Hildegarda Hoyt Swift

Dráha na svobodu

ÚVOD

V městě, kde jsem vyrostla, žila barevná žena jménem Harrieta Tubmanová. Jako malé děvče jsem se velmi zajímala o příběh jejího útěku z otroctví, často jsem se podivila, proč ten příběh nebyl sepsán, aby si jej mohli přečíst také jiní hoši a dívky. Harrieta Tubmanová se povždy v Auburnu těšila velké úctě jak u bělochů, tak i u barevných občanů. Že její památka je dodnes uctívána v rodině Sewardů, dokazuje tento dopis od paní Messengerové, vnučky Williama H. Sewarda,

proslaveného ministra zahraničních věcí ve vládě presidenta Lincolna.

Jižní ulice č. 52 Auburn, stát New York

Ctěná paní Swiftová,

k mým nejranějším vzpomínkám z dětství patří, jak jsem vždy uháněla do kuchyně, kdykoli přišla teta Harrieta, a jak jsem ji vždy měla k tomu, aby mi zazpívala spirituály, které dovedla zpívat hlubokým hlasem a s opravdovým citem, přičemž se do rytmu pohupovala na židli sem a tam.

Můj děd, stejně jako matka i otec se vždy neobyčejně zajímali o Harrietu Tubmanovou. Byli přesvědčeni, že byla pozoruhodnou postavou, která své vlasti neobyčejně prospěla nejen tím, že vyváděla otroky na svobodu po své slavné Podzemní dráze, jak se tomu říkalo, ale také tím, že pracovala jako lodivodka na říční plavbě na Jihu, a jako ošetřovatelka v nemocnicích za Občanské války.

Upřímně Vaše

Františka Sewardová-Messengerová

Harrieta Tubmanová byla tím, čemu se říkalo nevědomý, hloupý otrok. Nenaučila se ani podepsat, avšak toto její jméno, které sama napsat neuměla, najdeme v naučném slovníku Encyclopedia Britannica, v seznamu nesmrtelných!

Toto je povídka, nikoli životopis, je však založena na ověřené historické skutečnosti. Budu mít velkou radost, podaří-li se v ní vyvolat do nové skutečnosti aspoň zlomek odvahy, životní síly a nesobecké obětavosti této hrdinky.

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych výslovně poděkovala některým lidem za jejich pomoc, již mi poskytovali při psaní tohoto vyprávění. Především paní Craig Cochranové z Rochesteru ve státě New York, praneteři paní Bradfordové, jejímž prostřednictvím jsem dostala povolení použít materiálu z životopisu Harriety Tubmanové od paní Bradfordové. Za druhé oběma neteřím Harriety Tubmanové, které dosud bydlí v Auburnu ve státě New York, - paní Carroll J. Johnsonové a paní Frank E. Northrupové. Také paní Reedové, paní Messengerové a slečně Quickové z Auburnu. A zejména slečně Heleně Garretové z Wilmingtonu ve státě Delaware, vnučce slavného kvakera Tomáše Garretta. Rovněž chci poděkovat panu doktoru Williamu Lloydu Imesovi z města New Yorku za jeho kritiku, jež mi pomohla.

Příhoda se ‘škrábavou’ košilí na začátku povídky se podobá příhodě, již vypravuje Booker T. Washington v PŘÍBĚHU MÉHO ŽIVOTA. Plantážní písně jsou většinou převzaty z LIDOVÝCH VĚR JIŽNÍCH ČERNOCHŮ sestavených Newbellem N. Puckettem, až snad na výjimku asi dvou, kterým jsem se naučila od své přítelkyně paní Clarence Griggsové. Jedna píseň je citována z knihy Joela Chandlera Harrise.

Řeklo se již dávno, že pravdivá romantičnost Ameriky netkví v dobrodružstvích Indiánů, kde ji hledal Cooper, ani v novoanglických osobnostech, kde ji našel Judd, ani v sociálních rozporech v končinách virginských plantážníků, kde ji tušil Thackeray, nýbrž v příběhu o uprchlých otrocích.

KAPITOLA I

V Marylandu bylo jaro roku 1831.

„Ty neradske cerne dítě, co tam cucís a kroutíš se tak? To tancuješ nebo co?”

Rozložité tělesné proporce Harriety Greenové zaplnily nízké dveře chaty z klád, až přetékaly. Obličej měla posetý krůpějemi z žáru otevřeného ohně, u něhož pracovala. Dveřmi

skrze škvíry okolo ní vycházela příjemná směs vůní z hrnců a pánví, o jejichž čistotu vždy přísně dbala. Harrieta zdvihla mocnou paži, přejela si jí po obliceji, aby setřela pot, a zpola pobaveně, zpola pobouřeně se zahleděla na kroutící se desetiletou žabku před sebou.

„Ptám se tě, Araminto Harrieto Rosso, ty tancuješ?”

Ještě okamžik Araminta Harrieta Rossa neodpovídala. Zkroutila jednu tenkou hnědou nohu okolo druhé v podivném pletenci a popleskávala malými, ale mozolnatými prsty holou, od slunce do tvrda spečenou hlínu před chatrčí.

Hlava cerného dítěte poklesla. Oci se jí pomalu plnily slzami, až z nich měla třpytné tůňky, které brzy přetekly a slzy splývaly po nedětsky hubených tvářičkách.

„Mami, mně je zkrátka hrozně. Och, mami, tolik mě to škrábe. Nemohla bych běhat nahá, mami?”

„Nahá? Už jsi moc velká na takové nápady! Jen ty mě hezky poslechni, Araminto! Ještě dva roky a ucítíš na zádech pánův bič! Jak to chceš vydržet, když tady brečíš kvůli nové lněné košili?”

Potom, když viděla napětí trýzně v obličeji dítěte, bodlo veliké a dobrosrdečné Harrietě u srdce. Přitáhla si malou dcerku k sobě a v tváři se jí náhle zablýskl úsměv.

„Poslechni, zlatíčko! Běž do stavení a slez si dolů do jámy na brambory, přines mamince deset šťavnatých sladkých brambor a dvě schovej za košili, a až ten tvůj bratr přijede s poštou do panského domu, můžete si támhle někde udělat ohýnek a upéct si je!”

Na okamžik se úsměv malé Harriety podobal úsměvu matčinu. Sladké brambory z bramborového sklípku byly pro jižní otrocké dítě vrcholnou pochoutkou, radostí jen zřídkakdy jí poskytnutou, třebaže se matka těšila naprosté důvěře jako vrchní kuchařka panského domu. A panský dům by se málo staral! Hojnost z něho proudila jako voda cedníkem, bezstarostná, nepočítaná, blahobytná hojnost!

Proklouznout pod matčinou paží jako prchající kotě, předupat hliněnou podlahu kuchyně k jámě vprostřed, zdvihnout jedno z hrubých prken krytu, sklouznout po vrzajících schůdcích a objevit se opět se šosy dlouhé, škrabavé košile v rukou a s klínem jako nádobou na deset šťavnatých sladkých brambor, to všechno bylo dílem jediného mžiku. Jak se drobounce kučeravá hlava malé Harriety vynořovala z hrubých prken, zaslechla koňský dupot a hned potom hlas svého čtrnáctiletého bratra, jak spěšně a tlumeně mluví. Rychle přeběhla k velikému ohništi, jediným rozmáchlým gestem vysypala tam na zem malou hromádku sladkých brambor, zkušeným nosíkem přivoněla k nízko visícím hrncům a potom se opět pod matčinou paží vrhla ven do jarního slunce s dvěma největšími brambory v rukou.

„Benži, hele! Nedostáváš hlad? Mami říká, že si můžeme rozdělat ohýnek -” Dychtivý hlásek však poklesl až do ztišení, neboť zde najednou bylo cosi důležitějšího než ta její věc. Napětí ve veliké postavě matčině, nezvyklý způsob, jak se Benži skláněl s koně a šeptem přerývavě matce mumlal něco do ucha, způsobily, že dítě náhle zpozornělo, zmlklo a na sebe zapomnělo.

„Ano, mami, říkají, že se ten člověk jmenuje Garrison a ten taky napsal a vytiskl ty noviny ve velkém městě nahoře na severu.”

„Jak tomu říkají?”

„Docela přirozeně mu říkají Boston -”

„To ne, Benži, to nemyslím. Myslím - jak říkají těm novinám?”

„Už jsem ti povídal, co vím všecko, mami! Říkají tomu Osvoboditel a lidi tam na poště jedny ty noviny měli a zuřili o všecko pryč! Bože, božíčku! Byli o moc víc zuřivější, než se mi líbí, tak jsem radši mazal svou cestou -”

„Ty štěně bázlivé! Co se v těch novinách říká?”

„Říká se v tom, že otrokářství je spřaženství s peklem.”

„Tohle! To už dávno sama vím!”

„Říká se v tom, že se tohleto útočiště lží má vymést!”

„No tohle!”

„Lidi na poště, muži - hodně brzo se vydají na sever tohohle Garrisona zavraždit -”

„Hleďme, Benži, tak ty takhle nakládáš se svěřenou důvěrou?”

Okolo rohu přicházel mladý muž, vysoký, čistý a úhledný, v jedné ruce nesl jezdecký bičík a v druhé čerstvě utržený květ magnólie. Chladné modré oči hleděly do vylekaných černých. Bičík se sotva viditelně pohupoval. Tu Benjamin kopl koně silnými patami bosých nohou a odcválal k panskému domu, malá Harrieta znovu vklouzla do temného kouta kuchyňské chatrče z klád, takže jen pohodlně opřená postava její matky zůstala ve dveřích mladému pánu tváří v tvář.

„Pane, říkají, že drbavé ženské těsto nevykyne, tak jestli dovolíte, budu si hledět vaření.” Vysekla mu náhle hlubokou, maličko posměšnou poklonu. Stín na prahu se hnul. Za okamžik už jenom slunce zalévalo práh chaty.

Harrieta si sedla na schůdek u dveří a čekala na bratrův návrat. Stále ještě se ošívala a kroutila, neboť nová košile z hrubého lněného plátna (která byla jejím jediným kusem oblečení) mučila její hubené, citlivé, útlé tělíčko, avšak dvě sladké brambory byly velkolepou odměnou. S kopečka od panského domu se snášely tiché zvonečky spinetu. Jarní ovzduší bylo přeslazeno vůní magnólií. Na pozadí temné zeleně dubů vypadaly pestře vybarvené červenky jako veliké a okřídlené tropické květy.

A už tu byl Benjamin - vysoký, neulízaný, dobrodušný Benjamin! Rozdělat oheň nebyl pro něj žádný kumšt.

„Uhm-ňam-ňam,” liboval si Benjamin. „Tyhlety sladké brambory jsou už tak docela od přírody náramně dobrá věc. Haty, ta lněná košile tě trápí?”

„Škrábe - ustavičně škrábe a škrábe!”

„Sundej ji!”

„Mami nedovolí.”

„Sundej ji. Já ti ji obnosím do hladka.”

Okamžitě odpovídala činem. Dvě hubené paže mávly vesele vzhůru a již letěla přes Harrietinu hlavu ta nenáviděná ‘škrábavá’ košile a padla dolů.

„Benjamine, ale bude tě škrábat!”

„Kdepak - má stará kůže si ani nevšimne, že ji mám na sobě! Teď utíkej, Haty, a popros mami, aby ti půjčila spodničku.”

V příštím okamžiku malá hnědá víla proběhla okolo rohu chaty z klád a vletěla do nízkých dveří.

„Mami, kdepak je kus spodničky? Benjamin mi onosí tu lněnou košili. Už ji na sobě nemám!”

Stará Rita, pilně míchajíc obsahem velikého železňáku, pohlédla přes rameno a zazářila jedním ze svých vzácných úsměvů.

„Ty jsi ale kus zpropadeného černého prtěte,” říkala něžně. „Ty jsi ale nestyda!”

KAPITOLA II

Bylo v červnu o dva roky později. Nad korunami dubů se veliký žlutý měsíc zdlouhavě zdvíhal do jasné oblohy. Vysoké sloupy panského domu se v přísvitech matně leskly jako kusy vzácné staré slonoviny. Vzduch byl ztěžklý vůní jasmínu a růží.

Stará Rita celý den vytrvale pracovala v kuchyňské chatě, šlehala vejce do pěny lehké jako nikdy dřív, podlévala pečeni, obracela a opět polévala vonící kuřata pečená na rožni, až zpola na oči neviděla horkem, čoudem a potem, až ji ruce bolely. Celý den se jí oba malí kuchyňští chlapci, Sam a Clarence, pletli pod nohama, kotrmelcovali, že se div nezbláznila z jejich dychtivosti, horlivých záchvatů snahy vypomáhat, z nepopsatelné dětinské neohrabanosti.

Právě škrábali brambory jako dvojčata starého šaška. Hned Clarence ztratil nůž a malý Sam rovněž nechal škrábání a pomáhal mu ztracený nástroj hledat. Hned zas Clarence vyskočil jak vítr za nějakou posílkou, ale v mžiku se vracel želvím krokem a vyptával se, za čím to vlastně prve tak odspěchal. A stará Rita ho hned zas s pohlavkem posílala zpět. Tu opět Sam zakopl o hrnec a křičel bolestí, jak mu horké sádlo vystříklo na bosé prsty. Den však se vlekl dál a jídla pro panstvo budou připravena včas.

Však to bude dnes ta nejkrásnější, nejvznešenější a nejdokonalejší společnost, jakou panský dům hostil. Což nejsou dnes narozeniny mladého pána George? A ne pouze narozeniny, ale narozeniny ze všech nejvýznamnější, které mají v životě muže největší důležitost. Mladý pán Georg dosahuje dospělosti! Je pravda, že černí otroci neměli mladého pána George rádi. Mladý pán nebyl jako starý pán plantáže -muž laskavý, usměvavě poklidný. Mladý pán měl v očích podivný lesk, kdykoli se na otroka zahleděl, příliš ostrý třpyt to byl, aby jej otrocké oči mohly snášet. K vlastní matce se choval s velkomožnou přezíravostí, k otci s náznakem pohrdání. Své koně, oblíbené plnokrevníky, na vyjížďkách tak proháněl, že se vraceli do stájí pod pěnou a mokří, a mladý pán ještě nadával a udeřil starého stájníka Epha, když si dovolil upozorňovat, že to koním neprospívá.

Ne, otroci možná mladého pána George nemilují, ale určitě jsou mu věrně oddáni. Což nevařila a nemíchala stará Harrieta jeho první misky kasičky, nevymačkávala a necedila jeho první hovězí šťávu, aby z drobounkého kojence vyrostlo silně dítě? Což ho Amanda nekolébala a nezpívala mu, nevypiplala ho ze spalniček a z černého kašle, nesnášela jeho polibky a hrubosti se stejnou trpělivostí? Což ho starý Eph neučil jezdit na koni a nepukl tehdy málem pýchou, jak mistrovsky se chlapec držel v sedle svého prvního malého koníka? A což Sam, nejvyšší hlava služebnictva v domácnosti panského domu, nezastrkoval mu ubrousek za nadýchnutou blůzku, když tehdy poprvé bylo hošíkovi dovoleno zasednout k obědu s otcem a s matkou za ten krásný staroanglický stůl? Pomáhali ho vypěstovat. Náležel jim. Krutý, panovačný, okouzlující, pohrdavý, statečný - což ho oni nevychovali? Což oni ho neučinili tím, čím je - svým pánem?

Byla však na marylandské plantáži mezi otroky jedna osoba, která neměla o mladém panu Georgovi nejmenší pochyby. Mladá Harrieta, nyní již dvanáctiletá, napůl tygřice a napůl hravé kotě, ta nenáviděla mladého pána George nenávistí naprostou a ničím nemírněnou. Když se podíval na ni, oplácela mu pohledem očí, v nichž se blýskalo blesky džungle. Když se pokusil ji zachytit, uklouzla mu hlaďounce rychlostí, jakou by mládě leoparda mohlo závidět. Což ho neviděla, jak týral bičem koně? Neslyšela, jak dovedl odseknout vlastní matce? Toho mít ráda? Ani nápad!

Dvě hodiny dnes stála za křeslem starého pána u stolu a tahala kladku, jež ovládá veliký papírový vějíř. Sem a tam, sem a tam! Moucha nesmí sednout na nos bělocha! Sem a tam, sem a tam! Bavilo ji pošklebovat se po mladém pánu Georgovi, když se díval jinam. Byla dosud dítě, nepokročené, náladové, snadno omrzelé, milující i nenávidějící se stejně hlubokou prudkostí.

Už je temný večer a ze shromážděné společnosti doléhají příjemné zvuky. Harrieta se krčí ve stínu za jedním sloupem. Klap, klop! Ještě jeden kočár přijíždí. Příjezdovou cestou přiletěl pár krásných koní, oháňky jim vlály, kolena se vysoko vzpínala. Staromódní kočár zarazil naráz. Veselý smích a šust hedvábí. Dveře panského domu se otevřely. Objevil se v nich bratr Benjamin ve fraku, na který nebyl zvyklý, a pokoušel se vypadat jako lokaj, jímž nikdy ještě nebyl. Harrieta se posměšně uchechtla a přikrčila se hloub do stínu.

A teď už rychle kočár za kočárem přivážel mladé i staré, veselé, jednoduché, plaché, nafoukané. Tady přichází slečna Amanda Arnoldová v modrém brokátu, toho roku obletovaná krasavice. A zde je Zuzana Leeová ze sousedství, právě čtrnáctiletá, přicházející v bílém tylu poprvé do společnosti dospělých. „Tra la la la, lá la la, lá la la, lá la la!”

Slabounké tóny klavíru se nesly do měsíčního jasu. Bledé světlo se s nimi splétalo a vracelo se podle slonovinových sloupů, okolo přikrčeného otrockého dítěte a vyřezávanými dveřmi do rozlehlé haly.

„Tra la la la, lá la la la, lá la la la, lá la la la!” Housle převzaly klouzavý takt valčíku a nesly jej dál. „Trá la la la, lá la la.” Harrieta nizounko přikrčená, tichá, jen oči a uši nastražené, vpíjela do sebe ten obraz - omamné víno hudby, světlo měsíce, jasmín a růže, všechen vypjatý život a ,krásu jižní noci. Náhle jediným skokem seskočila z verandy na zem. Venku za rohem domu, kde měsíc zářící skrze koruny dubů vrhal na trávník ornament z dubových listů, Harrieta se předkláněla a otáčela, poskakovala vpřed a zase zpátky, prohýbala se a vykračovala v posměvačně hrdinském napodobení romantického tance. Potom se výbuchem vytrhla z pout rytmické hudby, mávla tenkými, napjatými pažemi vysoko nad hlavu a štíhlé tělo roztočila do šíleného, nevymezovaného víru. A potom s krátkým zabubláním smíchu na rtech odběhla. Zpola dítě, zpola skřítek z měsíčního světla.

Všude vůkol měsíční jas - zaléval širé louky, z temnot vybíral černavé obrysy chat pracovníků plantáže, do neklidu budil všechno drobné stvoření lesů a polí. Luční skřivan zašvitořil chabě, jak Harrieta proletěla okolo. Mladý zajíček si na chvilku nadsedl a mžoural na ni skrze vysoká stébla trávy. Čtyři chaty byly temné a prázdné, ale v nezaskleném okně páté blikala svíčka, mdlobně světélkovala do jasné noci. Harrieta nahlédla dovnitř. Světnice byla plná natlačených stínů. Jen před ohništěm byl volný prostor a v něm si hrály čtyři malé děti s hlavami drobounce kučeravými. Hukot hlasů se táhl k Harrietiným naslouchajícím uším, sytý zvučný hlas otroků, smírný, bublavý smích. Harrieta odskočila od okna a jak proklouzla nízkými dveřmi, vítaly ji dychtivě děti. „Harito, pojď si s námi hrát na slepou bábu!”

„Hele, Harito, já umím chodit po rukou. Vidíš, hele, Harito!”

Malý šestiletý klučík radostí vřískal, jak se vrhl střemhlav vpřed, z rukou a z kučeravé hlavy udělal na podlaze trojúhelník a hnědé nohy vystrčil vzhůru nad sebou ke stropu. Jeho jediný kus oblečení mu sklouzl dolů přes hlavu a obnažil tak drobný hnědý zadeček, že se v záři ohniště jen svítil. A na ten zadeček Harrieta rychle plácla dlaní. Malý uličník přeletěl kotrmelcem a postavil se zas rovnou na nohy. Kroutil se veselým smíchem.

„Rastusi Johnsone, ty jsi ten nejchlubivičatější prcek ze všech, co jsem jich jakživo viděla!” řekla Harrieta.

Na druhé straně v koutě starý Tom mazlil bandžo, brnkal na struny zvolna, něžně, jako by hledal melodii a nemohl ji stále najít. „Drnk, drnk, dank, drnk drnkity drnk, dank, drnk!”

„Harrieto, přinesl ten tvůj bratr Benži dneska večer poštu do panského domu?” zeptala se dívky sykavým šepotem žena, sedící u dveří. Harrieta se ohlédla přes rameno. Potom se přitulila k sedící ženě a otřásala se smíchem.

„Kdepak, Mejmo! Z Benžiho je pro dnešek lokaj! Ché, ché! Ten otvírá a zavírá dneska večer panstvu dveře a má na sobě dlouhý černý sosák, šosy se mu motaj mezi nohy a vypadá vyjukaný jako by čerta uviděl!”

„Kdo přinesl poštu?”

„Drnkity drnk, dank drnk!”

„Ebenezer šel pro poštu místo Benžiho.”

„Je tady Ebenezer ve světnici mezi vámi?”

„Zrovna jsem přišla, Mejmo. Nemůžu jistotně říct.”

„Ebenezer? Kdo říká Ebenezer?” Vysoký černý stín se vztyčil mezi oběma ženami a ohništěm, zaváhal okamžik a potom si dřepl vedle nich.

„Drnk, dank, drnk, dank, drnk, drnk, drnk, drnk! Drnkity drnk!”

„Ebenezere, pověz co je nového z šeptandy, od vrby?”

„Nového, Mejmo?”

„Ano, jaké novinky, Ebenezere?”

„Clarence od Henryho Leeho dostal čtyřicet ran bičem za inzupordinanc.”

„Copak je tohleto, Ebenezere?”

„Nevím. Nejspíš se tak nově říká tomu, že je černoch unaven, počítám! Dostal těch ran bičem a nezakňoural ani jednou. Potom utek.”

„Utek?”

„Ba.”

„Drnk, dank, drnkity, drnkity, drnkity!” Bandžo jako by našlo melodii a vyhrávalo ji žhavě, vtíravě, znovu a znovu. Stíny na podlaze se rozhoupaly a za nimi, na holých stěnách malé chaty, ožily opět jiné stíny a pohupovaly se s nimi do taktu. Dívka jen maličko starší než Harrieta vyskočila ze skupiny na podlaze. Roztáčela se dokolečka dokola. Potom trochu potácivě ustoupila a usedla opět na podlahu.

„Drnkity, drnkity, dank, dank, drnkity, drnkity, dank.”

„Utek - a co dál?”

„Celou noc proležel ve velkém lese.”

„Tak?”

„K ránu přihnali stopaře, psy.” Harrieta se zachvěla. Ve světnici bylo horko, k zadušení horko, jí však přeběhl po zádech mráz a ruce jí zledovatěly.

„Drnkity, drnkity, drnkity!”

„Ale Ebenezere, ale nechytili ho?”

„Ba ano, Haty! Takoví psi vyčuchají i vačici. Chudáka Clarence chytili. Clarence tam zrovna zůstal bez dechu, povídá se.”

„Mrtev?”

„To ne, chudáka Clarence nezabili. Stojí moc peněz, takový negr. Ale ona dlouho mu teďka nebude moc do skoku.”

„Drnk, drnk, drnk, drnk, drnk, drnk, drnk!” Muž teď tančil před ohništěm, holé prsty bosých nohou na holé, do tvrda udupané hlinité zemi. Tlap, tlap - šoup, šoup! Byl v tom opravdový rytmus, ostrý a živý - rytmus, který bral Harrietu za hrdlo, až se v napětí rozkolébala. Tady v tom nebylo ospalé, náměsíčné melodie panstva, zdrželivé a přeslazené. Tady znělo dávné a prapůvodní, základní volání džungle, divoké, svobodné!

Šepot vedle Harriety pokračoval. Ebenezer vypravoval Mejmě všechny ohavné podrobnosti té honby na člověka. Harrieta již to nedokázala déle snášet.

„Proč ho chytili? Proč nás vždycky zas chytí?” vykřikla pronikavě, všechnu opatrnost pustila do větru. „Až já uteču, nikdo mě nikdy nechytí!”

„Pst, psst!” Veliká černá dlaň sklouzla Harrietě na ústa. Nechtěla se dát, rvala tu ruku, ta však držela pevně. Právě když jí docházel dech a oči měla plny slzí, ruka opět odklouzla a Harrieta viděla ve tmě prosvítající Mejmin úsměv.

Tanec ustal. Na chvíli i bandžo ztichlo. Kdesi ve skupině shromážděných lidí se jedna z žen začala pohupovat a spustila:

„Davídku malý, na harfu hrej…”

„Aleluja, aleluja!” připojily se k písni další hlasy.

„Josue syn Núnův byl,

v díle se vždycky přičinil.

Aleluja, aleluja!”

Hlasitěji a hlasitěji se zdvíhala hudba a zpěv, chatu naplňovala zvláštním, dojímavým kouzlem. Harrietě se v srdci cosi rozechvívalo, jako by se zraněné ptáče roztřepotalo. Když poslední aleluja doznívalo, vyskočila z podlahy. Její hlas znovu jako zvon se rozezněl rozechvěním vášně, když spustila starý spirituál, otrokům zakázaný.

„Mojžíši, ó přijď, ó přijď,

k nám do země Egypta,

faraónu poroučej,

lidu mému volnost dej!”

Rozpjala paže do stínů. Na mžik bylo v chatě ticho, potom se tu a tam pozvedl odpovídající hlas.

„Lidu mému volnost dej!”

Ebenezer se připlížil. Pokusil se chytit Harrietu za ruku, dívka však mu odskočila. Znovu se rozezněl její hlas:

„Tak pravil Pán, tak Mojžíš děl,” A tentokrát určitěji, hlasitěji se vracela ozvěna refrénu:

„Lidu mému volnost dej!”

Harrieta zpívala dál:

„Ne-li, já prvorozené ti pobiju.

Lidu mému volnost dej!”

Mohutná dojímavost starého spirituálu vyzváněla do jarní noci. Slyší tu píseň lidé v panském domě, jak tam teď už celé hodiny tancují? Zpěv utichl. Plameny ohně se krátily. Dítě zakňouralo, žena zaplakala. Harrieta se odplížila na své místo u dveří. A najednou stála tam v nízkých dveřích těžká, mohutná postava, v měsíční záři černá - Harry Miles, napůl běloch, dozorce, nenáviděný poháněč a správce nad otroky, pracujícími na polích. Světnicí proběhlo chvění.

„Kdo spustil tu písničku?” Hlas to byl drsný, surový. Harrieta se zachvěla. Ebenezer pomalu vstával. Zpola váhavě se vlekl vpřed. Nakonec zdvihl hlavu a pohleděl dozorci do očí.

„Já ji začal, pane,” pravil. Ale štíhlá postava Harriety vyletěla jako bleskem mezi ty dva muže.

„To není pravda, Harry Milesi,” křikla. „Já sama ji začala!”

Stará Rito, odpočívající ve dveřích kuchyňské chaty po těžké denní práci - stará Rito, kteráž jsi udělala hostinu panské společnosti a na niž ta společnost ani nepomyslí - stará Harrieto, slyšíš svou naříkající holčičku volající tvé jméno, svou malou dívenku, nyní zas jen pouhé zděšené dítě, před chvílí nebojácnou, vášnivou ženu - neslyšíš ji, stará Rito?

„Ó, pane, něco se děje Harrietě. Slyším její nářek!”

„Ty čertovo kvítko, ty, tiše stůj, drž!”

„Mami, mami, mami, mami!”

„Už běžím, zlatíčko! Zlatíčko děťátko, už jdu!”

„Harry Milesi, co to vidím? Toto dítě nepřísluší pod vaši pravomoc! Patří k služebnictvu domu, je to dcera kuchařky Harriety!” To říkal pán, proslulý laskavostí, nyní však zněl jeho hlas chladně.

„Překročil jste svou pravomoc, Harry Milesi!”

„Promiňte, pane. Zpívala Mojžíši, ó přijď”.

„To je proti zákonu. Mladý pán Georg mě upozornil. Byl se projít trochu na vzduchu a slyšel její hlas. Promiňte, pane!” Dozorce se obrátil a odcházel s hněvivou uctivostí, ale rty mu zbělely. Pán se také obrátil na patách.

„Mladý pán Georg toto - mladý pán Georg ono - stále jen vyvolává nepříjemnosti!” bručel si s ustaraným mrakem na čele. Potom již laskavěji: „Nuže, Rito, dobrou noc. Byl to den plný práce, což? Tys určitě splnila svůj díl - nejspís jsi unavena, vid? Já také! Nedokážu již držet krok s mládeží. A ty, dítě, pojď ke mně!” Veliký, přátelsky laskavý muž přivinul vzlykající děcko k sobě.

„Buď hodná, Araminto Harrieto - nebo bych tě musel poslat, abys odvívala mouchy od některého jiného pána. Nezapomeň! Už dost takových hodin zpěvu!”

KAPITOLA III

Od večera společenské hostiny minuly čtyři dny. Mladý pán Georg ve vzácné chvíli dobrého rozmaru čekal před vraty stájí, až mu starý Eph osedlá a vyvede Nelly, krásnou plnokrevnou klisnu. Stál tam bezstarostný a sličný, na rtech sebevědomý a uspokojený úsměv, když okolo rohu stájí přicházela Harrieta s drobounce kučeravou hlavou sehnutou nad malým chlupatým klubíčkem, jež držela v obou dlaních.

„Pojď sem, Minty, co to máš v rukou!” Byl to vřelý, přátelský a laskající hlas mladého pána George, jenže otrocké dítě i ten hlas vylekal, okamžitě napjatě zpozorněla. Skloněná hlava se prudce vztyčila. Malinké mládě zajíčka si přitiskla na prsa. „Nechtěla jsem vám ho ukazovat!”

„Minty, pojď sem!” Vztažená ruka se zdála laskavá a neškodná, ale Harrieta Araminta znala nálady mladého pána George, znala je a bála se jich. Tak na minutku se mladý muž na ni usmíval a oči Harrietiny pohledy vracely - veliké černé oči, široce otevřené, bezvýrazné, žádný cit nevyjadřují, leda snad údiv - až tu v jejich středu se roztančily zlomyslné záblesky, dvě odbojná světýlka tak odlišná od podlézavých pohledů ostatního černého služebnictva. Tyto černé oči se roztančily ohněm! Hlavou pohodila dívka zpátky, nízko se sehnula, až její potrhaná sukně přikryla bosé nohy zúplna, vztyčila se rychle a začala zpívat vesele, dráždivě, rozmarně a posměšně spustila jednu z oblíbených písní otroků:

„Sbohem, starý můj pane,

sbohem, já odcházím!”

„Harrieto! Neopovažuj se zpívat! Což nepamatuješ - -”

Vyšlehl vzdorný červený jazyk. Tělo dítěte odskočilo nazad z dosahu, jak po něm mladý muž skočil. K zuřivosti dopalující smích! Harrieta byla ta tam. Jenom starý podkoní Eph stál ve vratech stáje a držel bujně podupávající Nelly, s údivem a s lítostí se díval na vzrůstající zlost svého mladého pána.

„Ďáblice! Docela rád bych tuhletu holku zabil!” volal mladý pán Georg. Skočil do sedla a nelítostně ťal ostruhami Nellin bok. Vyletěli a uháněli jako z děla vystřelená koule. Nechali za sebou jen starého Epha, marně volajícího.

Za stájemi se Harrieta opírala o zeď a ramena se jí otřásala smíchem.

„Che-che-che-ché! Mladý pán Georg si myslí, že mě může chytit,” smála se. „Chytit mě - mne! Já nejsem žádné štěně zajíčka. Che-che! Tak myslím, že tě pustím, ušáčku ušatá!” Sehnula se opatrně a vysadila zajíčka volně do vysoké trávy.

„Utíkej, pomlázko!” volala. „Běž zpátky k mámě a pověz jí, že máš zase svobodu!”

Tato příhoda, jež ve své chvíli Harrietu docela pobavila, měla jí přijít draho. Za lenošného odpoledne o několik neděl později ležel mladý pán Georg bezstarostně rozvalen v křesle pod stromem. Byl sám. Starý Eph odvezl jeho matku a sestru k společenskému čaji na sousední plantáži. Pan Carter odjel do

Cambridge na jednu ze svých vzácných cest za nákupy. Georg trochu četl a trochu snil velikášské sny o budoucích časech, až on sám bude pánem plantáže Broadacres, když ho náhle vyrušil z omamných vidin hluk jedoucích kol.

Příjezdovou silnicí se blížil zavřený kočár docela již zbavený nátěru a tažený párem starých roztřesených koní. Starý sešlý černoch vládl otěžemi a z pokřiveného okénka vyhlížela ženská tvář.

„Sestřenice Zuzana, ze všeho, co je na světě protivné!” mladý pán Georg si zamumlal pro sebe, v mžiku však byl samá uctivost, pomáhal dámě vystoupit a nabízel jí židli.

„Nu; Georgi, matka je doma, doufám? Není? Nu, konec konců mé řízení se týká tvého otce. Potřebuji otroka - -”

„Otec odjel do Cambridge, Zuzanko.”

„Cože, ani on není doma - tvůj otec není doma! Božíčku, kde by mě tohle bylo napadlo! Ráda bych věděla, co mám dělat? Taková cesta!”

Mladý pán Georg poslouchal, přemýšlel, usmíval se úsměvem vypočítavosti. Konec konců, proč ne? Plantáž mu byla ponechána na starosti.

„Víš, milá sestřenko, že jsem plnoletý?”

„Ty už plnoletý, Georgi? Ach, pravda! Nezamyslila jsem se - a pořád ještě si čteš povídačky - Kázání by byla vhodnější -Ó, ano, ano, otrokyni na zametání, utírání prachu, vůbec úklid a obsluhu u stolu a kolébat nejmenší. Ne, to ne, nemohu ji kupovat.” Zdvíhala odmítavě ruku v silně vyspravované rukavici. „Zpola odrostlé dítě mi postačí - jedno z těch vašich přebytečných dětí, co tady věčně jenom překážejí. Proč si je tvůj otec ponechává, nikdy nepochopím. Platila bych nájem několik centů týdně a o hodně víc, kdyby se osvědčila.”

„Konec konců, proč ne tu protivnou potvoru!” Tak uvažoval mladý pán Georg. „Rád bych se jí tady odtud zbavil!” Nahlas však řekl:

„Myslím, že bych měl přesně takovou dívku pro tebe, sestřenko.”

„Jak je stará?”

„Právě třináct.”

„Je silná?”

„Silná jako kůň, ale divoká, divoká jak jestřáb.”

„Dobrá! Tím líp! Já už ji dovedu pokrotit.”

„Je zrovna venku za domem, hraje si s černými mrňaty.”

„Běž, zavolej ji, abych si ji mohla prohlédnout.”

„Nepůjde, mne neposlechne.”

„Kdepak máš dozorce? Zavolej ho, ať ji přivleče!”

„ Je to dcera staré Rity, kuchařky.”

„Tak je z dobrého kmene. Stará Rita se mi líbí. A umí vařit. Žádné rozmary!”

„No, tahle ani nevím! Tohle by mi zarazila v mžiku, kdyby mohla, ale dnes právě vypomáhá na poli.”

„Tím líp. Nemůže překážet.”

„Dojdu pro dozorce, aby ti ji chytil.”

„Ano, a tady je pro tu holku páska na oči.”

„Pamatuj, Zuzanko, platit budeš mně!”

Mezi zadní stěnou panského domu a velkou loukou si Araminta Harrieta hrála s dětmi otroků. Hned byly kunami a vačicemi a ona představovala loveckého ohaře a honila je, děti prchaly do všech stran s výkřiky a s výbuchy smíchu. Potom zas byly všechny jejími dětmi - moc nemocné byly a skoro již ,umrlé’. Harrieta kuchtila dušenou proti horečkám a se smrtelnou vážností je všechny krmila. Tu vzala malinkého Jeffa na klín. Zatřepetala mu jedním černým prstíkem u nohy, potom druhým a dalším a s žertovnou ukrutností mu zpívala říkanku:

„Tenhle je tvůj pán,

tenhleten je pán pán pán,

tuten ti bude rozdupán!”

A potom ta nejnádhernější hra ze všech, Harrieta představovala mladého pána George a seděla rozkročmo jako na koni na vyhazujícím uličníkovi, který koně představoval, ukrutně ho bičovala proutkem z louky.

„Čerte čertovská, budeš vyvádět? Tady máš, tu máš? Cože, tak se ti to nelíbí, co?”

Vrhla se na klučíkovu hlavu s opravdovou vervou a kluk kroutil krkem a zubil se a vykukoval mezi jejími koleny.

„Haty, já bych zas chtěl dělat mladého pána George! Ty budeš dělat Nelly, ano? Už toho mám dost plazit se pořád a lézt po čtyřech. Teď je na mně řada dělat pána a ty budeš kůň. Z tebe by byl náramně krásný kůň, Minty!”

Na prostou hru padl černý stín, hrozivý a přízračný. Děti vzhlédly a rozběhly se s výkřiky zděšení, tentokrát nepředstíraného. Klučík sklouzl s Harrietiných zad a odskotačil za roh. Pouze Harrieta, snažící se rychle vyskočit z

pozice na všech čtyřech, byla o zlomek vteřiny příliš pomalá. Na oči se jí přitiskla oslepující páska, ruce jí někdo bolestivě zkroutil dozadu a spoutal. Ústa jí přidržela cizí dlaň.

Za deset minut nenatřený zavřený kočár, tažený párem starých roztřesených koní, sjížděl po příjezdové silnici od domu Carterů. Z kočáru pronikaly ven zvuky zápasu a zdušený, kašlavý nářek dítěte. Dole v dálce stará Rita pozpěvovala s ostatními pracovníky polí, zpívala si, jak se předkláněla a trhala bavlnu, předkláněla a trhala, předkláněla a trhala. Pán plantáže byl v městě, sledoval dražbu, vyčkával vhodné chvíle k nákupu nového silného otroka. Na tři kilometry opodál paní Carterová s paní Arnoldovou rozprávěly o lenosti otroků a pomaloučku si k tomu připíjely sladký čaj z modrých majolikových šálků. Mladý pán Georg se pohodlně opřel zády v křesle pod stromem a opět zvedl román Ivanhoe od Waltra Scotta. Vítězně se usmíval. Tam dole ve vysoké trávě poskakoval mladý zajíček - volný, svobodný!

KAPITOLA IV

„Hezky při zemi, kočárku krásný, ujížděj si mi, odvez mě domů.” Posté již se Harrieta hluboce skláněla nad kolébkou kojeňátka. Posté broukala slova starého spirituálu tichým, konejšivým hlasem, a stále pohupovala kolébkou sem a tam, sem tam houpala její drobná, pocvičená ruka. Houpity hou, houpity hou! Jen rytmicky pravidelné poskřipování kolébky rušilo těžkou tišinu starého cambridgeského domu. Již od půlnočního nasycování bylo dítě nepokojné. Ubohý, zkažený malý tyran, tady to mimino Frederik! Dokud nebyl hlazen a lísán tímto něhyplným rytmem, odmítal usnout, mrskal svými drobnými pažemi na všechny strany a důrazně protestoval, tenkým a chorobným kňouráním.

„Dítě se nesmí nikdy zanedbat, nesmí se rozplakat.” Toto ponaučení si Harrieta dokonale vštípila. Houpy hou, houpy hou!

„Hezky při zemi, kočárku krásný —” A teď na mžik si její unavená ruka pohověla a z nevyspání ochořelé černošské dítě kleslo hlavou na kolébku. Na jediný blažený okamžik - mžik slastného zapomnění - potom maličké zaplakalo, drobně kučeravá dívčí hlava opět vyskočila zpátky do pozorného bdění, pravidelné vrzání kolébky pokračovalo zas dál a dál.

Dítě se na dlouhou chvíli ztišilo. Nastávající úsvit začal proměňovat vysoké a úzké, starodávné okno na konci pokoje ve svítivý šedavě zelený obdélník. Pomaloučku se pokoji navracela ztracená podoba. Rozmazaná mlžina na krbové římse se opět proměnila v hodiny, jejichž vrchol představovala figurka rytíře s mečem. Hodinová ručička pod rytířem ukazovala na čtvrtou. Všechny mahagonové části kolébky bylo teď jasně vidět. Na pozadí podušky se obličejík dítěte zdál stažený a zelený. Na mžik se naň Harrieta upřeně zahleděla s náhlým strachem v srdci, až se maličký opět pohnul a dívka si s úlevou oddychla. Milovala ho nebo nenáviděla, tady toho mrňavého tyrana, ponechaného tak bezmocně v její péči?

Venku za oknem zazněl ostrý hlas probuzeného ptáčete, zdál se až úděsně blízký a hlasitý.

„Můj ty smutku, to je ten nejpronikavější posměváček, co jsem jakživo slyšela!” zahučela si Harrieta pro sebe, ohlížejíc se přes rameno.

Plesky, plesk! V sousedním pokoji si mladý pán Theodor obtahoval břitvu. Teď zas zavrzaly schody z mansardy a stará Eufémie se batolila dolů rozdělávat oheň. Brzy se příjemná, dráždivě chutná vůně smažící se slaniny proplížila až sem k chřípí hladového otrockého dítěte. Obešla ji vlna mdloby. „Ňam-ňam,” pomyslila, „slanina! To není pro Harrietu! Takhle nejspíš vystydlá kukuřičná kaše - to ano, jsem blažená, když dostanu aspoň tu!”

Starý dům se probouzel, ale proč tak časně? Chvilku se Harrieta divila, až si potom s náhlým a bolestným úlekem připomněla. Toto je jitro dne, kdy slečna Emilka odjíždí domů. Slečna Emilka, mladší sestra paní Zuzany, jediná Harrietina přítelkyně na světě! Kdo se napříště postaví na její ochranu před záchvaty zlosti paní Zuzany? Kdo ji nechá vycházet na procházky a bude ji střežit jen nenápadnou vlastní procházkou několik kroků za ní? Kdo s ní pohovoří a bude jí vyprávět žertíky? Kdo teď vezme tu velkou černou knihu a bude ji učit slova - podivuhodná, vážná slova jako třebas ta - ,Neboť s vámi jsem vezdy i na sám konec světa’? Harrieta si pomalu navlhčila rty a přeříkávala si pečlivě ona slova, těšíc se z jejich vážného znění.

Ztracena ve vzpomínkách a úvahách zapomněla na chvilku kolébat. Maličký se nepokojně převaloval, vystrkoval drobné ručky a zakňoural. Zčistajasna sem otevřenými dveřmi nahlédla zamračená tvář, rámovaná natáčkami jako hlava Medusy.

„Harrieto! Co tu, proboha, děláš? Jak se opovažuješ sedět si tam nečinně a nechat maličkého plakat? Dostal již svou ranní láhev? Nedostal? Okamžitě mu ji dej! Okamžitě, povídám!” Zesilující rozkazovačný hlas se zuřivě zdvíhal. Harrieta se krčila a couvala.

„Ano, prosím, milostpaní paní Zuzano! Udělám jak říkáte, paní Zuzano!”

„To bych ti radila, abys dělala, co říkám, ty pitomá mrňavá negerko, ty, to bys měla, nebo - -”

„Ach, Zuzano, což ty nepřijdeš dolů k snídani?” z přízemí volal svěže příjemný hlas.

„Musím si pospíšit, mám-li stihnout vlak - -”

„Ale ano, už jdu!” zapomínajíc na svou zlost, paní Zuzana odspěchala.

„Krindepane! Jen taktak, že z toho nebyl výprask -přespříliš blízko tomu, aby se to mohlo líbit malé Mintě.

Kdyby nebylo slečny Emilky - co si nadál počnu bez slečny Emilky?” Harrieta si chmurně lámala hlavu a běžela připravit maličkému láhev.

Za deset minut potom se octly Harrietiny černé ruce blizoučko bílých ruček maličkého, jak mu pomáhala přidržovat si láhev přesně v nejvýhodnějším sklonu, když; vstoupila do pokoje slečna Emilka.

„Sbohem, mrňáťko mrňavé!” broukala tiše, jak se skláněla a tiskla srdečné políbení na holou hlavičku maličkého. Nato se obrátila k Harrietě a položila jí přátelsky dlaň na rameno.

„Sbohem, Minto,” pravila. „Jsi hodné děvče a taky obratné. Vzpomínej na mne a dobře se starej o malého. Sbohem!” Již se obrátila k odchodu, ale Harrieta, náhle propadající zoufalství nad ztrátou jediné přátelské osoby, popadla její laskavou ruku do obou svých hubených pacek a pevně ji stiskla. Klesla na kolena a oběma pažemi objala kolena slečny Emilky, zvrátila hlavu a tvář tragickou zoufáním, obrátila vzhůru k příjemné, přátelské tváři nad sebou.

„Ach, slečno Emilko, neopouštějte mě! Prosím, vezměte Mintu s sebou! Ach, nekoupila byste mě? Vezměte mě do toho místa do toho Wilming-Wilmingtonu, co jste mi o něm vyprávěla. Prosím, slečno Emilko!” Oči černého dítěte ®e zalily slzami. Ramínka se jí rozechvěla vzlyky. Hlas slečny Emilky nebyl tak docela pevný, když odpovídala:

„Jak ráda bych tě s sebou vzala, Harrieto, nemohu však. Já nemám doma otroky, nevedu, nevěřím na to - a potom, patříš sem, paní Zuzaně. Buď hodná a ona bude také na tebe hodná. Vím, že bude.”

„Ne, ta mě bude mrskat. Každý den mě bude bičovat. Ať dělám, co dělám, ať jsem jaká jsem, bude mě stejně pořád bičovat.”

„Chudinko malá Minto, ona si myslí, že tě jinak nepoučí. Nechce být nelaskavá. Prosím tě, teď už mě pusť, milé děvče, opravdu už musím běžet. Sbohem!”

Tak tedy to nebylo nic platné! Harrietě klesly ruce k boku, dál však zůstávala na kolenou a shrbená v trpké sklíčenosti.

„Sbohem, slečno Emilko. Jednoho krásného dne přijdu na Sever a vyhledám vás!”

„Kdyby ses tam jednou dostala, Harrieto, tak toto je sídlo, kde bys mě musela hledat - víš - dám ti tadyhle lísteček. Je na něm mé jméno i adresa.”

Slečna Emilka otevřela kabelku a spěšně vyňala čistou kartičku a tužku.

„Dobře si to schovej. Jednoho krásného dne ti to opravdu může pomoci, až mě budeš hledat, a najdeš mě, budeš-li opravdu chtít. Sbohem, milé dítě, sbohem!”

„Emilko, co tam vlastně děláš?” vzneslo se vzhůru po schodech naléhavé volání.

„Už jdu, sestřičko - už běžím!” V příštím okamžiku Harrietina jediná přítelkyně byla ta tam. Odešla a zanechala ubohou dívku otrokyni stále ještě tak na podlaze zhroucenou a otáčející v ruce kousíček bílé karty. Dlouhou chvíli tak setrvala, chtivě zírala mlžinou slz na písmena, která nedovedla přečíst. Teprve když uslyšela dupot koňských kopyt před domem, celá se náhle proměnila. Přeběhla k oknu a jak nejvíc mohla, se vyklonila, aby viděla, jak slečna Emilka, paní Zuzana a mladý pán Theodor nastupují do téhož nenadřeného starého kočáru, v němž se sama vezla před tolika měsíci. Na kozlíku seděl starý Pompey, mrzoutský a nevzhledný kočí. Kočár táhli tíž šmatlaví, zpola hladoví koně. Kočár se skřípavě rozjel ulicí. Zdálo se jí to, nebo opravdu viděla v malém okénku vzadu přátelsky kynoucí ruku?

