najednou korunní princ zemřel! Chápete? Můj mladší syn měl v plánu v okamžiku, kdy by ho už nikdo nepodezříval z ničeho zlého, svého bratra zabít nebo dát zabít…, aby tak dostal, co si přeje. Vládu nad touto říší! Po smrti korunního prince by se stal totiž následníkem trůnu on. Takový byl jeho zrádný plán, který se skrýval za jeho žádostí o mír! Evílan mu už nestačí, chce vládnout i v naší zemi.“

Král Ynauven se rozhlédl po sále. V jeho očích byl stále zármutek, ale jeho tvář byla přísná, když říkal: „Teď víte, že evílanský vládce je naším nepřítelem. Nikdy nesmí převzít vládu nad touto říší, neboť je špatný! Je to můj syn, mám ho rád, ale je špatný. Běda této zemi, kdyby se měl stát jejím králem!“

„Takhle to je,“ pomyslel si Tjuri. Podíval se na krále a na přítomné v sále. Ve tvářích jim četl úlek, vztek a opovržení. Znovu se podíval na krále. I on se zlobil, ale ještě víc byl zarmoucen.

Potom se král opět ujal slova: „Známe teď jeho zlý záměr a on svůj lstivý plán nebude moci nikdy uskutečnit. Rychle se dozví, že všechno víme. Možná to už ví. Zabil dva z mých rytířů, aby jeho plán na vraždu nevyšel najevo. Co se stalo s dalšími – s rytířem Argaratem, Marcianem a Darovinem – nevíme, ale obávám se nejhoršího. Nyní však, pánové, víme víc než dost. Plán evílanského vládce se nezdařil. Znovu už o mír nepožádá. Obávám se, že se teď bude snažit získat násilím, co se mu nepodařilo získat lstí! Bojím se, že se znovu chopí zbraní. Proto se musíme připravit na obranu.“ Závěrem dodal:

„Je smutné, co jsem vám musel sdělit, ale v jednom máme štěstí: víme, kde se skrývá nebezpečí. Budeme společně bojovat, pokud bude třeba. Je zde snad někdo, kdo by se bál?“

Jako odpověď tasili všichni rytíři meče, takže se sál najednou proměnil ve zvonící a blýskající se les, a provolávali králi slávu!

Jednalo se dále o způsobu, jak dobře připravit zem na obranu. Avšak u toho už Tjuri a Piak nebyli. Tyto záležitosti se jich netýkaly a nic jim po nich nebylo.

Opustili společně palác a šli do města. Později zůstali stát na jednom z mostů přes Bílou řeku a mluvili o událostech, o nichž slyšeli. Pak oba chvíli mlčeli a dívali se do vody.

Tjuri přemýšlel o mladém panoši, který přinesl do Ynauvenovy říše zprávu od rytíře Andomara. Bylo zvláštní vědět, že nebyl sám. Ten druhý dostal stejný úkol jako on, pociťoval stejný strach, ale jistě i stejné zadostiučinění. Jestlipak si druhý posel také našel věrného přítele jako on Piaka? Pohlédl na svého druha. Ten upíral oči na řeku západním směrem.

„Tam musí být moře,“ řekl Piak. „Rád bych se k němu někdy podíval.“

„Já také,“ řekl Tjuri, „kdybychom měli čas…“ Když tato slova vyslovil, uvědomil si náhle, že on už čas nemá. Už nechtěl zůstávat déle – čekal na něj král Dagonaut. Už ho tu nic nedrželo. Úkol byl splněn. „Kdybychom měli čas,“ zopakoval, „ale já musím zpátky ke králi Dagonautovi.“

„Ano, chápu tě,“ řekl Piak. „Kdy chceš odjet?“

„Co nejdřív, stejně se nedá nic dělat,“ odpověděl Tjuri. „Zítra.“

„Dobrá,“ přikývl Piak, „pojedeme zítra.“

„Nechtěl bys tu zůstat déle?“ zeptal se ho Tjuri.

„Půjdu s tebou,“ zněla Piakova odpověď.

Chvíli zase mlčeli. Pak se zeptal Piak: „Máš chuť vrátit se zpátky?“

„Ano a ne,“ řekl Tjuri. „Rád bych ještě chvíli zůstal a všechno dobře poznal, ale na druhé straně toužím být opět doma. Divné, že?“

„Ani ne,“ řekl Piak. „Já cítím totéž. Jeden kousek ze mě by tu chtěl zůstat, a druhý kousek chce zpátky do hor.“

„Země krále Dagonauta se zdá být tak hrozně daleko,“ uvažoval dál Tjuri. „Někdy mám pocit, že tam bude všechno jiné, až se vrátím.“ Jak dlouho už to vlastně je, co odešel z domova? Ani ne měsíc. Ale co všechno za tu dobu zažil!

Piak zamával kolem dokola. „Sbohem, Ynauvenovo město,“ řekl.

„Ne,“ opravil ho Tjuri, „řekněme na shledanou! Vím jistě, že se sem ještě jednou vrátíme.“

Namířili zpátky do paláce. Zasedání už skončilo a v jednom ze sálů nalezli přátelé Tirila uprostřed mnoha rytířů a panošů.

„Dobrá, Tirilo,“ zvolal jeden z rytířů, „teď jsi nám udělal kázání, protože jsme se odvážili přemýšlet o slavných činech, které v boji vykonáme. Ale já jsem slyšel, že ty sám také pojedeš s námi, až vytáhneme do pole.“

„Zajisté,“ odpověděl šašek. „Někdo na vás přece musí dávat pozor!“

„A jaké zbraně si s sebou vezmeš, Tirilo?“ zeptal se jiný trochu pohrdavě.

„Svou bláznovskou hůl, aby nás s ní mohl klepat přes prsty,“ vmísil se Marven z Iduny, „své bláznovské řeči, aby nás uchránil před přílišnou pýchou.“ Ačkoliv to říkal s úsměvem, bylo jasné, že mluví vážně.

„Ano,“ vpadl mu jiný rytíř do řeči, „Tirilo musí jet s námi, až vytáhneme do boje proti zlu.“

„Dobře jsi to řekl, rytíři,“ souhlasil šašek. „Jen si zapamatujte, že vy, i když bojujete proti zlu, sami ještě nemusíte být dobří! Dobro a zlo jsou nepřátelé, ale mohou mít k sobě velice blízko. Uvědomte si, že náš korunní princ a evílanský vládce jsou bratři, synové jednoho otce…“ Vtom uviděl Tjuriho a Piaka. „Podívejme!“ přerušil sám sebe, „tady máme naše přátele. Cítíte se už v našem městě jako doma?“

„Ano, Tirilo,“ přisvědčil Tjuri.

„A teď musíte zase odjet, bohužel,“ pokračoval šašek.

„Ano,“ řekl Tjuri. Už ho ani nepřekvapilo, že šašek umí uhádnout cizí myšlenky. „Mohli bychom ještě dnes mluvit s králem?“ dodal.

„Pojďte se mnou,“ řekl Tirilo, „odvedu vás k němu. Má chvíli čas.“

Chlapci šli za ním a Tjuri si myslel: „Teď chápu, proč Tirilo nosí prsten s jiskřivým kamenem. Je nejen moudrý a bdělý, ale také dokáže ochránit rytíře, aby jim sláva nezamotala hlavu.“

Chlapci králi oznámili, že se rozhodli vydat se co nejdříve na zpáteční cestu.

„Máte pravdu,“ odvětil král. „Jste poddaní krále Dagonauta. A ty, Tjuri, musíš – teď, když jsi splnil svůj slib – králi všechno vysvětlit. Tentokrát budeš mým poslem. Dostaneš s sebou dopis pro krále Dagonauta. Ne, nelekej se. To poselství je samozřejmě důležité, ale už s ním nejsou spojena žádná nebezpečí.“

Tjuri se usmál. „K vašim službám, Sire,“ řekl.

„A ty, Piaku?“ zeptal se král. „Jak daleko se vrátíš se svým přítelem? Až k Velkým horám?“

„N… ne, Sire,“ odpověděl Piak. „Dohodli jsme se, že s ním půjdu i dál, do Dagonautova města.“

„Ale půjdete stejnou cestou, kolem poustevníka Menaurese?“ zajímal se král. „Pozdravujte ho ode mne.“

„Vy ho znáte, Sire?“ zeptal se Piak překvapeně.

„Ano, znám ho,“ odpověděl král. Podíval se přátelsky z jednoho na druhého a pokačoval: „Mrzí mě, že musíte odejít, ale nebudeme se příliš loučit, protože doufám a očekávám, že se s vámi zase setkám. I když váš domov a vaše povinnosti jsou v Zemi krále Dagonauta, zůstanete přesto navždy spjati s mou říší.“

OSMÝ DÍL

Zpět do Dagonautova města

1

Z Ynauvenova města do Dangrie

Druhého dne ráno opustili oba přátelé Ynauvenovo město.

Rozloučili se s králem a s novými známými a vydali se vstříc vycházejícímu slunci. Před nimi bylo nebe purpurové, růžové, rudé i zlaté, ale oni jeli pomalu a často se ohlíželi k městu. Kladli si otázku, kdy ho zase uvidí. Teprve, když při pohledu zpátky už neviděli ani věžičku, pobídli koně a čím větší byla vzdálenost od města, tím rychleji jeli.

„Teď už chci být rychle doma,“ prohodil Piak.

I Tjuri měl podobné pocity. Jeli tedy rychle, i když občas je ještě zdržoval stesk po „nejkrásnějším městě na světě“.

První noc na zpáteční cestě strávili pod širým nebem, druhou spali na hradě Bílý měsíc. Následující den projížděli Měsíčními kopci, tentokrát za denního světla. Bylo už poměrně pozdě, když dorazili do Ingevelu, kde odevzdali koně krčmáři v krčmě První noc.

Krčmář jim nabídl čerstvé koně, aby mohli pokračovat k Mýtu. Považoval je zřejmě za osobní přátele Mýtního pána a za významné královy služebníky.

V šenkovně bylo tentokrát rušno. Sešlo se tu mnoho vesničanů. Ne ovšem pro zábavu, ale aby si pohovořili o šokující zprávě, která přednedávnem dorazila i sem. Především smrt rytíře Adomara je hluboce zasáhla.

Tjuri a Piak naslouchali jejich hovoru, aniž by se do něj vměšovali, dokud krčmář ostatním hostům neřekl, že přijíždějí z Ynauvenova města. Potom se na ně snesla bouře otázek. Je pravda, že vládce Evílanu zabil rytíře Andomara vlastní rukou?…, že i pán na

Foresteře byl poražen? Jaké jsou poslední zprávy z hlavního města? Viděli krále… a říkal král, že bude válka? Je pravda, že korunní princ vyzval svého bratra na souboj?

Král Ynauven mladíkům při loučení řekl, že už není třeba, aby cokoliv tajili. Tjuri a Piak zodpověděli tedy všechny otázky, jak nejlépe dovedli. O své roli však mlčeli, jako by se domluvili předem.

Když vyšli následujícího dne ven, kde jim už krčmář chystal koně, spatřili, jak kolem jezera přijíždí nevelký průvod jezdců. Krátce nato projel průvod vesnicí a každý, kdo stál podél cesty, se uctivě uklonil. První jezdec byl mladík asi tak ve věku Tjuriho. Vypadal smutně a vážně, ale držel se na koni zpříma a vznešeně. Byl oblečen v šedých barvách, na znamení smutku, a nenesl žádné zbraně. Následovalo ho několik zbrojnošů.