KAPITOLA V

Harrieta se dívala za mizejícím kočárem, až zahnul za roh a ztratil se nadobro. Jak se poslední oblouček skřípajícího kola odtočil z dohledu, zdálo se, že nová vlna trýzně a stesku po domově zavaluje to opuštěné dítě, že propadá do hlubiny bezmocnosti a bezútěšnosti. Vzlyk se jí vzpříčil v hrdle, div ji neudusil, slzy se jí valily po lících a na rtech chutnaly solí. Maličké, nepovšimnuto, za ní pokňourávalo.

„Chycená jako do pasti, tak je to se mnou - chycená tady do toho protivného baráku, jako vačice do želez - jak veverka na takovém tom točivém kole, co maj na pouti dětem pro zábavu.” Potom však v srdci napůl vyhladovělého dítěte otroků se náhle zdvíhala nová odvaha, neurčitá naděje zoufalstvím zplozená, rostlo to a rostlo do křečovitě smělého, promyšleného plánu.

„Všichni jsou pryč - paní Zuzana a mladý pán Theodor a Pompey, všichni vyprovázejí slečnu Emilku k odjezdu. Fémie vězí dole v kuchyni a uši má tak zacpané, že neslyší ani malého plakat. Jeremiáš za něčím kamsi odešel, viděla jsem ho vycházet.” Zaťala drobné pěstičky. „Uteču tady z toho zatraceného vězení - uletím tady z té odporné klece - budu utíkat a utíkat - kdybych doběhla k řece - proudící voda nikdy nikoho neprozradí!”

A vskutku se tady naskytovala příležitost, příhodná chvíle, po níž toužila, v niž doufala celý čas od toho osudného dne, ledy byla jakousi hrůznou čaromocí proměněna z volného stvoření, svobodně pobíhajícího v hájích a po lukách, na toho otročícího, udřeného a zpola vyhladovělého dříče v lakotivé domácnosti paní Zuzany. Na začátku snívala o útěku, nikdy však se nenahodila příležitost. Byla zavírána a dobře hlídána ve všech denních dobách a za nocí spal starý městský dům

zajištěn závorami a zámky, že by je mohla stará hladomorna

závidět. A ke všemu ji tehdy laskavost slečny Emilky

zadržovala bezpečněji než všechny dvojité petlice. Mohla uprchnout na některé z procházek se slečnou Emilkou, to však by byla doopravdy velikánská nevděčnost!

„Tady mám konečně příležitost, určitě,” mumlala si Harrieta pro sebe. „Tady mám příležitost. Slečna Emilka odjela, taky odejdu!” Uvědomila si vlastní rozjařenost. Musí si pospíšit, ale potřeba spěchu byla jako oživující doušek. Žádná představa nekonečných dálek, jež musí uběhnout, žádný strach z dopadnutí, žádný strach o to, jak nebo kam se chce dostat, nic takového ji teď netížilo, jenom živoucí nadšení jí proudilo v žilách. Uprchnout! Vhodná chvíle konečně nadchází!

Ještě jednou a naposledy se s porozuměním rozhlédla po pokoji.

„Nevezmu odtud nic než sama sebe, protože nic nemám! Nerada zanechám opuštěné mimino!” Sklonila se nad kolébkou. „Bože, bože, jak nerada tě tady nechám s tou ďábelskou ženskou, ale, zlatíčko, když ona je tvoje máma! A když budeš křičet, Harrietu za to chytnou.” Chvilku nechala dítěti prst, aby ovinul svou malou bílou ručičku okolo něho, potom spěšně ruku vytrhla a odvrátila se.

Již za minutku sestupovala po schodech pokrytých kobercem. Za další minutku otvírala těžké dveře hlavního vchodu a plížila se po schůdkách vpravo, které ve dvou postranních křídlech vedly z verandy starého městského sídla. Srdce jí prudce bušilo, musila se zastavit a oběma rukama se přidržet kovaného zábradlí verandy, třebaže si uvědomovala pouze své dráždivě naléhavé vzrušení. Potom ji zarazila střízlivá myšlenka.

„Půjdu ulicemi města a možná, že mě zastaví strážník a zeptá se ‘Negerko, kampak jdeš?’ Kdybych ale nesla košík, třeba by si mysleli, že jdu pro něco na trh té ďáblici Zuzaně.”

Pro košík! Může zase znova nahoru po schodech na verandu? Teď, když stojí na slunci, venku z toho nenáviděného ponurého starého domu, dokáže ještě teď zas sebrat dost odvahy a znovu vstoupit do svého vězení? Dejme tomu, že ji Eufémie přece jen zaslechne a vyskočí v temné chodbě na Harrietu? Jaký pán, takový krám! Eufémie je taky stará čertice! Skoro z každého se musí stát ďábel, když bydlí deset let u paní Zuzany - - Buď jak bud, s Eufémií se nechtěla setkat! Harrieta stála na nejdolejším schodě a váhala. Vzhlédla na těžké dveře a vzdychla. Potom docela zlehounka pokrčila rameny, jednou maličkou hnědou rukou se přidržela zábradlí a ztěžka vystupovala zpátky po kamenných schodech. Za tři další minutky malá dívka otrokyně, bosá, s nepokrytou hlavou, v ošklivých, beztvarých, doma tkaných šatech, sestupovala po schodech z verandy. Vesele si pohupovala oválným, zavřeným nákupním košem, zavěšeným na hnědém lokti, ale černé oči v obličeji nad košíčkem měla široce otevřené a smutně vážné.

Když seběhla šťastně se schůdků, myslela jen na to, jak by se vyhnula dohledu Eufémie. Aby se nedostala k zadní straně domu, pospíšila si rychle do ulice a mířila opačným směrem, než kudy odjel prve kočár. Neboť Harrieta neměla ani nejmlhavější ponětí, jak dlouho bude trvat slečně Emilce cesta na nádraží, a teď se obávala, že se ta stará rachotina může každým okamžikem vyřítit okolo rohu rovnou jí naproti! Jestliže její první cesta v tom starém povoze byla tehdy hrozná, oč strašnější by určitě byla tato druhá jízda.

Jak zašla za první nároží a oddechla si s úlevou, že je aspoň z dohledu starého domu, zase vyskočila s úlekem po nečekaném a neuvěřitelně pronikavém ptačím zahvízdnutí. Vyděšeně se ohlédla přes rameno.

„Copak je to? Jsi jen ptáče nebo strašidlo, co mě pronásleduje? Ještě nikdy jsem tady takového ptáčka posměváčka neslyšela!” Tak se nyní zas několik kroků vrátila, vběhla a opět vyběhla z krátké úzké uličky, jíž se slečnou Emilkou často procházely, až se octla na jediné z hlavních tříd města Cambridge. Bylo dosud časně, ale povaleči v celých houfech si již na nárožích vykládali historky a čilé hospodyňky již spěchaly na trh. Tu a tam se někdo zvědavě podíval na bosé děvče, tak čiperně se nesoucí se svým kosíkem, nikdo vsak dítěti nepřekážel.

„Mhmm, myslejí si, že jsem na to ještě moc mladá, abych šla sama do trhu jako tady ty tlusté panicky, ale já jim ukážu!” přemítala, pohazujíc drobně kudrnatou hlavou. Hrála teď svou úlohu dokonale, směle až chvástavě, cítila se jaksi obzvlášť načepýřená a sebou jistá, když ji zčistajasna zezadu, bez nejmenší výstrahy, padla na rameno těžká cizí ruka.

„Hej, tadyhle, holčinko, jenom ne tak rychle! Kampak?” Harrieta se prudce otočila a octla se proti pěkně zaokrouhlenému mužskému trupu, silně vyzdobenému mosaznými knoflíky. Jak vzhlédla, sledujíc očima tu řádku lesklých knoflíků vzhůru, dívala se z očí do očí rameni zákona.

„Jsi docela pěkná malá negerka - jednou budeš mít nejspíš pěknou cenu. Uteklas?”

„To ne, prosím, pane, to neutekla, pane!” Harrieta se vypjala v uražené důstojnosti. „Poslali mě vyřídit věci -nevidíte můj košík?”

„Co v něm máš?”

„Zatím ještě v něm nemám nic, prosím, pane, ale brzy tam něco mít budu -”

„Opravdu? No dobře a kdepak máš osobní kartu? Kdo je tvůj majitel?”

„Paní Zuzana je moje velitelka, prosím pane, a já mám na starosti maličkého a pohodlí slečny Emilky, sestry paní Zuzany, co odjela domů do Wilming-Wilmingtonu dneska ráno, a paní Zuzana mě poslala přinést cukrové koláčky od paní za rohem, co je peče na prodej, a to mám teda koláčky přinést domů, jako něco, a něco má ta paní odeslat za slečnou Emilkou tadyhle na tu adresu nahoře na Severu, co ona bydlí. Vidíte, pane, tady ta adresa - tam se ty koláčky maj poslat.”

Harrieta, hrajíc svou hru se zoufalou odvahou, vytáhla malou bílou kartičku z úkrytu ve svých šatech a podávala ji

strážníkovi. Příliš dobře věděla z mnoha šeptaných příběhu,

vyprávěných ostatními otroky, co by ji očekávalo, kdyby byla zadržena jako uprchlá otrokyně. A zůstane uvězněna, dokud si pro ni původní vlastník nepřijde - nebude-li vyžádána, prodá se v nejbližší veřejné dražbě! V hloubi nitra se Harrieta zachvěla. Co vlastně stojí na té kartičce? Potvrdí to její povídání? Uvěří jí strážník? Harrieta čekala, sotva dýchala, ale velikánský strážník se jenom usmál, když kartičku přečetl, a hned jí podal věcičku zpátky.

„Tak jen běž, negerko mrňavá,” řekl, „ať dostaneš ty cukrové koláčky!” Ve chvíli zmizel. Znovu se slečna Emilka prokázala jako přítel potřebný a prospěšný! Třesoucí se rukou Harrieta zastrčila opět kartičku do úkrytu a měla přitom pocit, že žádná zaječí pracka, ani jiná začarovaná věcička by se nemohla s kartičkou měřit v užitečné mohoucnosti a dobrém vlivu.

„Navždycky si nechám u sebe tuhletu ždibku z lepenky,” říkala si v duchu, jak rychle vykročila dál.

A jinak se teď Harrieta vzdalovala, zůstávaly frekventovanější ulice města daleko za ní. Ustavičně měla na mysli představu řeky, ani by nedovedla přesně vyložit, proč vlastně. Jak vyrůstala na plantáži, odjakživa slýchala vyprávění o ,velké vodě’ a o tom, jak velikou úlohu ta řeka měla v životě mnohého černého otroka. Věděla, že vždy znovu a znovu se po té řece vydávali jako po cestě k svobodě, i když ne vždy úspěšně. Věděla také, že řeka Choptank, která plynula jen asi půl druhého kilometru za okrajem Cambridge, brzy se rozšiřovala, aby splynula s velkou vodou, která sama zas vtékala kdesi do moře.

„Kdybych se jen dostala k řece,” opakovala si v duchu znovu a znovu a zdálo se, že pouhé takové pomyšlení na řeku jí tajuplně poskytuje úlevu. Plahočila se dál a dál. Domů bylo podle cesty stále méně a méně a mezery mezi nimi vždy větší. Slunce jí sálalo na nepokrytou hlavu. Dělalo se jí mdlo od hladu, od hrozné únavy. I prázdný košík jí připadal příliš těžký. Zhluboka vzdychala a přehazovala jej přečasto z ruky na ruku, nechtělo se jí nechat ho někde, třebaže již svou úlohu splnil. Pokaždé, jak míjela další dům, naplňovala jí srdíčko hrůza, aby ji někdo nezastavil a nepokoušel se odvléci ji zpátky. Až najednou přece jen nakonec zahlédla v dáli lesk vodní hladiny. Zmocnil se jí zvláštní pocit vítězného nadšení. Dala se do klopýtavého běhu.

„Řeka,” volala v duchu. „Řeka!” A potom již brzy stanula na jejím břehu a široké rozlohy Choptanku vířily a leskly se jí před očima na své pouti do moře. Na začátku Harrietiny vítězné pocity vytrvávaly. Brodila se od břehu do řeky. Ponořila paže až po ramena do osvěžujícího chladu vod. Nabrala do dlaní a pila, zatímco voda jí odkapávala mezi prsty. Potom se natáhla na břehu na záda a dívala se na řeku cele jí zaujata a unesena v okouzlení. Připadalo jí, že ji ty poskakující lesky, tančící víry a proudy unášejí do dálky - že je volná, svobodná jako ty uhánějící spousty vod.

Brzy však začalo její nadšení uhasínat a zmocňoval se jí nový pocit nebezpečí a nouze. K čemu jí konec konců je ta řeka dobrá? Nemůže se jí najíst, nemůže na ní odjet dál. Nemá lodičku. Je docela sama tady v opuštěné jeskyni. Je strašlivě vyhladovělá a unavená. Brzičko se snese noc. Co potom, ach, co se s ní potom bude dít? A nyní ještě zas další hrůza, z koruny stromu rostoucího vedle jeskyňky zaznělo opět to pronikavé zavolání ptáčete, které ji vyděsilo již dvakrát.

Vyskočila, třásla se děsem. S rukama na uších tam stála v napjatém očekávání.

„Potřetí,” šeptala si. „Tak teď teda vím, že je to strašidlo, docela určitě!”

Ze skrytu za stromem vystoupila vysoká postava. Harrieta pronikavě vykřikla, klesla na kolena a zakryla si oči dlaněmi.

„Ve jménu božím, co si přeješ?” koktala, dusíc se.

„Minto, chudinko malá Minto, to jsi tak vyděšená? Mluvíš, jako by ses bránila před strašidly. Minto, otevři oči. Vždyť jsem to jenom já - Benži! Což nepoznáš mou starou píšťalu na ptáky?”

„Benži, Benži! Ach můj bože, Benži!”

„No tak, no tak, Minto! Dlouho, kolik neděl jsem se pokoušel vyzvědět, kde jsi. Včera mě poslali s posílkou k paní

Zuzaně a zahlíd jsem tě oknem. Netroufal jsem si ukázat se ti, ale zůstal jsem blízko a tady mě teda máš. No tak, no tak, Minto!”

„Ach, Benži, přišels mě odvést domů?”

„To bych se jakživ neodvážil, Haty! To by tak skoro zabili mne i tebe. Proč jsi uháněla k řece? Božíčku, ty jsi ale hubená! Učiněnej pytel kostí!”

„Nikdy nic nedostanu. A paní Zuzana mě ustavičně bičuje. - Podívej se na moje záda - -”

„Bože, bože, bože! Vždyť jsi nemocná, vid? Mně je to jedno, jestli mi mou starou kůži bičem rozsekají. Znám člověka, co má lodičku zrovna tady za zákrutem řeky. Všecko dobře dopadne, Haty. Pojedeš domů k mami.”

KAPITOLA VI

Tři léta naplněná životem a prací uplynula - malá dívenka vyrostla v samostatnou ženu. Bolestné hodiny u paní Zuzany upadly skoro úplně do zapomenutí, zapomenuta byla dlouhá a namáhavá pouť domů s bratrem Benjaminem. Třebaže však ostré obrysy pamatovaných obrazů vybledly, Harrieta nikdy nezapomněla uvítání při návratu domů - jak ji stará Rita objímala a tiskla, smála se a plakala zároveň, jak tatínek Ben přinesl do chaty nové řezivo na její postel, jak ji hustě vystlal měkkým šedivým mechem, jak na postel ulehla celá zesláblá a vyčerpaná, a jak - to byl div divů - paní Anny, velitelka plantáže Broadacres, sama jí přinesla ovocnou zavařeninu vlastnoručně vyrobenou!

Ze všeho nejpevněji však utkvěla Harrietě v paměti laskavost starého pána, navěky si zapamatovala, jak starý pán, když k vchodu přikodrcal skřípavý kočár paní Zuzany, stál pevně, jako by bránil vchod panského domu. Za ním v chodbě v pološeru stála stará Rita s rukama založenýma v bok, s bradou bojovně zvednutou, a za ní chabá a vyděšená, nijak zvlášť statečná, vykukovala malá Harrieta.

„Nuže, milý bratránku Henry, přijela jsem si pro svou mladou otrokyni. Počítám, že je zde.”

„Dobrý den, Zuzanko! Nemyslím, že bychom zde měli nějaké tvé otroky.”

„Což zde Harrieta není? Ode mne uprchla - potvora mrňavá!”

„To ano, Harrieta zde je. Tato plantáž je jejím domovem.”

„Ale Georg mi ji pronajal -”

„Za mé nepřítomnosti a bez mého schválení -”

„Tak takto tedy věc u vás vypadá!”

„Georg nemá právo disponovat žádným z mých otroků.”

„Proč jsi ji tedy u mne vůbec nechal?”

„Jako pokus. Byl jsem ochoten to podstoupit. Kdyby se to bylo vydařilo - dobrá a pánubohu poručeno. Ale podle výpovědi černé dívky to nikterak úspěšné nebylo.”

„Čertice mrňavá! Doufám, žes ji aspoň dal zbičovat! Uprchlice! Krásná otrokyně ti z ní vyroste!”

„Nikdy nedám otroky bičovat, dokud se nedopustí špatnosti.”

„Nu, to tedy vidím, že tady plýtvám slovy. Tak ji tedy nedostanu přes všechnu námahu? Tak dobře. Ta holka je takřka bezcenná.”

„Pravda, sestřenko Zuzano - zcela - kdyby byla ještě nějakou dobu zůstala u tebe.”

Výkřik! Zlostné šustění hedvábí. Přibouchnuté dveře! Vrzající kočár! Harrieta ji už nikdy nespatřila a ani slovo neuslyšela o své první nenáviděné paní.

Tři roky obrázek vybledal - 1836 - Harrietě bylo šestnáct. Toho roku 1836 seděl král Bavlna na svém trůně pevně jako nikdy dřív a nikdy už potom, na trůně, který nikdy dřív nebyl tak zlatý ani tak vznešený. Teď poprvé se platilo na volném trhu sedmnáct centů za libru bavlny. Za rok potom, za velké krize roku 1837, platila bavlna pouhých deset centů - rok předtím stála dvanáct! Bavlna byla králem, vladařem stále větších a větších blyštivých polí, většího a většího množství v kříži ohnutých otroků. Rychleji a rychleji se hnaly expresní plachetnice, dopravující drahocenné žoky vzhůru podle pobřeží do prádelen v Novoanglicku, nebo napříč oceánem do tkalcoven Starého světa.

Jako se krásná kočka zdvihne a protahuje v horku zpola uvolněná, zpola napjatá k skoku, právě tak se starý Jih převaloval v letním slunci, čilý a živý, ale bohatnoucí, sebou spokojený a blažený. V jasném slunci - pouze z dáli obzoru doléhaly mírné záhuky hromu, pohřmívání dalekých bouří, výšlehy blesků z dusna, vše příliš vzdálené, aby se bylo třeba obávat. Ve Washingtonu ve sněmovně právě přijali drtivou většinou první náhubkovou rezoluci. „Žádné petice o otroctví nebudou nikdy ve sněmovně projednávány.” Od té doby stále větší a větší počet lidí se divil, jaká je to vlastně záležitost, že je třeba takto ji zahalovat v tajemství, toto podivné strašidlo národa? Nebylo to něco hrozivého a zlého - jistě nic dobrého -když i svoboda slova musí být ve vztahu k tomu odpírána?

Altánu ve státě Illinois byl běloch, vydávající protiotrokářský časopis, napaden davem a zabit. Za několik měsíců i zákonodárný sbor státu Illinois také přijal náhubkový zákon. Jediný muž proti tomu podal protestní petici, přesvědčiv jediného přítele, aby ji spolupodepsal, vysokého, hubeného, nesličného muže, který se nikdy nebál říkat, co si myslí. Přátelé ho nazývali poctivý Abe.

V průběhu tří let od útěku od paní Zuzany, pracovala Harrieta na různých úkolech. Zpočátku si běhala volně, honila se za malými zajíčky, hrála si s dětmi, sbírala byliny pro kouzelníka doktora, který ji poučil o mnohém tajemství lesů a polí, kouzlům a lékům se učila, vyznala se v začarovaných mastičkách. Staré Rity a tatínka Bena, svých rodičů se natrápila div ne k smrti. Ale unavené propadliny v lících se jí zaplnily, přibyla na váze a zesílila.

Nakonec ji ustanovili nosičkou vody. Nosila obrovský džber studené, osvěžující vody kolem dokola po polích lidem v práci, jak v horku sklizně česali nekonečné chomáčky chmýří. Bolelo v kříži z té dřiny s těžkým džberem, Harrieta však ji měla ráda, líbilo se jí nabírat plnou naběračku, milovala žertíky a špičkování, jak míjela skupiny pracujících otroků, měla ráda jasné slunce a písně sběračů bavlny.

Samson byl starý dobráček, v kastrolu myl si čumáček, pak se učesal hráběma -umřel na kuří oka s lupama.

V těch dobách chodila Harrieta často na veselé hody s pečením v jámě na rožni; za večerů často tancovala a zpívala, zatímco vonící prasátko se peklo s jablkem v rypáčku, nebo kuřata pěkně hnědla a dostávala báječnou chuť na rožni nad ohněm staré Rity. Nikdo se nikdy příliš nevyptával, odkud se tyto lahůdky tak často berou.

Konečně se Harrieta stala plnoprávnou polní dělnicí, byla povýšena do vojska krále Bavlny. Čipernými prstíky naplňovala pytel z hrubého plátna, zavěšený přes rameno, smála se a zpívala si, když ho večer odváděla u váhy. Každý den česala vždy zas o trochu rychleji a večer co večer hrdě čekala, že se ukáže, oč je její pytel těžší než pytle druhých. Mamě stará Rita vrtěla hlavou, marně se rmoutila, že by nikdy byla nedoufala, že uvidí svou dcerku jako obyčejnou pracovnici na poli.

„Ba ne, mami, tohleto šití a vaření není nic pro Mintu. Už nikdy nechci pracovat jako otrokyně v domácnosti!”

„To jsou vždycky lepší lidi. Nejsi zkrátka o nic lepší než ta chudá bělošská pakáž.”

„Chudá bílá pakáž nebo nechudá bílá pakáž, polní dělník ví, na čem je,” a Harrieta zdůraznila své tvrzení zářivým úsměškem nebo se dala do zpěvu písně, která i starou Ritu nakazila.

Tvář jak hrnec na kávu, nos má jako rouru, hubu jako almaru -bezzubatou ďouru.

Mladý pán Georg byl teď za vodou, odjel do Evropy, aby si ,dovyglancoval vychování’. Vypadalo to, jako by za jeho nepřítomnosti dostávala celá plantáž novou lhůtu pokojnosti. Koně ve stájích tloustli, když je nyní nikdo neštval bičem ani ostruhou. Stájník starý Eph byl stále lenivější. Postrádal v nejmenším mladého pána, který mu tak důkladně uměl vynadat? Když přišel dopis polepený cizokrajnými známkami, vřela celá plantáž bláznivými domysly a klepy. Mladý pán Georg unesl jakousi kněžnu! Utkal se v souboji a rozsekal nějakému Frančíkovi celou hubu! Nebo zas že prohrál v kartách a teďka píše domů a prosí o prachy, musí platit čestný dluhy.

Ze všech domyslů jen ten poslední měl pravdu. Starostlivé vrásky v tváři starého pána se prohlubovaly. Pánem veliké plantáže? Ano. Bavlna nikdy neplatila takové ceny? Pravda. Jenže život není tak jednoduchý. Dosáhnout větších zisků možno jen vypěstováním většího množství bavlny. Na vymrskanýoh polích bavlna neroste. Je nutno přikupovat neporušenou úrodnou půdu. Ale na kultivaci dalších polí je zapotřebí dalších otroků. Aby bylo možno nakupovat nové otroky, je třeba vzít hypotéku na bavlněnou sklizeň napřed, ještě než vůbec vyroste - začarovaný kruh, a hotové peníze se tak těžko shánějí! Nikoli, nebylo snadné vyhovět nákladným cizozemským potřebám mladého pána. A starý pán byl již navykle bezstarostný a v hospodářství mírný. I nejnovější otrok na plantáži Broadacres věděl, že se nepotřebuje v práci přetrhnout. Když byl mladý pán Georg pryč, i dozorce Harry

Miles začínal být pomalu skoro laskavý.

Z přemnohé jen tak šeptané povídačky Harrieta věděla, že záležitosti v panském domě nevypadají nikterak blahobytně. Ani ji příliš nepřekvapilo, když byla stejně jako její otec pronajímána ,ven’, když si ji za týdenní platbu najal sousední sedlák. Byla hodnotnou pracovnicí. Její týdenní výdělek vynášel starému pánovi potřebnou hotovost. A tak chodila ,ven’ vypomáhat na polích rolníka, který si nemohl dovolit nakupovat mnoho otroků, ale mohl si přebytečného otroka ze sousedství tu a tam najmout na nejhrubší, nejtěžší práce.

Hrubá a těžká to byla práce - orání, svážení, stahování těžkých klád, vše, cokoli od ní pan Barrett požadoval.

„A je toho ažaž,” říkala večer staré Ritě. „Určitě bych radši načesala třeba sto bušlů bavlny tady doma, než jezdit s tím ošklivým starým mulem Starlightem!”

„Starlighte, ty stará potvoro,

hni sebou, ať je do večera hotovo!”

Tak si Harrieta vyzpěvovala, když vedla starý dřevěný pluh a vyorávala hlubokou, rovnou brázdu přes páně Barrettovo pole.

„Dobrý den, děvče černé!” Vysoký, hezký černoch se opřel o plot a s náramným zájmem se na Harrietu zahleděl.

„Koukněme se, dobrýtro, pane Thomas, jakpak se máte?” Harrieta oplácela zájem úsměvem. Ten vysoký mladík se jí líbil, čímsi jí připomínal bratra Benjamina. Teď již čtyři neděle pracoval na poli vedle jejího dílu a už si spolu vyměnili mnohý příjemný vtipeček jen tak přes plot, nebo i tichý pohovor v koutě pole, když zrovna ,doktorskej’ nebyl nikde v dohledu. Teď však již několik dní Thomas vypadal, jako by nebyl ve své kůži.

„Něco mu nejspíš vrtá hlavou,” pomyslila si Harrieta a divila se, proč s ní již nežertuje a omezuje sotva navázané přátelství na pouhý pozdrav. Opětovně se Thomas hned odvrátil a den uplynul bez dalších projevů přátelství.

Byl už večer. Harrieta jela na starém mulu do stájí, kopala paličaté dobytče silnými patami do šedivých boků.

„Hni sebou, Starlighte,” volala. Jak zabočila okolo rohu kolny, přijížděla rovnou ke skupině mužů, rozprávějících vážnými, tlumenými hlasy. Nejisté po ní pokukovali, jak se přibližovala, až tu uviděla, že Thomas je mezi nimi. Jela rovnou do nich a prozpěvovala:

„Má milá mi píše psaní dlouhý takhle kratičko, a já teda čtu v tom psaní:

Sbohem buď, mý zlatíčko!”

,,‘brej večír, slečno Araminto Greenová!”

,,‘brej večír!”

„Jak se daří dneska vašemu nejmilejšímu pomocníkovi?” „Tomu se určitě vždycky daří! Toho škaredého mula pojmenovali Starlight, protože je vždycky ve hvězdách, co ho napadne!”

„Že je to tak!”

„Že vám není hanba, slečno Harrieto, takhle pomlouvat dámu. Což to není klisna a nepojmenovali ji tak proto, že má na čele hvězdu a ta svítí bělostí?”

„No tak možná. A srotili jste se tady k pohovoru na vzduchu, nebo se tu bude kázat slovo boží?”

„Harrieto,” jeden z mužů se k ní obrátil a promluvil nečekaně vážně, „my se tadyhle snažíme rozmluvit Thomasovi, aby dneska večer nechodil do krámu.” „Opravdu?”.

„Thomas dneska nevypadá podle svý přirozenosti.” „Počítám, že mu učarovali a že neví, co dělá.”

„Určitě teda vypadá pořádně namaštěně.”

„Namaštěně!” Harrietě se až srdce zastavilo. Tak takový je důvod Thomasových chmurných nálad posledních dnů! Proto tedy nyní stojí s hlavou sehnutou a s očima smutnýma, zatímco druzí muži okolo něho se přou a vtipkují. Útěk na svobodu - to tedy Thomas zamýšlí. Půjde do krámu, jako že má něco obstarat. Jeho nepřítomnost vysvětlena, na nějakou tu chvíli nebude postrádán - a potom, po těch krátkých chvilkách? Thomas zdvihl hlavu a pohlédl na Harrietu. Na dlouho se jejich oči setkaly a něco divně důvěrného a chápavého navzájem probíhalo z očí do očí. Potom s netrpělivým gestem se Thomas vytrhl z překážejícího kruhu. Pevným, rovnoměrným krokem odspěchal po cestě.

„Hni se, Starlighte. Ty a já se taky vydáme do krámu,” volala Harrieta.

Když potom za několik minut Harrieta vstoupila do malého venkovského krámku, octla se tam ve vzduchu zahoustlém vyčpělým tabákovým kouřem, v místnosti přeplněné obvyklou tlačenicí povalečů bílých i černých, přešlapujících bez cíle sem a tam. Tu a tam někdo nakupoval a trpělivě čekal na obsloužení od jediného prodavače, který se tu za pultem pohyboval bez zájmu jako náměsíčník.

„Za pět tabáku pro naši mámu,” pravila Harrieta a klepla několika měďáky ma pult. Jediným šikmým pohledem zjistila, že Thomas tu stále ještě je, že se opírá o zeď v pozadí krámu a snaží se tvářit znuděně a lhostejně. Zadní dveře do krámu vedle něho zely dokořán otevřené. Prodavač podal Harrietě hrubý šedobílý sáček dýmkového tabáku. Harrieta vrhla druhý šikmý pohled. Místo vedle dveří bylo prázdné.

Vtom však Harrietě poskočilo srdce a příval krve jí zahučel v uších, neboť zvenčí dolehl do krámu dupot prchajících nohou, jekot pronikavých hlasů, potom hlasité a vzrušené volání nad všechny ostatní zvuky, dobře známý přízvuk ,doktorskýho’ Barretta.

„To je on, lidičky! To je můj negr Thomas! Chyťte ho! Nadběhněte mu! Hrrrrome, hrrrom do toho!”

Rychlostí blesku proběhla krámem. V mžiku splynula se smečkou lidí, dívala se na zdivočelý, po krvi dychtící dav, viděla bílého pána zvířecky zuřícího, planoucího hněvem.

„Propána, jejka, milostpane Barrette, neubližujte Thomasovi!”

„Uhni a zpátky, děvče, nebo se ti tady ublíží!”

„Milostpane, pro boha živýho -”

Barrett zvedl kámen a hodil za Thomasem, ale Harrieta již stanula mezi nimi.

KAPITOLA VII

Na panství Broadacres se večeřelo. Světlo svěc z mnoha velkých stojanových svícnů se linulo z pokoje do pokoje, odráželo se od jemně slonovinou vykládaných a lesknoucích se stěn, od pečlivě leštěného mahagonu. Okny vnikalo dovnitř na sta pozdravů ze záhonů růží v zahradě, smíšených s vůní zimolezu, který se pnul po celém průčelí panského domu. Shledávaje poslední ještě sladkou krůpěj ze staré popínavé rostliny mihl se tu a tam zpěvavý ptáček napříč otevřenými dveřmi, podivný a chvějivý tvar, klubku podobný a na pozadí snášejícího se soumraku bezbarvý.

V prostorných pokojích posedávaly i postávaly veselé skupiny, bavící se neškrabané a blaženě. Zde starý pán diskutoval o politické situaci s doktorem Arnoldem ze sousedství - paní Anna vypravovala podivné příběhy z plantážního života hostu Arnoldových z Bostonu. Tu se objevil lokaj Sam, plný důležitosti ve své nové uniformě. S nevýslovnou důstojností vytáhl sadu malých stolečků a rozestavoval je po pokoji, aby všichni hosté měli pohoštění na dosah. Malý Sam a malý Bakchus klopýtali opičácky a neohrabaně za ním.

A již se podávaly od stolečku k stolečku veliké podnosy plné koflíků čaje, kávy, čokolády, zákusků, obložených chlebíčků, dortů. Na každém maličkém stolku byla dávka dobrot. S každým vyprázdněným a zmizelým podnosem byli

mladší ze společnosti veselejší, starsí zas hovornější a hovornější.

„Co naprosto nesnáším, je ten jejich postoj a výraz, který

jako by říkal ,my jsme hodnější a zbožnější než vy , ,my nejsme takoví hříšníci jako vy’,” říkal pan Arnold, pomrkávaje znepokojeně přes rameno na svého bratrance, který byl u něho

na návštěvě ze Severu. „Domnívají se, že nás tady usvědčí ze zvířecké surovosti. Šťourají a prohlížejí naše plantáže, hovoří s tmavouši a vyčmuchávají bůh milý ví co!”

„A když jsme ho kupovali, řekli nám, že není na světě vůbec nic, co by neuměl,” vykládala nerušeně dál paní na Broadacres. „Vždyť my jsme za něj, má drahá, opravdu zaplatili celé dva tisíce dolarů a on se potom u nás neohřál ani tři neděle - -”

„Já sám si nikterak na otrokářství nezakládám,” pravil starý pán, překládaje si nohu přes koleno. „Dal bych svým otrokům svobodu třeba hned zítra - jen kdybych věděl, co si bez nich počnu, a bude-li jim beze mne opravdu líp. Ale já je potřebuji a oni potřebují mne - a tím to končí. Po mém soudu je otrokářství zrovna jako život. Je to nutné zlo, a tak nám nezbývá leč se s tím porovnat, jak nejlépe umíme.”

„Má drahá, mé nejlepší náušnice chyběly, víte, a my jsme ostatní služebnictvo domu měli již po léta, takže podezření docela nutně padlo na něho.”

„Ano, nutné zlo pro Jih, nikoli však pro Sever. A v tom je právě celá potíž. Což neměli také otroky? A proč se jich vzdali?

Protože jsou tam na Severu všichni tak šlechetní? Ó nikoli, jen proto, že tamní klima není pro otroky vhodné! Na Severu nemohou pěstovat bavlnu ani s otroky, kdežto my ji nemůžeme pěstovat bez otroků. A bůh ví, že svět bavlnu potřebuje! A tak si teď Sever sedá na soudnou stolici, soudí nás a ukazuje na nás prstem opovržení. I čerta! Hnusí se mi to! Pokrytci!”

„Nikoli Sever, Arnolde - to jen tu a tam některý Seveřan. Sever vcelku nás chápe. Nechává nás i s naším otrokářstvím na pokoji. Buď jak buď, za bavlnu platí dobře. Vždyť já jsem za loňský rok utržil -”

„Tak ovšem ze všeho nejdřív jsme udělali prohlídku v jeho chatě, nikde však nebylo ani stopy nějakého důkazu proti němu, má drahá, byli jsme zaraženi, v koncích!”

Bylo po večeři. Obrovský žlutý měsíc se zdvíhal s majestátní zdlouhavostí nad dubovou alej. Mladí si zvolili vyjížďku při měsíčku a pánové, podlehnuvší romantické náladě, rozhodli, že budou kočáry doprovázet na koních. Jenom paní a velitelka panství Broadacres se omluvila bolením hlavy a vytratila se do krejčovny v poschodí, kde Marta-Anna a Chlome, dvě míšenky, vyučené švadleny, stále ještě ohýbaly hřbety nad kupami doma tkaných látek. Paní Anny stanula ve dveřích a dívala se na ně; potom si unaveně přejela hřbetem ruky po čele a přistoupila k střihačskému stolu.

„Ukaž, Marto, podej mi sem ten papírový střih na největší oděv. Kolik jich tak velkých potřebujeme? Celou stovku? Naši polní pracovníci jsou rok od roku tlustší, se mi zdá. Loni jsme jich měli jen pětatřicet. Pomohu vám dnes večer tyhlety nastříhat; potřebujeme je dodělat hned zítra.”

Nečekaný třesk rozbíjeného porcelánu, hned potom nářek a starostlivé výkřiky rušily ticho dole v přízemí.

„Zas ještě další porcelán s čínským vzorkem ten tam!” povzdychla si zhluboka paní Carterová. „Věděla jsem, že je chyba nechat v jídelně na výpomoc mladého Sama a Bakchusa.

Rychle, Marto, skoč dolů a naklepej jim ty paličaté hlavy náprstkem - bože, jsou to uličníci!”

„A že je to pravda,” přitakávala Marta-Anna a odběhla udělit nařízený trest s největším spěchem.

„Ale neuhoď je moc,” volala za ní zpola omlouvavě paní Anny.

Na několik minut se opět v krejčovské světnici usídlil pokoj a klid, rušený pouze lehkým skřípotem dvojích nůžek, čile postřihujících. Za chvíli se Marta-Anna vrátila, úkol už splnila.

„Utekli do kuchyňské chaty, paní Anny, ale dohonila jsem je. Už na to nezapomenou! Ale ach, paní Anny, velký Sam říkal, že Amanda je dneska večer celá znepokojněná - a prosí jestli byste mu pro ni neodlila trošičku meducíny z doktorské skřínky, paní Anny, prosím?”

Sotva si paní Carterová znovu sedla, když odemkla a opět zamkla skřínku lékárničky a vybrala žádaný lék, stanula náhle ve dveřích krejčovského pokoje zoufalá malá postavička.

„Ach, paní Anny!”

„Zuzko, copak se zase stalo, dítě?”

„Ach, paní Anny, přinesli domů Mintu staré Rity s rozbitou hlavou. Doktorskej Barrett po ní hodil kamenem a moc hrozně jí ublížil! Stará Rita prosí, jestli byste prosím nepřišla? Ta je možná už mrtvá, paní Anny!”

S výkřikem úleku a zděšení hmatala paní plantáže Broadacres znovu k opasku po klíčích. Již se ani okamžik nevyptávala, ani neváhala, spěchala k skřínce lékárny a odemkla dvířka. Spěšně vyhledala měkká plátýnka a lahvičku s hojivou mastí a běžela po schodech dolů za holčičkou s vylekanýma očima.

Stará Rita stála ve dveřích své chaty. Před ní se na špinavé hlíně holé země kouleli a skotačili tři tmavouškové, napůl se prali, napůl si hráli, spousty slepic kvokaly a drbaly se, dva psi se rvali o kost, ale stará Rita si nikoho z nich nevšímala. V napětí, se zvláštním držením těla tam stála a jednou uzlovatou rukou si stínila obličej. Úzkostným zrakem upřeně pozorovala velikého luňáka. Sotva zahlédla starého pána, jak projížděl na svém koni Brandym uličkou mezi chatami. Malí tmavouši se narovnali a vysekli krátké poklony, slepice se rozutekly s vylekaným kvokáním, ale stará Rita se ani nepohnula. Stále jen ty její oči sledovaly let luňáka, toho zlověstného supa jižanských krajin, snášejícího se v kruzích vždy užších nad střechu chalupy. Starý pán přitáhl otěže a stanul před ní.

„Rito, jak se daří dnes Mintě?” Pět malých tmavoušů se přihrnulo k prvním třem a všichni se tlačili co nejblíž, aby slyšeli, ale oči staré Rity stále jen sledovaly let ptáka.

„Pane, starý luňák je hrozně blízko. Jednou už jsem myslela, že sedne na mou starou chalupu. Na dnešek jsem slyšela výt psa a naříkal tady okolo noční rorejs -”

„Nesmysly, Rito, to jsou pouhé pověry -”

„Milostpane, jestli vám sedne na střechu ten staroch luňák, tak to je neomylně mocné znamení -”

„Znamená to jen, že má hlad a myslí si, že pod střechou je něco jedlého.”

„Ano prosím, milostpane. A copak má tenhle luňák ze všeho k jídlu nejradši?”

„Nesmysl, Rito, máš přece dost rozumu, abys nevěřila takovým báchorkám. Jak ti dnes opravdu Minta připadá?”

„Některou chvíli se zdá tak tichá, že až myslím, že usnula. Potom vykřikne a volá ,Ano prosím, paní Zuzano - hned, prosím, paní Zuzano.’ Potom začne žebronit a prosí a prosí. Prosím vás, kupte si mě, slečno Emilko, prosím, kupte si Mintu.’”

„To se vrací ve vzpomínce do těch šeredných dnů u paní Zuzany -”

„Pak zas volá pořád dokolečka: ,A hile, věčně při tobě zůstávám, a hle, věčně při tobě’ - a tak pořád - potom se zase ztiší. Ach, milostpane, je hrozně nemocná.” Stařena obrátila zmučené oči do laskavé tváře nad sebou. „Milostpane, bojím se!”

„Nesmysl, Rito, jen ji pečlivě opatruj. Starej se, aby byla v klidu - tak se z toho vystůně. Řeknu paní Anny, aby ti sem poslala láhev vína - a už mi tady nevyhlížej staré luňáky, to není k ničemu. Ano, a ještě něco,” - teď mluvil poněkud přísnějším tonem.

„Prosím, milostpane?”

„Chloe mi říkala, že sem viděla včera večer vcházet toho doktorského čarodějníka. Je to pravda?”

Stařena měla chvilku oči nejisté, uhýbavé. Váhala a zahleděla se do země. Potom statečně vzhlédla na pána.

„Prosím ano, milostpane, ale ten doktor negr nikomu neublíží. Přinesl mi jen trochu skočicového lupení Mintě na čelo proti horečce, jenže jsem jí to ještě nedala, milostpane, protože tam má obvaz od bílého doktora.”

„Tak je to správné - ty listy jí nedávej a dbej toho, co říká bílý doktor.”

„Skočicové lupení nikdy nikomu neublíží, milostpane.” Stará Rita se vzpřímila povzneseně. „Z toho se dělá i ricinový olej, co užívají i lidičky běloši.”

„Možná, ale Mintě je nedávej, buď jak buď. Ještě zajedu tudy okolo pozeptat ise, jak se jí daří - sbohem.”

Stará Rita se dívala za mizejícím oblakem prachu, potom se obrátila a vešla do chalupy.

„Je ti trochu líp, zlatíčko?” tázala se, sklánějíc se s láskou nad lůžkem z mechu, na němž spočívala nehybná postava. Odpověděl jí jenom hluboký ston.

Stará Rita přešla k jediné poličce a sňala těžký dřevěný válec, vevnitř vydlabaný. Potom vyňala ze skryté kapsy v šatech starou hliněnou dýmku, temně zažloutlou věkem a stálým užíváním. Zahleděla se na ni zamilovaně, vzdychla, zaváhala, potom ji po kouskách rozlámala do doma zrobeného dřevěného hmoždíře. Přilila na to špetku vody z kbelíku a s použitím dlouhého tvárněného kamene jako paličky, začala směs tlouci a míchat.

„Je to moje poslední fajfka, zlatíčko, ale pro tebe ji roztluču. Meducíny doktora bělocha jsou určitě mohoucí,” hučela si stará Rita spíš jen pro sebe, „ale nic se nevyrovná čisté hlíně, jak ta dovede nemoc vytáhnout. Trošku kasičky z hlíny nemůže uškodit.”

Dny míjely. Zvolna Harrieta vystupovala po strmých svazích horeček, až posléze sklouzávala do údolí uzdravování. Přes všechna zlá znamení a podivně míchané medicíny se dívka vystonávala. V úzkostných očích staré Rity však zůstávala podivně proměněna. Když sedala na prahu chalupy na sluníčku, podivná zsinalost se z jejích líček vytrácela, ale všechno dovádění malých tmavoušů ji nedokázalo rozveselit.

Drobné dárky, špetka tabáku nebo z panského stolu uzmuté dorty jí sotva vyvolaly na rty letmý úsměv. Druzí otroci, které kdysi vodila do různých uličnických kousků, shledávali nyní, že je jejich Harrieta lhostejná, nevšímavá, skoro přísně zaujatá, kdykoli začal někdo mluvit o jejím neštěstí. Nechápali to a nechávali ji na pokoji.

„Zlatíčko, nepůjdeš dneska večer na hody pečeného? Nepřijdeš s námi zpívat? Všem nám schází tvůj krásný hlas.” Stará Rita doufala a vyptávala se dcery, jenže Minta jen vzdychla a odvrátila se.

„Jdi sama, mami - zůstanu doma.”

„Zlatíčko, což jsi pořád ještě nemocná?”

Minta vztáhla hubenou hnědou ruku k vlasům a pomaloučku stahovala měkké kadeře na červenou jizvu na čele.

„Nevím, mami. Ne, snad ne, jsem už zase zdráva, ale -nemůžu na to zapomenout. Pořád a pořád znova vidím ten obličej doktorského Barretta a slyším křik chudáka Thomase, jak ho chytli. Ach, mami, připadá mi, že to už ani nesnesu. Musím něco udělat, božíčku, musím, ale není co. Co bych mohla!”

„Pojď s našima zpívat, zlatíčko! To ti udělá dobře!”

„Ne, mami, dneska se mi nechce. Jdi, ty jdi. Zůstanu doma.”

KAPITOLA VIII

Ponechána v chalupě sama sobě, Harrieta se zvolna rozhlédla po světnici, nade všechno podivně povznesena, jako by to zde viděla poprvé. Potom přešla k ohništi, sehnula se a chabými silami se namáhala zdvihnout jeden z těžkých borových pařezů, ležících vedle. Konečně se jí podařilo hodit jej na oheň, z něhož vyletěla sprška svítivých jisker a za chviličku vyšlehly plameny. Oheň! Jediný přepych otroka, zdroj jídla a tepla a pohodlí, jako čarovným proutkem proměnil nevelkou a nuznou světnici. Po ošuntělých, kouřem začernalých stěnách a smetím pokryté podlaze poskakovaly tisíce stínů a roztančily se ve fantasticky bláznivé radosti -jenže Harrieta seděla dál bez hnutí a upírala zrak do plamenů. Její tvář, nedávno ještě mladá, oblá a veselá, byla nyní poznamenána rysy únavy a bolesti. Její oči, kdysi jiskřivé uličnickou dovádivostí, zvážněly teď beznadějí. Bylo jí právě šestnáct. Jaké vidiny zahlédla v plápolajícím ohni? Viděla tam obraz škaredé, zkřivené tváře rozzuřeného pána, divošsky vyděšené oči ubohého zoufalce Thomase. A celé procesí dalších tragických postav jí táhlo před očima - tváře přátel, s nimiž se znala a jež měla ráda - Henryho Leeho Clarence a vysokého, sličného majora’, teprve nedávno na Broadacres přibylého, který se již stal vůdčí postavou mezi otroky. Byl to ten, kterého paní Anny obvinila z krádeže briliantových náušnic a kterého Harrieta viděla, jak ho odváděli v řetězech spoutaného.

„A potom říkají, že jsme v otroctví šťastní,” dumala. „Šťastni? Ano, jsou na nás hodní zde u nás - nikdo nebyl nikdy na otroky hodnější než náš starý pán! Dostaneme dost jídla i slámy na podestýlku zrovna jako pánovi plnokrevní koně Strakatíček a Ryzák, a na naší plantáži nás nikdo nehoní do práce, když nám není dobře. Ale patříme svému pánovi -tělem i duší. Šťastni! To jenom ti negři, co je v nich už docela všechna kuráž umrtvena, jenom ti jsou šťastni, protože to je taková ponížená pakáž, co už vůbec nedovede za nic bojovat. Ale já bojovat budu! Já se dám do boje ,za své tělo, budu bojovat o svou duši. Říká se, že nahoře na Severu jsou negři svobodní. Jednoho dne se vypravím za hvězdou Severkou -ale ach, bože můj, vždyť nevím kudy, nevím kudy!” Zavalila ji nová vlna beznaděje a hořkosti. Vtiskla tvář do dlaní.

A potom se stalo cosi zvláštního - zdálo se, že nový jas zaplavuje světnici, světlejší ješte než zár ohne, světlo, které rostlo a rostlo, narůstalo do chvějivé, stříbřité oslnivosti. Když už se světlo zdálo takřka nesnesitelné, uslyšela Harrieta hlas jasný jako zvon, ale hluboký, jak opakuje ta utěšlivá slova, důvěrně známá slova, jak se je již v útlém dětství naučila. Neboť setrvávám s tebou navždycky, třebas i do skonání světa’. Pocit míru a spokojenosti a posílení ji zaplavil jako stoupající vlna. Potom se světlo vytrácelo, hlas utichl. Otevřela oči a dokonce i oheň byl teď matný a skomíravý.