„Rytíř Andomar z Ingevelu,“ řekl krčmář, když průvod projel kolem a zamířil dál na západ.

„Rytíř Andomar?“ podivil se Tjuri.

„Jeho syn,“ vysvětlil krčmář. „Jmenuje se po otci a také se mu podobá. Je na cestě do Ynauvenova města. Myslím si, že ho král pasuje na rytíře, abychom tu zakrátko měli zase rytíře Andomara, jenž bude spravovat Ingevel. Tady vidíš, že pokaždé, když někdo zemře, najde se někdo další, aby převzal jeho úkol.“

„Vždycky někdo další, aby převzal úkol,“ opakoval Tjuri zamyšleně.

„A nemám pravdu?“ řekl krčmář. „Nemusíme tedy být tak příliš smutní…“

Když chlapci podruhé projížděli Ingevelským lesem, byli oba zamlklí. Květiny tu kvetly stále stejně bujně, jako by se nic nedělo. Tjuri si pomyslel: „Doufejme, že se nikdy nestane nic, kvůli čemu by tento nádherný les musel být zničen…“ Za chvíli ho však napadlo: „Ale i pak by vykvetly nové květiny, aby převzaly úlohu těch původních.“

Byly to úžasné myšlenky, které ho ještě nikdy dřív nenapadly.

Za Ingevelským lesem už nebylo daleko k Duhové řece. Přejeli přes most a požádali, zda by mohli mluvit s Mýtním pánem. Tjuri měl s sebou peníze, které dostal od krále, aby mohl zaplatit mýtné, co zůstali dlužní.

Strážný na mostě je hned nepoznal. Teprve když přišel Warmin a srdečně se s nimi zdravil, došlo mu, o koho se jedná.

„Tak rychle jsem vás zpátky nečekal,“ řekl Warmin. „Ohlásím svému pánovi váš příjezd.“ Vzal je s sebou do hradu. „Teď už vím, kdo jste,“ vyprávěl. „Přinesli jste králi důležitou zprávu. Podrobnosti ještě neznám, ale můj pán začal před krátkým časem cvičit své zbrojnoše. Říká, že se z hradu možná zase stane pevnost jako před stovkami let. Je zasmušilý, můj pán. Večer stojí na mostě a zírá na vodu v řece, aniž by řekl jediné slovo.“

Svou zasmušilost však na sobě Mýtní pán nedal před chlapci znát. Jen v očích měl smutek, ale ten k němu patřil. Smutek člověka, který mnoho viděl a mnohé chápe, a proto nemůže být příliš veselý. Přátelsky je pozdravil a řekl, že jsou jeho hosty. Peníze za mýto nechtěl přijmout. Už je zaplaceno, povídal. Nejspíš za ně zaplatil sám.

Chlapci se s ním museli podělit o nejnovější zprávy z Ynauvenova města, i když většinu už věděl. Po večeři seděli dlouho u něj v komnatě s výhledem na most a řeku. Mýtní pán chtěl vědět, zda je Tjuri příbuzný Tjuriho Chrabrého. Chlapec mu teď totiž prozradil své skutečné jméno. Ukázalo se, že pán zná Dagonautovu zemi poměrně dobře, neboť tam před řadou let, než se stal Mýtním pánem, několikrát byl. Ale mnohem víc věděl o své vlastní zemi a na přání obou chlapců o ní vyprávěl. O rozličných krajích, o řekách a hradech, o králi Ynauvenovi a jeho rytířích, o dvou princích.

„Stejně je divné,“ uvažoval nahlas Piak, „že jsou dva bratři nepřátelé. Dvojčata by se naopak měla mít ještě víc ráda.“

„Ano,“ přisvědčil Mýtní pán. „Může to být i jinak. Král Ynauven má také bratra narozeného ve stejný den. Je mu velice podobný. Ale tento princ si na trůn nikdy nárok nečinil. Dokonce se zřekl i šlechtického stavu a vydal se do světa. Později se stáhl do hor jako poustevník.“

„Poustevník?“ vyhrkl Piak a zíral na hostitele s vykulenýma očima.

I Tjuri byl překvapen. Hned si vzpomněl na Menaurese, poustevníka od pramene Modré řeky.

„Žije ještě ten bratr… ten poustevník?“ zeptal se Piak.

„Ano, žije,“ přikývl Mýtní pán.

„Jak se jmenuje?“

„Když se zřekl svého královského původu, přijal nové jméno,“ řekl Mýtní pán, „a já nevím, jestli jeho jméno mohu prozradit. Žije na druhé straně Velkých hor a už je tomu mnoho let, co u nás byl. Ale často se stane, že poutníci nebo rytíři z naší země vyrazí přes hory, aby ho navštívili. Možná ses s ním někdy potkal, vždyť pocházíš z hor?“ S úsměvem si prohlížel Piaka.

„Ano, ano,“ zakoktal se hoch, „snad ano…“

Později, když už leželi v posteli, řekl Piak Tjurimu: „A co myslíš, mohl by být Menaures bratr krále Ynauvena?“

„Proč by ne?“ řekl Tjuri.

„Proč by ne! To prostě jinak není možné! Dobré nebe, dřív bych si něco takového nikdy nepomyslel. Ale konečně, není to tak neuvěřitelné. Říkal jsem přece, že je Menaures králi podobný!“

Ačkoliv se kamarádi dostali do postele hodně pozdě, vstali následujícího rána časně, protože chtěli ještě téhož dne dojet do Dangrie. Srdečně se rozloučili s Mýtním pánem a vyjeli na koních, které jim půjčil. Warmin a další zbrojnoš jeli s nimi. Měli je doprovodit až do Dangrie a vzít s sebou zpátky půjčené koně.

Když se naposledy ohlédli k mostu, řekl Piak najednou. „A stejně jsme na něco zapomněli!“

„Na co?“ zeptal se Tjuri.

„Chtěl jsem ještě zajít za Fermanem a vynadat mu, že nám půjčil svou děravou loď.“

Tjuri se jen smál. Ledová koupel v Duhové řece ležela, jak se zdálo, Piakovi pěkně v žaludku.

I Warmin se smál. „Takže přece jen Fermanův vrak!“ řekl. „V tom případě je dobře, že šel konečně ke dnu.“

Odpoledne stáli oba mládenci zase spolu na náměstí v Dangrii. Vypadalo stejně jako posledně, plné stánků a krámků, kupců a kupujících.

„Jako kdybychom nikdy neodjeli…,“ poznamenal Piak, když stanuli naproti radnici.

„A přece se tu mnoho změnilo,“ pronesl nějaký hlas za nimi. Patřil samozřejmě Iryvenovi. Jejich starý známý se přátelsky usmál a pokračoval: „Skutečně mnoho! Pan Dirvin je starostou. Jakmile dorazí oficiální povolení od krále, bude slavnostně uveden do úřadu.“ Postavil se mezi ně a důvěrným tónem jim sdělil: „Nejprve žádali mě, abych se stal starostou. Ale já jsem se na to necítil. Chci mít čas, abych se mohl procházet městem, a sytit své oči a uši. A pan Dirvin bude dobrým starostou… Ale,“ přerušil sám sebe, „ani jsem se vás nezeptal, jakou jste měli cestu. V každém případě je na vás vidět, že jste svůj úkol splnili. Jsem zvědav na vaše vyprávění.“ Ukázal na radnici. „Možná byste chtěli nejprve pozdravit pana Dirvina. Je to koneckonců starosta.“

„Ano,“ přitakal Tjuri. „Král Ynauven nám uložil, abychom panu Dirvinovi vyřídili pozdravy a řekli mu, co se děje nového.“

Iryven se náhle zasmušil: „Už také víme o smrti rytířů i našeho ubohého písaře. Byli zde poslové z hlavního města. Vždycky jsem tvrdil, že Evílan je náš nepřítel, přes všechny žádosti o mír.“

Doprovodil přátele až ke schodišti radnice. „Přijdete potom k Bílé labuti?“ ujistil se. „Ardok tam bude také. Je právě dnes ve městě. To se výborně hodí. Navíc jsem tam uschoval vaše cestovní brašny, co jste minule nechali ležet na radnici. Řeknu hostinskému, že přijdete. Na viděnou!“

Chlapci udělali, o co je Iryven žádal, a po své návštěvě u pana Dirvina vyrazili k Bílé labuti. Tam našli Iryvena, Ardoka, Doalvena a ještě další známé, s nimiž pojedli a vyměnili si novinky. Skutečně se jim moc hodilo, že byl ve městě Ardok, neboť se s ním příštího rána budou moci svézt až k jeho domu ve stínu Velkých hor.

2

Z Dangrie k Menauresovi

Druhý den vyjeli přátelé s Ardokem, tentokrát po jeho boku na kozlíku krytého vozu.

„Opravdu bude brzy válka?“ otázal se Piak a rozhlížel se kolem sebe.

„Tady jsme od Evílanu daleko,“ řekl Ardok, „a asi nějaký čas potrvá, že něco pocítíme. Na jihu však pravděpodobně začne brzy opět docházet k útokům. Ale i kdyby přišli vojáci z Evílanu do naší země, dál než k Duhové řece se nedostanou, dokud máme mýtní pány. A Dangrii také nedobudou. Město v minulých dobách vzdorovalo mnoha obléháním, a znovu se ubrání, bude-li potřeba. Nebezpečí uvnitř jsme naštěstí odhalili a starosta, který město spravuje teď, je statečný a důvěryhodný,“ Podíval se z jednoho chlapce na druhého. „To jsem si nemyslel, když jste se mnou jeli naposledy,“ řekl a potřásl hlavou. „Pamatujete ještě, jak jsem vám říkal, že musíte všechno objevit sami? A vy už jste zatím věděli věci, o kterých jsem já nic netušil.“

„Tolik jsme zase nevěděli,“ uklidňoval ho Piak. „Ještě nám k objevování dost zůstalo.“

„Ale přesto jste hráli důležitou roli ve všem, co se v poslední době událo,“ řekl Ardok. „Byli jste první, kdo přinesl zprávu o zradě Evílanu.“

Piak hleděl k horám, které se stále blížily. „Zítra a pozítří už tam zase budeme,“ řekl s povzdechem. „Je to až k nevíře! Sundám si drátěnou košili a nechám ji tady, co ty na to, Tjuri? I tak poneseme dost. Například naše meče. Zatím jsem nikdy nezkusil lézt po horách s mečem po boku!“

„Doufám, že tu nechceš nechat také svůj meč,“ řekl Tjuri.

„Ó ne, nikdy!“ zvolal Piak.

„Byla by ostuda, kdybys to udělal,“ prohlásil Ardok. „Mnohý rytíř by vám takový meč záviděl.“

Po chvilce ukázal bičem před sebe. „Tam už vidíte můj dům,“ řekl. „Zůstanete, doufám, do zítřka do rána. Seznámím vás se svými dětmi a vnoučaty. Mám velkou rodinu. Člověk se aspoň nikdy nenudí.“

Chlapci pozvání rádi přijali.

Ráno druhého dne se rozloučili se svým posledním známým na západ od Velkých hor a pustili se vzhůru.

„Teď jsem zase na známé půdě,“ radoval se Piak další den, když minuli Filamen. „Všechno bylo nádherné, ale tady se přece jen cítím doma.“

Samozřejmě se zastavili u Takiho a Ilie, kteří je přivítali srdečně, ale trochu překvapeně.

„Ale ne!“ zvolal Taki, když uviděl Piaka. „Kdes byl a cos dělal, že se vracíš s mečem u boku, jako bys byl skutečný rytíř?“

„Tím ještě zdaleka nejsem,“ smál se Piak. „Ale můj přítel ano.“

Tjuri však zavrtěl hlavou a zamumlal: „Ještě ne, Piaku.“

„Vypadáte, jako byste měli za sebou spoustu zážitků,“ poznamenal Taki. „Doufám, že teď už nám můžete všechno vyprávět. To říkám hlavně kvůli Ilii.“

„Jestli budeš zase tvrdit, že jsem zvědavá,“ vyhrožovala Ilie, „nedostaneš žádný chlebový pudink.“

„Už mlčím,“ ujišťoval ji Taki.

„A my budeme povídat, teto,“ řekl Piak. „Uf, pokolikáté už. Teď, když jsem u vás, si skoro neumím představit, že se to skutečně stalo.“

Stejná slova pronesl Piak ještě jednou o pár dní později, když stáli na jeho „rozhledně“ a naposledy se pohledem loučili se Zemí krále Ynauvena.

„Jak je to dlouho,“ zeptal se Tjuriho, „co jsme tu stáli minule?“

„Asi tři týdny,“ musel chvíli vzpomínat Tjuri.

„Vůbec jsme tehdy nevěděli, co nás všechno čeká, a jak to vypadá zblízka…“

„A byli jsme ještě dál, než teď dohlédneme,“ připomněl Tjuri.

Chvíli se rozhlíželi a potom pokračovali v cestě vzhůru.

„Vracíme se v pravý čas,“ řekl Piak. „Zanedlouho začnou podzimní deště, a pak je velmi těžké přejít přes hory.“

Následujícího dne se dostali k průsmyku a další noc se vyspali v jeskyni pod sedmou skálou.

Pak už cesta netrvala dlouho. Počasí bylo dobré – mnohem lepší než posledně – a valná část cesty byla z kopce.

Piak s radostí vítal všechna svá známá místa. Když se blížili k poustevně, byl však stále tišší. Tjuri se trochu divil. Jeho přítel přece nebyl unavený!

Bylo už tma, když sestupovali k poustevně, ale svítilo u ní světýlko, které jim ukazovalo cestu. Byla to lucerna stojící vedle poustevny.

Menaures vyšel ven. Už jejich příchod očekával. „Měl jsem dnes celý den pocit, že přijdete,“ vysvětloval jim. „A vida, tady vás máme. Vítejte!“

Za chvíli s ním už chlapci seděli u stolu a vyprávěli, jak se jim podařilo úkol splnit.

„Čekal jste, že půjdu s Tjurim dál?“ vyzvídal Piak.

„Ano,“ odpověděl Menaures, „nebyl jsem překvapený, když ses nevrátil.“

Piak otevřel ústa a zase je zavřel. Chvíli poustevníka mlčky pozoroval a nakonec řekl: „Mám vám vyřídit pozdravy od krále Ynauvena.“

Menaures lehce kývl hlavou. „Děkuji.“

A zase bylo ticho. Tjuri se díval z Piaka na poustevníka a myslel si: „Je Menaures skutečně královým bratrem? Podobá se mu, to je pravda.“ Ale nenašel dost odvahy, aby se zeptal.

Piak přemýšlel zřejmě stejně, protože jediné, na co se zeptal, bylo: „Znáte krále Ynauvena?“

„To už přece víš,“ odpověděl poustevník s úsměvem.

„Znáte ho dobře?“ vyptával se dál Piak.

„Ovšem,“ stále se usmíval Menaures a černé oči se mu leskly.

„Proč jste nám tedy neřekl, abychom mu od vás vyřídili pozdrav?“ zeptal se Piak.

„Můj bratr dobře ví, že na něj myslím,“ odpověděl poustevník. „Ano, můj bratr! To jsi chtěl přece vědět, Piaku?“

„A-ano.“ Piak zčervenal.

„Mohl ses zeptat rovnou,“ pokračoval Menaures. „Nevím, jak ses to dozvěděl, ale teď, když všechno víš, nebudu zapírat.“

„Hodně se králi podobáte,“ řekl Piak.

„Ale ty mě musíš vidět, tak jako jsi mě viděl vždy,“ kladl mu na srdce Menaures. „Jako poustevníka z hor – ne jako prince nebo šlechtice.“

Tjuri si v duchu pomyslel, že poustevník v sobě něco ze šlechtice má. Obyčejné šaty ani vyhublá postava na tom nic nemění.

„Povídejte mi teď o své cestě,“ vyzval je Menaures.

A chlapci vyprávěli, i když to byl především Tjuri, kdo mluvil. Piak byl dokonce velmi mlčenlivý. Tjuri na něj občas pohlédl a říkal si, že se s ním něco děje.

Později, když si mládenci na zemi připravovali lůžko ze slámy a přikrývek, se Piak najednou zeptal: „Postrádal jste mě, Menauresi?“

„Jistěže jsem tě postrádal,“ odpověděl poustevník přátelsky.

Piak řekl: „Tjuri vám už vyprávěl, že s ním půjdu ke králi Dagonautovi. Ale kdybyste mě nemohl postrádat, tak bych samozřejmě zůstal.“

„Ale že jsem tě postrádal, ještě neznamená, že tě postrádat nemohu,“ odvětil Menaures. „Bylo by špatné, kdyby tomu tak bylo. Můžeš klidně jít. Stejně bys u mě nezůstal navždy.“

„Já…,“ Piak se odmlčel. Pak se zeptal na něco jiného. „Přihodilo se tady něco, když jsme byli pryč?“

A Tjuri dodal: „Víte, co se stalo s Jarem? Byl za vámi?“

„Ano,“ odpověděl poustevník. „Dlouho jsme si spolu povídali. Domnívám se, Tjuri, že Jaro už evílanskému vládci sloužit nebude.“ Víc neprozradil.

Poté jim popřál dobrou noc. Sám ještě spát nešel, ale vyšel ven a nechal dveře otevřené, stejně jako minule.

Tjuri byl unavený a rychle usnul. Zdálo se mu, že se nad ním Piak sklání a šeptem se na něco ptá. Otevřel oči, ale Piak ležel nehybně vedle něho. Otočil se, a téměř už zase usnul, když zaslechl, jak Piak tiše vstává. Znovu otevřel oči a spatřil přítele vyjít ven. Potom ho slyšel, jak mluví s poustevníkem, ale nerozuměl, co říká. Menauresova odpověď však zněla jasně a zřetelně.

„Nemusíš odcházet, Piaku,“ říkal poustevník. „Jestli chceš raději zůstat v horách, tak nechoď.“

Tjuri byl okamžitě vzhůru.

Piak něco zamumlal, ale potom promluvil tak, že Tjuri slyšel. „Slíbil jsem mu, Menauresi, že půjdu s ním. Já sám jsem ho nejdřív žádal! A také si to přál. Chtěl jsem se stát panošem. Ale teď, když jsem zase v horách, cítím, že tady jsem doma.“

„Člověk není na zemi vlastně doma nikde,“ odvětil poustevník. „Ale chápu, co myslíš. Cítíš, že tvé místo je zde.“

„Ani to nevím jistě,“ vzdychl Piak nešťastně. „Já asi nevím, co bych chtěl. Někdy si říkám, že se už v horách nebudu cítit tolik doma jako dřív, teď, když vím, jak vypadá svět dole. Ale také nevím, jestli bych chtěl bydlet někde jinde. Nevím, zda chci jít do Země krále Dagonauta a stát se panošem.“

Tjuri všechno slyšel. Nyní chápal, proč byl Piak v poslední době tak zamlklý. Tak tohle ho trápilo! Piaka mrzelo, že se rozhodl jít s Tjurim do Dagonautova města.

„Co mám dělat, Menauresi?“ zeptal se Piak.

Tjuri se najednou zastyděl, že poslouchá něco, co nebylo určeno jeho uším. Ale když se víc zamyslel, přece jen byl rád, že všechno slyšel. Piak by mu to pravděpodobně nikdy neřekl.

„Musíš se rozhodnout sám, Piaku,“ zněla poustevníkova odpověď.

„A právě k tomu nemám odvahu,“ řekl Piak. „I když vlastně vím, co musím udělat. Dal jsem slib.“

„Řekni mi po pravdě,“ zeptal se ho poustevník, „nechtěl bys raději zůstat v horách?“

Chvíli bylo ticho. „Ano,“ zašeptal Piak. Pak však pokračoval. „Ale já ho prosil, zda bych mohl jít s ním. A také nechci, aby si myslel, že ho nechávám na holičkách, protože, protože…“

„Protože?“ pomáhal mu klidně poustevník.

„Má strach, že ho král Dagonaut už na rytíře nepasuje,“ řekl Piak, „a mohl by si myslet, že s ním proto nechci…“

„Samozřejmě, že by si to nemyslel,“ opáčil poustevník.

„Ovšemže ne,“ potvrdil Tjuri v duchu.

„Není pravda, že kvůli tomu s ním nechci jít,“ řekl Piak. „Je to proto… jak už jsem řekl… Měl jsem takovou radost, že jsem zpátky v horách. Došlo mi, že tady chci zůstat. A přece – a tomu právě nerozumím, Menauresi, – přesto budu toužit jít dolů. Je mi hrozně při představě, že se budeme muset rozloučit, a je docela dobře možné, že mě to bude potom mrzet. Ale když půjdu s ním, bude se mi zase stýskat po horách.“

Menaures odpověděl: „Ano, vždy bude něco, co budeš postrádat, ať už zůstaneš, nebo půjdeš s Tjurim. Člověk se musí stále s něčím loučit, po celý život. Ale jestli bys nejraději zůstal tady a myslíš si, že zde je tvé místo, musíš Tjurimu vše upřímně povědět. Nemůže a nebude se na tebe kvůli tomu zlobit.“

„Ne, určitě ne,“ souhlasil s ním v duchu Tjuri. Jen si představte, že by se měl na Piaka zlobit! Ale přesto byl zarmoucený. Bude svého přítele postrádat. Je pravda, co říkal poustevník, že se člověk musí stále s něčím loučit?

Když se Piak po chvilce vrátil, tvářil se Tjuri, že spí. Zůstal však ještě vzhůru a hned se rozhodl, co příštího dne Piakovi poví.

3

Rozloučení s Piakem

„Poslouchej, Piaku,“ řekl Tjuri druhého dne ráno. „Já vím, že bys raději zůstal tady v horách…“

„Jak jsi…,“ začal se bránit Piak, ale Tjuri ho nenechal domluvit.

„Ať už se mnou půjdeš nebo ne,“ pokračoval, „pořád zůstaneme dobří přátelé. Ty patříš do hor, já do Země krále Dagonauta. Tak už to prostě je. Já přece také kvůli tobě nezůstanu v horách.“

„Měl jsem se stát tvým panošem,“ namítl Piak.

„Ano, to jsi chtěl,“ řekl Tjuri, „ale já se na tebe nezlobím, že jsi změnil názor. Musím se přiznat, že jsem slyšel, cos včera říkal Menauresovi.“

„Aha,“ zamumlal Piak. Sklonil hlavu a chvíli mlčel. Pak řekl: „Když jsi tedy všechno slyšel, nemusím už nic vysvětlovat. Je mi hrozně líto, Tjuri, ale pravda je, že bych raději zůstal tady.“

„Proč líto?“ řekl Tjuri klidně. „Já tě chápu.“

„Ale ne, nechápeš,“ durdil se Piak. „I pro mě je nepříjemné, že s tebou nepůjdu dál. Určitě se mi bude stýskat po Dagonautově městě, ačkoliv jsem tam nikdy nebyl, a i když není třeba tak krásné jako Ynauvenovo město. Ale kdybych v něm byl, toužil bych se vrátit do hor. Víš, já bych se určitě necítil doma mezi rytíři a panoši. Ty ano, patříš mezi ně…“

„Určitě by sis zvykl,“ řekl Tjuri, „ale nejsi povinen jít se mnou.“

„Přál bych si, abych věděl, co chci,“ vzdychl Piak. Rozhlédl se kolem sebe, po údolích a vrcholcích hor. V jeho tváři byl smutek.