Maličko se Harrieta otřásla chladem, vstala, sňala is hřebíku zavěšenou šálu a zahalila se do ní. Potom vyšla ven a procházejíc podle řady chat, razila si cestu k táboráku, který viděla plát na vzdáleném poli. Kráčela rychle s podivným pocitem lehkosti a opojného vzrušení.

Okolo táboráku se stále ještě kupilo padesát otroků. Veselé hodování na pečeni a hulákavá beseda okolo ohně již skončily, mnoho otroků však dál prodlévalo, vypravovaly se historky, zpívaly staré známé písně. Hlavy se po ní obracely, jak Harrieta přicházela pružným krokem a mnohá dvojice očí se za ní zvědavě zahleděla, leckdo se podivil, proč přichází tak pozdě a kde se v ní najednou nabralo tak viditelně nové čilosti a síly.

„Stará ovce tu cestu zná.” Stará Rita spustila rozechvělým hlasem starý spirituál a Harrietin kontraalt se připojil k ostatním hlasům:

„Jehňátko malé si ji hledá, ach, jásej, sestřičko, už jsi volná, jehňátko si cestu hledá,

Kristus tobě svobodu vykoupil, jehňátko malé si cestu hledá.”

V příští pauze Harrieta přistoupila maličko blíž k ohni a k světlu. Zplna a svobodně se jí hlas rozezněl, když opět začala zpívat spirituál, který ji před několika lety přivedl do neštěstí:

„Mojžíši, ó přijď, ó přijď, k nám do země Egypta, faraónu poroučej, lidu mému volnost dej!”

Tentokrát se jediný hlas nepřidal, nikdo se nepohnul. Ostatní otroci seděli v nehybném napětí, jen naslouchali. Proč to zazpívala? Byl to vzdor nebo přání vydráždit jejich uspanou vůli? Rozpjala paže, napjala naplno všechno své bývalé vzrušující nadšení a dál zpívala sama, celou tu píseň až do konce. Ten starý odvážný spirituál zotročeného lidu, vyjadřující podobou písně vytoužený sen po svobodě:

„NeAli, já tvé prvorozené pobiju, lidu mému volnost dej!” Ani teď se nikdo nepohnul. Harrieta si těsněji přitáhla šálu na ramena a obrátila se k odchodu. Od té chvíle jí ostatní otroci zpola žertem říkali , Mojžíš’ - a to si měla později víc než zasloužit.

KAPITOLA IX

Harrietě se brzy navrátilo plné zdraví ,a všechny síly, a tak ji znovu poslali do práce na poli. Hned deštěm zmáčená, hned zas sluncem vyprahlá stále pracovala, často ještě dlouho za svitu hvězd. Tatínek Ben byl dlouhá léta ceněným dělníkem, jako takový byl pronajímán mimo plantáž, stejně jako byla dřív jeho dcera pronajata dočasnému uživateli, aby tak vynášel svému pánu tolik potřebné hotové peníze. Jeho najímatel a dočasný vlastník se jmenoval Stewart a byl stavitelem.

Pozvolna si trpělivou dřinou tatínek Ben vydobyl důvěry tohoto doktorskýho, až se časem stal sám inspektorem stavebního dřeva a dohlížel na opracování a dopravu velikých dodávek dříví do loděnic v Baltimoru.

Harrietu poslali do práce k otci, řezala a osekávala dřeva, válela a stahovala klády, konala všechnu tu surově těžkou dřinu, kterou by správně měl dělat muž. Spolu s tatínkem Benem, oba dobří, spolehliví a vytrvalí pracovníci, vynášeli svému starému pánu pět dolarů za den.

Občas, když se těžká mlha snášela nad krajem Chesapeake a studený vítr rozechvíval porost polí, stará jizva na Harrietině čele znovu zabolela. Někdy až strnula jakoby ospalostí. Na čas se zdálo, že život trčí na mrtvém bodě v divném tichu a nehybnosti. Někdy upadala do hlubokého spánku beze snů. Nebo zas měla období plné vidin podivuhodně podobných skutečnosti. Hned se namáhavě brodila přes řeku, na jejímž protějším břehu stál veliký dav lidí, kteří ji s otevřenou náručí očekávali. Hned se zas mocnou silou s neobyčejnou snadností vznášela a letěla vzduchem, jenže veliký dravý pták s ohavnýma, zářivě svítivýma očima ji pronásledoval, letěl stále blíž a blíž!

Jednou po probuzení vypravovala své vidiny otci, ale ten se na ni starostlivě zahleděl. Potom se sehnul, nakreslil do hlíny země veliký kříž a plivl na jeho střed.

Tato období přepadala Harrietu méně a méně často a trvala stále kratší chvíli. Dvě, nejvýš tři minuty ji zchvacovala ta divná strnulost. Potom vše pominulo a ona opět pracovala jako obyčejně.

Jednou večer, když se Harrieta pozdě vracela po celodenní těžké práci v dřevařské ohradě, slyšela již na samém konci uličky mezi chatrnými chatrčemi otroků hlas své matky, hlasitě zpívající:

„Sláva, sláva, aleluja! Starý pán mě navštívil -sláva na nebesích sláva, osvobodit mě slíbil!”

Hlas stařeny se roztřásl, zdvihl se vysoko nad kvokání a kdákání slepic, nad štěkot psů a hlučné dovádění dětí. Harrieta zrychlila krok. A tam, doma ve své chatě stará Rita vypadala, jako by nadobro pozbyla rozumu. S velikou smažící pánví v jedné ruce a s lívanečníkem v druhé, s jindy tak slušivým turbanem šátku na hlavě pospadlým opile k jednomu oku, roztáčela se tam podle rytmu improvizované melodie. Za ní si povídalo několik sousedů a sousedek, smáli se a tleskali rukama, ječeli radostí.

Harrieta se zprudka protlačila dovnitř. Popadla matku oběma rukama za ramena a přísně na ni křikla:

„Mami, copak ses zbláznila? Co tě to jenom napadlo, mami?”

Jenže nadšení staré Rity bylo příliš prudké, aby mohlo najednou podlehnout pouhému rozumnému výkladu. Starý

obličej jí zářil blahem, znovu spustila svou zpěvnou improvizaci a houpala tlustou postavu dopředu, dozadu, do rytmu vlastní zpěněné tvorby:

Starý náš pán dá Ritě listinu -starý náš pán dá Ritě listinu -ty a tatínek a stará Rita svobodní, ach, volní budou, ó, sláva, sláva na výsostech!

Za širokou postavou tak směšně poskakující se zeširoka šklebily obličeje druhých otroků. Něco takového, vždyť to bylo možná ještě lepší než hody u pečeného, takhle vidět starou Ritu vyvádět - starou Ritu, která byla již taková léta hlavní kuchařkou na Broadacres a vždy jindy vystupovala s takovou důstojností a s všemožným sebevědomím. Jedna ze sousedek se pronikavě zachechtala, rozječela se nepříjemným kdákáním. Harrieta zatrnula odporem a vrhla se na hlouček.

„A vy se kliďte!” křikla. Za chvilinku byla světnice prázdná.

Teď teprve Harrieta sevřela matku do náruče. Stařenino unesení opadávalo pod vlivem dceřiny střízlivé naléhavosti.

„Mami, tak je to pravda? Starý pán? - pověz Mintě, povídej, co říkal starý pán?”

„Minto, byl tady dneska, zrovna tadyhle v tý starý chalupě. Dá mi mou svobodnou listinu. Ještě než umře, budeme všichni svobodní!”

Může toto být pravda pravdoucí? Žhavé slzy se řinuly Harrietě do očí. V hrdle ji zabolelo. Podivně jí bušilo v uších. Svobodní? Stará Rita a tatínek Ben a ona sama? Což to může být pravda? Píle tedy bude odměňována i u otroků? Pomyslila na dlouhá léta matčiny dřiny nad horoucími plameny ohniště, ať byla nemocná nebo zdravá, vždycky stejně obratná a dovedná a věrně oddaná panstvu. Je to možné, že i stará Rita dostane vlastní domácnost? Bude smět pro ně navařit, čeho se jí zachce a kdy se jí zachce? V duchu viděla ohnutou, mohutnou postavu otcovu. Což nevydělává ona s otcem Benem pět dolarů denně pro svého starého pána? Kdyby byli volní, dokázali by je vydělat pro sebe - a víc, protože to potom by nikdy neustávali v práci! Je tedy spravedlnost na světě - i pro otroky?

Avšak v Harrietině srdci stále ještě číhal kousek pochybnosti. Slyšela již o mnoha případech, kdy otrokům slibovali svobodu. „Jenom je udržet v náladě,” pomyslila si, „zrovna jako když dáváme něco děťátku, aby neplakalo.” Tak třeba Chloe na plantáži Henryho Leeho tady nedaleko. Slíbili jí svobodu po uplynutí patnácti let. Právě před měsícem ji prodali, aby vyrovnali nečekaný dluh. Ale náš starý pán - ten by jim jistě nedával naděje pouze proto, aby je nakonec uvrhl do ještě většího zoufalství.

„Mami, připadá mi, jako by to ani nemohlo být pravda.”

„Starý pán je jako voda pramenitá, Minto, takový dobrák! Když ten řekne, že budeme volní, tak vím, že svobodu dostaneme!”

Měsíce se vlekly. Harrieta stále ještě pracovala v dřevařské ohradě u svého otce. Zas jednou večer při návratu z dalšího dne dřiny se vprostřed uličky mezi chalupami potkala s hloučkem otroků, kteří se tam motali okolo vysoké postavy na koni, okolo muže, který se držel v sedle svého koně s ledabylou pohodlností a vypadal trochu jako cizí a trochu jako důvěrně známý. Kdo jen to je? Kde ho již viděla? Není to nový plantážní dohlížitel? Zvědavost v ní přemohla rozumnou opatrnost a Harrieta se dala do běhu, přiběhla k okraji natlačené skupiny. Uvolnili jí cestu, aby mohla vkročit ke středu. Jak se k těm otrokům dostala, všimla si, že mnozí z nich měli v ruce rozličné tretky nebo drobné mince, nad nimiž propukali v smích a vykřikovali.

„Podívej na tohle, Minto!” volala Mejma, „dívej se!” Zvedla ruku se šňůrou skleněných korálků, které se zatřpytily v zapadajícím slunci a vypadaly, jako by dovedly svitnout všemi možnými barvami. Ve chvilce se Minta dívala do napůl výsměšných ocí mladého pána George.

„Minta, panečku!” zvolal a zasmál se. „Hleďme, Minto, má oblíbená maličká nepřítelkyně! Jak jsi mi vyrostla, jaká je z tebe veliká a hezká holka! Podívej se na tohle, dítě! Podívej se, co jsem ti přivezl rovnou až z Paříže - nejsou nádherné? Jak se ti líbí - chceš je?” Za řeči vrazil ruku do kapsy jezdeckých kalhot a vytáhl dvojici červených skleněných náušnic a za té řeči je podával nataženou rukou Harrietě. Okouzlena, strnulá napětím pozornosti, upírala dívka zrak na lesklou tretku. Nikdy neviděla nic žádoucnějšího, ještě nikdy! Potom očima uhnula. Spíše pochybovačně ještě vzhlédla na muže, který tu tak lhostejně čekal na její rozhodnutí. Ba ne, je to pořád stejný, pořád jen týž mladý pán Georg! Hluboce se zarděla v celém obličeji, temná i hněď jejích lící se zbarvila do růžova.

„Já jen pěkně děkuju, mladý pane Georgi! Počítám, že se to lepší hodí pro bělošskou dívku, prosím pane!”

Mladý pán Georg se zasmál, byl to však smích sluchu nepříjemný. V obličeji zrudl zlostí. Vrazil ostruhy koni hluboko do boků, otočil se s ním na zadních tak ostře, že přední kopyta nečekaně mávla kolem dokola, až udeřila malého černouška, který s pláčem upadl na zem. V mžiku se mladý pán ztratil z dohledu, zbyl po něm jenom oblak prachu, táhnoucí se po řádce otrocích chatrčí a přes tmavé tváře ustrnulých otroků.

KAPITOLA X

S návratem mladého pána George dolehla na Broadacres obnovená tíž nespokojenosti a sváru. Mladý pán veřejně kritizoval způsoby, jimiž jeho otec vedl plantáž, jeho pohodlnou nespěchavost, jeho snášelivou laskavost vůči otrokům, jeho neschopnost dokázat, aby se hospodářství vyplácelo. Dohlížitel věrně stranil mladému pánu Georgovi, často bylo teď slýchat hlasy těch tří mužů v prudkém sporu. V takových chvílích se otrokům přiházelo, že zastihli paní Anny v slzách. Zdálo se však, že starý blahobyt se nemůže navrátit. Mnohých maličkostí, které potřebovaly opravy, si nikdo nevšímal. Ze sloupů panského domu se nátěr oloupával ve velkých strupech. Koně se vytráceli ze stájí, nikdy však ti, na nichž s oblibou jezdil mladý pán Georg. Výroční ples byl odřeknut. Paní Anny nosila loňské šaty. A také asi v tuto dobu mladý pán Georg přemluvil svého otce, aby našel Harrietě manžela.

„Dopřej děvčeti času - ať si najde, koho má ráda -” starý pan Carter smutně odporoval, ale syn ho umlčel přívalem slov.

„Otče, taková dívka - vždyť je to nejsilnější černoška na plantáži - pomysli, jak dobře se bude platit za její děti! Nebuď blázínek, otče! Najdu jí manžela!”

Marně Harrieta vzdorovala. Marně bouřila a zuřila. Došlo k nevyhnutelnému, s nepatrnými ohledy a obřady jí byl ustanoven za manžela nový otrok John Tubman, silný, hezky urostlý černoch, třebaže nijak zvlášť pilný pracovník. Nastěhoval se a bydlil s ostatními v chalupě staré Rity. Rodiče ho přijali s laskavou nevšímavostí, ale Harrieta od samého začátku manžela nenáviděla. „Černoch bílého milostpána, černoch bez páteře,” nazývala ho docela veřejně. Manželství valně její život nezměnilo. Dál bydlela u staré Rity a pracovala u tatínka Bena.

Plantáž Broadacres byla vždy proslulá svou pohostinností. Každým rokem se v panském domě pečovalo o mnohé vynikající návštěvníky. Jednoho dne kráčel příjezdovou dubovou alejí k domu vysoký a štíhlý muž. Zvedl vyleštěné klepadlo na bíle vykládaných dveřích a zároveň si modrýma očima pozorně prohlédl všechno okolo. Sam, objevivší se velmi ospale u dveří, rozpoznal na první pohled pána nevšední autority, napřímil se a uvítal neznámého tou nejhlubší poklonou.

„Koho mám ohlásit, prosím pane, jaké jméno, prosím?”

„Řekněte pánovi, že ho přišel navštívit John Calhoun.”

„Milostpane Cartere, prosím, milostpán John Calhoun čeká v přijímacím pokoji, prosím.”

„Cože!” Starý pán vyskočil ze židle s neobyčejnou rozhodností. „To nejlepší madeira, Same, to z vnitřního sklepa - anglické křišťálové sklenice - rychle!”

„Pěkně vítám, vážený pane Calhoune, jaká to čest, opravdu! Léta jsme se neviděli - -”

„Je mi potěšením, pane Cartere! Věcně tram až po uši zahrabán v starostech Washingtonu. Nezbývá mi mnoho oasu na příjemnosti života, ale octl jsem se náhodou tady ve vašem sousedství za jistou záležitostí - ani se neptejte za čím - a aspoň jednou se mi podařilo uniknout svému přepečlivému spolupracovnictvu!”

„Jsem vysoce poctěn!”

„I nepovídejte, Cartere! Máte toho svého syna tady někde nablízku? Poslední dobou o něm slýchám. Rád bych se s ním opět setkal - bývalo to mimořádně nadějné dítě.”

„Pravda, a Georg by mi do smrti neodpustil, kdybych vám ho nezavolal,” odpovídal starý pán jaksi bez valného nadšení.

Za několik minut seděli tři muži úplně pohříženi v politické debatě. Černý Sam zvědavě poslouchal za pánovým křeslem, stál však bez hnutí, jen očima udiveně koulel.

„Řeknu vám, Cartere, válka s Mexikem je zcela ospravedlněna. Naši v Texasu trpěli od Mexičanů až přespříliš. Mexičané neplatí dluhy. A potom, náš Jih potřebuje panenskou půdu. Musíme se rozvíjet, nemyslíte? Vám přece nepotřebuji vysvětlovat, jak pěstování bavlny vyčerpává půdu a jak již pro tohle potřebujeme nová území. A kde je máme vzít, ne-li od Mexika?”

„Avšak podle Monreovy doktríny jsme zavázáni respektovat nezadatelná práva menších amerických zemí.”

„A což když oni první nerespektovali práva naše? Ba ne, Cartere, mám už po krk Jeffersona a jeho nemohoucího dobráctví. Hranice Texasu se musí posunout až k břehům Rio Grande.”

„A potom, co vůbec jsou zač, tihle Mexikáni?” přisadil si mladý pán Georg. „Jen taková nevědomá cháska mrňavých zlodějíčků.”

„To je ohavné stanovisko, Georgi,” odpověděl mu otec, odmítaje synův názor s neskrývanou podrážděností.

„Není však příliš daleko od pravdy,” připomínal John Calhoun. „Buď jak buď, tolik vám mohu slíbit, dostaneme-li nová území od Mexika, že budou připojena k Spojeným státům beze všech takových yankeeských proklatých omezování - budou to území otrokářská. Nebudou-li taková, octnou se otrokářské státy v menšině, dosavadní rovnováha sil ve Státech bude zničena - to nesmíme připustit! Ba ne, sám budu bojovat do poslední kapky krve, aby se skoncovalo s těmi nesmysly o nových územích. Jednou provždy! Za každý nový svobodný stát, jehož dosáhne Sever, nutno zřídit aspoň jeden nový stát otrokářský.”

„Prosaďte dva - -” přidal se Georg.

„Jen kdybych mohl,” odpovídal Calhoun s úsměvem.

„Vy tedy jste dozajista veliký bojovník Jihu, Calhoune!” říkal starý pán srdečně. „Dokud máme ve Washingtonu vás, je jisto, že si Jih přinejmenším udrží své pozice - dokud má vás a Henryho Claye.”

„Claye? Nu, to je zas jiná pohádka,” odpovídal Calhoun pomalu a oči se mu zamyšleně zastřely jakoby kouřovou clonou. „Já bojuji rád. Hluk a vzteky rozhorlené debaty se mi líbí, zní mému uchu jako troubení polnice starému válečnému oři, ale Henry Clay je schopen takřka všeho, aby udržel pokoj a mír.”

„Tak prodejte jeho dušičku Severu!” vmísil se opět Georg.

„Nesmysl, chlapče! Na celém Jihu není urozenější rodiny nad Clayovi. Abychom si rozuměli, Henry nepokládá otrokářství za boží přikázání - ani já tak nesmýšlím. Odprodal bych své otroky třeba hned zítra, kdyby to neznamenalo naši hospodářskou zkázu. Už tak, jak to je, zamýšlím dát svobodu svým třem nejcennějším otrokům - své staré kuchařce, která mi již dvacet let slouží, jejímu manželu a její dceři.”

Georg si znepokojeně nadsedl, ale John Calhoun přijal výzvu.

„Tak dalece v pořádku, Cartere. Každý šlechetný jižní pán tu a tam některé své otroky odměňuje. Jsou-li z jeho vlastního chovu, někdy je dokonce nechá vzdělávat - však to známe. Jenže vy sám jste příliš vlivný plantážník, abyste mohl bez nebezpečí vyslovovat takové protiotrokářské názory. V této době musíme být ustavičně ve střehu. Nahoře na Severu je tolik divokých fanatiků vždycky (pohotově vyvolat nepříjemnosti!”

„Domníval jsem se, že protiotrokářství pomalu přestává,” pravil Georg.

„A je to tak, třebaže se protiotrokářům daří odčarovat nám průměrně tisíc otroků za rok. Vypadá to, jako by existovala jakási podzemní dráha, která se otvírá a pohltí je.”

„Kradou!”

„Ano. A právě máme zas na obzoru nový mrak, nevelký, není zatím větší než lidská dlaň - skupina na Západě, již netvoří jen divocí blázni s plnými ústy frází, ne, tito se organizují politicky! Nemusí se z toho nic velkého vyvinout, ale je to hnutí, které se mi nelíbí.”

„Kdyby nás Sever příliš tiskl, vždycky se můžeme rozejít,” řekl Georg.

„To ne!” zvolal starý pán.: „To je zrada. Z Unie nikdy odejít nesmíme!”

„Tedy, Cartere,” odpovídal zvolna Calhoun s ustaraným výrazem v tváři, „pravda je taková, že já souhlasím s vaším synem. Co znamená ve skutečnosti Unie, že se jí máme s takovou zbožností kořit? Není to nic víc, než skupina států zcela volně spojená, z nichž každý stát má skutečnou moc ve vlastních rukou! Nic víc ta naše stará ústava nikdy neznamenala - jen konfederaci. Jestliže uvnitř je jedna skupina států znásilňována mravokárnou úzkoprsostí druhé skupiny, může se první skupina států bránit tím, že se odloučí od těch, kdo jí ubližují. To je přece zdravý rozum, viďte? To není zrada. Buď jak buď, já už tomuto zdravému rozumu učím léta - a nikdo se ještě neopovážil nazvat mě zrádcem!”

„Vás, pane Calhoune! Vás, který taková léta sloužíte své vlasti!”

„Jsem už teď ve Washingtonu skoro třicet let, pane,” odpověděl na to John Calhoun.

„Vy však určitě věříte v Unii, pane?”

„Ovšemže. Musí to však být Unie, která bere ohled na váš i můj zájem; musí provždy uchovat prostor pro otrokářství.”

V krátké zámlce, jež nastala, obrátil pan Calhoun pozornost k mladému muži.

„Georgi,” pravil s neodolatelným úsměvem, „byl byste ochoten ujmout se poslání v mých službách?” Georg se zarděl radostí a odpovídal s dychtivostí takřka křečovitou: „Cokoli byste potřeboval! Pro vás rád udělám všechno na světě, pane Calhoune!”

„Zamýšlel jsem požádat vás, Cartere,” hovořil dál velký státník poněkud úzkostlivě, „ale dovedu si nyní domyslit, že by vám to připadalo trochu nechutné. Pravda je taková, že jsme již někteří z nás dospěli k názoru, že budeme potřebovat přísnější zákon proti uprchlým otrokům a na prosazení takového zákona pracujeme. Potřebujeme další doklady jako argumenty proti zástupcům Severu, kteří určitě budou oponovat. Vezměte jen tady ten kraj, řekněme - kolik otroků se odtud vytratí do roka, za jakých podmínek, kolik jich je znovu polapeno; tohle všechno potřebujeme znát! Budete mi shromažďovat taková fakta, hochu můj, a doručíte mi je co nejdříve, ano?” Při těch slovech položil se srdečnou náklonností ruku na rameno mladého George, načež mladý Carter s jiskrou v oku odpovídal: „Pane, žádné jiné poslání by mě nemohlo víc těšit. Již delší dobu se zabývám otázkou upevnění disciplíny na plantážích. Udělám vše, co je v mých silách.” Nemohl se ubránit, aby nevrhl vítězný pohled na otce, který se k věci již nevyjádřil. Zdálo se, že je záležitost dojednána.

Necelou hodinu potom, co starý pán s poklonami vyprovodil odcházejícího pana Calhouna, zatímco černý Sam, ztichlý a důstojný, přidržoval za nimi otevřené dveře, vědělo již všechno černé služebnictvo panského domu nazpaměť vše, co obsahovaly zvučné fráze neznámého hosta. Nazítří pak i ten nejposlednější pracovník na polích v nejzazším koutě Broadacres věděl, že tento bývalý ministr zahraničí řekl: „Tisíc otroků ročně zmizí jakoby pohlceno Podzemní drahou, Unie bez otrokářství nevydrží!”

Jestliže těch několik měsíců po návratu mladého pána George bylo časem napětí pro rodinu bílého panstva, pro starou Ritu nebyly časem o nic příjemnějším. Myšlenky a představy staré černošky se houpaly jako staré kyvadlo sem a tam, sem a tam - naděje - zoufání, naděje - zoufání! Dostane své osvobozující listiny, i když se mladý pán Georg vrátil? Starý pán bude určitě pevný a neuhne! Večer co večer hleděla Harrieta po návratu z práce s úzkostí na matku, dychtila vyzvědět, není-li v její staré tváři světélko nějaké příznivé zprávy. Neodvažovala se již přímé otázky. Jednou večer měla matka oči plné nového soužení.

„Minto, starý pán je dneska nemocný. Poslal zpátky všechno to krásné pecene vepřove i s přílohama. Říkají, že se nastudil, jak jezdil na koni v dešti a má prý takove ošklivé píchání v boku -”

Pro starou Ritu byla nechuť k jídlu rozhodujícím znamením vážného onemocnéní. Kdo nedokázal ocenit její přílohy, musel být beznadéjné nemocný. Harrieta ji utěšovala, aCkoli sama také propadala úzkosti. Dejme tomu, že by se starému pánovi něco stalo? Samo o sobě už by to bylo až dost smutné, protože ho měli rádi. Stál pevné mezi nimi a zlým světem; pod jeho ochranou byli v bezpeCí. Ale ty osvobozující ,listiny/ - snad se, chraň pámbu, snad se zrovna teď, kdy již tak dlouho počítají s dosažením svobody, snad by se nakonec neukázalo, že to všechno byl pouhý falešný sen!

Nazítří vecer došly zprávy ještě víc skličující.

„Ne, zlatíčko, starému pánovi je hůř. Říkají, že to píchání v boku je náramné zlé.” A příštího večera stará Rita neskrývané plakala. Když na ni Harrieta promluvila, matka se zakuckala a nemohla odpovídat. Pomaloučku však a po kouskách vyšly příhody toho dne najevo.

„Přiběhla sem paní Anny a povídala, že starý pán pořád volá a volá Ritu. Potom tam jdu, ale on už mé nepoznává -ach, Minto, on už nezná starou Ritu! Potom paní Anny se ptá, jestli jako já vím, proč mé tak moc pořád volá. A já jí říkám, že by to mohlo být kvůli tomu, že mi chce dát moje listiny - že se třeba trápí s tímhletím. Potom paní zavolá mladého pána George a povídá mu to a on řekne: ,Táhni ksakru zpátky do kuchyně, kam patříš!’”

„Mladý pán Georg tohleto řekl?” Harrieta zatínala pěsti.

„,Táhni ksakru zpátky do kuchyně, kam patříš!’ A to jsem jim vařila celých dvacet let!”

Příštího dne Harrieta nešla do práce jako jindy. Ani tatínek Ben nešel pracovat. Stará Rita seděla na prahu své chaloupky a slzy jí stékaly po staré vrásčité tváři. Pohupovala se dopředu dozadu a naříkala jako bezmocné dítě, nadobro zmožena zármutkem.

Všude po plantáži se shlukovaly skupinky otroků. Hovořili tlumeným hlasem nebo docela neskrývaně bědovali, nesmyslně plakali a nic se za slzy nestyděli. V panském domě zůstaly okenice zavřeny a napříč přes hlavní vchod visela ozdobně zřasená široká černá stuha, neboť starý pán plantáže byl mrtev. Celé týdny rostoucích starostí a trápení, jízdy na koni napříč krajem i v dešti, náhlé nachlazení, z něhož se vyvinul prudký zápal plic, k tomu snížená odolnost - a takřka ještě dřív, než se otroci dověděli, že se rozstonal, byl ten tam. Pro starou Ritu znamenalo toto úmrtí zkrušující ránu, nejenom proto, že milovala starého pana Cartera a věrně mu tak dlouho sloužila, ale také proto, že si teď poprvé naplno uvědomovala, že její naděje na svobodu je nadobro ztracena. Ty své Jistiny’ teď už nikdo nedostane. Mladý pán Georg nepustí na svobodu ,ani psa’!

„Ach, můj starý milostpán,

ach, milostpán Carter je mrtvý -

ach, můj starý milostpán.

Stará Rita už ho nikdy neuvidí -”

Dozadu a dopředu se pohupovala ve svém zkrušujícím zármutku a znovu a znovu vyvzlykávala ta prostá slova popěvku.

Harrieta se dívala na matku s žalem a trpkostí v srdci, s žalem nad ztrátou nejlepšího přítele, jakého kdy měla i ona, s trpkostí nad tím, že největší naděje matčina života, slib, na jehož splnění oni všichni s takovou blažeností spoléhali, nebude teď již nikdy uskutečněn. A přece stará Rita nemohla ani v nejmenším pochybovat o dobrých úmyslech muže, který se k ní tak často přátelsky zachoval, nemohla o něm pochybovat zejména nyní, když již sám nebyl s to vysvětlit, jak došlo k takovému zklamání.

„Zlatíčko, on zamýšlel dát mi ty moje listiny, kdyby byl zůstal živ,” říkala, odpovídajíc na úzkostný výraz Harrietiných očí.

Toho večera stará Rita požádala o čestné právo prosedět noc v pokoji, kde ležely pozůstatky starého pána vystavené v rakvi.

„A to nemáš strach?” šeptali jí ostatní služebníci v panském domě, vyděšeni pouhým pomyšlením na její odvahu, ona se však hrdě vzpřímila s opět nabytou sebevládou a důstojností.

„Ne, já nemám strach. Když se duchové vracejí, tak se vracejí zrovna takoví, jako byli dřív. Starý pán byl vždycky laskavý a dobrý. Přijde-li, tak se vrátí zas jen laskavý a dobrý, ten neublíží staré Ritě. Ne, já strach nemám.”

Když na úsvitu pomalou chůzí přišla domů, vypadala jako omámená, obličej měla stažený a starý. Harrieta vyskočila ze svého lůžka v koutě, připravila jí horký čaj, zabalila ji do šály a třela jí ruce. Vše v pozorně laskavém mlčení. Konečně se matka pootočila a s neobyčejnou vážností promluvila:

„Minto, já jsem zakryla všechny obrazy a zrcadla v tom pokoji a v nejhlubší noci jsem se vkradla dolů do sklepa a nechala jsem mu chleba a kafe. Jestli se vrátí, nebude nikdy hladovět a už nikdy nebude nikoho děsit.” Jenže takové představy nemohly Harrietu příliš těšit. Ještě dlouho po tom, kdy její matka těžce oddechovala v posilujícím spánku, Harrieta seděla zatrpkle a napjatě, bystře vnímala všechny zvuky rodícího se ,dne. Tak teď už jim tedy starý pán nikdy nedaruje svobodu. Dobrá, tak tedy nějak potom, způsob už se najde, ona sama musí bojovat a svobody si dobýt!

KAPITOLA XI

Starý pán zemřel v pozdním létě. Na plantáži Broadacres nyní nadcházel čas největšího spěchu z celého roku, přicházely první podzimní dny, kdy pečlivě pěstěné a zvolna dozrávající keře bavlny dospívají a čiperné prsty musejí strhávat sněžně bílé vlákno se šešulky, aby ničivý lupič mráz nemohl přepadnout sklizeň a nadělat škody. Všude, kam až oko dohlédne, všude se lán za lánem táhly rovné řádky, a slunce ozařovalo lesklé bělostné koule a ohnutá záda mnoha set otroků.

Tatínek Ben a Harrieta byli odvoláni z dřevařské ohrady a posláni s ostatními otroky na bavlníková pole. Tatínkovi Benovi, který byl pyšný na své nezávislé postavení a který měl prsty ztuhlé a nenaučené na rychlé pohyby česáčů bavlny, způsobila taková změna jenom nepříjemnosti. Jednou se vrátil večer domů se stopami po šlehnutí bičem na ramenou. Stará Rita propadala zoufalé zatrpklosti a přísahala, že si ,o tomhletom pohovoří s tím mladým pánem Georgem’, ale Harrieta jí to zbytečné bláznovství rozmlouvala. Neboť od smrti starého pána jako by všechna laskavost, shovívavost a spravedlivost ze staré plantáže vyprchaly. Paní Anny se po manželově smrti zhroutila a odjela někam na dlouhou zotavenou. Mladý pán Georg a dohlížitel Harry Miles nebyli již nikým vyrušováni a mohli konečně provádět své záměry.

Tak nyní pod tlakem nutnosti s podzimním česáním bavlny byli otroci poháněni s neosobní bezohledností, jakou až dosud na plantáži Broadacres nikdo neznal. V práci již nebylo radosti, zpěv a rozprávky ustaly. Pole byla ztichlá, jen tu a tam bylo slyšet ston nebo vzdech; dělníci se proměnili v stroje zrychlované ustavičnou a neumdlévající číhavou pozorností poháněčů. -

Potom přišel den, kdy Harrietina nejlepší přítelkyně mezi otroky, Mejma, přiběhla se vzlykotem do chalupy staré Rity hned časně za prvního úsvitu jitra. Přišli a odvedli jejího manžela Nezera zpola spícího, zcela nepřipraveného, dokonce ani nevědoucího, že byl prodán! Přikovali ho k řetězu party a odehnali ho s nimi - ještě za tmy. Padl před nimi na kolena -udeřili ho za to do tváře! Děti se na to dívaly - napůl šílené zármutkem a strachem. - „Ó, Minto, Minto, Minto - ó, Rito, nemůžete mi pomoct?” ubohá zděšená žena volala a křičela ta slova na ně znovu a znovu. Stará Rita se začala modlit, ale Minta, která by byla zanic nepokořovala drahou přítelkyni marnými slovy, vzala ji jen do náruče a silně ji objala. V jejích vlastních očích se odrážela všechna ta mučivá úzkost ubohé Mejmy.

Celý ten den si Harrieta vedla v práci jako neživý strojový automat. Dívala se na vlastní ruce, které rychle, bez jediného zbytečného pohybu věčně stejně čile česaly další a další chumáčky vlákna, a měla dojem, že se dívá na jakési dění daleko mimo sebe. Dívala se tupě, nepřítomně. Její mysl vysála všechen život z jejího těla. Horečně přemítala o možných plánech. „Prchni, prchni, PRCHNI!” říkalo jí to - znovu a znovu jí to šeptalo v tisícero rozličných způsobech. „Mladý pan Georg tě nenávidí. Brzy tě prodá - na Jih - na rýžové plantáže - nebo i do horšího! Prchni, prchni, PRCHNI! Chudák ,Nežer! Mejma ho už nikdy neuvidí. Prohni, prchni, PRCHNI! Každý rok si tisíc černochů prorazí cestu na Sever. Sám pan Calhoun to říkal. Prchni, prchni, PRCHNI! Neznáš cestu - můžeš ji najít - jiní to dokázali. - Prchni, prchni, PRCHNI!”

Tak jako tehdy dávno, když se poměry u paní Zuzany staly nesnesitelnými, tak i nyní, řídila se jakoby podle myšlenkového postupu z vlastního dětství. Neviděla jiné

řešení, než útěk. Jenomže nyní nebylo nikde místa s laskavým pánem a s vítající matkou, kam by se mohla obrátit. Vše, co bylo dosud drahé a důvěrně známé, musila opustit. Jejím jediným cílem byla nejistota, lepší však činná nejistota, než ,tato setrvačná, chmurná beznaděj. „Prchni, prchni, PRCHNI!” V duchu jí to tak šeptalo znovu a znovu. Její jakoby strojové prsty česaly sněžně bílou bavlnu.

Toho večera, když ostatní se činili nad talířem prvního teplého jídla za celý den práce, Harrieta se vykradla z chalupy

a zašla k chalupě svého bratra Benžiho. Nahlížejíc do nezaskleného okna, viděla ho, jak jí nedaleko ohniště, a jak Lily, jeho žena, míchá jídla ve velikém hrnci. Vyzvala ho, aby vyšel, jen tichým a varovným gestem, obešla dřevěnou chatu dozadu a opřela se tam o stěnu v místě nejhlubších stínů. Beze slova ji bratr následoval a trpělivě čekal, až promluví. Harrieta se nervózně rozhlížela okolní tmou.

„Ten negr John Tubman šel za mnou?”

„Ne, Minto, není tu ani človíčka —” Harrieta si zhluboka oddechla. Vzhlédla k černající obloze, na níž tu a tam začínaly probleskovat hvězdy.

„Benži, ta Severka je tak silně svítivá.”

„Je to ta nejlepší hvězda ze všech, zlatíčko!”

„Pro mne určitě nejlepší.”

„Minto!”

„Nepůjdeš taky, Benži? Ach, Benži, nepůjdeš se mnou?” Hodně dlouhou chvíli Benži mlčel, zmaten a zlákán - potom se zahleděl Harrietě do očí.

„Minto, já zkrátka nemůžu opustit Lily. Brzy bude mít maličké -”

„Vždyť vím, ale Rita se už o Lily postará - a můžou přijít nahoru za námi, až najdeme kudy a jak - ach, Benži, všecko je lepší tam nahoře - na Severu - -”

„Jakživa se tam nedostaneš - -”

„Každý rok se tam dostane tisíc černochů - -”

„Možná! Ale je to ohromně daleká cesta!”

„Tady kraj Chesapeake znám - velká voda mi pomůže. Proudná voda nikoho nezradí!”

„Budeš potřebovat loďku.”

„Loďku si najdu. Ach, Benži, pojď se mnou!”

„Minto, nemůžu tu nechat Lily.”

„Tak teda sbohem, Benži!”

„Sbohem!”

Harrieta položila Benžimu ruce na ramena. Notnou chvíli se k němu tiskla, zaleknutá i zahloubaná zároveň. Konečně se odtrhla a vykročila zpátky k chalupě staré Rity. Jak šla, zmocnila se jí prudká změna, najednou jako by zdivočela vzdorem. Nepůjde se mnou? Půjde tedy sama, děj se co děj -půjde sama - celému světu navzdory! Kráčela uličkou mezi chalupami pevným, radostným krokem. Dala se do zpěvu. Otroci ještě dlouho potom za hovorů vzpomínávali na ten pozdní večer a na spirituál, který se tenkrát vítězně vznesl tmou:

„Když náš Pán vysvobodil Daniela, vysvobodil Daniela, vysvobodil Daniela.

Když náš Pán vysvobodil Daniela, tak proč ne všecky lidi?

Nastoupím na archu úmluvy, koráb napne plachty, odveze mě na břehy Kanaánu a já se už nikdy nevrátím.

Když náš Pán vysvobodil Daniela, vysvobodil Daniela, vysvobodil Daniela.

Když náš Pán vysvobodil Daniela, tak proč ne všecky lidi?”

KAPITOLA XII

Té noci ležela Harrieta celé dlouhé hodiny ve své prkenné posteli v chalupě staré Rity a vyhlížela, naslouchala, čekala! Stíny vrhané ohněm tančily po stěnách v přízračném procesí, odcházely do stále hlubšího temna, až nakonec poslední žhavý uhlík na ohništi, dlouho ještě rudý, vydával jediné světélko. Teď - přišla ta chvíle? Harrieta se opatrně nadzdvihla. Z kouta tatínka Bena vycházelo pravidelné chrápání s hlubokým, pravidelným doprovodem staré Rity. Někdo však se velice lehce pohyboval. Harrieta znovu klesla do postele z mechu. Spí vůbec John Tubman? Nešel snad za ní a nevyslechl její hovor s Benžim? Nečíhá teď, aby ji chytil ještě dřív, než vůbec vykročí k útěku? Hned jak ho pán koupil, věděla, že je to tělem a duší černoch bílého milostpána’! „Chudinka ubohá,” pomyslila naň s lítostí. Již dávno ho přestala nenávidět, nicméně však se teď bála jeho ostražitosti. Ne, určitě to není žádné předstírání, tohle je určitě hluboké a pravidelné oddychování! Připozdívá se. Teď, teď!

Jako kočka se Harrieta kradla po podlaze. Byla to tvrdě zdusaná hlína a studila ji do bosých nohou. Tady je stará brašna, v níž Benži nosíval do panského domu poštu. Zavěsila si ji přes rameno a schovala do ní všechnu kukuřičnou kaši z kotlíku u ohniště, zbylou k snídani, a přidala několik hrstí pražené kukuřice z poličky. Teď ještě teplou šálu staré Rity, visící na hřebíku u dveří, a potom tatínkovy pevné, těžké boty, na něž byl vždy za vzácných příležitostí tak hrdý, protože to byly jediné boty, jimiž se jejich chalupa mohla pochlubit. Harrietu píchlo špatné svědomí, když do nich tichounce vklouzla. Otec bude své boty postrádat, věděla však, že by je sám nabídl dceři darem, kdyby věděl, jak nutně je potřebuje.

Již vyšla z chalupy a za řádkou chat si razila zúmyslně klikatou cestu do bavlníkových polí. Znala každý centimetr plantáže v noci stejně dobře jako ve dne. Bylo nakonec k něčemu dobré, že byla v dětství divoká jako jestřáb - byla i teď jako jestřáb odolná a bystrá. Našla si svůj směr podle hvězd a šlapala bystře bavlníkovými řádkami opatrnou, obezřelou nohou, takže se brzy dostala k bažině, která se táhla na mnoho mil za plantáží Broadacres i Melrose, jež patřila rodině

Arnoldů. Již dávno si Harrieta představovala bažinu jako úkryt. Voda smaže všechny stopy jejího putování. Většina lidí se bažiny ukrutně bála. Byly tu bludičky a vodní hadi. Hluboké jámy, které člověka ,vsákly’ a pohltily celého. Koho by třeba jen ve snu napadlo hledat ji právě zde, nebo kdo by ji zde našel, kdyby už k hledání došlo?

Tady zůstanu hezky zticha říkala si Harrieta v duchu. Tak asi den a noc se budu schovávat tady na naší plantáži! Kdyby se byl Clarence pana Henryho Leea dal tady k těm bažinám, místo aby utíkal po cestě, dodneška by ho nebyli našli.

Harrieta se statečně vrhla do mokřiny, ale dál se jí šlo zoufale pomalu a špatně. Dlouhé hadovité traviny se jí omotávaly okolo kotníků, že se musila shýbat a rukama si nohy uvolňovat. Boty měla brzy plné vody. Ztěžkly a strhávaly ji hloub. Konečně se dostala na malý hřeben, který se zdál pevnější než okolí, a zde potom střídavě v dřepu a v stoje trpělivě i trpitelsky přečkávala, třesouc se strachem i zimou. Brzy nastupující úsvit přinášel jenom zas nové hrůzy, o nic méně strašidelné, třeba bližší skutečnosti. Teď se již probouzí stará Rita - spěchá, aby tatínkovi Benovi připravila narychlo snídani, neboť sama si musí pospíšit do práce v panském domě. Už si všimla dceřiny nepřítomnosti. Harrieta si představovala matčin úzkostný výraz, její strašlivou starostlivost, až se jí poslední zbytky odvahy začínaly vytrácet.

Věděla, že tatínek Ben teď spěchá s ostatními rozespalými a unavenými otroky k bavlníkovým polím, aby byl na místě, až bude dozorce vyvolávat party podle jmen. Harrieta slyšela to vyvolávání tak jasně, jako by tam sama byla. Už je zjištěno, že chybí, už letí oznámení o jejím útěku a vzbouzí plantáž do křiku, do výzvy k pronásledování! Teď už je tou bezmocnou osobou, poznamenanou a všemi pronásledovanou, uprchlou otrokyní! Představovala si zuřivost mladého pána George, sháňku po šerifovi, ozbrojenou četu mužů, jak se již vypravuje, aby ji hledala. Schvácena panikou, napůl šílená strachem, se

Harrieta obrátila a vrhla se znovu do zrádné mokřiny hloub a hloub. V každém keři, v každém nárazu větru, v každé vlající bahenní travině se zdálo, že zahledá nenávistnou bílou tvář; jako zlý sen ji hrůza ze stíhání poháněla zběsile dál a dál.

Postupně se její šílená zaslepenost strachem vytrácela a začala se jí vracet původní klidná odvaha. Jednou se dokonce opatrně připlížila k okraji bažiny. Se svrchovanou opatrností vyhlížela, kryta vysokými travinami, a dohlédla až na otroky skloněné nad prací na nedalekém bavlníkovém poli, zahlédla i dohlížitele procházejícího mezi pracovníky sem a tam. Nezaslechla žádný zvuk nebo hlas zuřivého stíhání a uklidněna vyhledala si opět úkryt.

S nástupem druhé noci oživly jí v hlavě všechny staré pověsti, které Harrieta od dětství nenáviděla, jako by ji chtěly strašit. Bažina ožila podivnými šumoty a mumláním, vzduch jí připadal smrdutý, strašlivý až nedýchatelný. Nohy jí zledovatěly, ruce se roztřásly. Trhavě vyskakující a mizející světla jí tančila před očima. Byly tedy čaromocné bludičky živou skutečností? Přicházejí ji vylákat do záhuby? Třesoucíma se rukama snažila se obrátit kapsu u sukně naruby. Což to není osvědčené zaklínadlo, které bludičky zažene? A teď, ó, jaká hrůza - obličej se k ní přibližuje temnotou - nejprve malý a daleký, roste však, je větší a větší,

VĚTŠÍ, jako hrůzný sen - obrovský ďábelský obličej, obličej mladého pána George, škaredý a zkroucený! Celá ztuhlá hrůzou Harrieta zavřela oči.

„Mladý milostpane,” křičela. „Ne, ne - mladý milostpane!”

A hned potom se stalo něco zvláštního. Z hloubi Harrietina srdce jako znění jasného zvonu vycházela též důvěrně známá slova z dávna, která jí vždy přinášela úlevu, naději a pokoj: -„Nestrachuj se,” zdálo se, že ten hlas říká. „Neboť setrvávám s tebou navždy - třebas i do skonání světa - Neboť setrvávám s tebou navždy!” Hrůza vybledla. Z míst na okraji bažin zaznělo jitřní zavolání ptáčete.

S novou odvahou se Harrieta vyplížila z bažiny, proklouzla hustým porostem zakrslých olší a šťastně se opět octla na pevné zemi pole. Jak mírumilovně vypadala stará plantáž! Sinavě bledý srpek měsíce vyvolával přízračné obrysy nejbližších bavlníkových keřů. Harrieta vztáhla ruku a dotýkala se jich. Připadaly jí jako důvěrní přátelé.

Vykračovala si nyní rychle a klidně a přibližovala še veřejné cestě. Opatrně po okraji ušla snad asi půldruhá kilometru a právě přecházela hranice plantáže Melrose, majetku Arnoldových, když ji nenadále naplnily hrůzou nové zvuky - koňský dupot. Kdo jede v tuto tesknou jitřní chvíli? Určitě to může být jedině taková ta noční hlídka, co pročesávají na Jihu cesty a silnice ve dne v noci a hledají uprchlé otroky! Hledají Harrietu! Jediným skokem se vrhla do hustých křovin a padla rovnou na obličej do trávy, ale právě v tom okamžiku kočár s jedinou osobou zahnul okolo záhybu cesty. Její pohyb byl zahlédnut. Pevná ruka rozhrnula křoví a dotkla se jejího ramene. Tak tohle tedy je konec jejího slavného útěku na svobodu, takhle nedůstojně bude tedy dopadena na samé hranici domovské plantáže!

Harrieta vzhlédla do tváře muže, kterého znala celá léta -byl to doktor Arnold, soused a oblíbený přítel jejího zesnulého starého pána.

„Dobrý bože, Minto!” Harrieta vstala a založila si ruce křížem. Beze strachu hleděla doktoru Arnoldovi do očí. Dobrá, znamená-li to, že je polapena, nechť aspoň vědí všichni, že je statečná.

„Vlez si do kočáru!” Harrieta vystoupila na sedadlo a seděla tichá jako socha po boku přítele svého starého pána. Když se rozjeli zpět směrem k Broadacres, zchladla jako kus ledu a roztřásla se jakoby v zimnici, nevyslovila však ani hlásku odporu nebo marného doprošování. Doktor ji zvědavě pozoroval. Když však dojeli k vchodu do sídla Melrose, pan Arnold nejel dál k Broadacres, nýbrž zabočil do vlastních bran. Zastavil na okraji vjezdové cesty v místě, kde se zatáčela za hustou skupinou magnóliových keřů, stále ještě zakryta z dohledu domu. Zde kázal Harrietě, aby z kočáru vystoupila. Beze slova uposlechla.