Kamarádi seděli na velkém kameni u pramene Modré řeky.

„Patříš sem,“ prohlásil Tjuri rozhodně. „A tím je řečeno vše. Takže tady zůstaneš. Je to tak prosté.“

Menaures na ně právě zavolal z poustevny, aby se přišli nasnídat.

„Už jste si spolu promluvili?“ zeptal se poustevník. „Rozhodl ses, Piaku?“

„Ano,“ odpověděl za něj Tjuri. „Piak zůstane v horách.“

Poustevník se díval z jednoho na druhého a záhadně se usmíval. „Takže je rozhodnuto,“ řekl. „Kdy chceš odejít, Tjuri?“

„Mohl bys ještě klidně den zůstat,“ navrhoval Piak.

Tjuri zavrtěl hlavou. „Ne, bude lepší, když půjdu hned. Po snídani vyrazím.“

Poustevník přikývl.

Piak si jen povzdychl: „Ale nebudeš nic namítat, když tě kousek doprovodím?“

„Samozřejmě, že ne.“ ujistil ho Tjuri.

Tjuri se rozloučil s Menauresem a dostal od něj na cestu požehnání. Potom se vydal, doprovázen Piakem, dolů podél Modré řeky. Přátelé mluvili málo. Tížilo je blížící se loučení.

Když minuli propast, kam málem spadl Jaro, Tjuri se zastavil. „Není už nejvyšší čas, Piaku, abychom se rozloučili?“ zeptal se mírně. „Musíš se ještě před setměním vrátit zpátky.“

„Ano…,“ odvětil Piak váhavě. „Ale mohl bych tě doprovodit i dál,“ dodal překotně, „ano, třeba až k Dagonautovu městu.“

„Ne, raději ne.“

„Proč ne?“ zeptal se Piak.

„Bude lepší, když se rozejdeme teď, než abychom loučení pořád odkládali. Později můžeš do Dagonautova města kdykoliv přijet na návštěvu, ale to je něco jiného. I já mám v plánu tě zase navštívit. Zcela určitě!“

To Piaka trochu rozveselilo. „Ano, určitě ke mně přijď.“

„Přijdu.“

Chvíli se na sebe dívali, a potom každý odvrátil hlavu jinam.

„Tak hodně štěstí,“ řekl Tjuri nakonec. „Ani ti nemohu poděkovat za všechno, co jsi pro mě udělal…“

„Ale jdi, nemluv o tom,“ nenechal ho domluvit Piak.

„Hodně štěstí,“ řekl Tjuri ještě jednou. „Nechci se loučit, jako by to bylo navždy.“

„Ne prosím, jen to ne,“ přisvědčil Piak.

Objali se.

Potom se Tjuri otočil a šel rychle dál dolů po cestě. Ohlédl se až za nějaký čas. Piak si vylezl na kopec a mával. Výraz jeho obličeje už však nebylo možné rozeznat.

„Jestlipak má v očích slzy jako já?“ pomyslel si Tjuri. Zamával také.

Když se krátce poté ohlédl podruhé, nebylo už Piaka vidět.

Teď byl Tjuri zase sám a cítil se osamělý. Odvaha ho opustila. Šel rychle, i když si říkal, proč tolik pospíchá. Vůbec netoužil po Dagonautově městě nebo po domově. Co ho tam vlastně čeká, na co by se měl těšit? Král ho jistě na rytíře nepasuje, a i kdyby ano, co pak? A přece jeden důvod ke spěchu měl. Musí králi všechno vysvětlit a předat mu dopis od krále Ynauvena. Ano, to musí udělat.

Odpoledne minul skálu, kde visel křížek, a zakrátko došel na místo, na němž naposledy zaslechl Ristridinův roh. Podíval se na První Velkou cestu a spatřil tam postavy. Dva jezdci směřovali na západ. Šel dál a vzpomněl si na šedé rytíře. Podařilo se jim už vypátrat a potrestat všechny rudé jezdce? A co se stalo s Černým rytířem s rudým štítem?

Obloha se začala zatahovat a vypadala pochmurně. Přesně tak se Tjuri cítil. Dokonce i šplouchání Modré řeky mu znělo v jeho uších zasmušile. Bylo znát, že byl nějaký čas pryč – schylovalo se k podzimu.

Cesta podél Modré řeky připadala Tjurimu dlouhá. Nejspíš proto, že ji teď musel absolvovat sám a pěšky, zatímco poprvé tudy jel na koni. Přesto se za tři dny dostal ke krčmě U Západu slunce. Krčmář ho ale nepoznal a také pacholek byl jiný. Tjuri se neptal, kde zůstal Leor, a ani po šedých rytířích nepátral. O těch se jistě dozví na hradě Mistrinautu.

4

Hrad Mistrinaut

Slunce ještě nevyšlo, a Tjuri už byl zase na cestě. Chtěl dorazit na Mistrinaut ještě téhož dne, a tentokrát nejel na rychlonohém Ardanvenovi. Přestože ho cestou kus svezl sedlák s vozem, byla už tma, když stanul před hradem. Pršelo a Tjuri si jako ochranu před deštěm přetáhl svou starou kutnu.

„Dobrý večer, ctihodný bratře,“ pozdravil ho strážný u brány, když mu otvíral. „Jste moc promoklý?“

„Přesně jako minule!“ pomyslel si Tjuri. „A navíc i strážný je starý známý.“

Ve strážnici vedle brány ho čekal rovněž stejný výjev – druhý strážný přemýšlivě zíral na šachovnici. Tjuri zapomněl, že je unavený, mokrý a smutný, a začal se smát.

„Ale ctihodný bratře,“ podivil se strážný, „copak je vám tolik k smíchu?“

„Je to pořád tatáž partie?“ zeptal se Tjuri.

„Co tím myslíte?“ ohradil se strážný, vytáhl z police tlustou knihu a šťouchl do svého kolegy.

„Když jsem přišel před více než měsícem, také jste hráli šachy,“ připomněl jim Tjuri. Druhý strážný se na něj zkoumavě podíval a řekl: „Teď, když o tom mluvíte, ctihodný bratře,… připadáte mi povědomý.“

„Jsem bratr Tarmin,“ pomohl mu Tjuri.

„Bratr Tarmin?“ zopakoval strážný.

Vtom zareagoval ten první: „Ale potom nejste bratr Tarmin. Bratr Tarmin nebyl žádný bratr a také se nejmenoval Tarmin.“

„Správně!“ shodil si Tjuri z hlavy kapuci.

„Poznávám vás!“ zvolal první strážný. „Vítejte na Mistrinautu. Hodně se o vás mluvilo. Tedy spíše šeptalo, protože jsme nesměli nic vědět. Jaké je vaše pravé jméno?“

„Mé jméno je Tjuri, syn Tjuriho,“ představil se mladík.

„Zapíšu je do knihy,“ řekl druhý strážný. „Hradní pán bude určitě velice rád, až vás uvidí.“ Posunul jednu figurku na šachovnici. „Můj kůň,“ prohlásil spokojeně. „To mi něco připomíná, Tjuri, synu Tjuriho. Vy přece patříte k tomu koni, k vraníkovi, kterého sem přivedli šedí rytíři?“

„Ardanven!“ zvolal Tjuri. „Je Ardanven zde?“

„Ano, je tady,“ řekl první strážný. „Nádherné zvíře! Každý den ho necháváme pást venku, ale nikdo na něm nesmí jezdit… Pojďte se mnou,“ vyzval mladíka. „Dovedu vás k hradnímu pánovi. Určitě se s ním chcete pozdravit.“

Strážný odvedl Tjuriho do velkého sálu, kde bylo stále dost lidí, ačkoliv už minula doba jídla. Hradní pán stál u stolu a rozmlouval s několika zbrojnoši. Jeho žena seděla u krbu a vyšívala. Lavinie seděla na malé lavičce matce u nohou a třídila klubíčka barevných nití. – Klidný, přátelský, rodinný výjev jako z obrazu.

Strážný mocným hlasem oznámil Tjuriho příjezd: „Paní, pane, přichází host, kterého znáte.“

Hradní pán se otočil a šel Tjurimu vstříc s otevřenou náručí. „Vítej u nás,“ pozdravil ho.

Přivítání bylo opravdu srdečné. Lavinii vypadla všechna klubíčka z ruky a Tjuri poklekl, aby jí pomohl sbírat.

„Vstaň, vstaň!“ zvolal hradní pán. „Copak tohle je způsob, jak přivítat hosta!“

Přinesli Tjurimu židli. Hradní pán ho vyzval, aby se posadil, a zkoumavě se na něj díval. Nebyl jediný. Všechny oči v sále se na Tjuriho upíraly.

„Už je to nějaká doba, co jsme se neviděli,“ řekl hradní pán. „Jsi na cestě domů? Ale nebudu se tě na nic vyptávat, pokud si nepřeješ odpovídat.“

Tjuri si rozvázal provaz, co měl kolem pasu, sundal si kutnu a odpověděl: „Můžete se ptát, na co chcete, pane Rafoxi, už nemám žádné tajemství, které bych musel skrývat. Jsem skutečně na cestě domů, nebo lépe řečeno ke králi Dagonautovi.“

„Kdes byl?“ chtěla vědět Lavinie.

„U krále Ynauvena,“ odvětil Tjuri.

„Ach…,“ šeptla a dívala se na něj zvědavýma očima.

„To tedy přicházíš zdaleka,“ řekl hradní pán a pokračoval: „Nesvědčí však o dobrém vychování začít hned s vyptáváním. Už jsi jedl?“

Když Tjuri odpověděl záporně, dal jednomu ze sloužících příkaz, aby co nejdříve donesli na stůl dobrou večeři. Tjuri jim krátce pověděl o svém úkolu a pak, už při jídle, líčil svá dobrodružství podrobněji. Poslechl si také novinky o šedých rytířích, kteří nechali na hradě Ardanvena.

„Požádali nás, abychom se o něj starali, dokud nepřijdeš,“ řekl hradní pán. „Škoda, žes nepřišel o pár dní dříve. Setkal by ses tu s rytířem Evijnem a jeho panošem.“

„Rytíř Evijn?“ Tjuri byl trochu udiven. „A ostatní?“

„Družina šedých rytířů už neexistuje,“ vyprávěl mu hradní pán. „Rytíř Evijn se vrací do své země. Mohl ses s ním potkat na První Velké cestě.“

„Šel jsem přes hory jinou cestou,“ řekl Tjuri. „Ale proč už družina šedých rytířů neexistuje? Pochytali všechny rudé jezdce?“

„Jestli ne všechny, určitě většinu,“ odpověděl hradní pán, „ale Černého rytíře s rudým štítem nenašli.“

„A oni hledání vzdali?“ nemohl uvěřit Tjuri.

„Museli,“ řekl hradní pán. „Ne však navždy. Své stíhání pouze přerušili. Stopa rytíře s rudým štítem je vedla zpátky na východ. Tehdy se u nás zastavili a nechali tu Ardanvena. Poslední zprávy jsem slyšel od Evijna. Vyprávěl, že Černého rytíře s rudým štítem nenašli. Obávají se, že uprchl do Evílanu. Nejprve měli v plánu jet až tam, ale úkol od krále Dagonauta je donutil jejich plán odložit. Jen odložit. Šedí rytíři se znovu spojí, aby svou pomstu dokončili.“

„Proč ji museli odložit?“ chtěl vědět Tjuri.

„Král potřebuje nejzkušenější rytíře,“ řekl hradní pán, „Ristridina především. Králův příkaz je naléhavější než úkol, který si rytíři sami stanovili. Já o něm příliš nevím. Evijn vyprávěl, že zpočátku chtěl jet na jih sám, aby pokračoval v hledání rytíře s rudým štítem. Ale potom si to rozmyslel a řekl si, že bude lepší, když pojede nejprve ke králi Ynauvenovi. Už tak zůstal pryč mnohem déle, než bylo umluveno, a cesta do Evílanu by ho stála ještě víc času. Bylo třeba, aby svou dlouhou nepřítomnost vysvětlil. Navíc musel svému králi konečně podat zprávu o smrti rytíře Edvinena. Nevěděl jistě, zda jsi králi zprávu dlouho před ním nedoručil ty. Jen se domníval, že to byl cíl tvé cesty. Proto se znovu vydal na západ a byl jednu noc naším hostem.“

„Je mi líto, že jsem ho nezastihl,“ řekl Tjuri. „V Zemi krále Ynauvena jsem se setkal s jeho bratrem.“

Potom musel zase na oplátku dlouho vyprávět on. Především Lavinie mu kladla spoustu otázek.

„O tvých dobrodružství by nějaký pěvec mohl složit píseň,“ řekla nakonec.

Tjuri se usmál, trochu stydlivě, ale také trochu hrdě. Pak vyprávěl o Piakovi, který znal tolik písniček, a dokonce složil nápěv i na slova dopisu. Ach, Piak! Stále ho postrádal, ale jeho chmurná nálada, v přátelském prostředí plném zájmu o jeho osobu, zmizela.

Ačkoliv už bylo pozdě, projevil Tjuri přání ještě pozdravit Ardanvena. Svého koně! Hradní pán byl okamžitě ochotný zavést Tjuriho do stáje. Vraník chlapce ihned poznal. Shledání bylo radostné. Tjuri hladil věrného koně po nose a najednou se začal těšit na výpravy, které podnikne na jeho hřbetě. Stane se potulným rytířem – ano, rytířem! – a bude jezdit po celém světě s mečem krále Ynauvena po boku.

Tjuri se skoro jako rytíř cítil, když pokračoval druhý den v cestě dál na Ardanvenovi. Trochu ho mrzelo, že nemohl na Mistrinautu zůstat déle, ač pozvání dostal, ale musel být co nejdříve u krále. Hradní pán a Lavinie ho kus cesty doprovodili. Jeli s ním na kraj lesa, kde stála malá krčma, v níž si chvíli odpočinuli a najedli se. Potom se už museli rozloučit.

„Slib nám, že zase přijedeš na návštěvu,“ řekl hradní pán.

Tjuri slíbil rád. Pak přistoupil k Lavinii, aby se rozloučil. Když mu podávala ruku, spadla jí rukavička. Tjuri ji zvedl a nejdřív ji chtěl vrátit, ale potom si to rozmyslel a poprosil: „Mohl bych si tvoji rukavičku nechat, Lavinie?“

„Proč?“ zeptala se dívka.

„Abych ji mohl nosit na přílbě při turnajích,“ odpověděl Tjuri. „Jestli se stanu rytířem…,“ zmlkl a cítil, jak se mu červeň žene do tváře.

I Lavinie se začervenala a vlídně řekla: „Ano, Tjuri, nechej si ji.“

Vtom si všimli, že je hradní pán pozoruje, a zrudli oba.

Hradní pán se díval z jednoho na druhého a usmíval se pod vousy.

„Možná bychom si v létě mohli udělat výlet do hlavního města, až se zase budou pořádat turnaje. Takže na shledanou, Tjuri, a hodně štěstí.“

Za pár minut už Tjuri ujížděl dále na východ. Prohlížel si Laviniinu rukavičku a viděl dívku před sebou. Doufal, že v létě skutečně přijedou do města. V každém případě by ji znovu rád uviděl. Jak jen to půjde, navštíví hrad Mistrinaut. Jeho obyvatelé se stali jeho skutečnými přáteli – a v neposlední řadě i slečna Lavinie.

„Kolik přátel jsem našel během své cesty,“ přemýšlel později. „Tady u nás i v Zemi krále Ynauvena.“ Povzdechl si. Už byl zase sám, všichni se s ním rozloučili. Dokonce ani Piak, se kterým toho společně tolik zažili, s ním už nebyl. Potom poplácal po krku Ardanvena. „Ale mám tebe, můj Noční větře,“ řekl, „a s ostatními se zase shledám.“

5

Les

Cesta, po které Tjuri jel, byla pro něj nová. Když tudy cestoval poprvé, všem velkým cestám se vyhýbal. Na Ardanvenovi by se do města mohl dostat za šest dní. Počasí bylo krásné. Ve vzduchu už bylo cítit blížící se podzim a stromy získávaly zlatorudý nádech. Všude panovalo ticho. Tjuri se téměř s nikým nesetkal.

Třetí den po odjezdu z hradu Mistrinaut dojel odpoledne k jednomu z dřevěných srubů, které stály tu a tam u cesty, aby si lidé i koně mohli odpočinout. Krčmy se v tomto řídce obydleném kraji téměř nevyskytovaly. Tjuri zamířil ke stavení a přemýšlel, jestli má zůstat a přenocovat, nebo jet dál. Bylo ještě brzy a zatím mohl spát klidně pod širým nebem. Všiml si, že tady už někdo je. Od přístřešku pro koně zaslechl ržání a vedle vchodu do stavení visel štít. To znamenalo, že se zde zdržuje nějaký rytíř. Tjuri se snažil vybavit, kdo z rytířů v Dagonautově říši má ve štítu stříbrnou, šedou a zelenou barvu, ale dřív než si vzpomněl, ozval se za ním hlas:

„Není to Tjuri, syn Tjuriho?“

Otočil se a uviděl na cestě stát rytíře. Teprve, když rytíř přistoupil blíž, poznal v něm Tjuri Ristridina z Jihu. Ve světlé zbroji a zeleném plášti vypadal totiž úplně jinak než šedý rytíř, kterým byl dřív.

Srdečně se pozdravili a Tjuri se samozřejmě okamžitě rozhodl, že zůstane, aby si s Ristridinem mohl promluvit a dozvěděl se novinky

„Potkal jsi Evijna?“ zeptal se Ristridin.

Tjuri zavrtěl hlavou.

„Mne si také málem přehlédl,“ usmál se rytíř. „Čekám na Arvauta a jeho doprovod. Až tu budou, vyrazíme spolu do lesa. Očekával jsem je dřív a právě jsem se šel podívat, zda už jedou.“

„A kde je rytíř Bendu?“ zeptal se Tjuri. „Slyšel jsem od mistrinautského pána, že se šedí rytíři rozešli.“

„Ano,“ přikývl rytíř Ristridin. „Ale znovu se sejdou, aby potrestali jediného, jenž zůstal ještě nepotrestán – Černého rytíře s rudým štítem. Nejdřív však musíš vyprávět ty. Nebo máš stále povinnost mlčet?“

„Už ne, rytíři Ristridine,“ řekl Tjuri. „Udělal jsem, co mi rytíř Edvinen uložil, a doručil dopis králi Ynauvenovi. To je vše.“

„Právě jsi málo slovy popsal dlouhou cestu,“ smál se Ristridin. Pozorně si Tjuriho prohlédl. „Ať už jsi zažil cokoliv,“ dodal, „určitě ti to neublížilo, Tjuri, synu Tjuriho! Mluvil jsem v Dagonautově městě s tvým otcem. Mnoho na tebe myslel a myslí a důvěřuje ti. Tvá matka si dělala velké starosti a nechtěla se vrátit na hrad Tehuri, dokud opět nebudeš ve městě.“

„Rytíři Ristridine,“ řekl Tjuri, „musíte mi všechno vyprávět!“

„Odpovím na každou tvou otázku,“ slíbil rytíř. „Ale teď pojďme dovnitř. Dáme si něco k jídlu. Mám s sebou svého panoše a několik zbrojnošů. Podívej, přichází Ilmar.“

I Ilmar byl překvapen, když Tjuriho spatřil. „Máš už zase Ardanvena?“ zajímal se.

„Ano, teď už je můj,“ řekl Tjuri hrdě.

„A co naše lest? Pomohla?“

„Ano i ne,“ odpověděl Tjuri. „Ne tak docela. Ale všechno dobře dopadlo.“

„To už jsem pochopil,“ vmísil se do hovoru Ristridin. „Stejně nám ale budeš muset povědět víc. Rád bych slyšel novinky ze Země krále Ynauvena a z Evílanu.“

I Ristridin hodně vyprávěl. Tjuri si poslechl, jak šedí rytíři dostihli a potrestali rudé jezdce. Poté sledovali stopu rytíře s rudým štítem. Zavedla je na východ až do blízkosti Dagonautova města. Když král zjistil, že jsou v okolí města, nechal si je k sobě zavolat. Ukázalo se, že své potulné rytíře nutně potřebuje.

„Především rytíře Bendu a mě,“ vyprávěl Ristridin. „Jsme dostatečně staří a zkušení, a navíc jsme už dříve měli v plánu vypravit se do Divokého lesa.“

„Do Divokého lesa?“ podivil se Tjuri.

„Ano,“ přisvědčil Ristridin. „Král Dagonaut nám sdělil:,Doslechl jsem se podivné zvěsti o Divokém lese, o lupičích, kteří se vyhýbají dennímu světlu, o divokých lovcích a mužích v zeleném. Přeji si, abyste prozkoumali, co je na tom pravdy. A přeji si, abyste tam jeli hned, protože nikdo neví, jaká nebezpečí naší zemi odtamtud mohou hrozit. Teprve pak můžete pokračovat ve své trestné výpravě. Zájmy vlastní země mají přednost.‘ Musel jsem přiznat, že má král pravdu, i když mě mrzelo, že jsme rytíře s rudým štítem zatím nenašli. Král však souhlasil, aby jeden z nás - Bendu nebo já - v honbě pokračoval. Bendu tedy odjel na jih, protože se domníváme, že rytíř s rudým štítem uprchl do Evílanu, a já jsem na cestě do Divokého lesa. Arvaut se má co nejrychleji dostavit i se svými zbrojnoši a doprovodit mě. Ke svému cíli pojedeme nejprve Lesem lupičů a potom přes Zelenou řeku.“

„Zvolil jste si Divoký les sám?“ zeptal se Tjuri.

Ristridin přikývl. „Vzpomněl jsem si, že mi jednou Edvinen řekl: ‚Udělej, co sis předsevzal. Jeď do Divokého lesa. Člověk musí znát vlastní zem…‘“ Odmlčel se a pak dodal: „Nad Edvinenovým hrobem blízko krčmy Jikarvara jsme navršili pahorek. Je na něm kříž a jeho bílý štít. Vedle něho je ještě jeden hrob - leží v něm Vokia, Edvinenův panoš. Viděli jsme ho v Dagonautově městě, ale krátce nato zemřel. Nedokázal snést bolest nad smrtí svého pána.“

„Neznámý…,“ zamumlal Tjuri. Po chvilce ticha se zeptal: „Kdy se uvidíte s ostatními šedými rytíři?“

„Dohodli jsme se, že všichni čtyři přijedeme na jaře na hrad Ristridin. Snad už bude mít Bendu zprávy z Evílanu. Nejdříve jsme si mysleli, že s rytířem Bendu pojede i Evijn, ale potom se nám zdálo lepší, aby odjel do své země a oznámil svému králi, co se stalo.“

„Tak jste se rozešli,“ řekl Tjuri.