„Minto.”

„Prosím, pane?”

„Neměl starý pan Carter v úmyslu darovat tvé matce svobodu?”

„Prosím ano, pane. My všichni jsme měli dostat listiny, prosím, pane, ale potom umřel a mladý pán Georg - -”

„Já vím, Minto. Jednou, a je to hodně dávno, si jedna bělošská holčička přišla hrát s mladým pánem Georgem v Broadacres. On také byl tehdy pouhé dítě, udělal však něco, čím tu holčičku k smrti vyděsil - nikdy jsme se nedověděli, co to udělal - holčička od něho utekla směrem k chatám otroků a hrála si s černošskými dětmi. Když ji mladý pán Georg honil a dostihl a chtěl ji chytit, jedna otrocká holčička se mu odhodlaně postavila, vyplázla na mladého pána George jazyk, vzala bělošské dítě za ručičku a utíkala s ním a schovala je doma ve vlastní chalupě. Ta bílá holčička si potom celá léta nešla hrát s mladým pánem Georgem, ale často zašla si pohrát s tou malou tmavoušskou dívkou. Víš ty, Minto, kdo byla ta bílá holčička?” Slzy stály Harrietě v očích a teď se kutálely po hnědých lících.

„Ano prosím, pane Arnolde, to bylo vaše dítě - slečinka Amanda.”

„A kdo byla ta dívka, co si s ní hrávala?”

„To jsem byla já, prosím pane.”

„Ano, správně, Minto. Vím, že bych měl, ale nedokážu poslat tě zpátky tomu mladému zloduchovi, tvému pánu. Jsem Jižan a vlastním otroky, ale jsem také Angličan a my se díváme na tyto věci trochu jinak. Mám na celé plantáži jen jedinou otrokyni, které mohu důvěřovat, že udrží jazyk za zuby. Vezmu tě k ní a ona tě ukryje. Počkáš ještě asi týden -nyní nemáš ani stín naděje! Mladý pán Georg je tvým útěkem k šílenství rozzuřen! Včera jsem potkal večer aspoň pět hlídek pátrajících po tobě, každá stezka je hlídána! Kdyby tě polapil, Minto, nechť tě všichni svatí chrání! Počkej aspoň ještě týden a potom to zkus znovu.”

Za pět minut potom byla Harrieta uvelebena na tvrdé podlážce bramborového sklípku staré Anny, ale žádné pohodlné odpočívadlo se jí nemohlo zdát větším přepychem. Když jí doktor Arnold dával sbohem, vtiskl jí do ruky cosi oblého a tvrdého.

„Tumáš, Minto, toto si vezmi - s sebou na cestu - jen tak pro štěstí!”

Když se potom Harrieta mohla na svůj talisman podívat v prvních paprscích, prorážejících do jejího úkrytu škvírami v podlaze nad její hlavou, objevila, že je to lesklá zlatá mince.

KAPITOLA XIII

Když si Harrieta vlezla do úkrytu v bramborovém sklípku staré Anny, bylo časné jitro. Tak asi hodinu ležela a bděla, ustavičně se pokoušejíc složit své údy, bolestí a křečí napůl ochrnuté, do pohodlnější polohy, celá bolavá od dlouhého bdění, ale postupně ji zaplavoval pocit příjemného blaha. Je v bezpečí, aspoň pro tuto chvíli! Pobaveně vzpomněla, jak často slézala do zrovna takovéhle jámy na brambory, aby mamince podala několik sladkých brambor. Nikdy ji ani napadnout nemohlo, že se jednou do takové jámy vplíží, aby se v ní skrývala.

Když potom přehodila svůj pletený vlňák přes hromádku brambor, mohla konečně na tu hroudovitou podušku složit hlavu a za chvilku usnula. Připadalo jí, že minul pouhý okamžik, když se s úlekem probudila do světla, které jí padalo přímo do očí. V mžiku se vzpřímila a usedla. Stále ještě rozespalá a omámená mžourala palčivýma očima do blikající svíčky, až konečně rozeznala za svíčkou zastíněnou tvář staré Anny.

„Vždyť jsi, zlatíčko, spala celý den a už taky přes půlku druhé noci! Nešla bys teďka nahoru a nevypila si krapet mlíka, co jsem ti ohřála, a nedala by sis pár bafů z fajfky? Je tam taky v kotlíku ždibec čerstvé kukuřičné kaše.”

Ztuhlostí sotva schopna pohybu se Harrieta vyhrabala ze sklípku a úzkostně se rozhlížela po všech koutech chalupy.

„Kdepak,” povídala Anna, jak postihla její pohledy, „tady se ti nic nestane! Pověsila jsem na dveře peřinu a svůj zimní kabát na okno a všechny barevný lidi tady okolo mají moc tvrdý spaní. Tady se lidi necourají v noci okolo chalup. Na to jsou moc udřený!”

„Svatá pravda! Ale co běloši? Byly už taky tady ty stráže na stíhání, Anny?”

„Tady na plantáži ještě ne, ale hledají tě, zlatíčko! Podívej se!” Stařena vytáhla ze skryté kapsy v šatech složený kus novin, chrastivě jej narovnala, podala jej Harrietě do ruky a přidržela těsně k tomu kousku novin svou jedinou rozžatou svíčku. Harrieta na noviny němě zírala. Dobře rozeznávala obvyklý dřevorytový inzerát znázorňující uprchlého otroka s holí se zavěšeným vakem přehozenou přes rameno, jenže slova vytištěná pod obrázkem byla pro ni jen splývavou mazanicí nesrozumitelných značek. Žalostně vzhlédla na starou Annu. „Nedovedu to číst!”

„Ty neumíš číst? To se podívejme! Taková bystrá dívka?”

„Ty umíš číst, Anny?”

„Snadno jako nic, zlatíčko, pokradmu jsem se naučila slabikovat, ještě než mi bylo deset, a celá ta léta od těch čas jsem si četla ve všem, co se mi dostalo do ruky - jenže tohleto tady, to je špatné čtení! Mně se to nelíbí, dítě. Znamená to -:

PĚT SET DOLARŮ ODMĚNY! Podepsanému uprchlo ve čtvrtek 24. t. m. v noci ze sousedství Cambridge jeho vlastnictví, černošské děvče Harrieta, někdy nazývaná též Minta. Má temně kaštanovou pleť, postavu spíše silnější, ale je bystrá a sličná. Mluví hlasem hlubším a na levém spánku má jizvu. Odnesla s sebou hnědé doma tkané šaty a pletený vlňák. Nahoře vypsanou odměnu vyplatím za její dopadení mimo tento okres a TŘI STA DOLARŮ, bude-li dopadena uvnitř okresu, v obou případech budiž dodána do věznice v Cambridgi, ve státě Maryland.

Podepsán Georg Carter.

Na plantáži Broadacres u Cambridge, Md. 24. září 1849.”

Anny předčítala tento text váhavě, hrdelním šepotem. Harrietě ta slova zazněla takřka jako zvonění umíráčku. Zapotácela se a stařena ji zachytila vztaženou paží.

„Dítě drahé! Musíš si vypít to horké mlíko. Jsi celá mdlá!”

„Vypadá to tak opravdovsky - připadá mi, jako by mě už chytili! Ach Anny!”

„Koukněme! A kde je tvoje kuráž, co? Ještě tě nikdo nedohonil! Četla jsem ti to, Minty, abys viděla, že si musíš vyměnit oblečení. Tyhle šaty a ten vlňák mi dáš. Já to všecko zahrabu a tady máš staré teplé šatstvo po mém synovi, co se tady už dlouho válelo.

Oxi to už nepotřebuje. A nedal ti pan Arnold peníze?” Harrieta na chviličku oněměla. Couvla, zaváhala, mučena na tu chvíli náhlým podezřením - až potom jediný pohled na laskavou a přátelskou tvář osoby vedle ní ji opět uklidnil.

„Dal mi deset dolarů ve zlatě. Nezdá se mi, že to bude něco platné. Je to moc veliké, já s tím platit nemůžu.”

„Dítě, dítě, zlaták je ze všeho nejlepší. To aspoň víš, že jsou to pravé peníze. A hloupost by byla, tahat s sebou všechny svoje peníze v jediné minci. Pan Arnold mému synu tak důvěřuje, že ho posílá za sebe i do banky. Zrovna zejtra jde do banky do města Cambridge. Dáme mu tu zlatou minci a řekni si mu, aby ti to rozměnil na menší mince. Tak vůbec o nic nepřijdeš. Když ten ti rozmění peníze, dostaneš zpátky zrovna tolik!”

Bez dalšího váhání dala Harrieta svou zlatou minci staré Anně. Potom si vypila trochu teplého mléka a snědla talířek horké kukuřičné kaše, za chvíli se převlékla do starého teplého obleku, do něhož ji stará Anna naléhavě chtěla přestrojit. Se svými širokými rameny a silnou svalnatou postavou vypadala jako muž, docela přesvědčivě, a stařena si užila hodně smíchu a mnohé vtipkování, jak se na tu přeměnu dívala. Velmi povzbuzena a rozveselena, slézala Harrieta opět zpátky do bramborového sklípku.

Ještě šest dní se Harrieta skrývala v chalupě. K půlnoci následující soboty byla připravena vydat se na cestu.

„Sbohem, Anny, nikdy ti tvou dobrotu nezapomenu.”

„I mlč, dítě, to nestojí za řeč. Nezapomeň hledat tu loďku se žlutým světlem nad modrým tam v Blátivé zátočině.”

„Ano, však vím. Nepřijmeš ode mne nějaké ty peníze, Anny?”

„Jakživo ne! K čemu jsou peníze staré bábě, co trčí ustavičně jenom doma?”

„Až se dostanu na Sever, poprosím některého přítele, aby ti napsal psaní, Anny, poněvadž ty umíš číst!” Stařeně se na tohle zkřivil obličej výrazem hrůzy.

„Zlatíčko, s psaním bud moc opatrná - -”

„Buď bez starosti, Anny, když já ti dám napsat psaní, tak tomu nebude rozumět nikdo jiný než ty!”

„Dobrá, zlatíčko, dobrá - tak si rozumíme - - Sbohem!

Mnoho štěstí!”

„Ach Anny, tak nerada od tebe odcházím - děkuju ti za všechno! Sbohem!”

Za několik vteřin vyklouzla z chalupy staré Anny mužská postava jako stín a vydala se napříč polem. Byla bezměsíčná, ale jasná noc. Neomylný maják všech uprchlých otroků, Severka, jasně zářil nad ojí Malého vozu. Harrieta k ní vzhlédla. Po těch dlouhých dnech v dusnu chalupy bylo jí krásně zas jednou venku pod hvězdnou oblohou. Věděla, máli najít řeku Choptank, musí mířit přímo k severu. Vykročila dál rychlým krokem naplněna zvláštní povzneseností, podivným pocitem uvolnění a síly, skoro jako by už opravdu byla na svobodě! Tu a tam jí tu mocnou sebedůvěru přerýval tísnivý pocit nebezpečí, pokaždé však takové pomyšlení násilně vytřásla z hlavy přesně tak, jak si plavec vytřese z očí oslepující vodu.

Usilovným pochodem přešla Harrieta přes pole, přešla dlouhý kus cesty podle okraje lesa, minula periférii Cambridge a konečně se dostala k řece. ,Řeka!’ Vzpomínala, jak utíkala k řece ještě jako dítě. A řeka ji nezklamala. Jak příjemné bylo ucítit opět na tvářích její chladivý dech! Tady už je Blátivá zátočina a, ovšem - neurčitý obrys loďky, vytažené na břeh do hustého rákosí a orobince. Harrieta se opatrně proplížila dolů k bažinatému břehu zátoky, naklonila se nad vodu, hluboko se předklonila. Aby viděla, a sama nebyla viděna - o to jí šlo. Viděla tam žluté světlo, ale modré tam buď nebylo, nebo bylo zakryto obrysem lodní přídě. Jak se tam krčila a čekala, z vysoké trávy mokřiny se jí takřka pod nohama vynořila mohutná postava muže. Harrieta vykřikla víc překvapením než strachem. Odtud již nebylo úniku! Nebylo proč váhat.

„Bramborový sklípek?” zamumlala úzkostně. Ubezpečující odheknutí jí znělo v odpověď. Jak vykročila vpřed, všimla si modrého světla zářícího zrovna pod okrajem lodní přídě. V mžiku byla hrubě vtažena do velké veslové lodice, vesla vklouzla do havlinek, ozvala se rytmickým, pravidelným skřípotem, příď lodi jevící se jen jako stín se točila na pozadí bledé, strašidelné hladiny řeky. Harrieta vnořila ruku do vody. Zastudila ji a právě ten chlad jako by ji uklidňoval, ubezpečoval, dodával všemu okolo pravdivé skutečnosti.

Vprostřed řeky skřípot vesel ustal a tajemný vládce nad vesly se naklonil k Harrietě.

„Míříte, slečinko, na Chesapeake, nebo nahoru po řece Choptanku?” Úleva zaplavila Harrietu jako vlna pokrývá břeh. Přinejmenším byl tady ten člověk černoch, jeden z jejích lidí! Jak asi vypadá, to by byla ráda věděla. Matná barevná světla na přídi dělala tmu jen ještě neproniknutelnější. Muž byl jen z pouhých čar obrysů a stínů - a hlas. Může mu důvěřovat? A co má odpovědět na jeho otázku? Má se dát odvézt nahoru, nebo dolů? Koneckonců, s jakým, jakkoli určitým a uskutečnitelným plánem vlastně prchala? Věděla, že Chesapeake, ta velikánská voda, ji donese mnoho a mnoho mil směrem k zemi svobody. Věděla, že již posloužila jako prostředek ke svobodě mnoha otrokům. Přivede však také ji k cíli, v nějž doufá? Harrieta vrazila ruku do vnitřní kapsy svého mužského obleku. Nezvyklý pocit doteku hrubé vlněné tkaniny ji nepříjemně podráždil, potom však zas dotek malé tuhé karty v kapse jí vrátil oslabovanou sebedůvěru. Léta tu kartičku nosila u sebe. Písmena na ní napsaná již byla zpola nečitelná, přesto však byla jediným talismanem, v nějž věřila. Zachránila ji už jednou. Konečně ji může opět jednou vyzkoušet.

„Potřebuju se dostat do Wilmingtonu. Mám tam přítelkyni, bělošskou paní, a ta mi pomůže. Dostanu se do Wilmingtonu nahoru po Chesapeaku?”

„To ne, slečinko. Chesapeake vede spíš jako k Baltimore.”

„Tak to mě teda vezměte tou druhou cestou, nahoru po Choptanku. Potřebuju se dostat tento týden do Wilmingtonu.”

Pořád vpřed, dál a dál a dál! Skřípání vesel, pleskání vody proti špičce přídi, vyhledání hvězd, jitřní sborový koncert ptactva, bílá volavka stoupající zvolna ze slatin u břehu a mávající křídly, s pleskotem křídel se ztrácející ve viditelně mohutnějícím světle vycházejícího slunce - všechny takové podrobnosti si Harrieta později připomínala, jako by si je pamatovala ze sna. V prvním přicházejícím světle se naklonila kupředu a zvědavě si prohlížela muže, s nímž společně prožívala tolik mlčelivých hodin ve tmě. Rozeznávala mocné, vyčnělé čelisti, daleko od sebe zasazené přemýšlivé oči, hluboce zbrázděné, úzkostné čelo, mohutné, zarostlé paže -hrubou sílu a vytrvalost, pomyslila si - také nikoli nedostatek laskavosti.

„Už jste tudy někdy projížděl?”

„Cože?”

„Jezdíváte tudy často?”

„Odvážím je na útěku skoro každou noc.”

„Každou noc? A to vás nechytnou?”

„Ty bílý patroly! Che!” vyslovil to s hlubokým opovržením. „Nese to velký výdělky, tableta práce. Skoro každou noc dostanu pět dolarů.”

Pět dolarů! Polovina celého jejího jmění!

„Dejme tomu, že ty peníze nemám?”

„Však vím, že je máte, protože chlapec starý Anny mi pověděl!”

Postupně po mnoha hodinách vytrvalého veslování se

široká přílivová reka zužovala. Už to byla pouhá říčka, ted už pouhopouhý potůček.

„Slečinko, tady já už dál nejedu. Jděte pořád podle říčky na východ a dostanete se k železnici. Ta dráha vede na Sever. Já tam jakživ nebyl, ale říkají to tak.” Obratně najel s loďkou na břeh v místě příhodné písčiny a Harrieta vystoupila na pevnou zem, ráda, že si konečně může protáhnout svalstvo křehnoucí dlouho v jedné poloze. Sáhla do kapsy a vytáhla zlatou pětidolarovou minci (zbytek peněz měla v drobných) a podávala ji veslaři se slovy díků. Velká černá ruka loďaře peníz lačně popadla. Brzy potom veslař i s loďkou zmizel za zátočinou říčky, jako by i to všechno bylo jen částí klamného snu. Do té chvíle byli veslař i člun tím posledním, co Harrietu ještě spojovalo s minulým životem. Jak zmizeli, bylo jí najednou nevýslovně teskno.

Nastala jí doba pomalého a namáhavého postupu vpřed podle říčky, odpočívání za dne, pozvolného plahočení v noci. Zásoby si Harrieta opatrně rozdělila. Nedařilo se jí zle, dokud měla po ruce vodu z potoka. Dvakrát si dokonce holýma rukama chytila pstruha, pokaždé si ho upekla na oloupaném vrbovém prutu nad nevelkým ohýnkem. Svěží úponky divoké révy jí poskytly potravu na celý den. Často zacházela do vody a brodila se, aby zahladila po sobě každou stopu. Měla štěstí, neboť noci byly jasné a hvězdy jí poskytovaly zvláštní družnou společnost.

Konečně došla k železnici. To, že dosáhla prvního stanoveného cíle, budilo v ní znásobenou odvahu plahočit se statečně dál podle trati. Vlak viděla do té doby teprve dvakrát v životě, a ještě nikdy v noci. Když ted poprvé ta příšerná nestvůra okolo ní zahučela tmou, chrlíc mocným dechem plamen a jiskry, Harrieta klesla na kolena a v úzkosti se modlila. Brzy si zvykla a skoro se těšila na přijíždějící lokomotivy. „Jako Eliášův obrovský ohňový kočár,” pomyslila si. „Ráda bych věděla, jestli se jakživa taky v takovém svezu?” Za dne dávala bedlivý pozor, aby zůstala ukryta před zraky lidí, zírajících z projíždějících vozů. „To by se těm stihacům negrů hodilo, takhle mě nachytat,” říkala si rozumně.

Po několika dnech se Harrieta octla na polní cestě, zřejmě vedoucí do města. Z vrcholu kopce zahlédla střechy města, rozprostřeného dole v nížině. Byla již strašlivě unavena. K jídlu jí už zbývalo jen jediné jablko, utržené v jedné z četných štěpnic, jimiž procházela. Bylo by možno najít nocleh a tím celou noc skutečného odpočinku, nebo snad dokonce nějakou práci a možnost výdělku tady v tom blahobytně rozloženém selském stavení, vyznačujícím rozcestí kousek cesty před ní? Smí se opovážit a zkusit to? Opatrně se přiblížila k bezvadné bílé bráně. Všecko zde vypadalo docela mírumilovné a spořádané. Zdvihla závoru a plaše vstoupila na staromódní pěšinku z plochých kamenů. Z okna vyhlížela ženská tvář. Harrieta pomalu obešla dům. Kdepak tady mají zadní vchod pro služebnictvo? Tu hlasitě zaštěkal hlídací pes. Harrieta se zarazila, váhala. Hlasitý buchot vlastního srdce jí připadal příšerný. Zevnitř z domu vycházely zvuky dvou hlasů, zdvíhajících se v hádce. Potom se objevil veliký hrubý muž s

klackem ve zdvižené ruce, oběhl nároží domu a přibíhal k Harrietě. Obličej měl rudý zlostí, ošklivý nenávistí.

„Ty koukej odtud vypadnout!” křikl hlubokým, zuřivým hlasem. „My tu nechceme vůbec nic mít s negrama. Zmizni, povídám, nebo na tebe pustím psa!” Vyděšená Harrieta rychle seběhla kamennou pěšinou a dál spěchala, stále ještě běžíc, dolů po cestě. Proč jen si, zrovna ze všech možných domů, proč jen si vybrala zrovna tento? Ale jak běžela, zaslechla zvuk kroků, přibližujících se za ní. Ve svém vystrašení se pokoušela běžet ještě rychleji. Byla však unavena a hlady zemdlená. Cítila, že se pronásledovatel přibližuje. Vtom však zaslechla šust ženských sukní. Cože? To tedy jenom žena ji pronásleduje? Zprudka se obrátila a hleděla do téže ženské tváře, která se na ni prve dívala z okna nepohostinného selského stavení.

„Nadběhla jsem si přes pole, abych vám pověděla,” žena popadala dech, „druhý dům podle cesty od rozcestí vpravo -ten s tou velikou kamennou bránou - tam bydlejí kvakeři -tam to zkuste - pozvou vás dovnitř a dají vám najíst -promiňte, že můj manžel je takový kruťas - radši si dejte dobrý pozor - možná že za vámi pošle šerifa - pamatujte, dům s kamennou bránou - rychle!” Žena odspěchala zpátky. Harrieta se řídila její radou a běžela, jako ještě nikdy, po prašné venkovské cestě. Asi tak čtyři sta metrů dál uviděla velkou kamennou bránu a vrhla se do ní. Zpomalila krok, teprve když vystupovala po obyčejné, obloukem stoupající selské vjezdové cestě. Dům stál dosti vysoko na kopečku. Příjemná vůně drcených jablek jí přicházela vstříc. Dělají právě jablečný mošt? Plavovlasé dítě si hrálo u vchodu do stavení. Holčička pohlédla na Harrietu s přívětivým úsměvem. „Povím mami, že jdete,” řekla maličká a zmizela. A potom vyšla veliká a silná žena oděná v šedivém, vedla holčičku za ruku a stanula ve dveřích s výrazem spokojeného poklidu a míru, který Harrietu okamžitě naplnil pocitem důvěry. Okolo krku měla ta paní měkké záhyby bílého zdobení, splývaly jí přes prsa. Zářivě modré oči vyhlížely zpod slaměného kloboučku, rovněž šedivého. Harrieta se na ni zahleděla s předstíranou mužností.

„Jaképak máš přání, cizince milý?” tázal se pokojný hlas. „Chceš práci na poli? Vždyť úroda je všecka sklizena, role odpočívají připraveny na přezimování. Chtěl bys česat jablka? Také nelze, všechno hotovo. Dva vagóny jsme odeslali do města. Ze zbytku děláme mošt.”

Odmítnutí bylo vysloveno s nezvyklou laskavostí, jenže Harrietě i tak připadalo jako konečné slovo k zoufání. Všechna její předstíraná mužná síla se zhroutila. Slzy se jí hrnuly do očí. Vztáhla ruku na zárubeň dveří, aby se opřela. Potom se zplna opřela zády o zeď a rozplakala se.

„Hleďme!” zvolala žena v šedém a udiveně se na ni zahleděla. „Vždyť ty nejsi muž! Tys dívka!” Dotkla se něžně Harrietiny paže. „Pojd dál, dítě! Už vidím, že jsi uprchlice. Když pomyslím, že jsem na to nepřišla hned!” Hned vedla Harrietu okolo domu, napříč čistě spořádaným selským dvorem a ven do širého pole za hospodářskými staveními.

„Tady budeš v bezpečí,” říkala žena. Harrieta se rozhlédla kol dokola bez naděje. Široké, ploché pole - tři kupky sena rozličné velikosti, velikánská stodola, do zubatá se točící plot z prken - jaká ochrana, jaká bezpečnost nebo pohodlí se tu může najít? Žena se zvolna rozhlédla kolem, a nevidouc nablízku nikoho, přešla rychle k nejbližší kupce sena. Harrieta ji sledovala v patách. Má snad v úmyslu skrýt ji pod senem? Kvakerská žena vztáhla ke kupce ruku a tu se dělo cosi neočekávaného. Vprostřed kupky sena se otevřela malá dvířka a Harrieta se octla v té nejpodivnější světničce, okrouhlé, nahoře končící do hrotu, podobné vnitřku indiánského vigvamu! Vedle sebe měla stolek. A na tom stolku již na ni čekalo mléko a chléb a vařené kuře. Byla tam postel s pokrývkami skoro tak měkkými, jako měli v panském domě.

Byla tam taky židle a legrační maličké okénko, zřízené vysoko ve stěně kupky sena.

Noc a den Harrieta prožila ve světnici v kupce sena, proslulém úkrytu, jak se dověděla, v němž se již skrýval mnohý uprchlý otrok. Léta potom jí připadalo, že tyto chvíle byly rozhodujícím bodem obratu v jejím životě. Toto byla její první zkušenost se stanicí na podzemní železnici’ po níž později měla převádět tak mnoho uprchlíků a do níž sama takovou šťastnou náhodou zabloudila!

Druhý večer zapřáhl Henry Hall své selské koně do starého krytého bedňáku a odvezl Harrietu na další stanici - do domu Daniela Gibbonse v Doveru, kde opět odpočívala. A nyní byla po řadě odvážena Blackbirdem do Middletonu a potom do New Castlu, až ji konečně laskavý průvodčí usadil ,na přívoz přes řeku Christianu a Harrieta se konečně octla v ulicích města, po němž toužila.

„Wilmington, Wilmington!” mnohokrát si v duchu vítězně opakovala drahé jméno. Adresu paní Emilky, napsanou na kartičce od ní, znala nazpaměť. Všem svým laskavým dobrodincům říkala, že jede k přítelkyni do Wilmingtonu. Vyzařovala z ní v té věci taková jistota, že o tom nikdo ani na okamžik nezapochyboval. Teď se octla v tom městě samotinká. Věděla, že musí být opatrná, vyptala se však svého posledního průvodce, kde a jak má hledat nároží Čtvrté ulice a ulice Shipleyho, takže měla teď docela rozumně odůvodněnou jistotu, že na své místo určení trefí.

Konečně tam stanula a hleděla na veliký cihlový dům s jablkově zelenými žaluziemi, postavený dosti hluboko v prostorném městském nádvoří, s měděným lesklým klepadlem na jablkově zelených dveřích. Dům budil dojem prostornosti, přepychu a úspěšné zabezpečenosti, čímž vším nezkušenou Harrietu poněkud zarážel. Ale „to se přece samo sebou rozumí, že paní Emilka musí mít krásný dům,” říkala si. Stejně nebyl o nic krásnější než panský dům tam doma.

Dodala si odvahy, proklouzla železnou brankou a pomalu obcházela roh domu k méně nápadnému postrannímu vchodu, kousek vzadu za záhonky aster a odolných chrysantém. Zaklepala a vyčkávala, znovu zaklepala. Čekání se jí zdálo nesnesitelné. Je paní Emilka doma? Dveře se otevřely. Nafoukaný bílý lokaj stál uvnitř za prahem a povýšeně na ni vyhlížel.

„Prosím, pane, chtěla bych mluvit s paní Emilkou Watsonovou.”

„S kým?”

„Přece tady bydlí paní Emilka Watsonová?”

„Watsonová? Ne. Toto je dům pana doktora Allena.”

„Ale je to tady přece roh Shipleyho ulice a Čtvrté ulice, ne?”

„Ano.”

„A paní Emilka Watsonová tady už nebydlí?”

„Nikdo toho jména tu není. A nikdy tu nebydlel, aspoň co já vím.” Dveře se hlučně zabouchly Harrietě přímo před nosem.

KAPITOLA XIV

Hezky dlouhou chvíli tam Harrieta stála a skoro nevěřícně zírala na dveře, které jí tak bezcitně před nosem přirazili.

Zavřené - dveře k veškeré její důvěře a naději! Kam se ted Vrtne, kam jít, co dělat? Zčistajasna na ni padala panika, divoká, zoufalá touha utíkat a utíkat - kamkoli, ať kamkoli -jen se skrýt před krutými, zvědavými pohledy kolemjdoucích, schovat se těm nelidským očím města! Pohlédla k zemi na své rozbité boty, na svůj rozedraný, utahaný mužský oblek. „Utíkej, honem se schovej!” říkal jí jeden vnitřní hlas. „Kdekdo vidí, kdo jsi, co jsi zač! Možná že již v této chvíli volají policii, aby tě sebrala!” Třesoucí se rukou si stáhla starý, zmačkaný klobouk hloub do očí, a do těch očí se jí pomalu draly horké, zoufalé slzy. Ale ještě zas druhý vnitřní hlas, chladný a rozvážný, který přes všechno vypadal, jako by zazníval zvenčí, šeptem odporoval: „Jak teď uděláš jediný chybný krok, oni tě opravdu dopadnou. Nesmíš utíkat, NESMÍŠ UTÍKAT! Jdi pomalu a dělej, jako že se tady vyznáš!” A tak se potom vracela okolo domu, kudy prve přišla, a najednou objevila, že si mechanicky jako automat říká v duchu znovu a znovu: „Milý Ježíši Kriste, nemohl bys mi pomoci, nepomůžeš mi, Ježíšku milý?”

Jak míjela záhonky pestrých květin, všimla si nepořádně zde zapomenutých zahradnických hrábí, pohozených vedle aster. Pozorně se rozhlédla kol dokola, podívala se nahoru do oken, ven na ulici. Nikoli, naštěstí nebyla nablízku ani živá duše. Možná že rodina někam odjela. Harrieta se shýbla a hrábě sebrala. Rychle se dostala na ulici a vykročila směrem ke středu města. Šla zvolna, skoro se loudala, hned si hrábě přehodila přes rameno, hned zas je balancovala jen tak v ruce.

„Když si dám dobrý pozor, budou si myslet, že jsem jenom dělník,“pomyslila si.

Brzy míjela starou tržnici ve Vysoké ulici a potom, zabočujíc opět k jihu, vydala se zpátky k břehům řeky Christiany. Kdykoli se přibližovala skupinám lidí, pokoušela se lhostejně si pohvizdovat nebo zvesela pohupovat hráběmi. Jednou zabočila okolo rohu a mířila rovnou do policejního strážníka. Srdce se jí tak rozbušilo, že to až zabolelo, jenže policista jí věnoval sotva zběžný pohled.

Šla dolů Královskou ulicí a přešla napříč Druhou a Čelní ulici, až se dostala k Vodní ulici, k té dlouhé a úzké staré tepně, jež běží většinou podle břehu řeky Christiany. Opět jednou jí pohled na plynoucí vodu poskytl úlevu a větrem povívaná vysoká tráva mokřin, jako by jí nabízela pohotová místečka úkrytu. Denní světlo pozvolna dohasínalo. Zář od západu dodávala hladině řeky barvu jantaru a perel. Na pozadí řeky se rýsovaly vysoké stožáry plachetnic, mohutné trupy vlečných lodí a převozních člunů. Právě teď, jak se setmí, musí sklouznout dolů do mokřiny a najít si úkryt ještě aspoň na jednu noc. S tím pomyšlením však ji zavalil strašný pocit opuštěnosti, únava se jí zmocnila a tak ji tiskla, že nedokázala jít ani se pohnout. Všechno její sebevědomí a předstíraná lhostejnost byly najednou nadobro smeteny. Sklonila hlavu na loket. Ztěžka se opřela o násadu - hrábí a rozplakala se.

Vyrušil ji dotek na rameni, v hrůze a úleku se obrátila, strachovala se, že se tedy nakonec sama prozradila. Obrovitý muž, oblečený v kabátě do hranata střiženém a v širokém klobouku kvakerů, Harrietě již dobře známém, stál tu nad ní a upřeně na ni zíral. Na mžik se očima setkali. Harrieta váhala, ale pohled na dobře známé přátelské oblečení ji ubezpečoval. Chystala se poprosit ho o pomoc, když ji už míjel. Neměla by se za ním rozběhnout a vydat se mu na milost? Připadala si jako na místě vrostlá do země. Nohy jí ztěžkly a odmítaly poslouchat. Vtom uviděla ponocného a rozsvěcovače s dlouhým zahnutým bidlem, jak přichází směrem k ní úzkou ulicí, otvírá vždy jednu tabulku velkých krychlovitých pouličních lamp a rozsvěcí do mdlé zářivosti blikavá světla. Pozdě! Ta vysoká, širokoramenná přátelská postava byla již ta tam! Najednou však se opět onen muž vracel. Nevšímaje si jí, přešel okolo a kráčel dál. I v soumraku uviděla, že pohybuje rty a slyšela ho, jak tiše říká jakoby jen pro sebe: „Sledujte mě zpovzdáli - velmi opatrně. Zůstávejte na druhé straně ulice. Hleďte, aby si vás nikdo druhý nevšiml - důvěřujte mi -pomohu vám, ale ne —” Odcházel. Zbytek věty se ztratil v nejasnosti, neurčitosti, ale Harrieta již přešla přes ulici a nenápadně postupovala podle zdi. Brzy potkala a míjela ponocného, brzy zatočila za roh do Tržní ulice s očima ustavičně se zoufalou odhodlaností upřenýma na vzdálenou, rychle se pohybující postavu.

Po patnáct minut Harrieta jako by si hrála na schovávanou s oním kvakerem v ulicích rychle se propadajících do tmy. Nebylo vždy snadné ho následovat. Někdy jí ho úplně odřezávaly z dohledu hloučky lidí. Někdy ho zastavil přítel a Harrieta se neodvažovala zůstávat váhavě na místě, musila jít stále dál a vracela se pomalu, dívala se do výkladů, všelijak získávala čas. Konečně ho viděla vcházet do dveří velkého a holého, z červených cihel stavěného domu, který vypadal jako dílna - nebo jako vězení, napadlo ji s náhlým zatrnutím strachu.

„Možná že je to vlk v rouše beránčím - možná že mě vydá pronásledovatelům!” říkala si v duchu, ale následovala ho buď jak buď. Se srdcem divoce rozbušeným otevřela dveře právě dvě minuty poté, kdy v nich ten člověk zmizel, a jak dveře za sebou zavřela, octla se v úplné tmě. Lehce vykřikla, vztáhla ruku a dotkla se hladké, holé stěny. V příští vteřince zaslechla škrtání zápalky. Svíčka zablikala, potom vzplála. V matném světle viděla kvakerovu tvář skloněnou nad deskou, která vypadala jako kancelářský pracovní stůl, pokrytý srovnanými sloupky listin, dlouhými účetními knihami. Přistupovala k stolu a veliký muž ji vzal oběma rukama za ramena a vtlačil ji do pohodlného křesla vedle stolu.

„Teď si musíš odpočinout,” říkal hlubokým, laskavým hlasem. „Jsi muž nebo žena? V každém případě však tady jsi aspoň na chvíli v bezpečí -”

Harrieta se udiveně rozhlížela. „A kdo jste vy, pane, prosím?” odvážila se zeptat.

„Podle hlasu vidím, že jsi žena,” odpovídal s úsměvem kvaker. „Myslil jsem si to celou tu dobu. Mužské slzy nepřicházejí tak snadno ani uprchlíkům. Ale nemysli si, že se musíš za pláč stydět. Je možné, že tě zachránil z otroctví. Myslil jsem, že jsi obyčejný dělník, dokud jsem nezahlédl slzy. Jak se jmenuju? Říkají mi Thomas Garrett.”

„Já se jmenuju Harrieta Araminta Greenová Tubmanová. Je tady to stanice na Podzemní železnici, pane?”

„Myslím, že je to víc než stanice. Celé nádraží,” odpovídal Thomas Garrett se smíchem. „Ty jsi, Harrieto, stodevětaosmdesátý otrok zde ukrytý jen v letošním roce. Vidíš!” vytáhl zásuvku stolu. „Zde je malý plecháček mléka a bochníček chleba. Každý den to zde nachystám čerstvé a zřídkakdy to zde zůstává naprázdno. Vezmi, najez se dosyta,” podal jí jídlo - „dokáže-li taková prostá strava zahnat tvůj hlad, neboť hladová jistě již jsi, opravdu! Jez, dítě - pověz mi svou historku! Co tě přimělo k útěku?

Chystali se prodat tě? Ty tvoje hrábě! To bylo od tebe vtipné, vzít s sebou hrábě. Opravdu, i já v tom vidím poučení! Již nikdy nepošlu uprchlíka přes město bez nějakého vhodného nástroje v ruce. Sám jsem byl přesvědčen, že jsi prostě dělník, dokud jsem nezahlédl tvůj pláč!”

Harrieta hltavě spolykala chléb a mléko. A potom pod vlivem nasycení a soucitných otázek velikého kvakera roztála všechna její zdrželivost. Začala vypravovat o svém životě již od dětství, o dlouhých letech práce na polích, o tom zranění ještě v mládí, o své nenávisti k mladému pánu Georgovi. Vylíčila, jak doktorský Barrett polapil Thomase, hrůzu ubohé Mejmy ze ztráty ,Nezera, trpké zklamání staré Rity a tatínka Bena. Hlasem teď už přerývaným vzlyky a hned opět přepjatým citovým vzrušením mu líčila obraz za obrazem celé své trpké mládí. Široká, laskavá tvář starého kvakera se stahovala a zpřísněla, jak trpělivě naslouchal.

„A tak vidíte, prosím, pane, já jsem musela uprchnout, zkrátka jsem musela, no. To jedno jediné mít musím - smrt nebo svobodu - na kterou mám právo! Ach, prosím, pane, jsem už na svobodě? Dostala jsem se už přes hranici?”

Thomas Garrett se vzpamatovával z hlubokého zahloubání. „Každým okamžikem může ten mladý zloduch, ten tvůj pán, pročesávat celé město, aby tě zde našel! Nebo tě prodal v běhu, jak se tomu říká, prodal tě některému řemeslnému honci uprchlých otroků. Ne, kdepak, musíme ti najít nějaký jiný úkryt. Nemáš nějaké přátele v některém městě na sever?” Harrieta vytáhla z kapsy kartičku, svůj talisman, který ji dnes tak neočekávaně zklamal, a podávala mu ji s dychtivým výrazem v očích.

„Potřebuju najít paní Emilku Watsonovou, pane - to jen proto jsem se vláčela celou tu cestu až sem do Wilmingtonu - -” Thomas Garrett vzal do ruky kartičku a upřeně na ni zíral, jako by nemohl věřit vlastním očím.

„Emilka Watsonová, u všech požehnaných náhod!” zvolal. „A to jsi šla tady na tu adresu, když jsi ji hledala?”

„Prosím ano, pane. Vy znáte paní Emilku Watsonovou?”

„Zda znám Watsonovy? A jak dobře! Ale ti se již před kolika lety odstěhovali do Filadelfie. Avšak tady ten dům, kde Watsonovi kdysi bydlili - v tom domě teď bydlí proslulý nenávistník všech, kdo bojují za osvobození otroků. Ubohé dítě, nepřestanu se divit, že tě vzteky na místě nespolkl!”

„Mluvila jsem jenom s bílým lokajem, pane.”

„Někdy jsou služebníci přece jen trochu lepší než jejich páni. Teď však pojď, musím tě schovat. Moji čmuchaví přátelé mohou přijít na návštěvu každou chvíli. Nikdy si nejsem jist.” Thomas Garret vstal, vzal svíčku, zvedl ji vysoko na hlavu a přešel prostorným pokojem k východní stěně. Harrieta ho sledovala pohledem. Mdlé světlo dopadalo na drožetový koberec, na rovné, vlněnou látkou s vlasem potažené židle, na stěny až k stropu zarovnané policemi a na ty police, rovnoměrně zaplněné úzkými bílými krabicemi z tuhého papíru.

Kvakerova pravice bedlivě nahmatávala cosi podle dolního okraje střední police uprostřed východní stěny. Potom dosáhl nahoru, sundal jednu z krabic a do uvolněného místa zabořil ruku až po loket. Potom spatřila Harrieta něco podivuhodného. Polovina stěny pokryté policemi se otáčivě vyhoupla jako obrovská vrata. Pozvolna, pomaloučku se to otvíralo, police, krabice a všecko se vysunulo do pokoje. Thomas Garrett Harrietě pokynul.

„Pojď,” pravil, „musím ti ukázat, kde přečkáš dnešní noc. Vidíš, tady za těmi policemi, které tvoří jakousi falešnou zeď, zůstala malá prostora, dosahující až ke skutečné zdi. Pojď!” Harrieta ho následovala do malé obdélníkové prostory, jen tak veliké, že se tam vešla postel a čtverhranné ořechové umývadlo s mísou a se džbánem vody. Holá omítnutá stěna doplňovala obraz, ale ještě nikdy žádné místečko, ani skrýš v kopce sena, nepřipadala Harrietě tak báječná.

„Ach pane, ach pane, vždyť to je splněný sen!”

„Ano, ovšem, Harrieto, myslím, že splní svůj úkol - aspoň pro tuto jednu noc,” odpovídal veliký kvaker dost pobaveně. „Nyní odpočívej a ničeho se neboj. Zítra již uvidíme, co se dá dělat. Nezapomínej, že jsi stodevětaosmdesátý otrok, jemuž jsem letos pomohl na svobodu. Nyní stěnu opět uzavřu, ale vzduch ti sem může skrz police. Ničeho se neboj - zítra ti najdeme nový úkryt.”

„Ach, prosím, pane,” volala Harrieta, jak se Thomas Garrett obracel k odchodu, „prosím vás, řekněte mi ještě, co je v těch krabicích?”

„Hleďme, opravdu jsi žena nejen podle hlasu,” odpovídal kvaker s úsměvem. „Tady ve všech těch krabicích jsou nové boty. Možná že ti ráno dám obsah jedné z nich. Dobrou noc.”

KAPITOLA XV

Časně zrána se stěna z polic v Harrietině úkrytu začala pomaloučku pohybovat a otevřela se. Harrieta viděla venku v krámě vysokého černocha. Čekal na ni. S úsměvem a beze slova jí podal malé pouzdro, a když je Harrieta otevřela, našla v něm daguerrotyp. Zatím se ještě cedilo okny krámu jen velmi slabé, matné světlo. Ať jak chtěla otáčela a kroutila tím pouzdérkem, nedokázala obrázek rozeznat, dokud černoch nerozžal zápalku a nepřidržel ji blízko nad lesklým povrchem. Teprve teď rozeznávala široké, dobromyslné čelo, laskavý a sílu naznačující obličej svého ochránce. Beze slova odporu sebrala obsah svého ranečku a obrátila se k odchodu, aby následovala svého průvodce sice neznámého, ale teď již hodného důvěry.

Mnoha oklikami ji vedl prázdnými ulicemi, až došli k zadnímu vchodu dvojdomu, vystavěného v úpravném dvoře. A zde se jí otevřely dveře do tepla a do pohodlí neobyčejně laskavého uvítání. Vbrzku se octla za leštěným višňovým stolkem, na němž měla před sebou talíř kaše z kukuřičných krup, další talíř smažené slaniny a mísu třených koláčů. Blahobytně vypadající kuchařka v bezvadně čistém bílém kaliku a v pestrém turbanu se vesele činila okolo ní, uctívajíc ji vším, co skýtala její rozžhavená, uhlím vytápěná plotna, zatímco plachá malá kuchyňská služtička se chovala uctivě a dívala se na Harrietu se směsí obdivu a zbožné úcty. Za chviličku střemhlav vletěl do kuchyňských dveří malý hošík s plavými kadeřemi a zvědavě se řítil k Harrietě. Zvedl krásné dětinské modré oči, zahleděl se na ni a zvolal s velikým údivem:

„Jé> vždyť dědeček říkal, že jste děvče! Jste vy opravdu děvče? Tak proč nosíte kalhoty?”

„No tak, mladý pane Thomasi, nesmíte dávat takové všetečné otázky!” zakročila tlustá kuchařka, ale Harrieta vztáhla ruku a přivinula si hošíka k sobě s tím zářivým úsměvem, který u ní děti vždycky tak milovaly.

„To se ví, dítě drahé, jsem děvče - uvnitř! Tadyhle ty kalhoty jsou jenom jako pláštěnka Červené Karkulky. Nosím je jen proto, abych se v nich schovala.”

„No tak to si teda myslím, že je teď už dlouho nosit nebudete,” odpovídal malý Thomas pohotově mrštným jazýčkem. „Slyšel jsem babičku, jak říkala, že by dala za to, abyste se dostala bezpečně na svobodu, poslední slušné šaty s těla. Tak teda sbohem, já jsem jenom chtěl na vlastní oči vidět, jak vypadáte! Ale starost si nedělejte, nikomu na světě nepovím, že jsem vás viděl!” Chlapeček srdečně a způsobně zamával ručkou a opět odskotačil.

Potom asi za dvě hodiny sestupovala po točitém staromódním schodišti do dolní haly domu Thomase Garretta okouzlující kvakerská dáma, zatímco pán domu stál a díval se na ni, otáčeje v rukou svůj černý kvakerský širák.

„No prosím, Harrieto!” zvolal, jak se zadíval s radostí a pobaveně na dlouhou, šustivou sukni z těžkého šedého hedvábí, na sněžně bílé skládané fiší, na malý a přiléhavý proplétaný klobouček rovněž ze šedého hedvábí, halený těžkým, hustým závojem. „Tady teda máme, namouvěru, naprosto neklamný zjev vznešené dámy.”

Harrieta mu vysekla půvabnou poklonku, její hlas však nezněl nijak pevně, když mu odpovídala.

„Prosím ano, pane! Vidíte, pane, já dobře vím i to, jak se má taková dáma chovat. Myslíte, pane, že připadnu někomu podezřelá?”

„Podezřelá? Naprosto ničím! Jen s chutí, dítě, smělost je záruka úspěchu! Musíme se ihned vydat na cestu, máme-li stihnout tu loď do Filadelfie. Kočár je připraven a naneštěstí také malý shluk zvědavců. Oni musejí okukovat všechno, co Thomas Garrett podnikne. Ale jen pojďte, kvakerská dámo, přijměte mé rámě! Prosím! Pamatuj, dítě, smělost vede k cíli!”

Vysoký Antilan, který přivedl Harrietu do tohoto domu, otevřel dveře hlavního vchodu. Thomas Garrett vykročil na terasu s dámou v šedém hedvábí přitulenou k jeho lokti. Pár grošovatých koní, zapražených do otevřeného pohodlného kočáru, podupával sem a tam, nepokojně cinkal postroji, kočí je přidržoval zpátky, až tiskl kolo na šedivý obrubní kámen. Hlouček lidí se začal tlačit vpřed, všichni zvědavě vykulovali oči. Thomas Garrett se obrátil.

„Tommy, chlapečku náš, pojď sem!” Hošíček se zlatými kadeřemi se objevil, jakoby vyčarován z dosud otevřených dveří.

„Prosím ano, dědečku?”

„Dal jsi babičce pusu na rozloučenou?” Ještě než mohlo děcko odporovat nebo vůbec odpovědět, popadl je do náruče. Harrieta se obrátila zády ke shluku zvědavců a naklonila se nad ním. Na okamžik byly zlaté kadeře zahaleny v černém závoji, načež chlapeček s veselým smíchem vyklouzl dědečkovi z objetí.

„Na shledanou, dědečku! Na shledanou, babičko! Na shledanou, na shledanou!” Vesele jim mával. Lidé v hloučku se rovněž usmívali, jakoby nakaženi jeho dobrou náladou. Harrieta a její veliký průvodce nasedli do kočáru. Kočí opět napjal otěže. Avšak v té chvíli se sběhlo něco škaredého. Malý, podsaditý muž s červeným zlostným obličejem se prodral tlačenicí hloučku. Naskočil na dolní stupátko kočáru, vyškubl od pasu revolver a namířil jím zblízka Thomasu Garrettovi do obličeje.

„Prokletý podlý svatoušku,” vykřikoval, „kde je můj negr, co?” Harrieta se s úzkostným výkřikem přikrčila do kouta sedadla, ale veliký kvaker jí položil s ubezpečujícím gestem ruku na rameno a současně druhou rukou sáhl po útočníkovi a strhl jeho napřaženou pěst s pistolí na stranu.

„Ne takhle zblízka, kamarádíčku!” odpovídal mu klidně. „Rozrušuješ mou ženu. Jenom zbabělci takhle mávají zbraněmi. Dej pryč tu pistoli a jsem ochoten s tebou mluvit!” Hlouček se natlačil blíž ke kočáru a ozvalo se z něho posměšné

sycení, mňoukání a výkřiky rozporných mínění - přízeň byla zřejmě rozdvojena.

„Zatracení protiotrokáři!”

„Shoďte na ulici toho otrokáře, Garrette!”

„Podlý svatoušek!”

„Zloděj negrů!”

„Chyť ho a zadrž ho!”

„Namazat ho dehtem a polepit peřím!”

„Tak mluvte - kde je můj uprchlý negr? Byl tu ještě minulý týden. Vím, že jste ho schovával, vy jeden zatracenej mizero, co strkáte nos, do čeho vám nic není!” Přitom se pokoušel vyrvat a uvolnit ruku s pistolí, ale Thomas Garrett svíral obě jeho paže jako ve svěráku. Hlasem stále ještě klidným odpovídal: „To je pravda. Čas od času ukrývám lidi, kteří prohlašují, že jsou uprchlíky, ale jak to mohu vědět, když se na slovo černocha nelze spolehnout. Soudy to aspoň prohlašují a páni otroků mi to rovněž potvrzují. Jakmile však se kterýkoli lidský tvor obrátí o pomoc na Thomase Garretta, ať už je to člověk bílý nebo černý, nikdy nebude odmítnut! A tak tedy nyní - z cesty, otrokáři!” Mocným vzmachem paží odstrčil zlostného člověka zpátky do hloučku. Zároveň koně vyrazili vpřed. Hlouček čumilů i útočník rychle mizeli vzadu.

Brzy stanula Harrieta na palubě velikého a neohrabaného starého parníku s hnacími koly po stranách, s údivem naslouchala trhavému hukotu lodních strojů. Okouzlena zírala na vybičovanou bílou pěnu hladiny, jak jim řeka rychle odklouzávala nazpátek. Za několik hodin potom vystupoval Thomas Garrett a jeho neprůhledným závojem zahalená

přítelkyně po dřevěném schodišti, jež vedlo na půdu staré budovy ve Filadelfii. Tam byli srdečně uvítáni důstojným černým mužem, který jim vyšel vstříc.

„Pane Garrett, ach, prosím pane, jakou mám radost, že vás opět vidím!”

„Williame Stille, tentokrát jsem ti přivedl nejvýš hodnotný ,žok černé vlny’, Harrietu Tubmanovou od východních břehů Marylandu. Sama je nováčkem v prchání z otroctví, ale dokázala svou bezvadně. Harrieto, tady je William Still, můj přítel a pomocník, jemuž plně důvěřuji, tajemník filadelfského výboru bdělosti. Udělá vše, co jen je v jeho silách, aby ti pomohl. Tak a nyní, Harrieto, i já ti musím dát sbohem. V tomto ,městě bratrské lásky’ musím ještě leccos vyřídit. Vypověz Williamu Stillovi svou historii a on ti pomůže najít Watsonovou. Na shledanou!”

„Ó, prosím pane, jakživa nebudu moct dosti —” Harrieta se obrátila, aby svému dobrodinci poděkovala, ale veliký kvaker již odešel.

Ještě několik nedlouhých hodin zdržení a Harrieta se konečně dočkala uvítání u své přítelkyně, kterou tolik milovala již před drahnými lety a již s takovou nadějí hledala na své dobrodružné pouti.

„Ach, paní Emilko, jsem tady u vás konečně v bezpečí? Jsem už konečně svobodná?”

„Svobodná? Ano! Nikdo tě už teď nemůže odtud odvést, leda bys ty sama chtěla.”

„A smím zůstat u vás tady v tom domě?”

„Jak dlouho budeš mít chuť mi vypomáhat, Minto, tak dlouho zde zůstaneš. A co by sis přála dělat? Má kuchařka je stará a potřebuje pomocnici. Mohla bys u ní zkusit, co dovedeš?” Harrieta se hrdě vypjala.

„Myslíte, že jsem se koukala celá ta léta na starou Ritu, paní Emilko, a že jsem se přitom vůbec nic nenaučila, co se týče přípravy jídel pro panstvo? Už nejsem dělnice na poli. Teďka jsem kuchařka - svobodná - a taky s kvalifikací!”

Paní Emilka se zasmála a objala na chvilku Harrietu okolo ramen.

„Minto, ty jsi pořád ta stará zábavně povídavá dívka, jako jsi bývala. Ale proč se pořád tak zvědavě díváš na vlastní ruce? To tě rukavičky prve tak škrtily?”

„To ne, paní Emilko, já se jen koukám, abych viděla, jestli jsem pořád ta stejná osoba, když jsem teď svobodná. Jak to sluníčko svítí tady na koberec s těma růžičkama - připadá mi, jako by to sluníčko přicházelo celé ze zlata skrze tady to okno, všude na všem je taková požehnanost a sláva! Ach, paní Emilko, připadá mi to, jako by Minta - jako by byla už přišla rovnou do nebe!”

KAPITOLA XVI

Bylo na začátku prosince a stará Anny seděla a vyhřívala se pod prahem své chalupy na místečku ozařovaném sluncem. Kdyby se jí ze staré hliněné dýmky nezdvíhaly pravidelné bafy kouře a kdyby stařena nepohybovala očima, mohla by být omylem pokládána za jakýsi podivný kus starodávné řezbářské práce, tak byla znetvořená a svraštělá a tak stará se zdála, a tak naprosto znehybnělá. Nač asi myslela, když tak napůl oslepla a pozorovala celý roztodivný i bědný život černošských chalup? Batolata se válela a cákala v blátě pod dohledem chůviček, které byly sotva o něco starší než batolata sama; slepice pleskavě třepotaly křídly vrhajíce se do chalup a opět ven z dveří přes batolata a okolo nich; psi kňučeli a hráli si s dětmi; tu a tam směšně vážný vepřík prošel usedle okolo prahu vyválet se v louži nebo si pochutnat na zvlášť vybraném soustu z blízkého hnojiště. Stará Anny viděla všechno a nevšímala si ničeho. Náhle zaujal její staré oči rozruch opodál a prudký, přibližující se pohyb. Dítě přibíhalo největší možnou rychlostí, co mu dlouhé hubené nohy stačily. Již zdaleka sem doléhal nepřestávající křik a vytrhl stařenu z tichého zamyšlení.

„Anny, Anny! Ty - ANNY - ANNY!”

Stará Anny vyndala dýmku z úst, naklonila se vpřed a Houbovitou rukou si zastínila oči, mžourající do příliš prudkého slunce. Maličký běžec se na ni střemhlav vrhl, skoro jí padl do klína, a všechna ostatní čilá děcka z černošských obydlí se nahrnula okolo, aby jim z novinky nic neušlo.

„Máš tady, dostalas psaní, Anny!”

„Co to povídáš, dítě?”

„Už je to na cestě. Milostpán pan Arnold to nese a ten čerchmant mladý pán Georg z Broadacres sem jde taky rovnou z pošty s naším milostpánem Arnoldem.”

Stará Anny se pomalu sbírala, až vstala. Zdálo se, že se maličko chvěje a ruka, kterou vyklepávala dýmku o stěnu chalupy, aby ji mohla zastrčit do kapsy, se neskrývaně třásla. Když však se tlačenice dětí uctivě rozdělila, aby oba páni mohli projít, stanula jim tváří v tvář s klidným sebevědomím.

„Anny, máš tady dopis a řekl jsem si, že udělám nejlíp, když ho doručím sám. Přišel z Filadelfie. Máš tam vůbec nějaké známé?” Nebyl v očích doktora Arnolda maličký odstín úzkosti, když se jeho pohled setkal s jejím?

„Ne, prosím pane, nemám vůbec žádné známé jinde než tady na plantáži.”

„Nu, to potom tam někdo zřejmě zná tebe, Anny. Tady je se mnou pan Georg Carter z Broadacres zde v sousedství. Poslední dobou se mu ztrácejí otroci, a tak nám dělá tu čest, že podezírá - -” Nato se pan Georg zasmál, ne však příliš příjemně.

„Dosti škaredé slovo, tohleto, od starého přítele! Když objevím, že si sousedovi otroci veřejně dopisují se Severem -tu potom - jaksi - přirozeně - eh, zajímá mě to - řekněme -jsem zvědav!”

„Ano, zvědav - a já rovněž. Je to má věc, musím být zvědav. Tady máš, Anny, otevři ten dopis a ukaž nám, oč v něm vlastně běží -”

Doktor Arnold strčil obálku Anny do ruky. Ta se potom upřeně zahleděla napůl vyděšeně na ten ústřicově bílý ctverec, na němž byly nalepeny dvě pěticentové známky a z nich na ni hleděl Benjamin Franklin v jantarově žlutém provedení a krom něho v jantarovém kroužku číslice 5. Potom s lehounkým náznakem vzdechu odtrhla okraj a rozevřela do jediného pomuchlaného kusu onu takzvanou zálepku, která byla uvnitř křížem krážem popsaná pěkně hranatým hnědým písmem. Vytrvale na to písmo hleděla, aniž sebemenší vlnkou prozradila výraz tváře a oba muži ji přitom se soustředěným zájmem pozorovali. Děti dobře vytušily dramatickou chvíli, ztichlé a zvědavé se tlačily vždy blíž. Několik dlouhých minut stařena zkoumala dopis, až konečně spustila zestárlá víčka na unavené oči - s náznakem úklony podala list papíru zpátky svému pánu.

„K ničemu to není dobré pro starou Anny, nijak nic, pane. Nedovedu to číst. Nepřečet byste mi to, pane, prosím?” Opět se jejich pohledy setkaly. Opravdu doktor Arnold maličko nadzdvihl obočí, když bral znovu do ruky otevřený dopis? Bylo to takové nepatrné potřesení hlavou, když stará černoška dopis odevzdávala? Ale již jej nahlas předčítal pevným, bezbarvým hlasem.

prosím přečti muj dopis všem našim, vyřiď srdečný pozdrav Ejmě a vyřiď mým bratrům, aby vždy pozorně říkali své modlitby a dávali pozor na splnění prosby, a když dobrá loď Siónu přistane, aby se připravili nastoupit na palubu.’ A to je to celé, Anny, ani jméno tu nikde není -”

Georg Carter vztáhl ruku a dopis si vzal. Bedlivě jej prozkoumal, obracel jej ze všech stran. Potom ho vrátil doktoru Arnoldovi.

„Nu, řekněte, co byste prosím vás z toho celého vyrozumíval?” zvolal hlasem naznačujícím zmatek z té záhady. Stará Anny se pleskla do boků a rozesmála se úlevným, hlasitým chechtem.

„To jsou jen takové hlouposti - hlouposti! Ten dopis stejně nemůže patřit mně, nikterak nic. Nevidím v tom ani hlavu, ani patu.” Děti se smály a rozběhly se na všechny strany a oba muži, stále ještě se dohadujíce, pomalu odcházeli. Stará Anny však opět klesla na práh a opřela si tmavěnou hlavu o hrubá prkna chalupy. Jako by nutně potřebovala útěchu, vytáhla z kapsy v šatech začernalou hliněnou dýmku, a třebaže byla studená a prázdná, vzala ji zamilovaně do rtů.

„Ejma,” šeptala si, „Ejm - ah - Mejma - M-e-j-m-a - Mejma - hned jsem si myslela - Mejma! Tolikrát mi Minta vypravovala o všech těch lidičkách z Broadacres. A tyhle , bratři’ - to bude zkrátka Benjamin, počítám. když dobrá loď Siónu přistane, aby se připravili nastoupit na palubu.’ Uhm! Však jim to povím.” Zavřela oči.

Později v mrtvém tichu vprostřed noci slézala stará Anny namáhavě dolů do jámy na sladké brambory, a když odházela stranou hromadu brambor, vytáhla z díry červenočerný pletený vlňák, který tam Harrieta zanechala již před tolika měsíci, když se přestrojila za muže. Anny pléd pohřbila hluboko do skrytu země, nyní však jej vynesla nahoru do chalupy, vyprášila jej a pečlivě vykartáčovala, složila a uložila pod mech vlastního lože.

„Tady ten starý vlňák - mhummmm - možná že ten donese zprávu,” bručela si stařena pro sebe.

Stará Rita v noci těžko usínala. Jak teď nastalo opět chladné počasí, navrátil se s ním zároveň také její revmatismus. Když k smrti unavena uléhala na šedý mech po perném dni práce v kuchyňské chatě, měla všechny údy zkroucené bolestnou křečí a nedokázala najít polohu, ve které by opravdu odpočívala. Červený flanel a muškát jako by již nadobro ztratily kouzelnou moc. Černošský doktor-čaroděj jí udělal novou ,ruku’, ale ani v té nebylo dost síly; všecko se již zdálo špatné, všecko, od té doby, co Minta odešla. Jak strašně se jí po dceři stýskalo!

Minta odešla a nedala sbohem ani jí, ani tatínkovi Benovi! Chápala to, byť se to tehdy zdálo sebekrutější. Stále ještě jí to připadalo kruté, snad ještě horší než to, že sama pozbyla své naděje na vysvobození z otroctví! Minta se nerozloučila se svou matkou a s otcem jen proto, že jim chtěla ušetřit strázně. Takto mohli po pravdě říkat, že o jejím útěku vůbec nic nevědí. A říkali to znovu a znovu, jenže mladý pán Georg, jak to vypadalo, nevěřil a nakonec jim to žádné strázně neušetřilo! Stará Rita nikdy nezapomene na planoucí pohled mladého pána, když ji po celé hodiny nepřetržitě vyslýchal, až měla srdce i hlavu tak právě zralé na prasknutí. Nikdy nezapomene na ten druhý den, kdy Mejmin malý hošík , Nežer vběhl do kuchyňské chaty s tou strašnou novinou - „Ó, Rito, Rito, mami povídala, přijď honem! Zase znovu se přou s tatínkem Benem a povídají, že dostane čtyřicet ran bičem, jestli nepoví, kam utekla Minta!”

Upustila tehdy z rukou veliký měděný hrnec, který právě na koleně drhla, až udeřil do hrany ohniště a rozezvučel se jak zvon. Nejprve se zarazila v nejistotě, celá se třásla, teprve za chvilku se rozběhla napříč přes dvůr do panského domu a našla tam paní plantáže Broadacres samotnou v jejím pokoji. Paní Anny se právě vrátila ze svého pěkného, dlouhého odpočívání, vypadala však bledší a hubenější, ještě víc rozechvělá než dřív. Ze začátku seděla bez hnutí a jen se nepřítomným, takřka mrtvým pohledem dívala na vlastní ruce. Říkala pouze, že se nemůže do věci vměšovat, že ona již nemá na Broadacres vůbec žádnou moc. Když však stará Rita, hned pokorně prosící, hned zas zlostná, vztekle vykřikla: „Jestli tatínek Ben z toho bude mít smrt, pak teda jste ho vy sama zabila, protože já dobře vím, že kvůli vám by s tím bičováním přestali! On o Mintě vůbec nic neví!” potom teprve, jako by paní Anny náhle obživla.

Stará Rita do smrti nezapomněla, jak spolu pospíchaly přes pole. Vysoká, hubená, černě oděná postava paní spěchala dlouhými kroky tak rychle, že ona sama, unaveně se belhajíc po jejím boku, sotva stačila. Za seníkem našli tatínka Bena připoutaného k ohnuté větvi obrovské borovice, vyvěšeného tak, že se sotva špičkami nohou dotýkal země, s mučenými zády vystavenými ranám biče. Paní Anny se zhurta rozkřikla na velikého černocha, který se právě chystal započít bičování. Na mžik obrátil hlavu, aby se podíval, kdo přišel vyrušovat, když však objevil, kdo to je, zasmál se jen a znovu zdvíhal bič k ráně.

Tu chvíli se paní Anny vrátila všechna její dřívější ohnivost. Najednou zas vypadala opravdu jako rodná matka mladého pána George. Pevným, panovačným hlasem vykřikla: „Toho bičování okamžitě necháte, nebo vás dám zavřít do vězení! Tento muž je můj otrok, pan Carter mi ho odkázal. Já jediná vydávám rozkazy, co se jeho týče. Odřízněte ho a odveďte ho do jeho chalupy!” Jakkoli se hrozily, že to bude všechno marné, jako zázrakem rozkaz zapůsobil. Veliký černý dohlížitel zpokorněl a začal se omlouvat. Tatínka Bena odvázali a stará Rita ho odvedla domů.

Trpké vzpomínky! Trpké zklamání! Stará Rita se kroutila a převracela na tvrdém loži. A kde je teď Minta? Leží zneuctěna a zanedbána někde v koutě některého vězení? Je hladová a mrzne? Docela sama venku pod hvězdami? Nebo v bezpečí v teple a blahu některého pohodlného domu na Severu? Je živá nebo mrtvá? Možná že je už mrtvá - možná že ji už nikdy neuvidí. Vrátila by se - kdyby se úspěšně dostala na svobodu - vrátila by se zpátky sem, aby ukázala cestu také matce, která tak dlouho touží po svobodě víc než po štěstí, víc než po dobrém jídle a teple dobrého bydla, víc než po samém životě? Její dávná naděje na svobodu - zas jen další trpká vzpomínka!

Sužovaná bolestí a neschopna usnout, mučena neblahými myšlenkami se stařena svíjela na posteli. Slyš! Co to bylo? Stín přelétl přes otvor dveří - černější temnota na pozadí noci - jen pocit, dojem něčí přítomnosti! Pomalu a s bolestí si sedla. Změnilo se tu v chatě něco? Dohasínající oheň skýtal jen málo světla. Hluboké stíny neodhalovaly žádná tajemství. Stará Rita se po podlaze dobelhala k otevřenému vchodu a vyhlédla na oblohu plnou třpytných hvězd. Pokročila ještě maličko a bosou nohou narazila na nepovědomý měkký předmět, pohozený na prahu. V údivu se sehnula a nahmatala věc rukama. Bylo to teplé a měkké, není to něco živého? Sebrala to do náruče a přešla k ohni. Přidržela raneček blízko u dohasínajících uhlíků. Podivné vzrušení proniklo stařeně srdcem, neboť se tady do jejích rukou tajemně navrátil právě tak, jako kdysi tajemně zmizel, její vlastní červený; i černý vlňák.

Poslušná prvního popudu vykročila stará Rita opět ke dveřím. Je možné, že se Minta skrývá někde tady v hloubi stínů noci? Ale proč tedy nevešla do chalupy? Stařena tichounce zavolala: „Minto!” a toužebně naslouchala - ale nedostala ani sebemenší tuchu odpovědi. Stále ještě držíc pléd v ruce vykročila ven a opatrně obešla chalupu, všude však bylo ticho. Jenom ty měňavé zimní hvězdy na obloze byly živé a pohyblivé. Nezahlédla již druhou stařenu, ohnutou jako ona sama, jak belhavě spěchá po zjinovatěných polích k plantáži Melrose. Zklamaná a chvějící se zimou, se stará Rita vrátila k ohni. Hořel již příliš chabě, aby mohl poskytnout opravdu teplo. Stále ještě se chvějíc vlezla si do postele a pléd pevně svírala v náruči.

Ještě dlouho potom, kdykoli se stará Rita a tatínek Ben sešli s Mejmou, s Benjaminem nebo s Lily, vedli dlouhé rozprávky o navráceném plédu. Znovu a znovu si lámali hlavu, co to jen mohlo znamenat. Skrývá se snad Minta někde tady nablízku? Poslala vlňák jako znamení, jako volání o pomoc? Nebo to znamenalo, že je na cestě, že ji mají brzy očekávat? Nebo že je mrtva? Někdo pléd našel a přinesl jej zpátky jako poslední chmurný doklad její smrti? Týdny míjely a oni stále ještě nenacházeli objasnění podivného tajemství.

Bylo den před vánocemi. Konaly se velkolepé přípravy na svátky. Na čas to vypadalo, jako by se do Broadacres navrátila veselá nálada a bezstarostný blahobyt. Otroci, s výjimkou služebnictva v domácnosti, dostali jeden den volna. Chystaly se hody s pečením v přírodě, doplňované všelijakou zábavou. Stará Rita celý den a potom ještě dlouho do noci těžce a se spěchem pracovala v kuchyňské chatě. Malí uličníci z černošských chalup ustavičně obléhali paní Anny a žebrali o kousíčky parády. Třebas byli otrhaní a špinaví, jen když měli kus červené pentle v kučeravých vlasech, jen když se zítra nacpou k prasknutí!

Benjaminova žena Lily seděla před ohništěm ve své chalupě a hrála si se svým malým synkem, Benjaminem mladším. Bylo to tlusťoučké, zdravé děťátko toto první vnouče staré Rity, narozené do veselí a blažené, kopající svobodně nožkama jako kterýkoli bílý chlapeček, dosud ani netušící, že nemá v životě o nic větší význam než třeba nejposlednější hříbě ve stájích. Zář ohniště mu svítila na nahé údy, na drobný hnědý trup. Měkká, temná očka mu svítila, červená pusinka se kroutila do žertovných kroužků, jimž se jeho matka musela smát. Svíral a otvíral ručky, bublal hrdlem a hlučně oddychoval, silou vykopával tlustýma nožkama plnýma drobných faldíků.

„Ach, Benži, podívej se na to naše mimino! Kluk dělá takové legrační opičácké ksichtíky!” volala Lily na Benjamina, který seděl na druhé straně u ohniště s miskou polévky v ruce - jen ji tak držel, nejedl ani neupíjel, upřeně zíral do ohniště v hlubokém zadumání, které dělalo jeho ženě starost.

„Benži, copak tě trápí, zlatíčko? Což nevíš, že je zítra Boží hod vánoční?” Lily položila opatrně mimino na podlahu a přešla k muži, kladouc mu úzkostně paži okolo ramenou.

„Nejíš, nespíš! Slyšels nějaké špatné zprávy?” Benjamin střásl její ruku skoro hrubě.

„Dej mi pokoj, Lily! Myslím pořád na ten vlňák naší Minty!”

Lily ohrnula rty jako bezbranné děťátko, jemuž ublížili, vrátila se však k svému synáčkovi bez odmluvy. Vzala z ohniště kotlík s ohřátou vodou, zvedla dítě, natáhla si je přes kolena a začala je pomaloučku a pečlivě omývat. Namáčejíc čistý hadřík v teplé vodě, hladila jim něžně čilé, drobné tělíčko.

Lily se nepodobala většině otrockých žen. Věřila na užitečnost vody a stejně věřila na časté užívání koštěte. Udržovala světnici ve své holé, neveselé chatrči vymetenou a čistou. Přiměla svého velkého Benjamina, aby přibil přes okna latě tak, že již ani jedna z těch stovek volně venku pobíhajících slepic nemohla vletět do světnice a nanést do ní špínu, a také dveře jí musel Benjamin udělat. Ty se skutečně daly zavírat, třebaže neměly zámek, a když tu tak spolu sami seděli ve světnici u ohniště, cítila se v bezpečí a byla šťastna. Byla mladá a silná. Dřina v polích jí připadala snazší než většině ostatních žen. Stará Rita byla tak laskavá, že si ponechávala dítě přes den u sebe v kuchyňské chatě, aby na ně mohla dohlédnout.

Benži byl hodný manžel. Nač si tedy dělat starosti? A přece se Benži mučil v starostech nyní již kolik dní a nechtěl se o své trápení podílet se ženou. Lily vrhla ještě pohled na zamyšleného manžela a její příjemná kulatá tvář se protáhla výrazem usouženosti. Rozdělala větší oheň, aby bylo veseleji, a jala se připravovat dítě k nočnímu spánku.

O tři hodiny později Lily spala. Spící děťátko leželo vedle ní s pažemi rozhozenými za hlavou a s drobnými pěstičkami zpola sevřenými. Benjamin však ležel v koutě vedle nich a nespal. Kdyby jen mohl Lily povědět o svém trápení, ale to nejde, musí ji ušetřit jak nejdéle možno. Chudinka milá, bude to pro ni dost a dost zlé, a brzy. Byli spolu tak šťastni! Proč si mladý pán Georg usmyslil prodat ho zrovna teď? Byl mu spolehlivým pracovníkem, nestěžoval si a pracoval pilně. A to bylo právě tím horší. Sama jeho spolehlivost vynáší na volném trhu otroků vyšší cenu. A mladý pán Georg potřebuje peníze. Přes všechno své chvástání s disciplínou a s pevnou vladařskou rukou nedokázal vytěžit z plantáže Broadacres ani to, co dokázal starý pán.

Kdyby jen byl radši odešel s Harrietou, když ho vyzývala! Ach, kdyby se tak ona sama opět navrátila a ukázala mu kudy a jak! Co znamenal ten její vlňák? Kde je Harrieta dnes v noci? Nejspíš je mrtva. Ach, proč jen neměl dost odvahy, aby udělal to, oč ona se pokusila, proč neupřeni? On však nemohl - jeho představy mu nedovolily. Znovu a znovu viděl sám sebe, jak je dopaden, přivlečen zpátky a mučen! Ne, nemohl! Jakékoli představitelné nebezpečí dokáže podstoupit, ne však nejistotu. A přec není zbabělec. Rozhodl se aspoň na jednom - nedá se prodat. Pomalu a opatrně sáhl pod mech svého lůžka, nahmatal dlouhou, tvrdou hlaveň, přejel něžně rukou dolů až ke spoušti - nabita, připravena. Jen ať si teda přijdou! Odstřelí prvního člověka, který tady překročí práh a potem obrátí pušku proti sobě!

Myšlenky a představy se mu dosud honily napůl šílenou myslí, sbíhaly se tam dopředu k nevyhnutelnému střetnutí, když se ho zmocňoval podivný přelud - vskutku přelud -nebo je to skutečnost? Ve světle dosud zářícího ohně Benjamin viděl, jak se dveře jeho chalupy docela nepatrně pohnuly dovnitř. To tedy zcela určitě šílí; přece by pro něho nepřišli nyní, v předvečer vánoc.

Rychle jako dravá šelma Benjamin vyskočil na nohy. Nikoli, nebyl to přelud - dveře se otvírají. Jediným spěšným pohybem se zmocnil pušky a vtiskl ji k rameni, ústí zamířil na dveře. Jen se otvírejte, dveře, otvírejte se, což není pohotově? A vtom se dveře rozletěly dokořán a jediná osamělá postava muže se tyčila ve vchodu, dojemná postava, nikterak hrozivá, člověk v roztrhaných šatech a se starým pomačkaným kloboukem hluboko do očí.

Snad jen na půl okamžiku se ti dva dívali jeden na druhého, až napětí přepětím prasklo, tajemný cizinec překročil práh a vstoupil.

„Chlapče, dej tu bouchačku pryč. Což mě po všech těch létech nepoznáváš? Ponejprv se vracím domů a ty na mě míříš a střelil bys mě?”

„Minto!”

„Taky že jsem to já! Jenom to neříkej moc nahlas a moc jasně. Buď zdráva, Lily - taky se probouzíš?” Lily si pomaloučku sedala s výrazem naprostého vyděšení v rozespalých očích, až poznala, že cizí osoba je ve světnici a výraz se změnil v hrůzu.

„Benži, BENŽI!” Benjamin si položil na výstrahu prst na rty.

„Ticho, Lily! To je Minta, vrátila se. Nenadělej rámus - -”

„Ach, Lily, tohle je váš maličký?” Harrieta se naklonila nad malý raneček, který se malinko pohnul a zakňoural, ale neprobudil se, ani když ho zvedla do náruče.

„Teď pojď, Benži, shledej dohromady, co všechno Lily a ty potřebujete. Tentokrát znám cestu. Ukážu vám, jak se dostanete na Sever. Je to štěstí, že máš pušku!”

Krev zalila tvář Lily ruměncem.

„Dej sem to dítě! Ty a Benži si můžete vyklouznout a vykašlat se na mě, jestli chcete, ale my s malým zůstaneme tady.”

„Lily, mladý pán Georg mě zamýšlí tento týden prodat!”

„Jak to víš?”

„Harry Miles mi to pověděl - -”

„Nelžeš? Svatá pravda?”

„Svatá pravda, zlatíčko moje.”

Zmatena, k zoufání ztrápená Lily zírala hned do tváře Benžiho, hned do očí Harriety, až upřela hluboký, strnulý pohled do manželových úzkostných očí. Až teď k němu přistoupila, objala ho oběma pažemi a položila si hlavu na jeho rameno.

„Ach, Benži, to jsem nevěděla,” šeptala. „Minto, ještě štěstí, žes přišla, - zrovna v tu pravou chvilku!”

KAPITOLA XVII

„Hej, pane z Drážďan, tady hopsá na vánoce i smeták, každej černoch mrskne nožkou třebas i jen za šesták - -”

Drnk, drnk, drnkity, drnky drnk, drnk, drnk!

„Hoj, zadečkem nahoru, vpravo vlevo krůček,

napřed kousek ovaru, navrch tlustej bůček.”

Drnky, drnkity, drnk, drnk, drnkity, drnk, drnk, drnk!

„Hej, pane z Drážďan!

Všichni baští, cpou se, cpou, potom ještě milostpaní pošle soudek s kořalkou - -”

Drnk, drnkity, drnk!

Hluk a třesk bujného veselí doléhal Harrietě do uší až nahoru, na půdu velkého seníku, kde ležela skryta. Pomalu a tiše se plížila senem, až se vytáhla vzhůru k malému okénku, z něhož bylo možno vyhlédnout k černošským chalupám. Ve světle planoucího ohně zahlédla poskakující a roztáčející se postavy, poznala strýčka Johna Henryho s jeho nezbytným bandžem, starého Rasmuse, vytáčejícího stále divočejší a nevázanější „holubí letky”, Mejmina malého Nezera a Emmelinu, divoce lítající okolo, jako by to byli náhodní malinkatí hosté z jakéhosi jiného, nižšího světa. Ti všichni jsou její přátelé a ona je přitom od nich tak vzdálena a tak odtržena, jako by také přicházela z nějakého jiného světa!

„Je mi jako nějakému strašidlu,” pomyslila si, propadajíc sebelitování. „Proč Mejma a Benži a Lily nejdou? Chtěla bych už vypadnout.”

Náhle se znedaleka ozval jakýsi zvuk a donutil ji, aby se spustila z okna a skrčila se pod senem. Čekala, sotva se odvažovala dýchat - v křečovitém napětí se jí zdálo, že to trvá celé hodiny - ale jejímu napjatému naslouchání odpovídaly jenom veselé výkřiky zvenčí. Bylo tam stále hlučněji a stále méně bylo výkřikům rozumět. Mladý pán Georg byl dnes

zřejmě štědrý, když posílal otrokům soudky s kořalkou. Harrieta nedovedla odolat a vytáhla se ještě jednou do okénka, zasazeného nepohodlně vysoko do vzdálené stěny půdy. Plameny ohně teď šlehaly z nakupených březových a borových polen a štěpin jasněji a výš. Někdo vrazil kolmo do samého středu ohně nevelký vánoční stromek. Plameny vyšlehovaly podle větviček a obrysu stromku a vytvářely hořící siluetu, z níž prýštila sprška ohnivých jisker do temného nebe.

Světlo ozařovalo i nejodlehlejší kouty osady černošských chatrčí. Harrieta dohlédla daleko, až na matčinu chatu. Dívala se na ni s rostoucím pocitem tesknoty. A teď, jako by osud zúmyslně přiléval poslední krůpěj do jejího poháru bolestného stesku, uviděla samu starou Ritu, jak vyšla, zastavila se ve dveřích a zastínila si oči dlaní. Stará Rita! Na chvilku Harrietu ovládl pocit, že by s radostí obětovala celou svou těžce dobytou svobodu, všechnu svou blouznivou naději, že zachrání Benžiho a Lily a Mejmu, jen aby mohla zase být doma a obejmout matku. Koho to stará Rita vyhlíží - proč tam stojí tak sama? Vyhlíží snad Benžiho, který se právě tou chvílí chystá uprchnout, jehož možná již nikdy neuvidí? Nebo snad vyhlíží ji samu, svou dceru, která ji už opustila? Harrietu dusil pláč, slzy se jí lily po lících. Ne však, ne, nesmí se nyní ani staré Ritě prozradit - kdyby teď běžela k matce, zkazila by všechno.

Slyš, slyš! Co bylo tohle? Volání sovy, sýčka - chr-hůůů, chr-hů a tak třikrát za sebou, tlumeně! Přes všechen blázinec hluků tam venku Harrieta znamení dobře zaslechla. Odpověděla trojím pomalým zaklepáním na stěnu seníku. Kradí se v matném světle objevila na žebříku silueta ženského obličeje, ženská postava přeskočila na podlahu půdy, obrátila se a pomáhala vystoupit nahoru do bezpečí další postavě.

„Minta?”

„Mejmo!”

Kdo však je ten pomaloučku přešlapující člověk s rukama vztaženýma před sebou, tápajícíma - sehnutá stará postava se zavázanýma očima? V jediném mžiku Harrieta popadla ty vztažené ruce a stáhla starce do náruče.

„Tatínku Bene! Ach, můj bože, tatínku Bene!” Potom uběhlo hodně minut, než někdo z těch dvou dokázal promluvit, až konečně tatínek Ben radostně vysvětloval: „Neviděl jsem a nevidím tě, Minto, vůbec jsem tě neviděl! A nezamejšlím se vyptávat, kam jdeš. Já o tobě, děvče, vůbec nic nevím, rozumíš? Ale podívej se jenom na moje kapsy. Tady je pro vás, lidičky, spousta všeho možného. Vánoční dárky, zlato moje, vánoční dárky!” Vejce, sladké koláče, třené buchty, maso - to všechno jim sem přinesl, a k tomu ještě také vzácnou lahvičku pálenky. Jednu za druhou vyprazdňoval své nacpané kapsy a přidušeně se pochechtával. Pomohly mu opět dolů po žebříku, protože pořád dál měl na očích pečlivě přivázanou pásku. Za minutku uklouzl někam do stínu tmy stejně tiše, jako se prve objevil.

Teď teprve obě mladé ženy s namáhavou opatrností sestoupily po žebříku a venku se proplížily okolo seníku. Jak se přibližovaly k veliké borovici vyrůstající hned kousek za seníkem, všimly si, že objem jejího kmene tajemně narůstá. Když jej míjely, změnil se najednou v mužskou postavu, jež se k nim připojila. Beze slova potom všichni tři přešli napříč širokou loukou a prošli podle meze prvního bavlníkového pole. Z nízkého jalovcového houští se ozvalo pronikavé hvízdnutí velkého lelka, v této roční době neobvyklé. Harrieta na hvízdnutí odpověděla rovněž tichým hvizdem i s náznakem mlasknutí na začátku. Další ženská postava obtížená velkým trhovým košem vylezla z úkrytu v houští a tiše se k nim připojila.

„Lily,” šeptala jí Harrieta, kladouc naléhavě ruku na okraj košíku. „Lily, necháš mě nést maličkého Benjamina? Stejně mu musím dát kapku medicínky, aby zůstal zticha.”

„Neublíží mu to?”

„Kdepak.” Nově příchozí odevzdala Harrietě své těžké břímě se zřejmou úlevou. A vtom náhle Harrieta procítila podivně protichůdné pocity - nadšení skoro divoce radostné, které však rychle vystřídal a současně potlačil pocit holého vystřízlivění, pocit odpovědnosti. Vykročila takřka skokem i s tím těžkým košem na lokti. Vzhlédla k hvězdné obloze.

„Ježíši Kriste!” hučela si pro sebe, „prosím o pomoc! Jestli se mi podaří, za čím mířím, tady tohleto dítě nikdy ani nepozná, co to je být otrokem!”

Od samého začátku se nic té společnosti uprchlíků nedařilo. To je snad pronásleduje posměšný zloduch? Harrieta již téměř uvěřila, že byli zlomyslně začarováni. Mejma se necítila ve své kůži. Ustavičně zachmuřená, plná nejbláznivějších zlých předtuch, vyčítavým svědomím

pronásledovaná za to, že opustila své děti. Marně se ji Harrieta pokoušela rozveselit, vykládala jí, že malí by nikdy nedokázali vydržet tu těžkou cestu (již ona přece zná), ujišťovala ji, že Rita a tatínek Ben budou o děti pečovat. Mejma však stále nepokrytě truchlila, všechny je sužovala svými nekonečnými nářky a výčitkami. Až by si člověk pomyslil, že je na cestě dál dolů na Jih, kam ji pán prodal, a ne na cestě vedoucí k svobodě! Lily rovněž byla stále plna úzkosti - znovu a znovu se domnívala, že jsou pronásledováni, ustavičně se znervózněle ohlížela přes rameno nebo se zbytečně trápila nad děckem. Benjamin si zachovával svou pevnou trpělivost, jenže ani jeho ustarané mlčení nijak nepomáhalo zlepšit situaci.

První zklamání je očekávalo na břehu řeky Choptank. Ten velký černoch s člunem, který se jmenoval Jo’ a celkem nedávno Harrietu dopravil ve své veslici tolik dlouhých mil k východu, odmítl převážet skupinu tak početnou. A potom zas, patrně z nečekaného rozmaru, trval najednou na tom, že se k nim připojí a že se konečně odváží podniknout vlastní pokus o únik. Nejprve ho Harrieta přivítala. Byla mu vděčna za dřívější pomoc, i když tehdy za ni zaplatila celou polovicí svého majetku. Jeho mohutná postava a tělesná síla se jim rovněž jevily jako zesílená ochrana. Brzy však se ukázalo, že Jo je paličatý mrzout, že je svárlivý a panovačný. Zprotivil se jim všem a Benjamin se šeptem Harrietě svěřil, že mu nedůvěřuje. Harrieta brzy vycítila, že se mezi těmi dvěma strhla rvačka o vůdcovství. Právě to vůdcovství skupiny si chtěla udržet ve vlastních rukou. Všechno to však by snad byla dovedla ještě prominout, kdyby další potíž nebyla všechno ztížila. Veliký černoch Jo přišel zcela bez zásob, neměl s sebou ani hrst zrní. Přesto však trval na svém podílu z jejich chudých denních přídělů a při každém jídle jejich hospodářství důkladně zatížil.

Navzdory obtížím pomalu postupovali k cíli, přemáhali zimu, bojovali proti strašákům hrůzy z pronásledování, bojovali s vlastními malichernými rozpory a podrážděními, bojovali i se strašákem hladu. Putovali za nocí, kdy vlhko a zima stejně vylučovaly možnost odpočinku. Ve dne vždy odpočívali, uléhali k spánku dobře skryti, vyhledávali k ležení podle možnosti slunná místečka, kdykoli to bylo trochu možné. Někdy neodolali pokušení a rozdělali si malý ohníček, třebaže dobře věděli, jak je to nebezpečné.

Druhé vážné zklamání je postihlo, když dorazili do první stanice na Podzemní železnici, do Camdenu se statkem Henryho Halla i s jeho pokojíčkem v kupě sena, v němž před nemnoha měsíci našla Harrieta takové laskavé přístřeší. Bylo již dlouho po půlnoci. Harrieta našla kamínek a hodila jej do okna v poschodí. Okno se prudce otevřelo a shora k nim dolů dolehla rázná otázka.

„Co chcete? Kdo je tam?”

Harrieta odpovídala tichým hlasem, užívajíc hesla již dříve naučeného - „Přítel s přáteli!” Když však kdysi tak přátelský rolník přišel dolů k dveřím a viděl, jak početná je jejich malá společnost, obrátilo se jeho chování v otevřené nepřátelství.

Nikoli, ubytovat je nemůže! Pokojík ve stohu sena pro tolik lidí nestačí! Ne, jeho žena není doma. Odjela s malou holčičkou na návštěvu k babičce. Ne, opravdu nemůže! Jeho činnost byla odhalena. Pátrací jízdní skupina prohledávala jeho statek zrovna včera. Žije v ustavičné obavě, že může být kteroukoli hodinu zatčen. Ne, ne, musejí odejít k sousedovi Gibbonsovi v Doveru. Ten pro ně možná bude mít dost místa!

„Ale to je ještě skoro pět kilometrů, možná víc, pane, a my už div nepadneme hlady,” odpovídala úzkostně Harrieta, „a jsme na kost prokřehlí!”

Nu teda, jemu je líto, nemůže pro ně nic udělat! Co říkal, mínil zřejmě docela vážně, protože jim přirazil dveře před nosem. Hluboce uražena a zklamána se Harrieta obrátila ke své stísněné společnosti. Lily neskrývaně kňourala. Jo, člunař, zatrpklý a zklamaný, mumlal celý růženec kleteb a hrozeb jaksi pro sebe, když se šoural opět na cestu.

První světlo časného úsvitu se začínalo cedit na oblohu, odhalovalo mokře šedivá zimní pole, temněji šedivou cestu se ztvrdlými, mrazem přežehnutými kolejemi. Harrieta se vlekla dál. Nohy ji příšerně bolely. Hlavu měla těžkou a horkou. Vycítila nepřátelské zaujetí svých společníků, toužila prolomit mračné mlčení. Pokusila se spustit svůj oblíbený spirituál, ten, do jehož taktu pochodovali tak mnohou únavnou míli: „Zastav, zastav, kočáre můj nádherný, a domů mě odvez ve všem pohodlí!”, ale jakkoli se rty snažila tvořit slova, nevydala ani hlásku. Ukrutně mrzlo. Když se ještě zdvihl i vítr, měla dojem, že už nikdy nepozná teplo. A musela se utkat ještě s novým nepřítelem, musela přemáhat olověnou ospalost, která byla jaksi tajemně spjata s tím divným hučením v její horké hlavě. Snažila se to všechno přemáhat, každým okamžikem to však bylo těžší a těžší. I když se nutila razit si silou svou cestu dál, zaplavovala ji omamná lhostejnost, svírala ji a znehybňovala. Zakopla a klesla na kolena. Ještě než pozbyla vědomí, ucítila Benžiho paži okolo svých ramenou.

Jak dlouho tam ležela odpoutaná ode vší skutečnosti, nikdy se Harrieta nedověděla, připadalo jí však jako pouhá minuta, když opět otevřela oči a objevila, že leží pohodlně natažena vedle cesty, hlavou spočívá na Benžiho lokti a slunce jí svítí do obličeje. Ostatní se nad ní úzkostně skláněli. Jak k nim vzhlédla, pozdravovali ji úsměvy. Jejich hněvivá nálada byla ta tam, zmizela se stoupajícím sluncem. Zapomněli na vlastní svízele ve společné úzkosti o Harrietu. Jenže Harrietin první dojem byl pocit strachu. Jako omámená přejela si zvolna dlaní po čele. A potom, stále ještě se opírajíc o Benžiho paži, s námahou se postavila na nohy.

„Benži,” volala, „Mejmo, Lily - pojďme rychle, jsme tady v nebezpečí - viděla jsem to ve snu! Tahleta veřejná cesta - tady na slunci - Ne, ne - sem se nemůžem opovážit. Z toho bude zas jen krveprolití, krveprolití!” Rychle se obrátila, vrhla se do lesa lemujícího cestu a vydala se takřka přesně zas zpátky směrem, jímž sem prve pnsli.

Zdánlivě beze smyslu a účelu křižovali sem tam zimním lesem, až se dostali na vrchol nevysokého kopce a zaslechli zde hučení vodního proudu dole v údolí pod nimi. Aniž jediný okamžik zaváhala, Harrieta šla dál směrem k vodnímu toku. Najednou se ukázalo, že stojí na konci malé planinky, okolo níž se vinul divoký proud v hadovitých zákrutech. Mnoho takových proudů se vine krajinou státu Delaware, za odlivu jimi odtéká přílivová voda zpátky do moře. Stále ještě neváhajíc vedla je Harrieta dál až k vodě.

„Minto, což ses zbláznila?” vykřikla pronikavě Mejma. „Jak můžeš vědět, že se ta řeka dá přebrodit?”

„Viděla jsem ji v tom svém snu.”

„Vypadá náramně hluboká!”

„Je tu jedno místo, kde se dá bezpečně přejít - -”

„Ty už jsi tady někdy byla?”

„Ne.”

„A jak to, že tohleto víš?”

„Viděla jsem to ve snu. Za námi tam na cestě je to teď pro nás nebezpečné, ale něco mi říká, že tady ta řeka nás zachrání. Tekoucí proudná voda - je svobodná a dává volnost!”

„Ty ses zbláznila, načisto jsi zešílela!” Jo vyštěkl ta slova s ohyzdným, nepřátelským pohledem. „Já se nebudu brodit přes žádnou zamrzající řeku pro žádnou bláznivou ženskou. Obrátil se čelem vzad s netrpělivým pokrčením rameny a začal se vracet zpátky do lesa. V tom okamžiku se však stalo něco překvapujícího. Rychle jako blesk popadla Harrieta Benžiho pušku a namířila ji rovnou na Joa. Hlasem napjatým panovačností, vykřikla: „Stůj tam! Jestli od nás zamýšlíš utéct, jestli se pokusíš, už nikdy nepoběhneš. Mrtvý černoch nemůže nic prozradit!”

Brzy se brodili ledovým proudem, jehož vody pomalu opadávaly s odcházejícím odlivem. Bylo to rameno široké, ale mělké. Na nejhlubším místě jim voda vířila nejvýš k ramenům. Harrieta, držíc děťátko v koši vysoko nad hlavou, razila si cestu vzhůru na protější břeh. Tady na ně upřeně zírali dva malí černošští chlapci s očima rozšířenýma údivem. Potom utekli do lesa. Třesouc se zimou, ale s jistotou a bez tápání se Harrieta vydala za nimi. Tak se dostali k chatě z klád, z jejíhož komína se přívětivě vinul lákavý kouř. Harrieta se obrátila na svou malou tlupu uprchlíků - na Mejmu a na Lily, které byly již napůl mrtvé zimou a utrpením, sotva stály na nohou, na Joa, nyní zkrotlého a ztichlého, na Benžiho, trpělivě strádajícího jako vždy.

„Tadyhle budeme v bezpečí,” řekla jim. „Tohle všechno jsem viděla ve snu!”

KAPITOLA XVIII

Harrietina důvěra k lidem, kteří obývali dům sroubený z klád, byla plně opodstatněna. S velkou laskavostí a s mnoha soucitnými pohledy rozdělali obyvatelé domu oheň, pomohli třem ženám usušit zmáčené šatstvo, mužům připravili sklenice horkého grogu a mnoho péče a radostných výkřiků věnovali kojenci. Byli to svobodní černoši, protloukali nuzné živobytí příležitostnými pracemi, pokud jim aspoň takový výdělek sousední rolníci poskytli. Žili zde v lese již několik let, většinou v stálém strachu z pustošivých a loupežných tlup bělochů, kteří se často pokoušeli odvlékat zpátky do otroctví všechny neochraňované barevné lidi bez ohledu na to, jaké měli právní postavení.

Harrietina malá skupina se konečně ohřála a usadila se v pohodlí. Odpočívala tam celý den, teprve kvečeru se vydala opět na cestu k Doveru, kam ji vedl větší z obou chlapců. Černý chlapec, náramně pyšný na to, jaký odpovědný úkol mu byl svěřen, vedl je nadcházkami - po lesních pěšinách nebo napříč umrzlým obdělaným polem. Jako dítě zdejších lesů pelášil vpředu a ostatní spěchali za ním. Harrietě se vrátila předtucha nebezpečí a sužovala ji. Často vrhala okolo sebe úzkostné pohledy, pátrala po možných stopách pronásledování. Přes den napadla tenká vrstva sněhu a tak nyní dráha jejich útěku byla jasně znamenána šlépějemi ve sněhové pokrývce. Jsou sledováni? Čím to, že není s to zbavit se ustavičně doléhajícího strachu? S nevýslovnou úlevou konečně poznala tichý statek Daniela Gibbonse. Chlapec jí ukázal na pomíchanou skupinu budov za poli opodál. Hlavní stavení se vypínalo temné a výrazné na bílém pozadí sněhu. Černý chlapec za minutku zmizel, jako by se proměnil v některý z prchavých stínů noci.