„Ano, Bendu na jih, Evijn na západ, Arvaut a já do Divokého lesa. Je škoda, že musíš ke králi Dagonautovi, jinak bys mohl s námi.“

„To bych docela rád,“ přisvědčil Tjuri.

„Přijeď tedy na jaře na hrad Ristridin… nebo i dřív, když dovolí počasí.“

„Moc rád,“ řekl Tjuri, „když mě zvete.“

„Je samozřejmě možné, že ti král Dagonaut dá jiný úkol,“ prohlásil Ristridin. „Jistě bude chtít posílit ostrahu jižní hranice, až uslyší tvé zprávy. Pohled evílanského vládce je teď upřen hlavně k Ynauvenově říši, neboť nenávidí jejího krále i korunního prince. Země krále Ynauvena je snad i lákavější pro toho, kdo si ji chce podrobit, než naše země. Na druhé straně nás však od Evílanu dělí pouze Šedá řeka, a jsme tedy snáze napadnutelní…“

Náhle zvedl hlavu a naslouchal. „Slyšíš?“ zeptal se. „Dusot kopyt v dálce. To bude Arvaut a jeho jezdci.“

Skutečně přijel Arvaut, takže se Tjuri mohl pozdravit i s ním. Následujícího dne se musel s rytíři rozloučit, ale doufal, že se s nimi zase uvidí, příští rok na hradě Ristridinova bratra.

Tjuriho cesta pokračovala bez dalších zážitků nebo setkání, ale ve chvíli, kdy už neměl do Dagonautova města daleko, si najednou na něco vzpomněl. Na slib, který dal. Slib Mariovi, Pomatenému z lesní chýše, prvnímu člověku, jenž mu na jeho cestě pomohl. Slíbil Pomatenému, že ho na zpáteční cestě navštíví, aby mu vyprávěl, co zažil na své pouti za sluncem. Rozumělo se samo sebou, že Maria nesmí zklamat.

Tjuri sjel z hlavní cesty, jakmile uviděl první lesní stezku, ale nepodařilo se mu hned najít místo, kde se s Pomateným setkal. Chvíli bloudil po lese a už si říkal, zda skutečně hledá správným směrem, když tu se za ním ozvalo:

„Hej, krásný koni a jezdče! Co hledáte?“ Pomatený osobně. Vynořil se z křoví, radostně se na Tjuriho díval a přitom si natáčel na prst pramínky vousů. „Jezdče, poutníče, a krásný, vraný koni,“ oslovil je oba, „koho hledáte a kam jedete? Víte, kdo jsem?“

„Hledám tebe, Marie,“ řekl Tjuri a seskočil z koně. „Slíbil jsem ti přece, že se vrátím, abych ti pověděl, kde jsem byl!“

„Kde jsi byl, vím,“ řekl Pomatený. „Byl jsi tam, kde zapadá slunce. Ale nikomu jsem nic neřekl. Nikomu. Bylo to tajemství. Rudí jezdci přijeli a šedí rytíři a všichni se ptali na tajemství. Ale já jsem nic neřekl. Ani své matce, ani svým bratrům.“

„Děkuji ti,“ řekl Tjuri s úsměvem.

„A teď jsi zpátky, poutníče, a jsi jiný, a přece stejný. Půjdeš teď se mnou do lesní chýše, aby sis se mnou povídal?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Tjuri.

Pomatený pohladil Ardanvena po nose a vesele se na Tjuriho podíval. „A teď ke mně půjdeš na návštěvu,“ radoval se. „Ke mně! Ale má matka ti připraví jídlo. A já řeknu otci a bratrům: ‚Přichází za mnou. Pro vás je cizincem, pro mě je to přítel. Byl až tam, kde zapadá slunce.‘ Kam vlastně zapadá, slunce?“

„Až tak daleko jsem nebyl,“ odpověděl Tjuri. „Slyšel jsem, že zapadá do moře.“

„Do moře? Co je moře?“

„Tvoří ho voda.“

„Jako potok nebo studánku?“

„Ne, mnohem více vody.“

„Jako v řece nebo v jezeře?“

„Ještě víc vody,“ řekl Tjuri. „Moře je tak rozsáhlé, že nevidíš nic než vodu, kam jen dohlédneš. Voda až na konec světa.“

„A do ní zapadá slunce?“

„Ano.“

Pomatený se na chvíli zamyslel. „To je dobře,“ řekl potom. „Může se tam zchladit, slunce, když svítí celý den. Slunce zapadá do moře, do vody. Řeknu to svým bratrům. Určitě nevědí, kam slunce zapadá. Nebo je to tajemství?“

„Už nejsou žádná tajemství,“ řekl Tjuri a vydal se s Pomateným směrem k lesní chýši.

Pomatený se zastavil a svraštil čelo. „Už žádná tajemství?“ otázal se nesouhlasně. „Říkají mi sice Pomatený, ale nevěřím, že už nejsou žádná tajemství.“

Tjuri se na něho překvapeně podíval a najednou k němu pocítil obdiv. „Ano,“ řekl, „máš pravdu. Své tajemství už smím prozradit, ale tajemství je samozřejmě mnohem víc. Tajemství Divokého lesa například a ještě spousta dalších. O některých jsme možná ještě ani neslyšeli. A některá nikdy nepochopíme.“

„Teď nerozumím tomu, co říkáš,“ zarazil ho Pomatený.

Tjuri se na něj usmál: „Zaveď mě do lesní chýše. Tam si budeme povídat, jak dlouho budeš chtít.“

„Budeme si povídat spolu,“ řekl Pomatený. „Čekal jsem na tebe každý den. Věděl jsem, že se vrátíš. Teď jedeš tam, kde slunce vychází. Víš, kde slunce vychází?“

„Ne,“ přiznal Tjuri, „nevím. Tady vidíš, žes měl pravdu. Ještě existují tajemství.“

6

Král Dagonaut

Tjuri přenocoval v lesní chýši a další den jel až ke krčmě Jikarvara. Navštívil krátce hroby rytíře Edvinena z Forestery a jeho panoše.

Krčmář z Jikarvary poznal Ardanvena a díky tomu se rozpomněl i na Tjuriho.

„Ty jsi ten mladík, co chtěl mluvit s Černým rytířem s bílým štítem, budiž mu země lehká,“ řekl. „Jak je možné, že se vracíš na jeho koni?“

„Teď je to můj kůň,“ odvětil Tjuri.

„Skutečně?“ V krčmářově tváři se zračila nedůvěra. „Kdo vlastně jsi? Hledali tě rudí jezdci i šedí rytíři… Už před dlouhou dobou, ale já si to pamatuji moc dobře.“

„Jsem posel,“ řekl Tjuri, „A jsem na cestě ke králi Dagonautovi s dopisem od krále Ynauvena.“

S tímto vysvětlením se musel krčmář spokojit.

Tjuri přespal v krčmě, lépe řečeno ležel v posteli, ale skoro ani nezamhouřil oka.

Od krčmy byl k městu už jen malý kousek. Bylo ještě časné ráno, když se Tjuri blížil ke svému cíli. Měl prazvláštní pocit. Skoro se mu zdálo divné, že město vypadá stále stejně. Pohlédl ke kapli, kde jeho dobrodružství před více než půldruhým měsícem začalo. Díval se na věže tyčící se nad městskými hradbami. Nad věžemi paláce vlála královská standarta na znamení, že král Dagonaut je přítomen.

Tjuri myslel na Piaka. Rád by věděl, co by asi jeho přítel říkal, kdyby jel s ním. Bylo by pro něj Dagonautovo město zklamáním stejně jako Dangria? Jeho město se Dangrii podobalo, ale bylo větší.

Zastavil koně, vytáhl z brašny svou starou kutnu a přehodil ji přes sebe. Chtěl do města, kde ho mnozí znali, vjet pokud možno nepozorovaně. Nechtěl s nikým mluvit, dokud si nepromluví s králem Dagonautem. Jel k západní bráně. Byla dokořán, právě odtud vyjížděl průvod jezdců. Dva rytíři následováni panoši a lučištníky. Rytíři byli mladí a jen zářili, u boku nablýskané zbraně, barevné pláště přes ramena a na ruce sokola. Tjuri s údivem poznával Armana a Jusipa. Procválali kolem, aniž by si ho všimli. Díval se za nimi, dokud nezmizeli za kopcem.

„Mohl jsem být s nimi,“ pomyslel si Tjuri. „Kdybych neuposlechl ten hlas, jel bych teď možná na lov do Královského lesa.“ Zároveň však věděl, že by si nepřál, aby bylo něco jinak, než je teď. Nechtěl by přijít o svou zkušenost.

Strážní u brány ho okamžitě pustili dovnitř, i když si neušetřili poznámky.

„Tvůj kůň je hezčí než tvá kutna, mnichu!“ pokřikovali na něj

„Nejsem mnich,“ odbyl je Tjuri. „Jsem posel, nesu zprávu ze západu pro krále Dagonauta.“

Projížděl známými ulicemi a brzy dorazil na náměstí, jemuž vévodil palác. Proti paláci stál hostinec, vedle jehož dveří visel štít zdobený modrou a zlatou barvou, znak rytíře Tjuriho Chrabrého. Tjuri u hostince chvíli váhal, zda nemá jít dovnitř a pozdravit se s rodiči. Ale ne, nejdřív musel ke králi, to bylo nejdůležitější.

Strážní v paláci chtěli vědět, kdo je.

„Posel ke králi Dagonautovi,“ zněla odpověď.

„Kdo vás poslal a jaké je vaše jméno?“

„Poslal mě král Ynauven a mé jméno je Tjuri.“

V tom okamžiku ho strážní poznali a pustili dovnitř. Tjuri nechal Ardanvena pod dohledem několika sloužících na nádvoří a o chvíli později už stál ve velké hale, kde čekali návštěvníci, kteří chtěli mluvit s králem. Jen aby ho král přijal co nejdříve.

Do sálu vešel nějaký rytíř, a když spatřil Tjuriho, překvapením vykřikl.

Tjuri na něj pohlédl. „Otče!“ zvolal.

Šli si naproti a objali se.

„Otče!“ vydechl Tjuri ještě jednou.

Rytíř Tjuri na syna hleděl s radostí v očích. „Všechno v pořádku, můj synu?“ zeptal se.

„Ano… ano, otče.“

„Ty jsi posel od krále Ynauvena?“

„Ano,“ přitakal Tjuri. „Jak se vám daří? A co matka?“

„Všechno v pořádku,“ řekl rytíř Tjuri. „Král tě očekává. Mám tě k němu dovést.“ Zůstal však stát a pozorně si syna prohlédl od hlavy až k patě. „Vyrostl jsi,“ řekl nakonec. Potom mu položil ruku na rameno. „Pojď,“ řekl, „půjdeme ke králi. Brzy si budeme moci popovídat.“

Za několik okamžiků stál už Tjuri před králem Dagonautem a hleděl do důvěrně známé tváře. Do tváře silného muže, s jasnýma, pronikavýma očima, orámované hustými, hnědými vlasy a krátkou bradkou. V sále nebyl jinak nikdo kromě Tjuriho otce, který se stáhl ke dveřím.