Harrieta stanula před zadními vrátky do stavení a napodobila volání sýčka. Jasné zahoukání třikrát opakovala. Konečně zaslechla, jak odněkud z hloubi domu se jí vrací ozvěna odpovědi. Potom se zadní vrátka otevřela a Daniel Gibbons stanul vedle ní. Byl to stále ten srdečný, upřímný sedlák, který již poskytl přístřeší tolika uprchlíkům.

„Tys tu sama?”

„Ne, jsem tu s - - -” Harrieta se ohlédla přes rameno. Kmen jabloně stojící nejblíže domu jako by se maličko pohnul. U stěny stodoly byly stíny mimořádně husté. „Všichni jsou tu ukryti, pane, jak jsem jim řekla, mimo mne jsou čtyři; celkem pět, když počítám maličké.”

„Maličké!”

„Prosím ano, pane.”

„No dobrá, tak teda tudy, —” Opatrně se rozhlížel, než vykročil napříč dvorkem, spojujícím obytné stavení s hospodářskými budovami. Odsunul vrata stodoly. Ukázal se zející čtverec černé tmy. Harrieta vyčkávala - deset vteřin, možná ještě déle - nekonečná pauza. Potom se i ona kradí plížila přes dvůr. Jeden za druhým se k ní připojovali druzí. Čtverec černé tmy je pohltil.

Brzy leželi nataženi, v pohodlí, uvolnění a spokojení na silné vrstvě sena nahoře v patře stodoly. Lily nasytila dítě a uložila je k spánku do košíku. Mejma a Lily si ještě chvilku tiše povídaly, ale jejich mumlání brzy ustoupilo tichému rytmu oddechování ze spánku. Jo a Benži rovněž oddechováním prozradili, že již usnuli. Jenom Harrietě se spánek vyhýbal. V napětí a v neklidu se ustavičně zdvíhala na loket a naslouchala zvukům zvenčí, zdvíhajícím se nad směsici tichého šumu. Konečně vztáhla ruku a přitáhla si košík s kojencem blíž k sobě. Sehnula se nad Benžiho a podařilo se jí pomaloučku vytáhnout pušku zpod jeho paže, aniž ho probudila. Potom teprve znovu ulehla s ochranou zbraně po boku.

Stále ještě neusínala. Začala si mumlat, jen tiše a pro sebe znovu a znovu, slova svého oblíbeného spirituálu -prozpěvovala tak, že nevydala hlásku:

„Hluboká řeka Jordán domov můj.

Hluboká řeka, Pane,

toužím do tábora na druhém břehu, Pane,

toužím do tábora na druhém břehu, Pane můj!”

Vycházející slunce pronikalo malým podstřešním okénkem a svítilo jí rovnou do obličeje.

Druhého večera Daniel Gibbons vyvedl své těžké, šedivé, selské koně, postrojil je a zapřáhl do vozu krytého plachtou, kterému sám žertem říkal zelený Anton. Konec vozu zakrývaly silné závěsy, stažené tak, aby vyloučily každý zvědavý pohled. Pouze vpředu, mezi sedadlem kočího a vnitřkem bylo obyčejně otevřeno, ale dnes tam sedlák pečlivě zavěsil těžkou, vycpanou prošívanou deku. Harrieta a všichni ostatní se krčili ke dnu nepérovaného vozu - dlouhé hodiny se tak kodrcali po tvrdých, rozjezděných kolejích zmrzlé cesty.

„Kam to jedeme, Minto?” ptal se Benjamin. Skutečně položil chraptivým šepotem takovou otázku. Benjamin, obyčejně tak nemluvný, zosobněná důvěřivá oddanost. Harrieta vztáhla ruku a zachytila ruku bratrovu a ve tmě ji podržela.

„Všecko v pořádku, Benži. Daniel Gibbons řekl, že nás všechny doveze ještě dnes večer do Newcastlu. V Blackbirdu je stanice, která nás přijme, ale Newcastle je skoro u Wilmingtonu. A já chci dorazit zítra do Wilmingtonu.”

Po dlouhých hodinách jízdy koně náhle uhnuli doprava a světla rozhoupaných luceren pronikala škvírami krytu zeleného Antona. Tu byli koně prudce zastaveni ostrým povelem „ouha!” Současně hluk druhých kol, chřestění postrojů a dupot namáhaných koní a hlasité volání dolehlo Harrietě k sluchu. S hrůzou uhadovala, že jim nějaký cizí vůz přijel po bok. Naplnily se snad konečně její stále obavy? Je to mladý pán Georg, nebo Harry Miles, nebo snad nějaký jiný jejich posel, kdo tu teď čeká vedle jejich vozu a chystá se zatknout je? Vyděšeni a celí roztřesení se uprchlíci krčili na dně vozu. Vtom však srdečný smích muže, který řídil potah jejich vozu, zlomil napětí vzrůstajícího strachu. Za minutku se závěsy zeleného Antona škubnutím rozevřely a světlo lucerny jim svítilo přímo do očí přivyklých tmě - Daniel Gibbons a malý a tlustý, veselý, rudolící muž vedle něho jim pomáhali z vozu a vedli je do dvora zas jiného statku.

„Mein Gott in Himmel, wie viel?” vykřikl ten rudolící chlapík a potom drmolil vesele dál, aniž čekal na něčí odpověď: „Ach, mein Freund, tys mě vydězil! Já už myslet, ty zi policie!”

„A já zas myslel, že ty jsi!” odpověděl Daniel Gibbons se smíchem.

„Cos dělal takhle pozdě v noci vůbec venku?”

„To ty ze ptáš, srovná ty! Zas ještě jedna taková parta, mein Freund, jako tadyhlety! Šest balíků drahozeného vlny jsem toručil to Newportu! Und nyčko - jen zem se vobrátil, už -donner-wetter! - už mám saze plno balíků tady na tvoře! Náklad se tyhlety doby hejhá - co? Ale pojďte dál, jen dál, naděláme tady moc gravál. Hodně moc pivo a prasečí - jak vy to říkáte žunky plno - tady v domě, Gott sei Dank! Hildegardth, Hildegardth, schnell, mein Weib! Seh’mal was ich jetzt mitgebracht hab!”

A tak je s mnoha přátelskými slovy a dobrosrdečnými úsměvy ten tlustý malý Němec vítal. Jeho pohostinná manželka přispěchala s jídlem a nutila je dát se do toho s takovou neumdlévající štědrostí, že velký Benži až vzdychal, když odcházel od stolu a hněvivá zamračenost Joova nadobro roztála do mnohomluvné vděčnosti. „Na moje čestný slovo, pane, ještě jakživ jsem se takhle moc nenaspal jako tady!” Potají vzal Harrietu z doslechu druhých a se starostlivým výrazem se vyptával, zda má s sebou dost peněz, aby zaplatila za všechno hodování.

„Zaplatit! Mhum!” Harrieta vrhla na Joa pohled hlubokého opovržení, protože zřejmě posuzoval druhé podle vlastních zásad.

„Tahleta trať svobody je zadarmo. Jízdenky zadarmo, zařízené stanice zadarmo, průvodčí pracují zadarmo - to není jako ta přívozní loďka, co jste s ní jezdil nahoru po Choptanku.”

„Zadarmo? Nevezmou žádné peníze? Proč to teda dělaj?”

Byla již pozdní, hodně pokročilá noc, když Němec uprchlíky ukryl ve svém sklepě, ale ještě dlouho před jitrem je opět vzbudil. Brzy se roztřesení chladem a omámení rozespalostí octli ve voze a průvodce je rychle odvážel temnými a tichými ulicemi Newcastlu na hlavní silnici směřující k řece Christiane. Harrietiny naděje se zdvíhaly s každou otáčkou kol a srdce jí bušilo vzrušením. Wilmington, vytoužená brána k svobodě je blíž, stále blíž! Brzy již bude moci svěřit svou unavenou a vyděšenou družinu do péče

Thomase Garretta, a potom, byla o tom hluboce přesvědčena, potom budou v bezpečí. Zatím však ještě nejsou - dosud ne! Nejtěžší zkoušku, nejobtížnější úkol, nejkrutější napětí jejích vůdcovských schopností i její moudrosti měla právě před sebou.

Konečně je malý tlustý Němec zanechal na pokraji lesa, nedaleko břehu řeky Christiany, a zatímco tam tak stáli a krčili se zimou a nejistotou, vůz přítele mizel v dálce na silnici zpátky k Newcastlu. Harrieta jim přikázala, aby zachovali za její nepřítomnosti úplné ticho a odplížila se opatrně lesem až na břeh řeky k mokřinám, zarostlým ostřicí. Na druhé straně za zimavě šedivým proudem ležel Wilmington se svými věžemi a domy, s vysokými komíny jasně viditelnými v jitřním světle. Byly tak blízko - zdálo se jí, že by mohla vztáhnout ruku a dotknout se jich - a přece bylo stále ještě docela možné, že se k nim vůbec nikdy nedostane. Opět ji zaplavila ta živoucí představa hrozícího nebezpečí. Přikradla se zpátky ke své družině uprchlíků. Lily a Mejma ji začaly sužovat ustavičnými a pošetilými otázkami. Lily byla rozzlobená a plna úzkosti, protože nijak nemohla probudit svého maličkého Benjamínka. Ležel ve svém košíku docela tiše a v drobounkém obličejíčku měl takovou divnou bílou barvu.

„Možná že jsi mu tuhle posledně dala moc toho černého tišivého elixíru, Minto?” dotírala Lily, jako by se chtěla dát do hádky.

„Však to je taky jed,” ječela Mejma. „Neříkala jsem ti to - -” Harrieta se k nim obrátila a umlčela je s pevnou rozhodností, kterou ve skutečnosti necítila. Kdyby ji aspoň trochu podepřely a pomáhaly jí dodávat ostatním kuráže! Kdyby s nimi aspoň mohla o všech věcech otevřeně pohovořit, kdyby se mohla spolehnout na jejich rady! Toužebně se dívala z Benžiho na Lily a z Joa na Mejmu. Bane, z jejich očí nevyčetla nic moudrého. A jejich unavené tváře, jejich roztrhané a zašpiněné šatstvo, ba i to mimino, spící omamným spánkem

ve starém nákupním kosíku, všechno okamžité az pnlis jasné vyzrazovalo, kdo jsou a co jsou zač. Tady zůstat nesméjl a jít společné do mésta také nemohou. Harrieta se rychle rozhodla. Ona sama se pokusí přejít po mosté a vyhledat Thomase Garretta, jehož plodný mozek již určité vymyslí néjaký postup, jak zachránit všechny zbývající.

Varovala všechny, aby zůstali tiše v úkrytu, a sama vykročila na most. Jo však, se svou navyklou bezstarostnou jistotou, se vydal ihned za ní.

„Nač se mám tady schovávat? Já půjdu s tebou, Minto.” Harrieta se prudce otočila na patách, z očí jí vyšlehl plamen.

„Ty zůstaneš hezky tady!” poroučela. Ani Jo se neopovážil se s ní přít. Odplížil se zpátky, jeho falešná kuráž se rozplynula.

Když se teď Harrieta přibližovala k mostu, zpomalovala váhavé a pronikavým zrakem most pozorovala. Pořád se ješté držela v úkrytu za vysokou trávou bažinatého břehu. Mésto se probouzelo. Stále víc a více lidí přecházelo přes řeku - délníci, rolníci odnášející své produkty na trh - každá další osoba jako by znásobovala obtížnost úniku. A kdopak asi jsou tito muži, kteří přecházejí po mosté přes řeku s ostatními, nikdy však od mostu neodejdou, nýbrž pokaždé se na konci obrátí a vracejí se opét přes řeku zpátky? Harrieté se prudce rozbušilo srdce. Dozajista to jsou ony hlídky, jichž se tolik hrozila! Možná, že byly upozornény a teď právé hledají uprchlíky z plantáže Broadacres! Uprchnout z otroctví sama, to byla jedna véc, ale néco docela jiného bylo uloupit s sebou drahocenné zboží v hodnoté tisíců a tisíců dolarů. V očích mladého pána George byla zlodéjkou, sprostým zločincem. Ten se teď nezastaví před žádnou námahou, jen aby ji dopadl a polapil - a s ní také to zboží, které ukradla. Ne, ne, tenhle most není bezpečný. Ani sama se toho nemůže odvážit!

Jak tak Harrieta bedlivě most pozorovala a zkoumavě si prohlížela každou jednotlivou osobu po něm přecházející, všimla si velikého černocha, kráčejícího ostrým krokem a

vyčnívajícího hlavou i rameny nad ostatní chodce. Právě došel na její stranu mostu a rychle se přibližoval po silnici k Newcastlu. Často se rozhlížel vpravo i vlevo, stejně tak i přes rameno dozadu. Vypadá jako by něco nebo někoho hledal, řekla si pro sebe Harrieta, ,a ještě spíš se zdá, že má strach, aby ho někdo nesledoval. Nyní byl již skoro naproti místu, kde ležela skryta ve vysoké trávě podle cesty. Srdce jí divoce poskočilo radostí, když konečně poznala, že je to týž antilský černoch, který byl zaměstnán u Thomase Garretta.

Když okolo ní přešel, Harrieta se opatrně vykradla z úkrytu a šla za ním. V místě, kde se silnice zatáčela do lesa, vidouc, že nemůže být odnikud pozorována, Harrieta přešla do klusu a předběhla ho. Potom s prstem na rtech, gestem mu naznačujíc, aby zůstal zticha, vrhla se rovnou do lesního porostu. Bezlisté zimní větve, dohola opadané křoviny skýtaly jen nedokonalý úkryt, ale nakonec se přikrčila za dobře kryjící mohutný vývrat. Když se ohlédla, veliký černoch stál u ní.

„Už vás hledáme celé hodiny,” naříkal svou pečlivou výslovností, tolik odlišnou od bezstarostného jižanského nářečí Harrietina. „Včera jsem celý den hlídal most a silnici do Newcastlu. Pan Garrett má vážné obavy o vaše bezpečí. Všude visí plakáty, na nichž jste podrobně popisována, dokonce i v tom přestrojení za muže - také všichni druzí jsou na těch plakátech popisováni! Tamhle za mnou na příchodu na most visí plakát - dole na této cestě jsou nalepeny na stromech -vždyť jste okolo nich museli projít!” Vzrušeně gestikuloval. „Všude samá policie - na mostě, cestu pročesávají, silnice, všude!”

V rozporu s vědomím nebezpečí Harrieta pocítila teplo hrdosti. Tak tedy její polapení bylo pro mladého pána George takhle důležité!

„Jakou odměnu za mě slibují na tom plakátě?” zeptala se.

„Pět tisíc dolarů za vás a po tisíci dolarech za ty ostatní!”

„Uhm! Dřív jsem stála jenom pět set. Čím déle zůstávám pryč z domova, tím víc po mně mladý pán Georg touží!” Potom náhle znovu propadla tragické náladě a naříkala: „Což se odtud nikdy nedostaneme do Wilmingtonu?”

Velký černoch vážně zavrtěl hlavou a vyhnul se očima jejímu pohledu. „Já se teď vrátím,” pravil, „a poradím se s panem Garrettem. Zůstaňte schovaní. Hnedlinko zde budu zpátky.”

Harrietta ukázala prstem hlouběji do lesa. „Budu zrovna tadyhle,” šeptala, „schováme se tam všichni. Budeme tiše jak myšky, ale moc prosím, ať vám to netrvá dlouho!” Veliký černoch však byl již ten tam.

Harrieta zápasila sama se sebou, aby nabyla opět odvahy a soustředěnosti, než se přidala k ostatním. A potom potřebovala všechnu sílu své vůle, aby je udržela v klidu a v tichu. Jo se ustavičně s kdekým přel, Mejma byla zcela hlasitě samá výčitka, Lily dětinská a naříkavá; jediný Benži vyciťoval zplna vážnost situace a bezvýhradně Harrietu (podporoval. Každá hodina, každá minuta se zdála delší a hrozivější než ta předchozí. Každý zvuk je vyděsil - prasknutí větvičky, zaskřípění kola na cestě - a jednou je příšerně vystrašil míjející vůz plný dělníků, kteří za jízdy vykřikovali a zpívali a o nichž se oni na začátku domnívali, že to jsou určitě stíhací hlídky. Tak postupně ten mučivý den přece jen míjel. A černoch Antilan se stále ještě nevracel.

Znovu se Harrieta vykradla k pokraji lesa na zvědy. Právě když tam pátravě vyhlížela, uviděla ten vůz plný dělníků, jak se po lesní cestě vrací. Rychle se skryla za strom se srdcem divoce rozbušeným. Uviděli ji? Zřejmě ji zahlédli, protože se vůz zastavil, kočí odhodil opratě a seskočil s vozu. Přikročil k ní právě v okamžiku, kdy se obracela na útěk. Pozdě! Dobrá, musí se tedy nechat zatknout a pokusit se zachránit ostatní, bude-li to možné. Vlastní neopatrností se dala chytit do pasti. Je v pasti! Celá se třásla, obrátila se na toho člověka tváří v tvář, ale on se usmíval.

„Nelekejte se, paničko,” řekl. „Hledám vás nenápadně podle celé téhle cesty: Jsem jenom přítel - s přáteli!”. Přítel s přáteli’ - to staré heslo Podzemní dráhy! S nevylíčitelnou úlevou si Harrieta uvědomila, že toho člověka poslal sám Thomas Garrett.

Nedlouho potom vjel do Wikningtonu po mostě přes řeku Christianu vůz plný zedníků - táž skupina dělníků, která ráno z města vyjela. Byla to jen dělnická parta, podobná mnoha takovým, vysílaným do práce v okolních vesnicích. Že na konci pracovního dne přijíždějí opět do města, nikoho nezajímalo. Jejich práce skončila. Vraceli se prostě domů do Wilimingtonu. Nikoho ani nenapadlo překážet jim. Muži seděli na prknech, přibitých podle stěn hrubého velikého bedňáku, natěsnáni k sobě, vytvářejíce vprostřed volný čtverec. Volali a zpívali, jak projížděli cestou, byli po skončené celodenní dřině veselí. Nikoho by ani ve snu nenapadlo, že pod jejich nohama, nataženi na holém dně vozu a skryti vrstvou cihel, tiše - sotva se odvažovali dýchat - leží pět uprchlých otroků.

KAPITOLA XIX

Po tajné návštěvě Harriety a s ní spojeném zmizení Mejmy, Benžiho, Lily a malého Benžiho, množily se v Broadacres všemožné domněnky a pověsti. Navenek se zdálo, že zůstalo všechno při starém - stále stejně bezvýrazné, zamračené tváře zíraly dohlížiteli do očí, stále stejná chmurná rutina a jednotvárná dřina naplňovala život otroků - jenže hluboko pod povrchem probíhaly po plantáži vzrušené city asi tak, jako elektrický proud běží drátem, až jej nakonec do běla rozžhaví. Každou hodinou otroci očekávali, že opět uvidí ty smělé dobrodruhy přivlečené zpátky, aby posloužili za odstrašující příklad k ponižování jich všech. Každou hodinou očekávali jejich návrat. Clarence, otrok Henryho Leeho se ztratil - a nevyslídili ho psi? Thomase doktora Barretta zmrskali a prodali. Právě takový osud stihne jistě i další uprchlíky!

Bylo ovšem pravda, že uplynulo skoro dvanáct hodin, než se na jejich zmizení přišlo, všechno jen díky volným a bezstarostným způsobům o vánocích, ale hned potom mladý pán Georg zahájil stíhání, aniž promarnil jedinou chvilku. Vypustil slídící psy. Soustředil stíhací tlupu jezdců. Dal rozhodit stovky letáků. Dal pročesat všechny sousední plantáže. Nakonec sám zmizel na celý týden a Harry Miles byl rovněž ten tam. „Už se vrátil?” - „Ne, pořád ještě je pryč.” Zdvižené obočí položilo otázku, odpovídalo pouhé opatrné potřesení hlavou. Hned potom novinka putovala bleskovou rychlostí až do nejvzdálenějších koutů Broadacres. Šeptanda cd vrby vítězně šuměla. Pán Georg se vrátil v pochmurné, škaredé náladě. „Mladý pán Georg se vrátil ze Severu - sám

Jak dny míjely, začínal příběh o Harrietině návštěvě nabývat podivných rozměrů. Kdekoli se otroci setkávali, vyprávěli si ho navzájem a žasli. Šeptali ho přes roh plotu otrokům z jiných plantáží. U ohně za večerů ho přemílali pro sebe znovu a znovu. Skládali k němu melodie a zpívali ho dětem. Harrieta se stala mýtem, legendou, romantickou postavou. Její sláva se šířila krajem. Mnohý otrok ji teď nazýval Mojžíšem s plnou vážností a lámal si hlavu, kdy se opět navrátí do Egypta.

Staré Ritě připadal ten dobrodružný kousek jen o málo méně než zázrak, avšak zázrak, na němž ona, naneštěstí, neměla vůbec podíl. Ale pro tatínka Bena, jehož tápavé ruce aspoň na několik chvilek pevně dcerušku objímaly, byla skutečnost celého děje o mnoho jasnější.

„Byla to určitě ta naše holka z masa a krve,” říkával radostně, „možná přilítne zas zpátky některý večír a odnese tě s sebou jak otýpku sena. Musíš být přichystána, Rito, musíš být přichystána!” To pomyšlení jako by dědu naplňovalo podivným, chechtavým nadšením, ale stará Rita jen potřásala hlavou. Nicméně však často v noci, když tatínek Ben již hluboce spal, vykrádala se sama ke dveřím a naslouchala -naslouchala!

Bylo hodně podivné, že ozvěna Harrietiných skutků dolehla k sluchu mocnějších, než byli pouhopouzí otroci na plantáži. Mladý pán Georg, sestavující chladný a promyšlený rozbor o počtu a o způsobech uprchlých otroků, byl tímto zločinem, spáchaným přímo na jeho majetku, rozrušen až k žhavé zuřivosti. Učinil potom ze své zprávy prudkou polemiku proti těm šíleným Seveřanům, kteří, jak uhadoval (a správně), pomohli čtyřem kusům z jeho nejcennějšího movitého majetku uprchnout. Jeho zpráva přišla do rukou Calhounových a jiných jižanskýoh extrémistů v senátě Spojených států. Na jejím základě zdvojnásobili úsilí o prosazení nového zákona o uprchlých otrocích, o němž doufali, že srazí Sever na kolena.

Když se Harrietě konečně podařilo dostat svou družinu uprchlíků do ochrany a laskavé péče Thomase Garretta, měla příjemný pocit, že má nejhorsí svízele za sebou. Její víra byla ospravedlněna. Lily a Benjamin byli dopraveni do Filadelfie, tentokrát vlakem. Jízdenky měli pečlivě označené, což jim zaručovalo ochranu protiotrokářsky smýšlejícího průvodčího. Mejmu poslali do Phoenixvillu, kde zůstala týden ukryta, než jí pomohli opět dál až do malého městečka ve státě Connecticut zvaného Wilton. Měla tam příbuzného, svobodného černocha, který byl zaměstnán ve staré hospodě u mýtného šraňku v Danbuxy, takže se tam sama brzy dobře zařídila a krásně si žila v tiché venkovské obci. Jo se svou navyklou sebejistotou trval na tom, že zůstane ve Wilmingtonu. Nacházel dost a dost příležitostných prací v přístavu, pomáhal nakládat a vykládat lodě, dopadení unikal se svým osobitým klidem. Harrieta zůstala opatrně schována několik dní na půdě domu Thomase Garretta, nakonec však se také vydala za svým bratrem do Filadelfie a vrátila se do starého zaměstnání u paní Emilky.

Vrátila se do starého zaměstnání, nikoli však do staré anonymity. V řadách přátel paní Emilky se vyskytovaly všechny možné odstíny názorů na největší problém současnosti. Byli zde rozhodní protiotrokáři, jako například doktor Curtis. Ti přísahali na Garrisona, zakladatele jejich ideologie, a jejich válečný pokřik zněl: „Pryč s unií s otrokáři!” Byli ochotni zajít ve svém odporu k otrokářství až do nejzazších krajností. „Ať tedy Jih odpadne,” říkával doktor Curtis často, „ať se tedy oddělí, jak odjakživa vyhrožují! Pámbu jim požehnej a rádi se takových darebáků zbavíme, to říkám já! Ale nač máme čekat, až odpadnou? Sever by měl vzít iniciativu do vlastních rukou. Sever by měl ten Jih upustit jako horký lívanec! Pryč s unií s otrokáři!” Ale malá slečna Montgomeryová, kdysi spolužačka paní Emilky, si nebyla takhle jista. Domnívala se, že otrokáři také mají nějaká práva. A což tihle protiotrokáři neprosazují, aby také ženy měly právo volit? Je to potřeštěná banda! Nemůže se k nim přidat. Ne, ona nesouhlasí s otrokářstvím, domnívá se však, že by se měl dávat dobrý pozor na to, jakým způsobem se bude otrokářství odstraňovat. Je to dávné zřízení a má také některé své přednosti. „Což by nemohla vláda odkoupit otroky od jejich vlastníků a splácet jim je postupně?”

„Láry-fáry!” odpovídal na takové řeči doktor Curtis.

A potom ještě jiní její známí, jako třebas pan Hyde, čilý mladý obchodní přítel jejího manžela, ten se proti otrokářství vůbec nestavěl. „Neříkejte mi, že straním Jihu,” tvrdil pevně pan Hyde, „já straním prostě Americe - věřím na Unii, miluji svou vlast - to je to celé! Proč bychom měli dopustit, aby pár ignorantských negrů roztrhlo ten nejlepší národ, jaký kdy bozi stvořili? Vždyť je to nerozum. Ti negři za to nestojí! Každý přece vidí, že jsou zrozeni k tomu, aby sloužili. Potřebujete se na ně jenom podívat nevědomí, nevycepovaní tvorové! Napůl dobytčata! Co by se stalo, kdybychom je pustili na svobodu? Dovedete si je představit, jak hlasují ve volbách u uren? Nikoli, paní Watsonová, já si to představit nedovedu. A to ne snad proto, že mám své jmění spjato s obchodem s jižanskou bavlnou. Mám černochy docela rád, někdy je mi jich i líto, ale jsou to rození slouhové!”

Na všechna podobná tvrzení, pokud byla vyslovena v její domácnosti, zvykla si paní Emila Watsonová zavolat jako odpověď Harrietu. Znovu a znovu bývala pozvána nahoru od zadělávání vdolků nebo smažení kuřat v kuchyni dole v suterénu, aby pohovořila se společností. Černoch, který právě přijel po Podzemní dráze, byl pro tyto hádavé Seveřany sedmým divem světa. Kladli jí sta a sta otázek. Zírali na ni upřeně, jako by byla duchem ze záhrobí. Kdyby to nebyli přátelé paní Emilky, bylo by Harrietu jejich vyzvídání určitě dopalovalo. Ale protože to byli přátelé té hodné paní, vypravovala svůj příběh před plným salónkem znovu a znovu. Dokonce vycházela s paní Emilkou na návštěvy do jiných panských domů, aby i tam vyprávěla.

„Polovička z nich si myslí, že jsem něco jako zázrak,” říkala střízlivě paní Emilce. „A polovička zas myslí, že jsem něco jako výstavní telátko. Pro některé jsem víc než jenom člověk, pro některé o moc mm, ale když jsou to vaši přátelé, paní Emilko, tak to pro vaši Mintu postačí!”

Jestliže se Harrietě protivilo vystupovat před svárlivými bělochy jako nějaký div světa, bylo jí obtížnější, aby si zprotivila cosi druhého - ty početné bankovky, které vždycky nějak našly cestu z rukou těch, kdož jí naslouchali, do rukou jejích. Tak, jak přijímala jejich zvídavost, tak rovněž přijímala jejich peníze - pokorně. Konec konců, vždyť to není pro ni samotnou, je to pro její lid. Stará punčocha, do níž svůj poklad schovávala, začínala již důkladně nabývat na objemu. Strkala do ní i větší díl ze své mzdy. Harrieta měla již spočítáno, bude-li ještě chvíli pracovat, že nastřádá dost peněz, aby mohla financovat další výpravu na Jih!

Bylo načase! Což nedostala žalostný dopis od staré Anny, v němž ji prosí, aby přišla a zachránila jejího syna? Což ji ustavičně neobtěžuje Mejma lístky a vzkazy? Naříká, že nemůže žít bez svých dětí. A pak jsou ještě další - ach, tolik ještě dalších! Kdykoli na ně Harrieta pomyslila, zatínala bezděčně ruce. Pomoci svým lidem! Všechna ctižádost jejího mladého života jako by vykrystalizovala v této jediné snaze.

V těchto dnech Harrieta často odběhla od paní Emilky do kanceláře Williama Stilla, do té kanceláře výboru bdělosti protiotrokářů, do níž ji Thomas Garrett zavedl ihned tenkrát za její první cesty do Filadelfie. Tady teď trávila celé hodiny skloněna nad mapami a prodiskutovávala své plány s bystrým a vzdělaným mladým tajemníkem, který v kanceláři pracoval. Dověděla se o mnohém tajemství této tajuplné organizace, jejíž hlavní tratě i odbočky se větvily a rozvíjely jako obrovská síť po celé té širé zemi od řeky Mississippi až k pobřeží Atlantiku. Poučila se o jménech a umístění nových stanic, poznala jména nových průvodců, nová hesla, nové podivné a utajované uskoky. Poučila se o parnících pobřežní plavby, které byly pro uprchlíky bezpečné, o jeskyních v Apalačských horách, v nichž se mohou uprchlíci skrývat po celé týdny, o železničních tratích, které dopravují takové cestující zdarma. Poznala i jiné tratě z Marylandu, vedoucí jinudy, než ta jí známá trať Camden - Dover - Blackbird, na niž šťastnou náhodou zabloudila.

Dověděla se o dvou trhovkyních v Baltimore, které věnují všechen svůj čas pomoci uprchlíkům, o koleji Západ, v níž skoro každý student i profesor je průvodcem. Poučila se, jak odvést družinu do Kanady, aby potřásla lvu prackou na neshledanou - skrze západní stát New York, přes Albany, Syrakusy, Rochester a plavbou přes jezero Ontario - nebo po stráních na západním břehu řeky Connecticutu a státem Vermontem až do země svobody. Prohlédla si záznamy Williama Stilla a vyslechla mnohou neuvěřitelnou historku o otrocích, kterým pomohl. Vedl o nich pečlivé záznamy, které však byl připraven na sebemenší výstrahu okamžitě zničit.

Jednoho dne paní Emilka odvolala Harrietu od mytí nádobí v kuchyni. Požádala ji, aby opět jednou šla nahoru do pokoje vypravovat svůj příběh společnosti. Podle neobyčejně významného vážného tónu v hlase paní Emilky Harrieta pochopila, že je to tentokrát příležitost zvláštní důležitosti. Uvědomila si i vlastní vzrušení, když si přičesávala vlasy a vyměňovala svou čisťounkou zástěrku za jinou, ještě bezvadnější.

Když vstoupila do dlouhých salónů, pokojů spojených skládacími dveřmi, uviděla tam jako obyčejně skupiny lidí

porůznu rozsazene a poznávala tam leckterou tvář již důvěrně známou. Největší skupina zřejmě vzdávala pocty nově příchozí osobnosti. Byl to patrně kněz, posuzováno podle černého sukna obleku - spíše nenápadný člověk, pomyslila si Harrieta na první pohled; byl všední, s plešatou hlavou a s velikými brýlemi. Jak vstoupila, kněz vzhlédl. Okamžitě povstal a přicházel jí vstříc a tu se najednou dívala do nejbystřejších modrých očí, jakým jakživa stanula tváří v tvář.

„Harrieto, tady ten pán je pan doktor Theodor Parker z Bostonu. Rád by slyšel, jak a proč a kdy jsi uprchla z otroctví —” Theodor Parker! Tak to je muž, k němuž byla zavolána, aby ho pobavila! I dokonce otroci v hloubi Jihu již o něm slyšeli, o tom slavném protiotrokářském kazateli, který byl vyobcován z církve, přesto však kázal dál každou neděli k dvěma tisícům posluchačů v bostonské koncertní síni. Jak by ona mohla mluvit před takovou vynikající osobností?

„Sednete si, prosím?” řekl jí doktor Parker, když si všiml jejího nervózního rozechvění. Přistrčil jí židli, Harrieta se však v údivu spěšně odtáhla.

„Ach ne, pane doktore,” říkala. „Nesedám si v nóbl společnosti. To by bylo až moc jako Véna mezi vévody! Co byste rád, prosím pane doktore, co bych vám mohla povídat?”

Nejprve jí ten laskavý kněz kladl otázky, vida její rozpaky, ale postupně, jak se rozjela se svým starým příběhem, vrátilo se Harrietě i její obvyklé sebevědomí. Vyprávěla příběh souvisle, s živou dramatičností. Její vážné zaujetí, její prostá lidská důstojnost, její hluboký a zvonivý hlas, to všechno posluchače okouzlovalo, a když skončila, pokoj zalehlo ticho, které se nikdo neodvažoval porušit. Obracela se již k odchodu, ale doktor Parker ji zadržel vladařským gestem. Brzy ji obklopovala všechna ostatní společnost, o jejím vyprávění se všichni vyjadřovali citoslovci, do nebe ji vychvalovali. Doktor Parker je umlčel s urputnou vážností, jež se zdála až skoro hrubá.

„Vy musíte přijet do Bostonu,” pravil, „a promluvit tam před větším shromážděním. Vy byste dokázala obrátit

všechny naše nevěřící Tomáše v nadšene pracovníky pro myšlenku —”

„Myšlenku?”

„Ano. Pro myšlenku, ideu zrušení otroctví. Vy sama jste jeden z nejlepších argumentů proti otroctví, jaké jsem kdy slyšel. Vy nám dobudete pomocníky, přátele, peníze, všecko — kdy přijedete?”

„Nemohu říct kdy, pane, ale jednoho dne bych přijela —” Jak Harrieta již z pokoje vycházela, slyšela ho říkat: „Jak vzrušující řečník je ta žena! Jaká střízlivost a odvaha se v ní spojují! Vždyť je to novodobá Jana z Arcu, s tou svou zvláštní vidinou! Nelze se divit, že jí říkají Mojžíš!”

Asi za měsíc potom Harrieta otírala prach s ozdobných drobností v koutě osobního obývacího pokoje paní Emilky. Vzala do ruky velkou mušli s růžovým okrajem a přidržela si ji k uchu, aby uslyšela ,hukot mořských vln’. Oprášila kus korálu, který pocházel z Jižních moří a zamyšleně se zahleděla na drobný střevíček z Číny, který kdysi objímal malou spoutanou nožku. Právě v té chvíli vstoupila paní Emilka a vyrušila ji.

„Minto, potřebuji si s tebou pohovořit.”

„Zrovna teď, paní Emilko? Já dneska nemám kdy na žádné setkání ve společnosti.”

„Ne, o to teď nejde - mám pro tebe špatné zprávy, Harrieto, aspoň co se mne týče, jsou špatné. Musíš odtud odejít.”

„Pryč odtud?”

„Ano. Právě jsem dostala dopis od sestry. Přijede ke mně na návštěvu.”

„Vaše sestra?” zdálo se, že Harrieta stále ještě nechápe.

„Paní Zuzana. Pamatuješ přece na mou sestru, u níž jsi pracovala, i když je to už tak dávno?” Nechápavost se v očích Harrietiných proměnila ve výraz hrůzy.

„Ta ďábelská Zuzana přijede sem?” Ve vzpomínce se jí zjevil obraz vyhublé, napůl k smrti uzoufané malé otrocké dívky. Jako živou viděla tu černou holčičku, jak se krčí před zlostnou bílou ženskou mávající v ruce bičem. Aspoň na chvíli se stala opět tím dítětem, tenkrát zmučeným steskem po domově, vyděšeným, ohrožovaným nenáviděnou paní - za chvilku však obraz vybledl, ztratil se a na místě leknutí se v Harrietině oku objevilo světélko veselosti.

„Už se té ďábelské Zuzany nebojím,” řekla. „Holýma rukama bych ji teď dokázala přelomit vejpůl!”

„Tak to teda děkuju pěkně, ale máš vlastně pravdu. Jenže v tom to není! Jde nyní o to, že kdyby má sestra uviděla, kde jsi, jistě by to obratem pošty oznámila panu Georgovi. Což kdybys zatím zůstala v domácnosti doktora Curtise? Paní Curtisová by tě ráda přijala. Nebo pan William Still ti může najít nějaké přechodné zaměstnání - -”

„Ne, prosím paní Emilko, děkuju! Myslím, že bych třebas teď přijala to pozvání od pana doktora Theodora Parkera. Mohla bych třebas změnit vzduch a odstěhovat se na čas do Bostonu!”

KAPITOLA XX

V pohostinném ovzduší domácnosti Theodora Parkera se Harrieta Tubmanová cítila hned od první chvíle jako doma. Při své navyklé pokoře se také ihned vynasnažovala užitečně se uplatnit, a tak se octla ve zvláštním postavení. Napůl byla váženým hostem, napůl služkou, ale zcela a beze zbytku přítelkyní pána i paní domu. Paní Parkerová, již všichni důvěrní přátelé nazývali Medvídek, protože měla takovou obrovskou sbírku medvídků pro děti na hraní, si Harrietu okamžitě oblíbila. Slečna Stevensonová, neprovdaná dáma neurčitého věku a literárních aspirací se zdála poněkud kritičtější, ale Jiřík Cabot, adoptovaný syn Parkerových, vytáhlý mladíček asi třináctiletý, běhal za ní ustavičně a nemohl se nabažit jejího vyprávění, které ho vzrušovalo a dojímalo.

Ve velkém třípatrovém domě na Exeterském náměstí, v němž se nyní Harrieta octla, bylo stále co dělat.

„Jenom oprašovat knihy by bylo dost a dost práce pro dospělého koně,” prohlašovala - to o knihách, které nepřestajným proudem přetékaly z třetího poschodí, kde měl doktor Parker studovnu a pracovnu, do všech ostatních poschodí a místností v domě, zaplňovaly haly, ložnice, ba i koupelnu. Zaleknuty se odvracely teprve od dveří kuchyně.

„A chodit tady otvírat, když někdo zvoní - to určitě dovede jednoho prohnat.” Celý dlouhý den zvonek u vchodu z ulice neutichal - pokorní barevní lidé si zde podávali kliku se vznešenými návštěvníky z Evropy. Děti přinášely květiny, farníci přicházeli se svými těžkostmi o radu. Jakživa Harrieta neviděla tak nepřetržitý proud lidí. Jak jen ten doktor Parker dokáže přijímat tolika návštěvníků? Když ho však blíž poznávala, přestávala se divit a pochopila, proč to zde vypadá, jako by s ním ustavičně chtělo mluvit aspoň půl Bostonu.

Jednoho rána ke konci září někdo zvonil u dveří s malými přestávkami ustavičně znovu a znovu. Tušíc, že jde o naléhavý případ, spěchala Harrieta otevřít, musila se však zasmát, když objevila na prahu jenom malého chlapečka s kyticí jiřin. Obrátil na ni veliké a vážné hnědé oči, hleděl do jejích očí přes tmavě zbarvené květy.

„Je Parkráček doma?” zeptali se dychtivě.

„Pro tebe je, zlatíčko, to se ví, určitě!” odpovídala se srdečným úsměvem, protože doktor Parker nikdy nedovolil, aby dětem byl odmítán přístup. Právě když vztahovala ruku, aby se ujala ruky dítěte, rozlehl se ohlušující výbuch a dozníval hromovým rachotem. Dům se třásl v základech. Chlapeček se ulekl, s výkřikem upustil kytici a vletěl Harrietě do náruče. A znovu stejná rána - obrovský, ohlušující otřes a hučivý rachot. Zčistajasna to vypadalo, že je domovní chodba plna lidí. Kuchařka tu byla, mávala pánví a hlasitě kladla všem přihlouplé otázky; paní Parkerová, velice klidná a ztichlá; slečna Stevensonová, bledá, vlastně bílá jako duch. Objevil se i doktor Parker s pruhem papíru v ruce a se zvláštním, hněvivým leskem v očích.

„Děla? Ovšemže jsou to výstřely z děl!” takřka křičel. „Ve Washingtonu přijali ten nový zákon o uprchlých otrocích a tak to nyní i zde oslavujeme salvami z děl v radničním parku. Kletá sprostota! Oslavovat ten ze všech nejďábelštější zákon, jaký si kdy naše vlast dala - a to prosím v Bostonu, v ‘kolébce svobody’. Ach, jak bych si přál obrátit ta děla na ty, kdož se intrikami přičinili o tento zákon!”

Potom náhle doktor Parker zahlédl vyděšené dítě, krčící se u Harrietina boku.

„Hleďme, náš starý Pudlimyška,” a hněvivý hlas mu úplně přeskočil do srdečné něhy, „přišels mě navštívit a přinesls tady ty krásné kytičky Medvídkovi? Nu pojď, pojď, chlapče, nějaká ta rána z děla ti přece nemůže vadit. Což nebudeš jednou sám také vojákem?” Mávl pažemi a sebral chlapečka do náruče. Sebral kytici se země a s žertovně pokornou poklonou je podal své ženě.

„Tak jen pojď, Medvídku!” říkal paní Parkerové. „Tady ten mladý muž by si jistě přál navštívit tvá děcka - toho čokoládově hnědého medvěda v zelených kalhotách, tu paní medvědici v ženských pantalónech, to neposlušné medvídě, co nedojídá kasičku.”

Jak vykročili zpátky k schodišti, doktor Parker se obrátil a podával Harrietě ten dlouhý pruh papíru, který celou tu dobu nesl v ruce.

„Minto!” volal, „doběhněte s tímhle jak nejrychleji dokážete k mému tiskaři na Washingtonově třídě! Řekněte mu, ať vytiskne tady ten leták okamžitě - aspoň stovku! Bůh ví, že zorganizuji protestní projev proti tomuto zločinu! Je to i vaše záležitost, Harrieto! Vypálíme nějakou tu salvu i ze svých děl!”

Ještě za té jeho řeči se opět vzduch roztřásl na tisíce dílečků zvuků s dlouhým hučivým rachotem ve směru od radničního parku.

Letáky zřejmě zapůsobily. Nazítří se brzy odpoledne začal táhnout do domu doktora Parkera nepřetržitý proud lidí, že se dveře do ulice vůbec nezavíraly. Všichni vystupovali po schodech do doktorovy pracovny, velkého pokoje protaženého po celém horním poschodí. Ženy přicházely v mnoha šustivých sukních s hlavou těsně obepjatou ozdobně lemovaným plédem, neboť zářijový vzduch byl již hodně ostrý. Muži přicházeli s vysokými hedvábnými cylindry v ruce, mladí pánové s plnovousem - starší s tváří hladce vyholenou. Dům se plnil hlubokým hukotem mužských hlasů a vzrušeným, pronikavým štěbetáním žen.

Harrieta dosti plaše proklouzla zadními dveřmi do dlouhé pracovny, nyní přeplněné lidmi. Usedla do jediné zbývající volné židle, šťastna, že nachází ochrannou osobnost Medvídka zrovna vedle sebe.

„Kdo je ten člověk tady vpředu s kudrnatými hnědými vlasy a s kudrnatým plnovousem?” ptala se zvučným šepotem.

„To asi myslíš pana Lowella, Minto,” odpovídala paní Parkerová. „Je to velký básník. Napsal Biglowovy listiny, však to znáš!”

„Ano prosím, paní - to znám. To je ta knížka proti otrokářství, že ano?”

„A velmi silně proti, jen co je pravda!”

„A kdo je ten vedle něho, co vypadá, jako by si myslel svoje a neposlouchal to nesmyslné štěbetání?”

„Pan Emerson? Ten je hodně do sebe uzavřený, ale je to ten nejkrásnější muž na světě a také jeden z největších spisovatelů.”

„A kdo je ten támhle, co vypadá tak unaveně?”

„To je pan Alcott. Kdysi míval velkolepou školu, vždycky však měl potíže s jejím vydržováním, nevydělávala na sebe. A potom jednou přijal mezi bělošské žáky také jednu barevnou dívenku a lidi tam vrazili a školu nadobro zarazili.”

„Ten teda určitě měl kuráž.”

„To měl.”

„Vzít černé kůzlátko do stáda bílých jehňátek - to je tedy odvaha!”

Hlučné hovory konečně ustávaly a brzy nastalo ticho, které se zdálo ještě slyšitelnější než prve ten hluk. Doktor Parker stál za svým psacím stolem a s klidným soustředěním hleděl do tváře lidí, které si sezval. Harrietu také nakazilo napjaté vzrušení, jež jako vlnou proběhlo místností. Všechny je podrželo v napětí, očekávání, jako by mělo dojít k něčemu mimořádně závažnému. Doktor Parker začal mluvit. Jeho slova dopadala jako údery kladiva.

„Pozval jsem vás dnes k sobě,” začal, „protože jsem pochopil, že nastal čas, kdy musíme přikročit k činům. Jak víte, před dvěma dny byl schválen nový zákon o uprchlých černých otrocích a tak se nám dostalo toho nejhanebnějšího zákona, jaký kdy poskvrnil naše zákoníky! Od této chvíle bude Bostonu poskytována vzácná podívaná na honičky na otroky -vlastníci otroků z Jihu sem mohou přijíždět a odvlékat své ubohé oběti našimi ulicemi podle své vůle a kdokoli z nás musí se na výzvu stát spoluviníkem takového zločinu. Nikdo z nás nesmí otroka bránit. Jeho slovu se nesmí uvěřit. Úředník, který ho pošle zpátky do otroctví, dostane dvojnásobný plat, jako ten, který by ho pustil na svobodu!

Milí přátelé, tady nad krbovou římsou visí, jak vidíte, dvě staré muškety. Jedna je první palnou zbraní, z níž bylo vystřeleno v revoluční válce. Patřila mému dědu kapitánu Johnu Parkerovi, který z ní vystřelil v bitvě u Lexingtonu. Vedle ní visí první střelná zbraň ukořistěná Britům. Drazí přátelé, to byla válka za svobodu, ale časy se změnily! My jsme dnes v naší krásné vlasti nuceni potlačovat svobodu. Kde zůstal duch roku 1776? Kde zůstalo naše Prohlášení nezávislosti? Všichni lidé jsou stvořeni svobodní a sobě rovní? - ano, jsou, dokud bez vlastní viny nemají poněkud jinou barvu kůže!”

Po těchto slovech onen muž, který vypadal, jako by ,si myslel svoje’, povstal. „Pane předsedo,” prohlásil důrazně, „nový zákon o uprchlých otrocích je podle mého názoru zákon, který každý slušný muž s hrdostí poruší při první vhodné příležitosti!”

„Pane Emersone, máte pravdu!” odpověděl mu doktor Parker. „A teď, abyste se znovu přesvědčili, jakých kvalit jsou lidé, na něž jsme povoláni znovu uvalovat otroctví, požádal jsem svou přítelkyni, aby k vám dnes promluvila - aby nám pověděla něco ze svého příběhu - zde Harrietu Tubmanovou.”

Jak Harrieta uslyšela své jméno, měla nejprve pocit, jako by se proměňovala v kámen. Dokáže se pohnout? Dokáže povstat a pohledět tváří v tvář tolika cizím a vzdělaným lidem? Pomalu vstávala a postupovala vpřed mezi židle, stažené trochu stranou, aby vznikla ulička pro ni. Konečně stála po boku doktora Parkera. Ucítila na rameni jeho ruku. Dokáže promluvit? Co může poskytnout tady těm bělochům, kteří již vědí a znají všechno - všecičko?

„Ježíšku milý, dej mi dost slov!” pomyslila si. Ano, promluví k nim! Poví jim o utrpení svého lidu.

Když Harrieta domluvila, vystoupil opět doktor Parker.

„Slyšte mne!” zvolal zaujatě. „Kdyby Georg Carter v tomto okamžiku vstoupil zde do tohoto pokoje, aby se zmocnil této ženy, kolik z vás by se ke mně připojilo na její obranu?” Všechny ruce se zvedly a jakýsi zvláštní zvuk, zpola vzdech, zpola ston, jako by naplnil prostor místnosti společným žalem.

„Kolik z vás se zaváže podporovat všechny uprchlíky v tomto městě? Mohu jim dát své slovo, že zde jsou v bezpečí?”

Opět se ruce zvedly. Opět shromáždění vydalo takřka ston souhlasu. Mnoho očí zvlhlo slzami. Mnohá přítomná žena neskrývaně vzlykala.

Od toho dne se nenávist vůči novému otrokářskému zákonu v městě Bostonu rychle vzmáhala. Později právě skupina, jež vyslechla Harrietu Tubmanovou, organizovala v síni Faneuil obrovské protestní shromáždění proti nespravedlivosti nového zákona. Odpor proti otrokářství se stával mocnou silou v životě Severu.

KAPITOLA XXI

Bylo již roku 1857 - sedm let po první Harrietině návštěvě Bostonu. Tou dobou už nebyl na celém Severu ani jediný protiotrokářský pracovník, který by neznal jméno Harriety Tubmanové. Promluvila v desítkách měst, spřátelila se s lidmi v mnoha dalších městech. Pro její moudrost a odvahu ji tito Seveřané nazývali „Máňa Pitcherová”. Naplňovali jí obě hrsti penězi. I z Evropy přicházely peníze na její činnost. A tak znovu a znovu podnikala své náhlé a tajné nájezdy přes hranici do oblasti Jihu.

Pro otroky - odolné, ctižádostivé, mladé nebo staré a trpící - pro ně pro všechny byla stále tou zázračnou ženou, Mojžíšem, který se může co chvíli objevit a vyvést je ze zajetí. Na mnohé osamělé plantáži si nashromáždili malé poklady, nevelké ranečky potřeb schovávaných na očekávanou chvíli jejího příchodu. A náhle pověst - bezobsažná jako vítr v korunách stromů, oživující jako jarní déšť - „Mojžíš! - Už přichází!” Nervy se napínaly, oči zářily nadějí, uši se napínaly, aby jim neušel ani nejvzdálenější šepot. Potom výzva -tajemné ptačí zavolání v noci, nebo hluboká, přerývaná řádka ze spirituálu tím zvučným, dramatickým hlasem, jehož zvláštní působivost nikdo, kdo jej jen jednou zaslechl, nikdy nemohl zapomenout - a již opět další družina uprchlíků vykročila ve směru Polárky.

Kamkoli Harrieta přišla, všude roznášela svému lidu poselství svobody. Kdo mohl, uprchl s ní a mnohá mapka načrtnutá na krbový kámen dřevěným uhlem z ohně byla zanechána druhým, těm, kdo si musejí najít cestu sami. „Svoboda!” Kázala ji, jako základní svatou víru odvahy! Stále vyšší a vyšší cena byla vypisována za její dopadení, tisíce přibývaly k tisícům, až nakonec člověk, který by dopadl Harrietu Tubmanovou (ať mrtvou nebo živou), mohl očekávat, že dobude takřka obrovitého jmění, že bude mít nadosmrti vystaráno. A přece i nadále se svou příznačnou důvěrou v boha a v sebe samu Harrieta stíhajícím hlídkám unikala.

Záznamy v protiotrokářské kanceláři Williama Stilla ve Filadelfii se za těch několik let stále zaplňovaly jejím jménem.

„1854 - prosinec 29. - Mojžíš přibyl se šesti cestujícími.”

„Duben - 1856 - Další skupina měla čtyři cestující a přibyla pod vedením Mojžíše z Marylandu.” - Tak stále pokračovaly řádky. Suché záznamy holých fakt navěky dosvědčující její odvahu.

A tak byl nyní už rok 1857. Celé týdny nebylo záznamu ani zprávy o Harrietině příchodu. Její přátelé na Severu propadali obavám. Dlouhé mlčení nevěstilo nic dobrého. Znamená to snad, že byla polapena, že je mrtva, poražena po tolika letech úspěchů? Thomas Garrett psal starostlivý dopis Williamu Stillovi.

Velevážený příteli Williame Stille!

Už delší čas mám velké obavy, nemohu se dočkat zpráv o Harrietě Tubmanové. Podle nejposlednější zprávy byla loni na podzim ve státě New Yorku na cestě do Kanady s nějakými přáteli! Viděls ji nebo slyšel jsi o ní poslední dobou? Bylo by to velice zarmucující, kdyby taková hrdinka jako je ono, měla být najednou ztracena z Podzemní dráhy. Právě jsem dostal dopis z Irska, vyptávají se po ní. Dostaneš-li tento dopis včas a víš-li o ní něco, prosím pěkně pošli mi aspoň řádek zítřejší poštou, abych to pozítří ráno měl, ne-li dřív. Uděláš tak radost svému

Thomasu Garrettovi

Končilo červnové odpoledne. Slunce zaplavovalo louky a mírnilo ohyzdnost osady černých otroků. Hlasy hrajících si dětí zněly něžněji, pracovníci navracející se z polí se uvolňovali do měkké, blahé nálady a procházeli okolo se zpěvem a smíchem. Stará Rita však seděla bez hnutí jako ztuhlá na prahu své chatrče a zírala do jasné oblohy očima jakoby nevidoucíma. Sáhla do záhybů svých vybledlých barevných šatů, vytáhla dýmku a nacpala do ní tabák třesoucími se prsty. Chvíli ji podržela v ústech podivně bílou na pozadí staré vrásčité tváře, ale žádné útěšné obláčky se z dýmky nezdvíhaly. Zapomněla ji zapálit a tak ji jen svírala rty. Potom jí stará hlava klesla na zkřížené lokty.

Ťuk hole tatínka Bena se nesly přes podlahu světnice. Opřel se o pažení dveří a chvíli utkvěle hleděl na sehnutou hlavu staré Rity; potom jí složil soucitnou ruku na rameno.

„Holka stará, neber si to tolik!”

Rita se vzpřímila a zpola hněvivě setřásla tu slitovnickou dlaň.

„Celou půl života mi říkají ,stará Rita’ - a já nikdy nevěděla, co to znamená, až dneska. Do starého železa, k tomu už to došlo - do starého železa! Osmadvacet let jsem byla vrchní kuchařkou pro panský dům. V těch dnech, co mi bylo špatně, i v těch dnech, co jsem byla zdravá, pořád jsem pracovala - a taky do půlnoci. A teď mě zahoděj na smetiště jako starou rezatou pánev.”

„Neber si to tak - -”

„To už umenšili příděl pro tebe, když teďka už neděláš. Brzy budem oba o hladu - možná že nám vezmou i tady tu chalupu a hoděj nás do velkého baráku na jednu hromadu se všemi těmi starými budižkničemu - -”

„To neudělaj.”

„Jak to víš?”

„Možná Minta přijde, teďka každou noc. Možná se objeví a odtáhne nás - -”

„Buď zticha, Bene! Přede mnou mi ani tu mizernou zbabělou holku nejmenuj!”

„Jak můžeš tohleto říkat?”

„Ta holka není žádné moje dítě. Devět let na ni čekám, že přijde. Mojžíš! Říkají jí Mojžíš! Radši by jí měli říkat Jidáš! To si myslej, že Mojžíš by nechal svou ubohou starou mámu hnít v zemi Egyptské?”

„Bible nepraví, zlatíčko!”

„Nepotřebuju bibli, aby mi tohleto bylo jasný. Ach, och, Bene, co myslíš, není možná Minta mrtvá?’ Proč nejde?”

„To já nevím, Rito. Je to pro ni sakramentsky nebezpečná záležitost, vydat se někam blíž Broadaores, ale před lety jsem ji už sám očekával.”

„To já vím.” Pomaloučku se Rita sebrala na nohy. Obrátila se a položila obě ruce tatínkovi Benovi na ramena a hluboce se zadívala do jeho smutných, připozastřených starých očí.

„Benjamine, dneska večer si vydozvím, jestli je naše Minta živa - nebo - nebo mrtvá!”

„Jak to myslíš?”

„Zamýšlím se vydat k čarodějovi - k tomu strejkovi Poosovi.” Tatínek Ben se stísněně zahleděl do kouta a třesoucí se rukou se pokřižoval.

„A nemáš strach tam jít - dneska večer?”

„Ne, strach nemám. Jenom večer, noc je doba na čarování. A dnes v noci zamýšlím se dovyzvědět pravdu o - o Mintě!”

Zapadající slunce dlouho vyblédalo ze světlé oblohy, když stará Rita spěchala napříč přes pole k domku, kde žil strejka Poosa. Noc potom byla černá s těžkými temnými stíny navzdory třpytu spousty hvězd. Mírný větřík shazoval Ritě vlasy do očí, voněl pachem teplé hlíny. Malá lucernička, již skrývala v záhybech šatů, ukazovala jí cestu a její světlo ji utěšovalo. Konečně vystoupila až na vrchol kopce, kde se chalupa strejky Poosy skrývala v hájku temných, jako pohřebních borovic. Vůně léčivých bylin jí plnila chřípě, pronikavě sladká citrónová verbena a otočník. Pozastavila se a utrhla si výhonek velmi hledané verbeny ve tmě, přidržela si ji ke rtům.

„Kdo tam?” Strejka Poosa vyšel k dveřím chaloupky. I v té černé tmě svítil jeho dlouhý plnovous oslnivě bíle. „To jsem já - stará Rita. Můžu dál?”

„Pojď dál, pojď dál, stará Rito! Copak ode mne požaduješ v tuhle pozdní hodinu?”

„Já mám moc zapotřebí čarování, strejko Pooso.”

Stařec se pronikavě zachechtal a začal si zvolna třít ruce. Potom přešel po špičkách ke krbu, našlapuje přitom podivně, kradí, jako kočka. Zvedl březové poleno a hodil je do ohně. V ohništi zapraskala březová kůra, jak z ní vyšlehly plameny. Najednou světnice ožila tajemnými tančícími postavami. Stíny poskakující po stěnách, jako by splývaly se stínovými postavami vprostřed ovzduší - zpola jen viditelnými a přízračnými. Stará Rita prudce vdechla a stísněně se rozhlédla.

„Nač tolik přikládáte na oheň - taková horká noc?” Stařec se zasmál. A opět si pomaloučku třel ruku o ruku s divně nesmyslným potěšením.

„Možná že vařím - ty čarovné nápoje?” Pronikavě pisklavý chechtot Ritě drásal uši. Vytáhla zpod plédu malý balíček a trochu neomaleně mu ho podala.

„Tady máte tuřínovou nať, strejko Pooso. Strčte tyhlety jen samotné do čistého hrnce. Potřebuju, abyste mi dneska večer uvařil večeři pro mrtvou.”

„Pro mrtvou?”

„Jak to říkám.”

„Pro koho teda?”

„Pamatujete moje dítě Mintu?”

„Tu, co jí říkají Mojžíš?”

„Jmenujou ji Mojžíš. Mhum! Nebyla žádnej Mojžíš pro mne.”

„Máš hlínu z jejího hrobu?”

„Nevím, kde by ten hrob moh být, ale tady je kadeř jejích vlasů a kus nehtu z palce, co jsem jí dávno a dávno ustřihla.”

„Třebas to postačí! Třebas to postačí! Přeješ si, abych sem přivedl jejího ducha? Sem?”

„To potřebuju vidět - Minty ducha. Pak už nebudu poslouchat a čekat na ni. Poslouchat a poslouchat - a pořád poslouchat —!” Náhle se stařenino sebeovládání zhroutilo v pláč a slzy jí stékaly po tvářích.

„Tohle nedělej, tohle nedělej!” volal strejka Poosa. Pomalu přecházel drobnými krůčky okolo. Podivná stará postava v dlouhém sosáku, po někom zděděném. Odložená paráda. Pod kabátem se prozrazovaly bavlněné modré kalhoty, potrhané a špinavé. Palce u nohou mu vyčnívaly ze špiček velikých bot převázaných bílou tkanicí. Široký bílý plnovous mu splýval na holou hruď, nekrytou ani košilí, ani vestou. Jak přebíhal okolo, paže a ruce se mu pohybovaly neurčitými pohyby, jako by poletoval. Stará brada, skoro schovaná pod plnovousem, se mu podivně kroutila. Mumlal nesrozumitelná slova, vždy nečekaně přerývaná a zdůrazňovaná protivně pronikavým chechtotem. Stará Rita ho mlčky pozorovala.

Kleště se zavěšeným kotlíkem se zhouply přes ohniště dopředu a strejka vhodil byliny do jeho železných útrob. Doprostřed světnice pomalu dostrkal starý rozvrzaný stůl,

židli zbavenou opěradla a dvě sedačky k němu přitáhl ze tří stran. Tři nakřáplé talíře spočinuly na stole. Ke každému talíři po stranách položil zrezivělou vidličku a zrezivělý nůž. Potom strejka Poosa hodil špinavými a roztřesenými prsty ždibce vlasů a nehtů, jak mu je stará Rita podala, na misku umístěnou do samého středu stolu. Rozžal oharek lojové svíčky a přilepil jej vedle misky. Po dlouhém čekání vylovil vařené byliny z kotlíku a pozorně je rozdělil přesně stejným dílem na všechny tři talíře.Večeře pro mrtvolu byla připravena.

Rita potichounku vklouzla na židli a strejka Poosa se usadil na sedačku vedle ní. Na chvíli zůstaly ty dvě staré hlavy beze slov a bez šeptu sehnuty nad podivnou hostinou, neboť má-li kouzlo zapůsobit, nesmí nad jídlem zaznít slovo zbožného vděku. Stará Rita již vztyčila hlavu. Zvolna brala do rukou vidličku a nůž. Stále za naprostého mlčení začala jíst zeleninu z talíře před sebou, třebaže měla ústa zprahlá a hrdlo tak stažené, že jen stěží dokázala polykat.

Otevřenými dveřmi zavál dovnitř vzdech větru. Svíčka zablikala. Přízračné stíny v chalupě se stahovaly k středu světnice, blíž - stále blíž. Byly to jen stíny vrhané plameny ohniště, nebo to bylo něco docela jiného - něco, po čem toužila - čeho se hrozila - že to uvidí? Stará Rita obrátila oči k prázdnému místu vedle sebe. To se opravdu začala ta vidlička po levé straně třetího talíře pohybovat - pohnula se teď, tak docela malilinko? Začnou snad ruce toho ducha zdvíhat vařené byliny z talíře? Napětí bylo nesnesitelné. Světnicí se stíny vlnily, jako by se čeřily.

Z otevřených dveří se ozval tichý zvuk. Oči staré Rity se obrátily k vchodu. Tentokrát vykřikla, staré ruce zvedla nad hlavu v neovladatelné hrůze, jako by se pokoušela odrazit hrozící ránu, neboť na prahu stála černě zahalená postava. Pomalu se přibližovala. Strejka Poosa cosi drmolil jak vylekané děcko a mastnými prsty si zakrýval oči. Stará Rita však neustupovala, i když se jí rty prudce mihotaly, jak se vyděšeně modlila.

A už ta černě zahalená postava usedla za stůl. Černá kápě jí sklouzla na široká, svalnatá ramena. Důvěrně známá usměvavá tvář hleděla staré Ritě do obličeje - a hned také to nepozemské napětí ve světnici rozbil srdečný, hlučný smích.

„Božíčku můj, mami, tak ty vyvoláváš duchy? No tak tady mě teda máš - ducha pořádně vyhladovělého! Zastavila jsem se u nás v chalupě a tatínek Ben mě poslal sem. Podívejte se na mě, strejko Pooso! Což si nepřipamatujete Mintu? Tak vy jste se vyděsil vlastním čarováním? Ha-ha! To teda jste kus náramně statečného černokněžnického doktora, to teda musím říct!”

Stará Rita a strejka Poosa stále ještě nevydali hlásku a jen zírali a zírali, jako by nemohli úplně důvěřovat vlastním očím. Harrieta se znovu zasmála, tentokrát netrpělivě. Jako hladový vlk se pustila do vařených bylin. Hltavě vyjídala zeleninu z talíře před sebou, dokud nebyl dočista prázdný.

„Tady, hele, (marni! Sáhni si na mou ruku! Jsou tohleto svaly nějakého ducha?” Natáhla paži k matce a stará Rita se hodně bázlivě dotkla vztyčených prstů, tak pomaloučku, jako by ji stále ještě spoutávalo to podivné očarování. Ale v příštím mžiku se ty silné paže okolo ní sevřely a stará Rita se na Harrietině rameni úlevně rozplakala.

„No tak, mami, mami! No, no, nech toho kropení, já přece už byla pokřtěná! Mami, prosím tě, seber se trochu! Musíme se ještě dneska v noci vydat na Sever. Nepomejšlím se tady potulovat okolo mladého pána George a o nic dýl, než ,je naprosto a úplně nutno. Mám tady pro tebe připravený roztomilý kočár s rozkošným koníčkem, co se jmenuje Chrysantéma. Tak už pojďme! Sbohem, strejko Pooso, a děkuju za zeleninu. Příště prosím trochu víc povařit, ale stejně musím uznat, že je z těch bylinek skvělá večerní snídaně! A nezapomeňte zapomenout, co jste dneska v noci viděl, strejko Pooso! Sbohem!”

Za minutku se stará Rita rychle belhala s kopce dolů k Broadacres, sledujíc spěšné kroky své dcery. Tatínek Ben již čekal připraven za chalupou, trpělivě držel v rukou dva rance, naspěch sehnané a svázané.

„Co v tom máš, Bene?”

„Tak skoro všechno -”

„Ale nemáš tam moji peřinu, co mi dala paní Anny -”

„Skoč pro ni, tatínku Bene. Bude aspoň na čem sedět.”

„A můžu vzít s sebou taky mou velikou sekyru?”

„To se ví! Ta je výborná na obranu!”

Za několik minut se podivná malá společnost vypravila na cestu. Opatrně jeden za druhým se přeplížili napříč polem k lesu, kde stál v úkrytu připravený ten roztomilý vehikl -strhaný starý bělouš se slaměným chomoutem a s podomácku sprásknutým vozíkem. Čtyři prkna provazy přivázaná mezi dvě rozkolébaná kola od starého kočáru. Oba starouškové si nasedli jako vrabci na větvi vysoko na peřinu v sypkovině, naloženou na holá prkna.

„Věčná škoda, že teď pořádně nevidíte tady toho rozkošného kopička,” bručela Harrieta, když vylézala na přední okraj divného vehiklu a chápala se provazové opratě. „Koupila jsem Chrysantému od Daniela Gibbonse za pouhopouhé dva dolary. Myslím, že už se chystal kobylu odstřelit, ale to zas musím přiznat, že je z ní překrásný vlak na Podzemní dráze. Na jedno oko je slepá, v přední levé noze má křivici a na pravé zadní zase spánek, ale jak sebou dovede hodit! Ukaž, co umíš, Chrysantémo! Musíme se dostat k opravdické dráze ještě přede dnem!” A za těch slov se Harrieta rozjela přímo napříč přes strniště.

KAPITOLA XXII

Trochu šmajdavě, ale účelně začala Chrysantéma /ukazovat, co umí’. Noc byla již docela černá - dokonce i hvězdy zašly. Stará kobyla se jevila sotva jako sedavá skvrna matně se míhající v tmě. Křivě se tocící kočárová kola ani dost maličko neskřípěla, byla důkladně prosáklá mazadlem - a tak pomalu, až příliš pomalu, celý ten podivný krám překročil hroudovitá pole plantáže Broadacres a konečně zabočil na silnici.

Domácí plantáž byla už daleko vzadu, dokonce i plantáž Melrose již minuli, avšak oba staří dosud neřekli ani slovo. A Harrieta se skláněla hluboko dopředu nad koně, napjatým pohledem vystopovávala silnici, stále potahovala za opratě, nutila se myslit na běžné malichernosti - a přece a přes všechno stále znovu a znovu se jí ledové prsty strachu tiskly na páteř. Ačkoli bylo červnové teplo, chvěla se chladem.

Po léta se úzkostlivě vyhýbala bezprostřednímu sousedství plantáže Broadacres, dobře věděla, že by nebylo ani trochu moudré tato místa navštěvovat. Teď však podstupovala toto dobrodružství směle, vysvobozování těchto lidí započala s nebetyčnou bravurou. Tuto chvíli však černota noci se okolo ní jakoby zavírala, stahovala se a dusila ji! Opět jí začal před očima poskakovat obličej mladého pána George - hned byl vlevo, hned vpravo, nad ní, - ta strašná, nenáviděná tvář -hned se vyšklibovala, hned se kroutila vztekem! Má se snad setkat s tou tváří ve skutečnosti ještě před jitrem? Strejka Poosa mu již mohl poslat vzkaz. Ba ne, mladému pánu Georgovi by ,ani nevadila ztráta tatínka Bena a staré Rity - Ti dva si své už odpracovali. To jsou již jen zbytečná ústa ke krmení! Poněvadž však jejich zmizení znamená její příchod, stíhal by je všemi ďábelskými prostředky, jimiž vládne.

,20 000 dolarů za Mojžíše!’ Krvavou odměnu strejkovi Poosovi!

Harrieta se snažila setřást dusivý strach. Naslouchala kuňkání žab - znělo drsně, nepozemsky, nějak nezvykle! Zdvíhala tvář do osvěživého větru. Připadalo jí, jako by přinášel podivné šepoty, varování před zlem. Sáhla rukou dozadu a hmatala po uzlovité ruce staré Rity. Našla ji a pevně ji stiskla. Tatínek Ben začal brumlat modlitbu.

„Panebože, smiluj se nad svými dětmi! Panebože, pomoz nám, ať se tam dostaneme, pane na nebi!”

Harrietino srdce jako ozvěna opakovalo tu prostinkou prosbu, třebaže její rty zůstávaly suché a mlčelivé.

„Panebože, pomoz nám, ať se tam dostaneme!” Mohl by ji strejka Poosa zradit? Což si div neuběhala nohy, jak pro něj hledala a sháněla bylinky v těch dávných dnech, kdy ještě byla volná jak jestřáb? Listy dlaně Kristovy - mateřský kořen -divokou marjánku - volský balzám!

„Panebože, pomoz nám, ať se tam dostaneme, pane na nebi!”

Ještě před rozedněním dojeli k železnici a tatínek Ben i stará Rita nasedli na vlak odjíždějící do Wilmingtonu -bezpečně, jak Harrieta doufala, bezpečni se svými zvlášť označenými jízdenkami a s podrobným poučením ,jak se dostat k Thomasu Garrettovi. Průvodčí tohoto časného ranního vlaku byl , oddán myšlence osvobození’, jak dobře věděla a byla si jista, že ty dva staré lidi bude ochraňovat podle všech možností svého postavení. Ještě však dlouho potom, kdy se vlak jako had vy kroutil do dálky a zmizel i poslední obláček dýmu z jeho lokomotivy, stále ještě tam stála a úzkostně zírala na koleje.

„Jak párek novorozeňat,” zabručela si a přejela si dlaní přes čelo a oči.

Chrysantéma zůstala celý den dobře ukryta a Harrieta se schovávala s ní. Samou úzkostí si nedokázala odpočinout. Znovu a znovu uvažovala, jaké mají stará Rita a tatínek Ben vyhlídky, že se dostanou do bezpečí. Což kdyby je chytli! Odvlekli by je zpátky k mladému pánu Georgovi, aby je tam surově potrestali - mučili? Byla to veliká úleva, když spiklenecky přátelská tma jí podala ochranné roucho a Harrieta se mohla vydat na další cestu.

Když druhá noc pomalu končila, Harrieta směle vjela do samého středu Wilmingtonu. Zdálo se, že město stále ještě kryje temně šedivý plášť noci, ale na východě se rychle rozšiřoval pruh růžové a zlaté. To dokazovalo, že se dostala k cíli právě včas. Šmajdavá kola kočárku hřmotila na nerovné kamenné dlažbě. Kopyta Chrysantémy cvakala na poplach. Harrieta se úzkostně rozhlížela, ale staré domy nedávaly najevo žádný zájem. Když dojela na náměstí naproti tržnici, zastavila Chrysantému a přivázala to podivné, nepůvabné dobytče k uvazovacímu sloupku. Potom, aniž se ohlédla, odspěchala, jako by běžela uličkou trestu a strachu, poboční ulicí, jíž se dostala k důvěrně známému domu Thomase Garretta. Tlumené, ale naléhavé bušení na zadní dveře -čekání - znovu tiché zaklepání - až se dveře otevřely dovnitř na dobře naolejovaných závěsech - a Harrieta se opět jednou octla tváří v tvář velikému antilskému sluhovi Thomase Garretta. A minutku poté ji přijímal sám pán domu.

„Mojžíši!” vztahoval k ní ruku. „Kdes byla celé ty měsíce, děvče? Už nás obavy přemáhaly, měli jsme o tebe hroznou úzkost.” A potom v odpověď na úzkostnou dychtivost v jejích očích zvolal: „Ti jsou v bezpečí, tví staří rodiče, už jsou daleko na cestě k Williamu Stillovi - -”

„Ach, díky bolu, pane!” odpovídala Harrieta a sehnula hlavu, aby skryla slzy vděku.

„Proč jsi nepřijela s nimi vlakem?”

„Kdepak, prosím pane, to zase jsem trochu chytřejší, než abych se veřejně ukazovala tam v tom výběžku lesa. A potom, pane, dneska já jsem finančník, pane. Koupila jsem si vlastní vlak na dráze, i s lokomotivou a se vším všudy - a strašně nerada bych přišla o úroky ze základního investovaného kapitálu. Má čtyři nohy a dovede se hýbat. Nechala jsem ji uvázanou na náměstí u tržnice a je tam doteďka, jestli náhodou nepadla a nedodělala.”

„Kůň?”

„Možná že kdysi to byl kůň, pane! Teďka už jen spíš jako vzpomínka.”

Harrieta nyní Thomasů Garrettovi vyložila svůj bystrý plán - ponechat starou kobylu na náměstí, aby na ni celý svět mohl civět, zatímco ona sama uklouzne v zavřeném kočáře a stihne ještě loď na Filadelfii.

„Nemyslíte, že budou moc a moc koukat a čekat, že uviděj Mintu?” ptala se Harrieta s nadějí v hlase.

„Umhmhum - tedy, je to možné. Musíme doufat. Buď jak bud, je to zajímavá lest,” odpovídal jí kvaker s úsměvem.

„Můžete mě dát odvézt zavřeným kočárem, pane?”

Thomas Garrett vzhlédl na staré rodinné hodiny, stojící v hale vedle jeho křesla jako vážná stráž rodinného času.

„Dvě hodiny odpočinku si dopřeješ, devce moje, a zavřený kočár bude do té doby připraven - a jaké máš záměry s tou svou ,lokomotivou’, cos ji nechala stát rovnou na kolejích v samém středu města?”

„Ach, pane, snad požaduju příliš mnoho. Myslíte, že by se ten kůň dal prodat?”

„Jakou požaduješ cenu?”

„Dva dolary mě Chrysantéma stála a já jsem z ní neměla užitku za víc než tak dolar a půl, víc ne, pane! Jestli nepadla a nepošla teďka v tu poslední půlhodinu, tak je zrovna tak dobrá, jako byla, když jsem ji koupila. Se mnou se jenom zdravě proběhla - a já teď potřebuju nutně peníze a vezmu za ně naše rodiče do Kanady.”

„Dostaneš je,” pravil Thomas Garrett s jistotou, „a ještě něco navíc.”

Když den pokročil, dlouho potom, kdy se Harrieta vydala v bezpečí do Filadelfie, prošel důstojný starý kvaker okolo tržnice a pohlédl na hlouček zvědavců, tlačících se okolo Chrysantémy. Jeho oči neprozrazovaly žádný zájem, když se vtlačil do okraje hloučku, avšak cosi mu v nich přece jen problesklo.

„Hleďme, copak je toto zde, copak je to?” zeptal se docela přátelsky srdečným tónem. „Podobá se to - počkejme -opravdu koni.”

„Zas ještě další vaši přátelé se uvelebili u nás v městě, Garrette,” zvolal drobný, ale ostrý chlapík, jako by z tlačenice vybuchl. „Kdo jiný než negr by jakživo jel s takovouhle kobylou?”

„Pravda, kdo asi!”

„A proto tu teďka kobylu hlídáme. Až se ten nesAr pro ni vrátí, tak ho pěkně přišpendlíme - víte? Ale že je to nápad, co?”

„Rozumný nápad,” odpověděl suše Thomas Garrett, „doporučil bych však, abyste kobylu odvedli do stájí Jima

Barretta, kde ji právě tak můžete - řekněme - hlídat, aniž přitom vzniká veřejné pohoršení zrovna na náměstí. Na shledanou!”

Za nějakou chvíli Chrysantému opravdu odvedl do stájí sám ten drobný a ostrý chlapík, kterého již dlouhé čekání unavilo. Když se očekávaný ,negr’ nevrátil, používal vlastník stájí kobylu stejně jako ostatní své koně, které na krátké lhůty pronajímal. Ke všemu byl tento Jim Barlette dobrým přítelem Thomase Garretta, třebaže jejich spojenectví nebylo veřejně známo. Garrettův veliký Antilan se potom zastavil jednoho temného večera ve stáji a z ruky do ruky přešla maličkost pěti dolarů. Potom už ty peníze snadno našly cestu k Harrietě Tubmanové.

Ve Filadelfii Harrieta zastihla starou Ritu a tatínka Bena právě ve chvíli, kdy vyprávěli své životní osudy Williamu Stillovi a s okouzlenýma očima přihlíželi, jak ten pán jejich historii zapisuje do své veliké knihy záznamů. Uvítali Harrietu s nadšením a s bláznivou radostí. Brzy se opět všichni tři vypravili, aby společně pokračovali ve své daleké pouti.

V New Yorku o ně pozorně pečoval David Ruggles, který je usadil do vlaku odjíždějícího do města Albany. V tomto hlavním městě státu New York je očekával a pomáhal jim slavný pracovník v protiotrokářském hnutí Stephen Myers, který je čtrnáct dní skrýval a potom je v naprostém bezpečí poslal opět vlakem do města Syrakus. Jenže potom tam v Syrakusách se ukázalo, že se musejí maličko zdržet a velmi důkladně změnit další pořádek cesty. Harrieta již toto město velmi dobře znala a že by je tu mohla čekat nějaká potíž, to ji ani ve snu nenapadlo. ,Průvodčí na Podzemní dráze’ pan J. W. Loguen je měl již na nádraží očekávat (dostal již dlouho napřed písemnou zprávu), ale když Harrieta dychtivě hledala jeho tvář na nádraží v tlačenici, nenašla ho. Tatínek Ben měl výbojnou náladu. Najednou byl docela dětinsky žvatlavý. Stará Rita byla klidnější, ale skoro stejně blažená. Dostali se teď už tak daleko - skoro k samé kanadské hranici - vzhůru po veliké modré řece Hudsonu, až do zvlněných kopců kraje okolo jezera Fingeru. Kanada a s ní , svoboda navěky’ leží již na dosah. Otroctví a jeho bědné dny zapadly daleko v minulosti. Drželi se ti dva pohromadě, stará Rita visela tatínkovi Benovi na lokti, spokojení a důvěřiví jako dvě malá děcka. Samým štěstím nevnímali zvědavé pohledy kolemjdoucích bělochů. Harrieta však, stále ještě úzkostně zkoumající všechny procházející bělochy v naději, že zahlédne svého přítele pana Loguena, nemohla ty pohledy tak snadno ignorovat. Chvíli se těm lidem dívala do očí se samozřejmou sebejistotou. Potom odvedla své staroušky do nenápadného kouta u vchodu k podejně zavazadel a nechala je tam odpočívat opřené o ruční vozík.

„Zůstaňte tady, dokud se nevrátím,” přikazovala jim a znovu se opatrně vplížila mezi lidi do tlačenice. Všechno však bylo marné. Obyčejně tak přátelský bílý ,průvodčí na Podzemní dráze’ nebyl nikde k spatření. Stín starosti zatemnil sluneční jas Harrietiny důvěry. Vrátila se k staré Ritě a k tatínkovi Benovi.

„Pan Loguen tu není, ať dělám, co dělám. Je to moc divné, ale už vím, co podnikneme. Zajdu do domu pana Whitea a požádám ho o jízdenky do Rochesteru, potom stihneme příští vlak. Nocovat tady nebudeme. Jdu pro ty lístky a vy čekejte tady a s nikým se vůbec do řečí nedávejte. Tady z toho místečka, kde teď stojíte, se nesmíte ani hnout, slyšeli jste mě dobře?”

Harrieta zdůraznila své pokyny prudkým pokývnutím hlavou a odspěchala. Předtím byla již dvakrát v domě pana Whitea, takže se tam nyní pustila bez nejmenšího zaváhání a tápání. Pan White byl generálním ředitelem železnice, prostí černoši, jimž pomáhal, ho nikdy ani neuviděli, nicméně však byl jejich mocným přítelem.

Potřebovala se jenom postavit k předem určenému oknu za popínavý keřík vinné révy, rostoucí u samé zdi jeho domu. Ustavičně, ve dne i v noci, byl u toho okna někdo ve střehu. Po pouhém klepnutí na skleněnou tabulku se okno tajemně otevřelo. Potom už potřebovala pouze zvednout svou černou ruku a na vztyčených prstech ukázat, kolik jízdenek potřebuje. Okamžitě vloží připravená a ochotná bílá ruka do té černé dlaně přesně tolik jízdních lístků ze Syrakus do Rochesteru. Harrieta začala obvyklý postup. Stála pod oknem a čekala. Vzrušená krev jí hučivě bušila v uších. Zklame vydávání lístků tak, jako zklamal pan Loguen? Ach kdež, už jsou tady -dlouhé, třepotavé útržky žlutého papíru jí padaly do ruky. S úlevou je zastrčila do kapsičky a vykročila opět zpátky na nádraží.

Na to všecko spotřebovala asi půl hodiny - což není doba tak dlouhá, aby na ni nemohla zanechat své stařečky samotné, ale Harrieta si přes všechno opět uvědomovala ten tíživý pocit starostlivé obavy. Jen stěží v sobě potlačovala naléhavé vzrušení. Kdyby se dala do běhu, nepřilákala by si rovnou za paty celou smečku pronásledovatelů?

Jak se blížila k nároží před skladem zavazadel, vykročila ostřeji - oběhla roh budovy - a srdce jí divoce poskočilo. Stará Rita a tatínek Ben - kde jsou? Na hrůzyplný okamžik ji ovládla představa, že oba zmizeli. Naštěstí to tak nebylo, jen ruční vozík byl odtažen o kus dál podle zdi. Stará Rita se o něj dosud trpělivě opírala a klidně držela v rukou svůj malý raneček šatstva. Kde však vězí tatínek Ben? V mžiku popadla Harrieta matku za rameno a třásla jí. Ani si neuvědomila, jak prudce a hrubě si vede.

„Kde je tatínek Ben? Ach, mami, kde je tatínek?”

„Kde je tvoje slušné vychování, dítě!” vykřikla stařena, ustupujíc před těžkou rukou své dcery. „Tatínek Ben si jenom kousíček vyšel s jedním báječně příjemným nosičem zavazadel. Říkala jsem mu, aby nikam nechodil, ale ten člověk mu tvrdil, že je doktor-čemokněžník - -”

„Ó, mami!” zvolala Harrieta, žalem naráz takřka ztuhlá. Avšak již v tom okamžiku, jako by v odpověď na její žalostné zavolání, tatínek Ben sám se šoural z dveří skladu zavazadel, stále ještě v živé rozprávce se svým novým přítelem. Obličej měl zardělý, mluvil až příliš hlasitě a nohy mu jaksi neobvykle odmítaly sloužit, ne tak, že by se to dalo svádět na jeho věčné ,regma’. Na chvíli se zdálo, že ten ‘báječně příjemný’ nosič zavazadel má chuť přijít s tatínkem až k nim - byl to hodně podivný barevný člověk se šilhavýma očima, který se Harrietě na první pohled hnusil. Jakmile však ji zočil, upustil loket tatínka Bena jako horký lívanec a rychle zahýbal zase zpátky do dveří.

„Ach, tatínku Bene, kdes byl?” volala Harrieta na otce vyčítavě, hned jak se staroch začal škubavě přibližovat, motaje se střídavě hned na levé, hned zase na pravé noze.

„Jen si prosím tě nedovoluj takhle vyslýchat vlastního otce, děvče!” křičel na ni tatínek Ben pronikavým, zlostným hlasem a současně jí rovnou pod nosem šermoval pytlíkem z červeného flanelu. „Vidíš, co jsem dostal - to je nová čistá karta - takové zaříkáníčko, že postačí zahnat všechno zlé na tomto světě. Mám tady v tom pytlíku křídlo ze sojky, sanici veverky a jedový zub chřestej še!”

„Tatínku Bene, co všechno jsi prozradil tomu černokněžníkovi, co? Pověděls mu, kam jedeme?”

„Samo sebou jsem mu to musel povědět, jakpak jinak by mi mohl dát dohromady zaříkávání, co by nám bylo k dobru ve všech těch obcích - -”

„Jmenoval jsi mu - Rochester?”

„Tohleto zaříkávání je právě ta nejlepší karta na Rochester a na jezero Ontarionské - tam nikdež nás nikdo teď nemůže polapit!”

„Pověděl jsi mu taky jméno - mladého pána George?”

„Jakpak by moh, dítě, jak by jen moh udělat tak mocné zaříkávání proti panu Georgovi, když by ani nevěděl, jak se jmenuje?”

„Ó, tatínku Bene, tatínku Bene, ten tvůj zaříkávač je zrovna jenem ten nejhorší vlk v rouše beránčím - ó tatínku Bene, vždyť tys nás všechny prozradil!”

Harrieta lomila rukama málem šílená hrůzou a zoufalstvím. Celá hra nadobro prohrána? Dobře věděla, že teď se nedá jet do Rochesteru. Možná že se již v tuhle chvíli

chystají vyslat policii na rochesterský vlak, nebo dokonce připravují jejich zatčení rovnou zde, jak tu všichni tři stojí na nádraží v Syracusách. Chudinka tatínek Ben, tak hanebně podveden ve své nevinné důvěřivosti, poskytl jim všechny informace, které potřebují - a to ještě podveden mužem z vlastního lidu!

„Ať ho, ďábla prokletého, ať ho bůh všemohoucí na místě srazí do horoucích pekel,” modlila se Harrieta, jak tu teď stála v hrozné nejistotě.

A již opět zahlédla tu zlou barevnou tvář se šilhavýma očima, jak opatrně vyhlédla z dveří skladu zavazadel. Ještě se na ně úkosem podívala - a opatrně se opět stáhla zpátky do dveří. V tom okamžiku, zatímco se ona vytřeštěně rozhlížela koldokola, hledajíc nějaký nový způsob úniku, veliká lokomotiva na nejbližší koleji začala odchrchlávat a vyprskávat páru a mohutné husté mraky kouře z komína. Rozdrnčel se zvon. Vlakvedoucí se zastavil a mával lucernou. Dva notně opotřebované vagóny byly přisunuty a zavěšeny za uhelný tendr.

„Nastupovat!” volal průvodčí. „Ve směru na Auburn všichni nasedat!”

Směr na Auburn? Hleďme, kdepak to asi je? Co na tom záleží? S náhlou až zběsilou rozhodností Harrieta napůl strkala a napůl vlekla tatínka Bena ke schůdkům do vagónu. Stará Rita poslušně cupitala za nimi. V mžiku byli všichni tři vysoko nahoře na plošině a vlak se s nimi rozjížděl.

KAPITOLA XXIII

Harrieta brzy objevila, že v celém osobním voze, vybaveném na jednom konci zrezivělými železnými kamny a po celé délce plyšovými sedadly páchnoucími prachem, jsou oni tři skoro sami. Vlak se otřásal, nadskakoval a rachotil dál, zastavoval na mnoha malých staničkách u zastrčených obcí s nevhodně nadnesenými jmény jako Camillus, Marcellus nebo Skaneateles. Průvodčí dopáleně bručel, když zjistil, že nemají jízdenky (ty, které v Syrakusách dostali, na této trati neplatily), nicméně vsak nabídnuté peníze přijal.

„Až do Auburnu?” vyptával se zamračeně a Harrieta pokorně odpovídala:

„Ano prosím, pane, až do Auburnu.”

Harrieta si usilovně prohrabávala mozek, ale jakkoli jí to jméno znělo hodně povědomě, nevynořovala se jí žádná bezpečná souvislost. Neměla vůbec ani nejmlhavější představu jak daleko a do jakého města to jedou. Konečně však po natřásání a kymácení trvajícím déle než hodinu, vlak vjel do přítmí krytého nádraží konečné stanice a Harrieta sestoupila se schůdků vagónu, přidržujíc starostlivě starou Ritu jednou rukou, a druhou pevně svírajíc loket tatínka Bena. Ne, už jí stařík nesmí uklouznout!

Zakouřená černota starého, kolně podobného nádraží ji mátla a oslepovala, ale nakonec její zrak tomu pološeru přivykl. Vpředu procházely matné postavy houpacími dveřmi. Harrieta se protlačila za nimi. Tak se všichni tři octli uvnitř čekárny, ale zvědavé pohledy lidí okolo Harrietu přiměly, že čekárnou jen spěšně prošla a takřka v témž okamžiku zas protlačila tatínka Bena a starou Ritu druhými houpacími dveřmi ven na ulici.

Tady v nejistotě zaváhali a zůstali nerozhodně stát na dlažbě chodníku. Harrieta si uvědomila, že se upřeně dívá do olejnatého toku, pomalu plynoucího mezi blátivými břehy. Pozvedla zrak na mohutné hrubé zdi na druhém břehu za říčkou, vyznačené divnými vížkami z ošklivého šedého kamene a dlouhými přízračnýrni mřížemi v oknech úzkých jako štěrbiny.

Zachvěla se maličko hrůzou, ,když si náhle připomněla, že Auburn je město, v němž stojí hlavní trestnice a věznice státu

New York! Jako očarovaná hleděla na tu škaredou hromadu kamene a neubránila se pomyšlení, že by teď opravdu ráda věděla, nebudou-li se oni tři ještě dnes před večerem těšit z přístřeší v tom obrovském domě - „počítám, že uprchlíky dají nejdřív do vězení”, uvažovala usouzené. Tatínek Ben neklidně přešlapoval.

„Tenhleten baráček se mi ani dost málo nelíbí,” zamumlal; „kam se teďka vrtnem, holka?”

„Kam se vrtnem?” Harrieta by byla dala za to půl života, aby na tuto otázku dovedla tatínkovi odpovědět. Byla však tentokrát dočista bezradná.

Jasný paprsek se odrazil od měděné sochy vojáka, jež tvořila vrchol nejvyšší věžičky trestnice. Socha v slunci třpytivě zazářila. Malý rudovlasý chlapec přistrkal ruční vozík plný zavazadel k čekajícímu povozu. V témž okamžiku proskočilo Harrietě v paměti jedno jméno, zapamatované z útržku rozprávek v domě doktora Parkera - Seward z Auburnu. Tak toto je ta souvislost, po níž v duchu tak dlouho marně tápe! Se zábleskem radosti z náhlé úlevy se obrátila na malého nosiče zavazadel, který si před ní vedl s takovou důležitostí.

„Dítě, kdepak je tady v Auburnu dům pana Sewarda?” Chlapec vhodil odbornicky vak z kobercoviny do dvířek povozu, potom se vzpřímil a zahleděl se na ni udivenýma očima.

„Guvernéra Sewarda - toho? Dolů ulicí Genesee, až dole tam přes ulici a kousek nahoru po Jižní ulici - největší dům v městě - -” ukazoval špinavým prstíkemA

William H. Seward, přítel doktora Parkera - to se rozumí, že už si vzpomíná - ještě docela nedávno byl guvernérem státu New York - velký vůdce protiotrokářského hnutí - tady to venkovské město je jeho rodná obec a domov! Pomůže jí, jestliže je vůbec zde? Což jí doktor Parker nevypravoval, jak směle vystoupil a obhajoval chudého černocha jménem Freeman, třebaže ho kdekdo varoval, že tím ztratí všechny své přátele a pozbude nadobro své ctihodností a vlivu? Pro hloupého chudého černocha, na jehož případ se žádný druhý právník neodvážil ani sáhnout! Harrieta se obrátila na matku.

„Mami, ty a tatínek Ben si tadyhle sednete na tu lavici, ale tentokrát se ani nehnete a nepromluvíte ani slovo, dokud se nevrátím! Nezapomínejte, že se skrýváme. Nesmíte ani okem mrknout!” Ještě než mohla stará Rita odpovědět nebo tatínek Ben zaodporovat, Harrieta již kráčela dlouhými kroky ve směru, který jí ukázal chlapec cd zavazadel.

Dolů blátivou cestou s hluboce rozrytými kolejemi, napříč přes širší ulici vroubenou samými krámy - zchátralé dřevěné tu strašily bok po boku třpytně novým z cihlového zdiva -vyhnula se policajtovi, který si povídal s dvěma zahálejícími občany. Nakonec se opět zeptala na cestu malého dítěte. Znovu se prstík zamířil a ona znovu pospíchala přes hlavní městskou tepnu (ulice Genesee ji dítě nazvalo), až se octla v rezidenční čtvrti, v ulici zastíněné nepřerušovanou dvojitou alejí nádherných starých javorů. Všude prostorné trávníky, veliké vily postavené hezky v pozadí pod obrovskými starými stromy. Když konečně Harrieta došla k rozlehlému, vznešeným dojmem působícímu domu z šedého kamene, většímu než všechny ostatní, pudově vycítila, že našla

guvernérův dům.

Mžourala škvírami v zeleném z laťkoví propleteném plotě, potom bránou pohostinně otevřenou. Na okamžik se jí jaksi těžko dýchalo, ani pohnout se nemohla. Jenže Harrieta již nebyla ta dívenka, která podnikla svůj první zoufalý, nejistý útěk z plantáže Broadacres; byla již těžce zkoušenou veteránkou všemožných nebezpečenství Podzemní dráhy, byla přítelkyní mnoha proslulých mužů i žen. A což se stará Rita a tatínek Ben nesvěřili její ochraně?

Pomalým, důstojným krokem prošla mezi sloupy brány a po chodníku přicházela k hlavnímu vchodu. Neobyčejný, mohutný a krásný ptačí zpěv trysknuvší z koruny jednoho vysokého javoru ji přiměl, že se zarazila a ohlédla. Uviděla tam žlutého kanára houpajícího se a vesele vyzpěvujícího v lesklé měděné kleci, zavěšené na větvi.

Silnou rukou Harrieta zabušila klepadlem. Okamžitě se objevila bezvadně úhledná služka a překvapeně na ni zírala. Takřka v témž okamžiku proběhl okolo služky malý rudohnědý Španiel a s divokým štěkotem še na Harrietu vrhl. Sehnula se, aby ho pohladila a aby přitom také skryla, jak se jí vzrušením chvějí rty. Potom řekla:

„Je pan Seward doma?”

„Pan Seward je ve Washingtonu.”

„Tak to musím mluvit s paní Sewardovou - -”

„Paní Sewardová je nemocná. Nesmím ji teď vyrušit.” A již se dveře zavíraly, jenže Harrieta zůstala pevně stát ve vchodu.

„Ach, prosím vás,” a vztáhla ruce v bezděčné prosbě -„nemohla bych tedy vejít a chvíli počkat? Mám pro paní Sewardovou velice důležité zprávy.”

Služka byla viditelně na rozpacích.

„No tak teda pojďte dál a tadyhle chvilku počkejte,” odpovídala váhavě, „Já se přeptám - -!” Odešla chodbou.

V Harrietiných očích teď vyšlehly plamínky uličnictví. Tiše jako duch se vykradla za služebnou dívkou, která, nic netušíc, ani se neohlídla. Když zaklepala na dveře na konci chodby a ozvalo se zvučné „vejděte”, Harrieta stála přímo za ní. Dívala se do pokoje přes služčino rameno.

Štíhlá půvabná paní seděla jakoby v mdlobné únavě v

staromódním houpacím křesle s vysokým zahnutým

opěradlem. Pestrý pletený pléd, přehozený přes kolena,

vynikal jako barevná skvrna v ostrém kontrastu s bledou tváří.