Tjuri krále uctivě pozdravil a předal mu dopis od krále Ynauvena. Potom řekl: „Sire, rád bych vám vysvětlil, proč jsem opustil kapli o svatojanské noci.“

„To samozřejmě očekávám,“ odpověděl král Dagonaut. „Už jsem něco slyšel od rytíře Ristridina, ale rád si příběh poslechnu od tebe. Odešel jsi neočekávaně a bez vysvětlení a zůstal jsi dlouho pryč… Ačkoliv na cestu do Ynauvenovy říše a zpět to zase tak příliš dlouho nebylo.“ Prohlížel si mládence zrovna tak pozorně jako před chvílí rytíř Tjuri. „Už ses pozdravil se svým otcem?“ zeptal se král.

„Ano, Sire.“

„A se svou matkou?“

„Ne, Sire.“

„Dobrá.“ Král rozlomil pečetě na Ynauvenově dopise. Ten se skládal z mnoha hustě popsaných listů. Král si ho zběžně prohlédl a pak se znovu obrátil k mladému muži: „Tvůj příběh a vysvětlení si ještě poslechnu, Tjuri, synu Tjuriho, ale nejprve bych si chtěl přečíst, co mi velký král ze země na západě píše. Běž proto zatím se svým otcem a vrať se ke mně zpět za hodinu.“

Tjuri se uklonil a odešel.

S otcem zašli do hostince, kde se shledal s matkou. Hodina utekla rychle, nestačil ani zdaleka všechno povědět, a už se musel v doprovodu otce vrátit zpět do paláce. Tentokrát ho otec ponechal s králem o samotě.

Tjuri mu vylíčil, jak se stalo, že opustil kapli, místo, aby bděl až do sedmi hodin do rána.

„Neznámý mě požádal o pomoc,“ vysvětloval, „a já nemohl odmítnout. A potom, když jsem rytíři Edvinenovi slíbil, že dopis doručím, musel jsem úkol splnit…“

„To je pravda,“ řekl král Dagonaut. „Stálo tě splnění úkolu mnoho úsilí?“

„Někdy ano,“ přiznal Tjuri. „Ale mnoho lidí mi pomáhalo.“

Král poklepal prstem na dopis, který držel v ruce. „Král Ynauven mi o všem napsal,“ řekl. Znovu se na Tjuriho zadíval. „Získal jsi meč, prsten i koně,“ dodal po chvíli, „ale ještě nejsi rytířem.“

„N… ne, Sire.“ Tjuri nevěděl, co si má myslet. Schvaloval král Dagonaut jeho chování, nebo ne? Na tváři mu hrál podivný úsměv.

Král nějaký čas mlčel a Tjuri mlčel s ním.

„Dobrá,“ řekl král konečně. „Už mi nemáš co povědět?“

„Ne, Sire,“ řekl Tjuri. Co by měl ještě říkat? Nemohl začít přece vyprávět svá dobrodružství od začátku. Řekl vše, co král potřeboval vědět.

„A nechceš se ani na nic zeptat, Tjuri, synu Tjuriho?“

Ano, zeptat by se Tjuri chtěl! „Sire,“ začal poněkud nejistě, „říkal jste, že ještě nejsem rytíř. Byl… byl byste ještě ochoten mě na rytíře pasovat?“

Král Dagonaut povstal ze svého trůnu. „Pasovat na rytíře?“ pronesl pomalu. „Odešel jsi dříve, než jsem to mohl udělat,… z vlastní, svobodné vůle. Myslíš si, že s tebou teď, po více než měsíci a půl, budu jednat, jako by se nic nestalo? Svatojanská noc je dávno pryč. Proč chceš, abych tě teď pasoval?“

„Já… doufal jsem, že to uděláte,“ zajíkl se Tjuri.

„Jednou za čtyři roky je vybráno několik mladíků, kteří mohou získat rytířské ostruhy,“ řekl král. „Musejí předem projít mnoha zkouškami a dodržovat mnoho pravidel. Je jejich povinností noc, před svým pasováním, strávit v úvahách na stráži v kapli. Nesmějí naslouchat hlasům zvenčí. Pokud nechtějí nebo nedokážou podmínky dodržet, porušili pravidla a ukázali, že nejsou hodni stát se rytířem. A tak je to i s tebou, Tjuri.“

„Ale…,“ vyrazil ze sebe Tjuri, víc však nic. Chtěl říct: „Nemohl jsem dělat nic jiného.“

Král mluvil dál: „Řekni mi upřímně, Tjuri, kdybys měl šanci ještě jednou strávit noc v kapli na hlídce a zase bys zvenčí slyšel hlas žádající tě o pomoc… Co bys udělal?“

Tjuri se na něj podíval. Náhle se úplně uklidnil. „Udělal bych totéž,“ odpověděl.

Král Dagonaut přikývl. „Správně,“ řekl. „Udělal bys totéž, ačkoliv víš, jaké následky to s sebou nese. A ty následky teď budeš muset přijmout.“

Tjuri zvedl hlavu. „Ano, Sire,“ řekl nahlas a zřetelně.

„I když to znamená, že nebudeš pasován na rytíře.“

„I když to znamená, že nebudu pasován na rytíře,“ opakoval Tjuri rozhodným tónem.

Král Dagonaut znovu přikývl a řekl: „Můžeš jít, Tjuri. Dnes večer tě očekávám opět v paláci. Jsi mi stále zavázán poslušností, nejen proto, že jsem král, ale i proto, že jsi v mých službách jako panoš.“

Tjuri se uklonil a dnes už podruhé odešel od krále. Opustil palác a šel do hostince, kde na něj čekala matka. Otec přišel později. Musel jim vyprávět víc o svých zážitcích, ale myšlenkami byl jinde. Stále se točily kolem rozhovoru s králem Dagonautem. Uvědomil si, že v posledních dnech tak trochu počítal s tím, že ho král na rytíře pasuje. Sluporova kletba se přece jen vyplnila.

„Děje se něco?“ zeptala se matka uprostřed vyprávění.

„Tjuri musí být unavený,“ řekl otec. „Tolik toho v krátkém čase zažil, a teď si musí opět zvyknout, že je zase ve městě, doma.“

„Mám jim říct, co mě trápí?“ říkal si Tjuri v duchu. Docela rád by to udělal, protože vyrozuměl, že jsou jeho rodiče na něj hrdí. Možná by s ním soucítili a považovali by i oni krále za nespravedlivého. I když nebyl si tak jistý u otce, jenž si krále Dagonauta velice vážil a jeho vůli považoval za zákon. Nakonec Tjuri nic neřekl. Nejprve si chtěl udělat jasno ve vlastních myšlenkách. Byly zmatené a navzájem si protiřečily. Mimoto, jeho rodiče brzy sami zjistí, že z něj zatím žádný rytíř nebude.

Odpoledne už v hostinci nevydržel. Osedlal Ardanvena a jel se projet ven za město. Tady si mohl konečně všechno v klidu promyslet. Nemrzelo ho, že o svatojanské noci odešel. Udělal by to zase.

Král Dagonaut má pravdu. Musí přijmout následky svého činu. Musí se smířit, že zůstane panošem, místo aby se stal rytířem. Myslel na krále Dagonauta. Jeho reakce Tjuriho zklamala. Jednal by stejně i král Ynauven? Ale tak uvažovat nesmí. Jeho králem je Dagonaut a Tjuri je mu zavázán poslušností. Dagonaut je přísný, ale není nespravedlivý. Je docela možné, že král jeho jednání schvaluje. Jenom si myslí, že Tjuri musí dokázat unést i následky.

Mládenec zarazil Ardanvena a hleděl na město. Odpoledne se už chýlilo ke konci, musel zpátky. Projížďka mu udělala dobře. Dokázal se teď se svým zklamáním vyrovnat. Když se opět vracel k městu zazněla mu v myšlenkách Tirilova slova: Člověk nemusí nosit štít a meč, aby byl rytířem.

„Ano, měl pravdu!“ pomyslel si. „Je jedno, jestli jsem rytíř nebo ne. Já jsem Tjuri a vždycky můžu udělat něco dobrého.“

7

Rytíř s bílým štítem

V hostinci už na Tjuriho netrpělivě čekali rodiče. Král Dagonaut pořádal v paláci hostinu, které se měli zúčastnit. Pozváni byli i všichni rytíři ve městě se svými manželkami a panoši.

„Král očekává i tebe,“ řekl rytíř Tjuri synovi.

„Já vím.“

„Připni si meč,“ doporučil mu otec, když už byli připraveni k odchodu.

„Nemohu nosit meč,“ řekl Tjuri. „Víte, že mě král nepasuje na rytíře?“

„Vím,“ řekl otec klidně. „Ale přesto si meč tentokrát vezmi. A tady, poneseš můj štít.“

„Nemohl bych se stát zase vaším panošem, otče?“ zeptal se Tjuri, když přebíral štít.

„Král musí rozhodnout,“ odpověděl otec.

„Jací rytíři tam dnes večer budou?“ vyptával se Tjuri. „Ráno jsem viděl Armana a Jusipa.“

„Jsou poslední z tvých přátel, kteří zatím zůstali ve městě. Wilmo je zpět na panství svého otce a Foldo plní úkol na jihu. Ze starších rytířů jich ve městě už také mnoho není. Tvá matka a já se rovněž zakrátko chceme vrátit domů. Odkládali jsme zpáteční cestu na Tehuri, protože jsme doufali, že o tobě něco uslyšíme.“

Hrad Tehuri! Náhle Tjuri zatoužil po svém otcovském domě, kde už nebyl víc než rok. Rád by věděl, co s ním teď bude. Bude muset zůstat u krále a sloužit mu jako doposud? A pak ho zaplavila jiná touha. Kéž by tak byl ve městě krále Ynauvena, v nejkrásnějším městě na světě, u Bílé řeky, blízko moře, na západě!

V paláci bylo prostřeno v nejmenším ze sálů, které se používaly pro setkání krále s jeho rytíři. Ale i tento sál byl poměrně velký a velmi krásný, kolem dokola obklopený sloupořadím. Na sloupech visely štíty pozvaných rytířů. Tjuri zavěsil otcův štít na předem určené místo a sám zůstal v pozadí. Přesto si ho všimli. Přišli k němu Arman a Jusipu, ve slavnostním šatě, jak se na rytíře sluší a patří. Jejich veselé, mladé obličeje však zůstaly stále stejné.

„Slyšeli jsme, že jsi zpátky,“ řekli mu, když si potřásli rukama, „ale nevěděli jsme, zda je to skutečně pravda. Jak se ti vede?“

„Dobře,“ usmál se Tjuri. „Vás se ani nemusím ptát.“

Mladí rytíři si ho prohlíželi trochu zvědavě, trochu rozpačitě.

„Byl jsi daleko, že?“ řekl Arman nakonec. „Viděl jsem tě, jak se plížíš pryč, tenkrát v noci.“ Odmlčel se.

„Proč jsi to udělal?“ chtěl vědět Jusipu.

„Myslíš, proč jsem se odplížil?“ zeptal se Tjuri.

„Ano. Bylo nerozumné, žes opustil kapli.“

„On to asi neudělal jen tak pro nic za nic,“ řekl Arman rozzlobeně.

Tjuri se znovu usmál. Arman byl vždy jeho přítel. „Skutečně jsem to neudělal jen tak pro nic za nic,“ potvrdil.

Vtom hofmistr vyzval hosty, aby zasedli k tabuli. Král za okamžik přijde.

„Pojď s námi,“ nabídl Arman Tjurimu.

Tjuri zavrtěl hlavou. Pouze rytíři a jejich manželky seděli u stolu s králem při příležitostech, jako byla i dnešní. On ještě stále patřil k panošům a sloužícím. Šel teď k nim, aby pozdravil některé staré známé. Ale hofmistr ho zadržel a řekl: „Tjuri, synu Tjuriho, vaše místo je tam.“

„U stolu?“ zeptal se Tjuri překvapeně. „Ne, Muldo, to nejde.“

„Vaše místo je u stolu,“ zopakoval hofmistr. „Mezi rytířem Arma-nem a rytířem Jusipem. Tak mi to bylo nařízeno.“

Tjuri se nemohl déle dohadovat, protože se ozvaly trumpety oznamující příchod krále.

Postavil se tedy mezi rytíře a jejich ženy k velkému stolu ve tvaru podkovy. Poklonil se, když král vešel, a čekal, až přivítá hosty a posadí se na své místo. Teprve potom se mohli posadit i všichni ostatní.

Král Dagonaut zůstal stát a prohlížel si přítomné jednoho po druhém. Jeho pohled spočinul na Tjurim a ten se vůbec necítil dobře, protože měl pocit, že nemá právo stát tady, jako by byl rytíř.

Král přivítal své rytíře a jejich manželky. Potom řekl: „Jistě jste si všimli, že s námi v sále poprvé sedí jeden mladý rytíř… Nejmladší z vás všech. Chtěl bych ho přivítat zvlášť. Rytíři Tjuri, synu Tjuriho!“

Tjuri na krále překvapeně zíral.

Král Dagonaut se začal smát. „Podívejte, jak se na mě dívá!“ zvolal. „Rytíři Tjuri, vítám vás. Přistupte blíž, abychom se mohli lépe pozdravit a tak potvrdit má slova.“

Tjuri poslechl. „Sire!“ řekl, když stál naproti králi. „Odpusťte mi, ale já myslel…“

„Tys myslel, že tě nechci pasovat na rytíře,“ skočil mu král s úsměvem do řeči. Potom však zvážněl a řekl: „Špatně jsi mě pochopil, Tjuri, ale přiznávám, že jsem tě úmyslně zmátl. Chtěl jsem, aby sis dobře uvědomil, zda bys jednal znovu tak, jak jsi jednal, i kdybys tím sám sebe znevýhodnil.“

„Ach tak,“ řekl Tjuri tiše.

„Řekl jsem, že tě nechci pasovat na rytíře, ale z jiného důvodu,“ pokračoval král. „Není to už totiž nutné. Kdybys tenkrát v noci neuposlechl žádosti o pomoc, stal by ses rytířem. Ale žes to udělal, a že jsi dodržel slib, který jsi dal rytíři Edvinenovi, za to by ses rytířem stát neměl?! Nebyl jsi sice na rytíře pasován, ale prokázal jsi, že rytířem jsi. Sám jsi ze sebe udělal rytíře svým jednáním, Tjuri, a třebaže ti teď poklepu mečem na rameno, nestaneš se rytířem více, než už jsi teď!“

V sále nastal šum. Tjuri hleděl na krále, dojatý a překvapený, rozpačitý, hrdý i šťastný zároveň.

„Podej mi svůj meč,“ řekl král.

Tjuri mu ho podal.

„Poklekni,“ nařídil král.

Tjuri poslechl. Král mu širokou stranou meče poklepal na rameno a řekl: „Vstaň, rytíři Tjuri!“

Tjuri vstal a král mu připjal meč a políbil ho, jak bylo zvykem. Potom dal znamení sloužícím. Přinesli štít, bílý jako padlý sníh.

„Rytíři Tjuri,“ řekl král, „za okamžik mi budete přísahat věrnost. Avšak na žádost krále Ynauvena vám předávám bílý štít jako znamení, že budete i Ynauvenovým služebníkem – jako upomínku na rytíře, jehož úkol jste vzal na sebe.“

Tjuri převzal štít a chvějícím se hlasem pronesl slib, který musí složit a dodržovat každý mladý rytíř:

„Slibuji, že vám budu jako rytíř věrně sloužit a stejně tak vašim poddaným a každému, kdo mě požádá o pomoc. Slibuji, že budu svůj meč používat jen pro dobrou věc a v boji proti zlu, a že budu svým štítem chránit všechny, kteří jsou slabší než já…“

V tom okamžiku zvolali všichni, kdo byli v sále: „Ať žije rytíř Tjuri s bílým štítem!“

Ale Tjuri sklonil hlavu a v očích měl slzy.

Teď mohla hostina konečně začít. Služebníci a panoši přinášeli mísy a nalévali poháry. Tjuri si všiml, že je k němu obráceno mnoho tváří – radostných, překvapených i zvědavých. Neposadil se, ale obrátil se ke králi a zašeptal: „Sire, mohu vás o něco poprosit?“

„O co jde, rytíři Tjuri?“

„Dovolil byste mi odejít?“ zeptal se Tjuri tak tiše, aby ho mohl slyšet pouze král.

„Proč?“ I král mluvil velice tiše.

„Sire,… nedokončil jsem svou noční hlídku…,“ začal vysvětlovat Tjuri.

Naštěstí ho král hned pochopil. „Běž, Tjuri,“ řekl vlídně. „Ráno se uvidíme.“

Tjuri opustil pokud možno nenápadně sál a vyšel ven. Tam nasedl na Ardanvena a jel tichými ulicemi k městské bráně.

Tjuri klečel na kamenné podlaze kaple a zíral do plamene svíčky před sebou. Teď se zdálo, že všechno, co zažil, byl pouhý sen. Za chvíli se rozhlédne kolem sebe a zjistí, že jeho přátelé jsou tady s ním: Arman, Foldo, Wilmo a Jusipu. Pak uvěří, že si hlas, jenž se dožadoval otevření dveří, pouze vymyslel stejně jako všechno, co následovalo. Když se však rozhlédl, byl sám. Jen nad oltářem visel bílý štít.

Ne, skutečně se vše přihodilo. Tjuri, který tu bděl této noci, byl jiný Tjuri než před několika týdny. Teď si konečně uvědomoval, co znamená být rytířem. A to stál teprve na začátku. Všechno, čím prošel, se dalo považovat za zkoušku.

Přemýšlel o tom, co zažil, o lidech, které potkal, o přátelích, jež získal. Myslel i na budoucnost a sliboval si, že se bude snažit být dobrým rytířem.

Tak strávil celou noc a vstal až ve chvíli, když první sluneční paprsky rozzářily okna kaple.

8

Setkání při východu slunce

Tjuri vyšel ven z kaple, kde na něj trpělivě čekal věrný Ardanven. Slunce stálo nad střechami města, které v ranním světle vypadalo nádherně – skoro tak krásně jako Ynauvenovo město. Tjuri se vyšvihl na Ardanvena a pomalu sjížděl z kopce. Když byl téměř dole, spatřil, jak po cestě od západu přichází chlapec, nuzně oblečený, ale s mečem u boku.

„Vypadá jako Piak,“ pomyslel si Tjuri a pak si s úžasem uvědomil, že je to Piak!

Chlapec se zastavil, zastínil si oči dlaní a hleděl k městu. Tjuriho neviděl.

Tjuri popustil koni uzdu a rychle se k Piakovi rozjel. Piak ho hned nepoznal a polekaně uskočil.

„Piaku!“ zvolal Tjuri. „Piaku!“ Seskočil z koně.

„Tjuri!… jsi to ty!“ řekl Piak překvapeně.

Přátelé si mocně potřásli rukama a objali se.

„Opravdu, jsi to ty,“ ujistil se Piak. „Myslel jsem, že je to nějaký rytíř… Anebo už jím jsi?“

„Ano, ano,“ přisvědčil radostně Tjuri. „Ale co tady děláš?“

„Rozmyslel jsem se,“ odpověděl Piak a najednou zrozpačitěl. „Já chci, chtěl jsem, chtěl bych se přece jen raději stát tvým panošem…“

„Panošem!“ vykřikl Tjuri. „Jsi můj přítel, společník na cestách, průvodce a kdoví co ještě, a jednou možná budeš i královým rytířem!“

„Teď toho chceš ode mne moc,“ bránil se Piak. „Chci být jen tvým přítelem a panošem. Jestli tedy nějakého panoše potřebuješ.“

„Nechci žádného jiného než tebe,“ řekl Tjuri.

„Vypadáš skvěle!“ pochválil ho Piak a prohlížel si ho od hlavy k patě. „Skoro jsem tě nepoznal. Můžu ti ještě vůbec říkat Tjuri?“

„Dostaneš za uši, jestli mi budeš říkat jinak,“ vyhrožoval Tjuri na oko.

„A máš bílý štít! Jak je to možné? Myslel jsem, že bílý štít nosí jen Ynauvenovi rytíři.“

„Všechno ti povím,“ řekl Tjuri.

„Tohle je tvůj vraník?“ ptal se Piak a opatrně hladil Ardanvena po nose.

„Ano,“ řekl Tjuri. „Nebude nic namítat, když se na něm budeš chtít také svézt. Ale teď mi musíš povědět, jak ses sem dostal tak rychle… Kdy ses rozmyslel a proč?“

„Brzy mě to začalo mrzet,“ vyprávěl Piak. „Stoupal jsem nahoru –zpátky k Menauresovi – a při každém kroku jsem si říkal, že vzdálenost mezi námi je větší, a ještě větší… A když jsem byl nahoře, dělal obyčejnou práci a díval se kolem sebe a přemýšlel, věděl jsem už jistě, co chci. Ani si neumíš představit, jak mě to mrzelo! Nakonec jsem se svěřil Menauresovi a ten se jen smál. ‚Věděl jsem to,‘ řekl. ‚Utíkej rychle za svým přítelem.‘“

„Proč ti to neřekl hned?“ zeptal se Tjuri.

„Také jsem se ho zeptal. Víš, co mi odpověděl? ‚Protože teď víš jistě, že chceš být s Tjurim, i když ti hory budou chybět.‘ A měl vlastně pravdu. Víš, teprve až po našem rozchodu mě pochyby přešly. Řekl jsem tedy Menauresovi sbohem a utíkal dolů. Uf, to bylo spěchu. Po několika dnech jsem se dostal až k hradu Mistrinaut. Vzpomněl jsem si, žes mi o něm vyprávěl, a zaklepal tam. Zajímal jsem se, jestli o tobě něco vědí. A věděli. Všichni se seběhli, hradní pán, jeho žena i dcera. Slečna Lavinie je moc milá a hezká k tomu. A velice si tě oblíbila, myslím.“ Piak se na Tjuriho podíval a začal se smát. „A ty ji taky, že?“

„Ano,“ začervenal se Tjuri.

Piak se smál dál. Potom pokračoval: „Byli na mě moc hodní. Dokonce mi půjčili koně. Jeden zbrojnoš mě na dalším koni notný kus doprovodil a potom vzal s sebou zpátky i mého koně. Jen poslední kousek jsem šel pěšky.“ Na chvíli se odmlčel. „To je všechno,“ uzavřel své vyprávění. „Teď mi musíš ty vyprávět o své cestě a o všem, co ti řekl král Dagonaut.“

„K tomu se ještě dostaneme,“ řekl Tjuri. „Nejdřív pojď se mnou do města. Setkáš se s mými rodiči, s Dagonautovými rytíři a také se samotným králem.“

„A pak?“ chtěl vědět Piak.

„Pak uvidíme,“ odpověděl Tjuri. „Určitě se pro nás něco najde.“

A tak šli Tjuri s Piakem, Ardanvena na uzdě za sebou, pomalu k východu, do Dagonautova města.