„Promiňte, že vás vyrušuji, milostpaní,” spustila malá

služtička opatrně. „Jedna barevná dívka čeká dole v chodbě -//

V tom okamžiku Harrieta proběhla podle služebné dívky a ta ustoupila nazpět s ústy údivem dokořán. Na tváři nemocné paní se nejprve objevila rozmrzelost nad takovým vyrušením, nyní však zazářila, jak ji tato malá scénka obveselila. Zřejmě se bavila nepříjemností, jež postihla její služtičku.

„Nic nevadí, Mary!” pravila pokojně, a potom k Harrietě: „Tak tedy čekáte dole v hale, což? Copak chcete?”

, paní Sewardová, možná že jste již o mně slyšela? Jmenuju se Harrieta Tubmanová,” a hrdě se vztyčila.

„Ne, neslyšela.”

„Jsem přítelkyně doktora Theodora Parkera z Bostonu. Často a častokrát mi vypravoval o panu Sewardovi. Nazývají mě taky Mojžíš, protože vyvádím své krajany z otroctví. Jsem průvodčí na Podzemní dráze - -”

„Průvodčí? Nu a?”

Paní Sewardová se nyní upřeně na Harrietu zahleděla s velikým zájmem, který Harrieta okamžitě postřehla. Ach, kéž by dokázala přimět tuto ženu, aby jí chtěla pomoci, aby pochopila její svízelnou situaci a nebezpečí, tuto bílou ženu, sedící tady tak klidně v naprostém bezpečí! Mluvila již k tolikerému posluchačstvu, ještě nikdy však nepromluvila v tak naléhavé tísni. Tady musí mít úspěch! MUSÍ MÍT ÚSPĚCH! Vypověděla příběh staré Rity, jak stařenka odjakživa toužila po vysvobození a tolik si přála být vykoupena z otroctví, jak jí to starý milostpán slíbil, jenže ji zklamal svým náhlým úmrtím. Jak ona sama se dřela a nuzovala a střádala a vymýšlela plány a vrátila se na Broadacres, vystavujíc se nebezpečí smrti, jen aby zachránila svou matku a svého otce. Mluvila o jejich společné pouti, o dnech a nocích stálého nebezpečenství, a jak už v samý podvečer konečného úspěchu chudinka tatínek Ben je všechny v Syrakusách prozradil svou dětinskou důvěřivostí.

A

možná že zrovna tedka, paní Sewardová, možná že už šerif tady v Auburnu dostal tu zprávu ze Syrakus, že musí honit a polapit mou ubohou maminku!”

V očích paní Sewardové stály slzy. Vztáhla k Harrietě ruku. „Jste statečné děvče a já už udělám, co budu moci, abych vám trochu pomohla. Není to tak dávno, co jsem jela s panem Sewardem na Jih. Vím, co otrokářství znamená, protože jsem to viděla. Viděla jsem na vlastní oči otrockou robotnou partu spoutaných černošských dětí, devíti, deseti, dvanáctileté děti hnané krajem jako stádo, poháněné biči! Celé měsíce potom, ba někdy za noci ještě ted slyším ten jejich bezmocný nářek. Tady vás schovávat nemohu, ale nějak vám pomoci musím.” Nejistota v hlase paní Sewardové se změnila v náhlou rozhodnost. „Už vím - venku na samém konci Jižní ulice za domkem městského mýta je kus volného pozemku a na něm neobydlený dům, majetek mého manžela. Tam vás pošlu.

Mary, řekněte kuchařce, aby naplnila veliký koš jídlem, cokoli má po ruce, zejména jídlo hotové, vařené. Počkejte ještě, Mary! Řekněte Jeffovi, aby poslal můj zavřený kočár na nádraží pro ty dva ubohé staroušky. Ne, Harrieto, neděkujte mi! Hodně štěstí a zdar vašemu jednání!”

KAPITOLA XXIV

Všechny tři dny, za nichž se skrývali v tom malém prázdném domku, nepouštěla Harrietu hrůza ze spárů. Každým okamžikem očekávala, že pozemek obklíčí kordon policajtů, jenže hodiny klidně míjely a jim se vůbec nic zlého nestalo. Časně ráno čtvrtého dne, skoro ještě před svítáním, objevil se tu znovu zcela tajemně opět týž krytý kočár Sewardových, který je tady do toho domu přivezl. V něm unikli bezpečně na vlak do Rochesteru.

„Mami, tatínku Bene! Pojďte se podívat na vodopád! Je to báchorečná podívaná!” Harrieta se pokoušela vyvést rodiče ven na plošinu, když se vlak opatrně a pomaloučku šinul po visutém mostě přes řeku Niagaru. Tatínek Ben se vyšoural ven v dětinském vzrušení, ale stará Rita jen zavrtěla hlavou.

A tam, o něco víc než kilometr proti toku řeky překrásný oblouk vodopádu jako by visel, podobný obrovské, z oblohy spuštěné hrozivé oponě. Tatínek Ben na vodopád upřeně zíral, upřeně zíral na vířící zpěněnou zelenou vodu v propasti pod vodopádem, na příkré, temné břehy na obou stranách. Z dětinského vzrušení vystřízlivěl do zbožného obdivu a úcty. Stará Rita se nechtěla jít podívat. Seděla v naprostém ztišení s hlavou sehnutou na prsa, s rukama založenýma, napůl ztracena v bezvědomí z vyčerpanosti. Ty dlouhé dny a noci nejistot na ni těžce dolehly. Nyní však k ní Harrieta přistoupila s jinou zvěstí.

„Mami, mami! Tak se probuď, mami! Vždyť jsi konečně svobodná! Už jsme v Kanadě - jsme v bezpečí - už jsme se sebe střásli ten dravci spár!” Nyní se otupělá lhostejnost staré Rity konečně prolomila. Se zbytkem své bývalé vladařské vznosnosti se vzpřímila a v očích jí zazářilo. Sevřela Harrietě ruku.

„Svobodná?”

„Ano, mami, jsme už v zemi královny Viktorie - teď jsi konečně svobodná a v úplném bezpečí.”

Slzy bohatě stékaly po unavené tváři, tak hluboce zvrásněné trýzní otroctví. Pronikavý stařenin hlas vybuchl divokým, prorockým pozpěvováním:

„Sláva bohu na výsostech!

Ó, sláva bohu a taky Ježíši Kristu,

zas jedna duše zachráněna!”

„Tiše, mami! Kdekdo sem kouká!” Nezastrašen se starý hlas zdvíhal pronikavěji stále výš a výš.

„Sláva bohu a Ježíši Kristu pánu!” Ach kdež, Harrieto, teď nedokážeš matku umlčet. Přišla chvíle jejího triumfu, toto je vrcholná její odměna za hubená léta marného toužení. A na tvářích, jež se obrátily a zadívaly se na starou Ritu, objevilo se jen málo posměšných úsměvu.

Extáze staré Rity měla jen krátký život a její radost ze svobody byla brzy zchlazena tvrdou skutečností, jíž stanuli nyní tváří v tvář. Malé městečko Hamilton, do něhož se dostali, bylo přeplněno uprchlými otroky - otrhanými, osamělými, bez domova a bez pomoci. Kanaďané k nim byli přátelští, nebyli však nijak připraveni o všechny se postarat. Práce, přístřeší a jídla nebylo ani pro polovinu z nich. To nejlepší, co dokázala Harrieta sehnat pro otce a pro matku, byla jen chatrná stará chatrč mezi okrajem lesa a tou nejchudší okrajovou končinou obce.

„Tadyhle ta prkna tu těch stěn jsou tak daleko od sebe, že můžeš skrz ně plivat ven,” stěžoval si tatínek Ben a často hned své tvrzení skutkem dokazoval. Ba, někdy se zdálo, že je to jeho největší ctižádost. Stará Rita cítila ,ten průvan až do kosti’ a byla stále víc a víc podrážděná, zejména když přituhující zima zhoršovala její revma. Harrieta také se stále rostoucím zoufalstvím usilovala udržet rodinné teplo. Pouštěla se do jakýchkoli příležitostných prací, jen aby vydělala maličko peněz, sháněla potraviny a palivo, kde se dalo. Tu a tam přinášela pošta nahodilé příspěvky od jejích přátel, jako byl doktor Parker nebo Thomas Garrett, ale všechny takové peníze Harrieta pečlivě ukrývala do malé krabičky, zastrčené na konci dutého břevna. To byly peníze na ,věc’, těch se nesměla dotknout ani pro otce a matku.

Jednoho dne si Harrieta přinášela domů z lesa těžkou otep suchých větví, které si nasbírala na zátop, když tu ji náhle předešel vysoký a hubený běloch s tváří jako jestřáb a pokoušel se vzít jí náklad z rukou. V první chvíli Harrietu ten člověk dopaloval a vykřikla na něj příkře:

„Já si svoje rance unesu sama, pane —” ale ten vysoký člověk kráčel klidně dál po jejím boku, zlostným výkřikem nijak nedotčen.

„Promiňte, že jsem vás vylekal - nemůžete mě znát -nepomyslil jsem na to. Jmenuji se Brown - -”

„Brown?”

„Ano - John Brown - přijel jsem do Kanady jen proto, abych se s vámi sešel.”

„Ach, pane - snad ne - snad ne John Brown, ten, co za nás tak bojoval v Kansasu?”

„Ó!” muž ostře, zhluboka vdechl. „Vy jste už slyšela, co se stalo na křižovatce Dutch Henry’s Crossing? Tak to mě už znáte! Kde bychom si mohli pohovořit? U vás doma?”

„Ne prosím, pane, po správnosti ne, pane. Můj starý otec to nemyslí zle, ale je už jako malé dítě, poví všecko, co uslyší a co ví.”

John Brown se obezřele rozhlédl. Rukou setřel sněžný poprašek s kmene vývratu, u něhož právě stáli.

„Posaďme se tady. Tato kláda nám musí postačit za konferenční salónek,” pravil. „Harrieto, slyšel jsem, že nikdo se nevyzná v horách jako vy, že znáte všechna místa v Apalačském pohoří, jichž je možno využít k úkrytu. Takhle, načrtněme si mapu!” Předklonil se a ukazováčkem pravice vyznačil ve sněhu křížek. „Tady je Gettysburg. A teď - tuhle je Jižní hora, začátek Modrého pohoří, ale Pennsylvánii vynechme. Mne zajímají především hory ve Virgínii. Zde je hora Nečas - tady je Mariina skála - potom dál Ondatra, Kamenný muž a Jestřábí zobák - a nyní - co mi můžete povědět o stezkách, o průsmycích, o dostupných skrýších a jeskyních - o nejrychlejších sestupech do údolí, o nejbližších úkrytech, o nejvydatnějších pramenech, zkrátka o všem možném, co potřebuji vědět?”

Harrieta si zatím měřila toho muže vedle sebe bystrým okem.

Věděla, že je přítelem její rasy. Což nebojoval v Kansasu za svobodu? Věděla také, že Parker a Wendell Phillips a mnoho dalších Seveřanů mu svěřují peníze a osobně ho podporují. Kam přišla, všude o něm slýchala. V tom obličeji, který byl teď tak blízko jejího ramene bylo však něco, co ji nevysvětlitelně vydražďovalo. Připomínal hlavu supa, nos příliš zahnutý, linka úst příliš přísná.

„Pane Brown, prosím pěkně, povězte Mintě, proč se na tohle všechno vyptáváte?”

Hlava Johna Browna se prudce vztyčila náhlým přepětím potlačovaných citů.

„Zahajuji povstání otroků. Pro začátek jenom v jednom místě, ale již jeden takový úspěch přiměřeně oslabí moc otrokářů. Vylákám nejsilnější černochy do hor a rozumí se, že další přijdou za nimi. Mám již peníze na pět set pušek. Z hor se budeme útokem vrhat na plantáže a pustošit půdu Nevěřících - pálit - ničit - zabíjet - zabíjet - ZABÍJET!” Přísný hlas se mu postupně zdvíhal. Svaly obličeje se pod bílou kůží křečovitě zachvívaly, světlé oči se vpalovaly do očí Harrietiných. Znepokojeně si odsedla a odvrátila zrak. Dotčeně zírala na zasněžený les, hluboce se nadechla jeho ticha a míru.

„To by byla špatnost, pane, špatnost! To by byla válka, kdyby se můj lid rozdivočil.”

„Harrieto, váš lid je ve válce už teď. Když poprvé běloch připlul s první otrokářskou lodí do této země, vypověděl černé rase válku a ta válka se vede dodnes. Otrokářství je válka! A válka, proti válce má právo na všechny a jakékoli prostředky!”

„To je možné, pane, ale - -”

„Harrieto, nezabila byste svého otrokářského pána?”

„Jestli bych zabila pana George?” Nenávist vyšlehla Harrietě z očí jako živý plamen. „Kdyby se mi toho ďábla podařilo zabít, hned na místě bych ráda umřela - a šťastna.” John Brown se zasmál skřípavým, nepříjemným smíchem.

„Tak vidíte! Vy také - jenže on má mnohem větší naději polapit vás a vás zabít, chudinko malá. Jak vysoká je ta cena, co naposledy vypsal na vaši hlavu? Dvacet tisíc?”

„Spíš dvakrát tolik.”

„Vida!”

Pomalu nenávist v Hanrietiných očích odumírala. Změkly jí teď ty oči a prohloubily se zvláštní, zadumanou melancholií.

„Snad bych tedy pana George zabila, ale jakživo ne starého pána. Ne! Zrovna jako bych se nikdy nedokázala ani dotknout vlásku na hlavě paní Anny. Byla na nás na všechny tak hodná jako anděl. Všichni páni taky za to otrokářství nemůžou. Samo je to tak jako tak doběhlo - doběhlo je to a oni teď nevědí, kudy kam. Když povedete otroky k paličství a zabíjení, budou pálit a zabíjet všechny - staré i mladé - každého, všude, muže, ženy, možná děti - to by nadělalo neštěstí!” John Brown položil těžkou ruku na pravici Harrietinu.

„V tomto bodě si tedy nerozumíme tak docela do poslední písmeny,” pravil, „ale oba stejně chceme vašemu lidu pomáhat.”

„Mému lidu? Ano!” Harrieta ta slova vykřikla hlasem hlubokým, plným citu. „Vždyť já už dávno pro nic jiného nežiju - jen pro to, jak bych nejvíc pomohla našemu lidu. Říkají mi Mojžíš. Jednoho dne snad budu opravdovským Mojžíšem. Chci udělat něco velikého - čas přeměny se blíží. Jasně ho vidím.”

„Tak tedy mi pomůžete, neboť můj cíl je stejný jako váš?”

„Jestli to dokážu - -”

„Když budu mít tam v horách schovanou družinu otroků, vyvedete je na Sever, ukážete jim cestu?”

„Cestu na Sever? To ano, prosím, pane - radši než zpátky, radši, než aby pustošili a zabíjeli. Já už pomohla na Sever tolika otrokům a jsem tu ustavičně přichystaná pomáhat dalším a dalším.”

„Dobrá! Tak tedy můžeme konečně spojenými silami vyrazit!”

Harrieta a John Brown rozmlouvali toho odpoledne hodně dlouho. Neuvědomovali si ani přituhující zimu, ani protahující se stíny. Když se rozcházeli, vysoký muž s přísnou tváří stiskl Harrietě pevně ruku.

„Sbohem, paní Tubmanová, vojevůdkyně!” prohlásil. „Přišel jsem požádat o vaši pomoc a vy jste připojila celé své mužstvo. Až vás bude zapotřebí, vzkážu pro vás. Pověděl jsem vám heslo mého sboru Gileadských? Vytrvejte bok po boku do poslední kapky krve. Dejte se třeba pověsit, ale ani slůvko neprozraďte.” V příští chvilce byl ten tam a Harrieta se za ním dívala i se smutkem i s údivem v očích. „Tomu člověku je souzeno něco hodně zvláštního, to je jisté,” hučela si pro sebe.

S příchodem léta se stará Rita lépe přizpůsobovala životu v Kanadě, Harrieta však věděla, že by nesnesla dívat se na matku, jak trpí ještě zas druhou mrazivou zimou. Již za čiperných podzimních dnů matka vzdychala, naříkala si ,na svoje soužení’ a Harrieta cítila, že už nevydrží poslouchat ty neovladatelné zoufalé nářky. Jednoho dne začátkem října si Harrieta vzala s hřebíku ve zdi svůj starý chlebník a hodila si řemen přes rameno.

„Mami,” obrátila se na starou Ritu, která si ošetřovala ,svoje soužení’ u ohniště, „musím tě na nějakou chvilku opustit. Máte tady pro sebe s tatínkem Benem jídla i paliva dost a dost.”

„Minto, Minto! Kampak bys šla? Ach, Minto, nevydávej se teďka tam na jih, holka, víš, jaké peníze vypsali na tvou hlavu!”

„Kam jdu, to nemůžu povídat -”

„Minto!”

Když viděla opravdovou matčinu starost a velký zármutek, sevřelo se Harrietě srdce. Citově a ohleduplně vysvětlovala dál:

„Mami, nemůžu po správnosti povídat, kam jdu, ale ten ďábel pan Georg mě nechytí a vrátím se hodně brzy.”

William H. Seward, senátor za New York, stál na schodech verandy svého domu v Auburnu a povídal si se skupinou občanů, kteří ho přišli pozdravit. Bylo to na konci týdne přetíženého prací v kampani za Buchanana, kandidujícího na presidenta. A dnes byl konec únavného dne - po tříhodinovém řečnickém projevu v Rochesteru na schůzi plné politických přestřelek. Ale i když byl senátor Seward unaven až do vyčerpanosti, třebaže již toužil po večeři a pohodlném, nezávazném hovoru s rodinou, byl příliš dobrý politik, než aby to dal na sobě znát. Odhodil nazad rozcuchané vlasy, rudohnědé, ale notně již prošedivělé a zastrčil jeden palec za průramek kabátu. Druhou rukou krátce a ostře gestikuloval. Hlasem již z přílišného řečnění ochraptělým volal:

„Ano, pánové, tak jsem pravil neumlčitelný rozpor! Spojené státy se musejí stát a také se stanou bud celé mocností a národem otrokářským, nebo národem cele otevřeným pro svobodnou práci. Každý kompromis mezi těmito dvěma možnostmi je marný.”

V té chvíli vystoupila pevným krokem na chodník barevná dívka v šatech z podomácku tkaného plátna, se starým chlebníkem pověšeným přes rameno, připojila se k tlačenici toho nevelkého shromáždění. Běloch vedle ní se obrátil s pohrdavou blahosklonností a pokoušel se černošku odehnat.

„Jen běžte, běžte dál, děvče! Toto je soukromé shromáždění u pana senátora.”

„Já s ním potřebuju mluvit.”

„Tak to budete asi muset přijít někdy jindy - -”

Harrieta se nedala tak snadno odbýt. Protlačila se davem, brzy se octla senátorovi tváří v tvář a vzhlédla k němu s takovou smělostí, jakou ve skutečnosti vůbec necítila.

„Pane senátore Sewarde!” řekla Harrieta se širokým úsměvem, nakažlivě veselým. „Já bych jako čekala, že tady jsou okolo vás páni všichni ,na černo republikáni’, ale je tu taky aspoň jeden člověk, co určité musí být z těchhletěch mizerů jižních demokratů - pokouší se mě odehnat.” Celý shluk lidu se rozesmál, jen ten, který prve na Harrietu promluvil, náhle zčervenal.

Pan Seward se rozhlédl po tvářích svých sousedů z domovské obce. Bystře si prohlížel ty rozličné tváře, některé tím vyrušením pobavené, jiné viditelně uražené ,negercinou sebejistotou, většinou však zvědavé, jak se asi Seward, proslulý přítel barevné rasy’, hodlá vypořádat s touto skutečnou představitelkou barevných, když už zabloudila až sem.

„Přála jste si mluvit se mnou?”

„Pane Sewarde, nebudu zdržovat než malou minutku -chci se zeptat jenom na jednu věc.” Harrieta rovněž byla dosti dobrý politik, aby si domyslela, že položena veřejně, může mít otázka naději na příznivější odpověď.

„Nuže?”

„Jmenuju se Harrieta Tubmanová. Nazývají mě Mojžíš. Jsem přítelkyně doktora Theodora Parkera a pana Thomase Garretta a - -”

„Nejste vy to děvče, kterému má žena jednou pomohla, tak asi před rokem?”

„Ano prosím, pane, a právě proto jsem teďka tady. Paní Sewardová nás poslala do úkrytu v malém prázdném domku tady na cestě k jezeru.”

„Ano, ano, myslím -”

„Pane Sewarde, neprodal byste prosím vás Mintě ten domek pro starou Ritu a pro tatínka Bena? V Kanadě se jim nechce líbit.”

„Cože!”

„Prosím ano, pane - jestli tam pořád ještě nikdo nebydlí, tam v tom domku?”

Uviděl snad Seward politik křiklavé titulky přes celou první stranu Tribune Horace Greeleyho: „Senátor ze státu New York poskytuje dům a pozemek vážené černošské dívce”? Nebo snad Seward, prorok a přítel utlačovaných viděl jen zaujetí a odvahu i něhu bývalé otrokyně, stojící tady před ním?

„A což, Harrieto, máte peníze?” Divadelní smysl Harrietu nikdy v kritické chvíli nezklamal.

„To nemám, prosím pane,” odpovídala, „ale mám tadyhle ty dvě silné ruce a všechno vám splatím.”

Vyhrál Seward, mladý prorok. Nesmí urazit těžce vydobytou sebeúctu tady té ženy příliš blahovolnou dobročinností.

„Ten dům máte a bude váš, Harrieto, pro vaše rodiče. Je dosud prázdný. Budu jen rád, bude-li využit. Přijďte zítra ke mně a sepíšeme nezbytné listiny. Budete mi splácet podle svých možností a podmínek. Jak jsem pravil, pánové, toto je ‘neumlčitelný rozpor’ — “

KAPITOLA XXV

Stará Rita se zlobila. Oči jí svítily, hlava pokyvovala. Třásla vztyčeným hrozícím prstem a pronikavý hlas se jí popudlivě zdvíhal.

„Nechoď do města, černoško, v tuhletu noční hodinu -nechoď! Jestli půjdeš teďka, tak nejsi než ničemná lajdácká negerka - -”

Ale Harrieta byla rovněž rozhněvaná. Byla tišší než matka, ale divný vztek jí zevnitř otřásal, vztek mládí, jež nerado vidí, když někdo zkříží jeho záměry. Založila paže a pohlédla na svou matku svrchu.

„Nejsem žádná služka v domácnosti a nechci nic takového být - a víckrát mi neříkej ‘negerka’ - rozumíš? Tak mi nadávají běloši.”

„Jsi jenom taková ničemná lajdácká - -”

Harrieta už pozbyla sebevládu.

„Negerka jsem a lajdácká? Tak to teda se půjdu lajdat teprve teďka a možná že už víckrát Mintu neuvidíš.” Proklouzla dveřmi a přibouchla je za sebou takovou silou, že se nevelký domek celý zatřásl.

Venku v jarním soumraku vděčně zdvihla obličej do krůpějí deštíčku, který řídce padal z mlhy - zakončení dubnové přeháňky. Nejednala se svou matkou, která je tak stará a tak často trpí bolestmi, přece jenom trochu ukvapeně? Neměla by se vrátit a omluvit se? Ale kdež, stará Rita je už ve všem všudy příliš vladařská. Když ji prvně přivedla do vlastního domku v Auburnu, zdála se spokojena, ale postupem času se navrátily všechny ty naříkavé zvyky z Kanady. Když se Harrieta vracela unavena z denní práce v jednom z velkých panských domů v Jižní ulici - z práce, jíž vydělávala staré Ritě na domov - nesměla si ani vyjít na čerstvý vzduch - ne, musila vysedávat u ohniště jako stará utahaná bačkora. Ne, stará Rita nebude otrokářským vlastníkem jí, Harriety, a Harrieta nikdy nebude patřit tělem a duší nikomu - ne!

Tůňky vody stály ve vyjetých kolejích polní cesty, ale Harrieta se tím vším pročvachtala, aniž si vody všimla, aniž čeho dbala. Byla znepokojená, zatrpklá, celá nešťastná. Celé měsíce již trčí tady v tom zastrčeném venkovském městečku, dře se s hrubou prací a pečuje o stařečky, užírá se jednotvárností. Kam se poděly všechny její veliké naděje, že dokáže něco, aby pomohla svému lidu - něco velikého, důležitého, rozhodujícího? Musí odejít na Jih. Což nečeká a nevyhlíží ji stále ještě syn staré Anny? A slíbila přece Mejmě, že jí přivede děti. A což na jiných plantážích, kde všude lidé očekávají Mojžíše?

Kdekdo jí říkal, aby se tam nevydávala. Podzemní dráha se změnila, všechno se změnilo. Od té doby, co John Brown u Harpers Ferry prohrál, záznamy byly zničeny, stanice na staré dráze rušeny, přátelé se měnili v zrádce. Frederick Douglas v Rochesteru jí říkal, aby na Jih nechodila. Musí poslechnout těchto opatrných hlasů? Zbytečně si lámala hlavu, zda William Still spálil svou velikou knihu, v níž bylo tolik příběhů černých otroků. Asi ji nespálil. „Tak si myslím, že toho nikdo nezastraší, zrovna jako Thomase Garretta,” mumlala si pro sebe. Ne, a ji také nikdo nezastraší. Ona tam půjde zas, kdyby jen proto, aby unikla této umrtvující jednotvárnosti. Proč by neměla uprchnout ještě dnes v noci.

Když se blátivá polní cesta proměnila v důstojnou Jižní ulici a z pěšiny se stal chodník, Harrieta se s úlekem vzpamatovala. Teprve teď si všimla svých ublácených bot a pokoušela se očistit je třením o mokrou trávu. Po deštíčku byla tráva jasně zelená. Rozlehlé trávníky táhnoucí se až k panským domům vypadaly v polotmě docela neskutečně. Skoro celé dva kilometry Harrieta teď kráčela pod klenbou nádherných starých javorů. Tma houstla, ale v dálce již rozeznávala lampy městského osvětlení. Přidala do kroku. Náhle jí ostré světlo vyletělo takřka před očima. Nějaké dítě běželo se zapálenou borovou loučí. Chlapcův hlas zněl drsně rozčilením. „Zvláštní vydání, zvláštní vydání!” vykřikoval a proletěl okolo ní.

Jak se Harrieta blížila k městu, vyciťovala tu jaksi, spíše než viděla, jisté známky vzrušení. A když teď obešla roh do ulice Genesee, všechno tu najednou oživlo spoustami lidí. Chovali se tiše. Pomalu přecházeli okolo, hovořili v malých skupinách, ale bylo v tom napětí. Potlačovaný vzruch ve vzduchu naplňoval i Harrietu podivným očekáváním. Co to všechno znamená? Kdyby aspoň uměla číst, mohla by si koupit jedny tyhlety noviny, co je tu kluci vyvolávají!

Míjela několikerou skupinu lidí, svírajících noviny v rukou a zírajících dychtivě na potištěné stránky. Na schodišti soudní budovy, hned vedle veliké čtvercové uliční lucerny, předčítal muž skupině natlačené hustě okolo něho noviny nahlas. Harrieta se zcela bezmyšlenkovitě vmáčkla do hloučku, aby slyšela. Hlas četl dál nezabarvený citem - hlasitý - kovově rozeznělý:

„VÁLKA ZAHÁJENA. OTEVŘENÁ PALBA NA PEVNOST FORT SUMTER. ANDERSON PALBU OPĚTUJE. HLÁŠENY PRŮLOMY V HRADBÁCH. DOMNĚNKY O ÚSPĚCHU POVSTALCŮ.”

Jak si Harrieta razila cestu aspoň do vnějšího kruhu naslouchající tlačenice, otřela se o paži vysokého, hubeného mladíka a čiperně vklouzla do ždibce místa vedle něho. Hoch se jako uštknut odtrhl a obrátil se na ni s tváří zbělelou vztekem.

„Ty zatracená negerko, táhni ode mne!” křičel. „Ty jsi zavinila všechny tyhlety potíže - ty a všichni ti vaši!” Sotva však ta slova vykřičel, silný ramenatý muž s odznakem Lincolnova plotu na kabátě, tedy příslušník ‘Ostražitých’, přistoupil, popadl mladíka za paži, hrubě mu ji zkroutil za záda a ohnul mu hlavu k zemi.

„Hned se tady té dívce omluvíte! Je to zrovna takový člověk jako vy, ne-li lepší. Takovou jižanskou sprosťárnu tady u nás nestrpíme!”

V mžiku to vřelo v celém shromáždění. Vtom přiskočil k ohnisku vzrušení druhý mladík, v obličeji nápadně podobný tomu prvnímu.

„Prosím vás, pane Wadsworth, prosím, pusťte ho! Je to bratranec, je u nás na návštěvě z Charlestonu. Promiňte mi všichni, že se tohleto stalo. Je předrážděn - přeli jsme se spolu donekonečna - -”

„No dobře, Turnere!” Ramenatý muž chlapce pustil a odstrčil, až opile sletěl se schodů soudní budovy. „Radši ho pošlete zase zpátky do Charlestonu, kam patří.”

Harrieta se dívala, jak hoši pomalu odcházejí, mladý Jižan maličko kulhal a ohlížel se přes rameno s obličejem bledým a staženým vztekem. Ten druhý, auburnský chlapec měl paži stále ještě jako na ochranu ovinutou okolo jeho ramenou. Později se ti dva měli sejít na bojišti.

Tlačenice se zas v mžiku zavřela okolo člověka s novinami, který dál četl týmž plochým, citem nezabarveným hlasem, jako by ani celý příběh u jeho nohou, ani to všechno, co měl před očima a četl, nemělo dohromady žádný zvláštní význam.

„Boj se vede urputně a bude pokračovat celou noc. Není vyloučeno, že pevnost bude vzata útokem. Vojáci naprosto zhrdají životem. Po každém výstřelu vyskakují na valy a s jásotem seskakují.

Vzrušení obyvatelstva je nepopsatelné. S rachotem první dělové rány tisíce opustily lůžka a vyběhly na nábřeží přístavu a potom byla po celý den všechna dostupná místa obsazena lidmi, pozorujícími chmurnou podívanou.

Pět tisíc dam se dnes postavilo pohotově ke každé oběti, jež by mohla být od nich požadována.

Oddíly vojska táhnou do města po stovkách, ale prozatím jsou zdržovány v rezervě, síly již vyslané na ostrov jsou dostatečné. Přijíždějí také lidé na koních a v nejrůznějších vehiklech. V okruhu padesáti mil, kde všude je hromobití dělostřelectva slyšet, odehrávají se otřesné scény.

Charleston - v pátek 12. dubna - 18. hod. odp.:

V dohledu jsou tři koráby a usuzuje se, že ještě dnes večer bude podniknut pokus vylodit posily do pevnosti Fort Sumter pomocí malých člunů.

Sněmovna konfederovaných států:

Zvláštní zasedání sněmu konfederovaných států bylo svoláno na 29. dubna.

Vzrušení v Mobile. Mobile, v pátek 12. dubna:

Vládne zde napjaté rozčilení a jásot. Patnáct salv bylo vypáleno na počest útoku na pevnost Fort Sumter.

Kentucký dobrovolnický pluk. Louisville, v pátek 12. dubna 1861: Došly depeše, aby zůstával Kentucký dobrovolnický pluk v pohotovosti. Má být schopen vyrazit na okamžitý pokyn ministerstva války v Montgomery.

Pensylvánie zbrojí. Harrisburg, v pátek 12. dubna:

Hlásí se návrh zakona v statni sněmovně uvolňující pul miliónu dolarů na výzbroj a výstroj milice tohoto státu.

Účinky války v Baltimore. Baltimore, v pátek 12. dubna:

Novinky z Charlestonu zde nebyly obecně známy, zveřejněny teprve pozdě večer. Vyvolaly hluboké vzrušení a obecný výraz politování nad pravděpodobně se blížícím krveprolitím. Vládne veliká různost názorů, ale většina výroků se staví za federální vládu.

Z deníku Gloversville Standard. Gloversville, stát New York:

Nevíme, co se z věcí vyvine. Může to být válka, krvavá válka, ale dojde-li k ní, musí se tak stát jenom skutkem zrádců samých. Vláda krveprolití nevyhledává. Zrádcovská vláda musí vystřelit první. Jestliže však k tomu dojde, jsme přesvědčeni, že je povinností každého muže postavit se za vládu, neboť situace se každého muže dotýká. Pravíme bez obav, že se dopouštíme nactiutrhání, že zrádcovská vláda Jihu je složena z nejhorších a nejtyranštějších Udí, jací kdy spatřili světlo světa. Jejich činy to dokazují. Kdyby k tomu měli dost moci, zavedli by otrokářství na každém metru půdy celých Spojených států a jejich teritorií.”

Harrieta vyčkala, dokud ten člověk nedočetl celé noviny až do konce. Shromáždění také čekalo a naslouchalo bez poznámek. Když muž skončil, stáli všichni ještě chvíli stejně

tiší, jako by… je kovové tóny předčítače podivně očarovaly. Teprve potom se právě tak tiše rozcházeli. Harrietu ovládla jediná myšlenka: „Tak tedy tohle je konečně válka! John Brown říkal, že válka už je, ale teď teda je to válka docela určitě!” A potom: „Musím to jít povědět Ritě a tatínkovi Benovi. Taky je to bude zajímat.” Rychle si razila cestu skrze shromáždění a vykročila k domovu.

Té noci vynesla z úkrytu starou mušketu, která patřívala Benžimu a kterou jí bratr kdysi dal. Nosila ji na mnohé cestě

po Podzemní dráze. Nyní se nad ni skláněla a čistila ji - s láskou ji čistila - dřevěným popelem z ohniště, dobře provlhčeným.

Vysoký mohutný muž stál u okna a vyhlížel z Bílého domu. Slabý vánek přinášel svěží vůně dubna a pozdvihuje větev obrovského javoru, mladistvou v novém listí, otíral ji o okenní tabulku.

„Stromy se tlačí příliš blízko,” zamumlal muž a přejel si unavenou rukou čelo. Byl strašlivě vyčerpán. Celý den byl sužován nápadníky na úřední místa, otravován malichernými potyčkami ve vládě - Seward proti Chaseovi, sami se nenáviděli a pak nedůvěřovali ani jemu. A teď tedy - plod vyčerpanosti - tyto temné předtuchy, ta nejistota!

Pomyslel na prérie, na nekonečné míle a míle vlnícího se obilí, na kukuřici šťavnatou a silnou, vyšší než postava muže, na nepřetržitou klenbu prérie, na oblohu - přátelskou, plnou hvězd. „Tlačí se příliš blízko,” řekl.

Přešel pokojem, zdvihnul velkou ruku s dlouhými, poněkud pokřivenými prsty - řemeslnickou ruku, zvyklou na těžkou námahu - a uzavřel kohoutek plynového hořáku a stopil pokoj ve tmě.

„President,” zamumlal si, jako by se mu to slovo líbilo. Zpola vesele, zpola sarkasticky se usmál. Potom ten úsměv odumřel. Znovu ho mučilo pomyšlení - je možné, že bude posledním presidentem, jehož Spojené státy kdy měly?

KAPITOLA XXVI

Válka! Dlouhý doutnák zapálený pod zemí hned doutná, čadí, hned šlehá plamenem, ale hoří, stále hoří - až konečně dohoří k prachárně - výbuch vyletí až nad oblaka! Válka!

Po léta se vedla v národě válka, válka nevyhnutelná, válka nenávisti a nedorozuměni mezi muži, stále narůstající a vyrůstající v ,neumlčitelný rozpor’. Citlivá domýšlivost Jihu, dotěrná nesnášenlivost Severu - to všechno byla válka. Černý člověk vytržený z volnosti džungle a uvržený do smradu otrokářské lodi, protiotrokářský tiskař davem uštvaný a zabitý, umlčující rezoluce přijímané sněmovnou, ohnivé krajanství takového Calhouna, nový nacionalismus Websterův, a zas David Wilmot, který se nemůže domoci navrácení svého prchajícího majetku, vykřikující, že všechna země dobytá na Mexiku musí zůstat svobodná a bez otroků, Thomas Garrett oloupený o všechen svůj majetek, nový stát rozpolcený a krvácející občanským soupeřením, dva debatující a celý národ naslouchající, podivný fanatik s divokýma očima boha v čele útoku na Harpers Ferry - toto všechno byl ten čadící doutnák vedoucí do zkázy. Válka sama byla jen dalším výrazem válčících lidských vášní.

Jitřní úsvit se právě začínal vkrádat do oken malého domku při cestě z Jižní ulice. Harrieta ležela zabalena do svých pokrývek a nevěděla nic o nastávajícím svítání, ani o pravidelném a rytmickém oddychování staré Rity. Ve snu právě ujížděla na ohromném koni do příkrého kopce obklopena spoustami pochodujících lidí. Zdržovala je tma, prolamovaná jenom chvilkovými výbuchy ohně. Po záblesku ohně hucivy rachot, stálý, nepřestávající, ohlušující.

Harrieta se pohnula, probudila se do skutečnosti. Vždyť opravdu! Ten zvuk byl skutečný - dlouhý rachotivý hukot, který jako by vycházel ze samého srdce matky země. Okna v domku se třásla a drnčela. Naklonila se nad matkou.

„Probuď se, mami, vstávej, tatínku Bene! Střílejí z velkých děl!”

Stará Rita se zvolna posadila. Výraz vzrušené zbožné úcty se jí vtíral do očí stále ještě ztěžklých spánkem. Zvedla ruce gestem proroka.

„To je den soudu! Poslední soud nad hříchy světa - to je Rok slávy!”

Toho rána byla stará Rita zrovna tak dychtivá vyjít si do města a podívat se na to pozdvižení jako kdokoli druhý, jenže to byla neděle a ,jít do kostela’ byla záminka a její přiznaný důvod. Dávno před hodinou zahájení pobožnosti se belhala po té dlouhé míli Jižní ulice, podporována po obou stranách Harrietou a tatínkem Benem. Cesta byla plná vozidel - bryčky a kočáry, bohaté a módně vybavené, tažené krásnými čilými koňmi - staré selské vozy, nájemné drožky, kočárky na všechno, tažené často nejroztodivnějšími starými herkami a přeplněné lidmi. Nyní již do hukotu děl zaznívalo Vyhrávání kapely. Malé oddíly mužů pochodovaly sem a tam ulicemi. Mohutný hlas verbujícího seržanta překřikoval obecný třesk a šum.

Harrieta vyvedla matku po dlouhém schodišti do Kostela druhé presbyteriánské kongregace, pociťujíc přitrpklou lítost, že musí opustit vzrušení ulic. Jenže nákaza srážky se přenesla i přes práh chrámu míru a proměnila i ten ve svatyni války. Jak Harrieta pohleděla dolů uličkou mezi sedadly kostela, spatřila obrovskou státní vlajku ovinutou kolem kazatelny. Nad formální šum vstupujících lidí duněl až překvapivě mohutný hlas kněze: „Nechť nevstupuje nikdo, kdo není pro Unii!” A znovu a zas: „Nevstupujž nikdo, kdo se nestavíš za Unii!”

Kázání bylo plamennou výzvou k mužům, ,aby zachránili národ. Sotva vzrušující slova dozněla, a již tu mladý chlapec, jistě ještě pod dvacet let věku, seskočil z nízké postranní galerie na stupínek vedle kazatele.

„Jsem připraven narukovat! Kdo půjde se mnou?” volal a stovka dalších mužů povstala a následovala ho ven z kostela.

Venku v jarním sluníčku viděla Harrieta jinou skupinu mužů, možná že jich bylo šedesát, jak si razí společně cestu jásajícími davy lidu.

„Tady jdou muži otce O’Flynna!” vykřikl kdosi. „Ten poslal všechny syny jejich matek do posledního k rekrutýrce!”

„To jsou irští chlapci, mami,” vykládala Harrieta staré Řitě, „ti z římskokatolické církve, víš,” a stará Rita odpověděla s povzneseným vzruchem v hlase: „Katolíci a presbyteriáni to máš teďka všecko jedno, zlatíčko - všecko stejný. Já sama jsem presbyteriánka, ale maličkatá kapička svěcené vody nemůže nikdy škodit.”

Celý zbytek dne se Harrieta potloukala okolo zbrojnice, poslouchala verbířské řeči a pozorovala rychle se přihlašující muže. Stokrát prosila toho velikého seržanta, aby ,ji taky vzal’ - návrh, na který ze začátku odpovídal se smíchem a později s hněvem.

„Nechcete mě vyslechnout, pane? Mohla bych pro mužstvo vařit. Umím střílet - -”

„Běžte svou cestou, děvče! Nemáme kdy zdržovat se s takovými, jako jste vy!”

„A já umím střílet dobře - -”

„Neslyšela jste? Běžte odtud!”

„Tohle je válka za můj lid. Já bych do ní měla jít!”

„Za váš lid, co! Tahle válka s váma tmavoušema nemá vůbec co dělat. Tohle pusťte z hlavy. To je na záchranu Unie. Z vás tu nikoho nechceme! Vypadněte!”

Toho dne a po mnoho dní ještě potom po celé zemi všude vstupovali do armády ,tříměsíční muži’, aby ,zachránili Unii’. Dlouhé vlaky s vojenskými transporty začaly hřmít po celém Severu. I jiná malá města, jako Auburn se vesele pestřila praporečky a rezolucemi. Stovky oblíbených důstojníků byly obdarovávány meči a biblemi. Červenobílomodré kokardy rozkvétaly na každém kabátě. Doma vyrobené transparenty svítily v oknech. Narychlo nastříhané vlajky často neměly správné rozměry a byly odmítány. Nádraží byla k prasknutí přecpána lidmi. Plaché dívky, vzrušené vlastenectvím, nabízely jídla, tabák a sladkosti projíždějícím mladým vojákům, vyklánějícím se vesele z oken vagonů. Vojáci si odřezávali knoflíky, aby měli co dát děvčatům na památku.

Po telegrafních drátech se třepotaly podivné depeše. „Sbohem, dej za mne pusu maličkému! Sláva Kolumbii!” telegrafoval jeden mladý otec, a tisíce dalších posílaly stejně záhadné telegramy. Podivné uniformy proměňovaly občany ve vojáky ještě podivnější. Devatenáctý newyorský dobrovolnický, ošizený dodavatelem z New Yorku, šel na frontu v uniformách ze šedivé cuckoviny, maskované (modrým proužkem. Newyorští hasiči rukovali jako zuávové v širokých krátkých červených kalhotách a na hlavě měli červené fezy, nasazené hezky švihácký na stranu. Když brooklynští hoši vypochodovali, přivázal si každý z nich na mušketu kus provazu. Volali, že je to oprátka, do níž se vejde hlava jižanského povstalce.

Všechno to byla hra, výlet, obrovský pestrý karneval, sjezd veselého tajného spolku mužů, harlekynáda! V těch prvních dnech války bylo málo takových, kdo postihli vážnou spodní notu pod rytmem pochodujících mladých nohou.

„Potřeme ty Jeníčky Povstalečky do měsíce!”

„Jeffa Davise pověsíme na jabloňové pláně!” Jak dlouhý, únavný to byl potom měsíc! Jak hořký strom, jaké ovoce smrti zplodil!

Napříč Jihem vyšlehly plameny odštěpenectví. Laskavý a hodný člověk Jefferson Davis, tak přejemněle citlivý, že hrubost od dítěte ho urážela, byl zčistajasna osudem vyzdvižen a donucen unést nejsmutnější mučednictví, jaké jeho vlast kdy postihlo. Grant, zachránce Unie, byl dosud neznámým neúspěšným človíčkem kdesi ve venkovském krámku. Poutník, - ten slavný povstalecký šedivý hřebec - ten skvělý kůň, který tak spolehlivě nosil Roberta E. Leeho, nejvýtečnějšího generála z nich ze všech, dosud vyhazoval zadní kopyta kdesi ve Virgínii na pastvině.

Znovu a znovu se Harrieta pokoušela najít si pro sebe nějaké místečko ,v tý válce’. Běhala do stanovišť verbování v Auburnu, odkud ji ustavičně odmítali, i když ne vždycky bez porozumění a laskavosti. Nakonec z Auburnu zmizela a za tři dny na to se objevila na schodech domu doktora Parkera v Bostonu. Tady nebylo nikdy nejmenší pochyby, že bude vítaným hostem. Od Medvídka, až po doktora Parkera se tam všichni snažili, aby se cítila opravdu doma.

Doktor Parker trpělivě vyslechl její vyprávění o dosud nesplněné její touze bojovat ve válce za můj lid - poslouchal trpělivě až do konce - potom s hlučným úderem uhodil pěstí do desky svého mahagonového stolu.

„Jít bojovat! Ovšem, že byste měla jít. Dokázala byste zrovna tolik, jako celý tucet tady těch rozmazlených bělošských kluků! Už vím, co podniknu! Dám vám dopis pro guvernéra Andrewa. Už vás často slyšel a jsem přesvědčen, že vám pomůže, jestli bude jen trochu moci.”

Guvernér státu Massachusetts Andrew se proslavil zejména myšlenkou a jedním činem: svou nenávistí k otrokářství a tím, že vypravil první správně ukázněný pluk, který vpochodoval do hlavního města Washingtonu. Přes všechen kvas a var, který ho obklopoval, našel si chvíli na soukromý pohovor s Harrietou Tubmanovou.

„Generále Tubmanová - nuže, prosím - copak bych mohl pro vás udělat?”

„Pošlete mě bojovat s vojáky, prosím, pane - do boje za můj lid.”

„Za váš lid. Pravda, ta válka se vede za váš lid - my však vaše lidi ve válce používat nemůžeme.”

„A proč neposílají žádné barevné vojáky, prosím pane?”

„Proč? Protože se bojíme! Kdybychom nyní poslali třeba jen jediného barevného vojáka s potomackou armádou, nezůstane nám v Unii ani jediný pohraniční stát. Ale poslyšte mě, Harrieto! Ten čas může nastat, sám si myslím, že k tomu dojde, kdy právě barevní vojáci budou naší nejmocnější zbraní. A jestliže vůbec kdy vypochoduje z Bostonu pluk černošských vojáků, slibuji vám, opakuji, slibuji vám, že budete pochodovat s nimi!”

KAPITOLA XXVII

Harrieta vrazila ruku do starého batohu, který nosila na rameni. Pohyby již navyklými šmátrala mezi ostatními drobnostmi a hledala své propustky. Kteráže zaječí nožka se s

nimi muže rovnat v čarovné moci? Tady, už drží tu vetší kartu! Slova na ní jsou pro její oči jen nevýraznou šmouhou, ale ach, kolik smyslu je v nich pro všechny druhé lidi! Jaká vlna pýchy ji zavalila pokaždé, když slyšela číst ta slova nahlas!

Hlavní stan Jižní divize, 28. srpna 1862 Hilton Head, Port Royal, Jižní Karolína

Propusťte držitele této propustky, Harrietu Tubmanovou, do Beaufortu a zpátky sem, kdykoli si přeje. Poskytněte jí volnou jízdu na všech druzích vládních dopravních prostředků. Harrietu ke mně poslal guvernér státu Massachusetts Andrew, je to zasloužilá a velmi užitečná žena. Kromě toho má právo, jako vládní zaměstnanec, nakupovat ve vojenských kantýnách všechno zboží, které může potřebovat.

Generálmajor D. Hunter, velící důstojník

A potom měla ještě tu druhou kartičku, možná že ještě důležitější, než byla ta první.

Beaufort, 19. února 1863

Nechť pan kapitán Warfield přenechá laskavě Mojžíšovi k léčebným účelům trochu whisky značky Bourbon.

Henry K. Durant, zástupce velitele zdravotní služby

Nu a právě si vyzkoušela kouzelnou moc této druhé propustky a jako vždy fungovala bezvadně, když byla podepřena dalším kouzlem - jejími vlastními, těžce vydělanými centíky. Zamilovaně ovinula prsty okolo láhve a sevřela je. Byla čerstvá, plná a Harrieta si ji nesla pro nemocné vojáky.

Pomalu odstrkovala posunovací dveře černošské

nemocnice, otevřela a vstoupila do dlouhé, kolně podobné místnosti s řadami hrubých dřevěných postelí podle obou delších stěn. Pach nemocných se jí nahrnul do chřípí. Vzbuzoval zároveň odpor i závrať. Chviličku nepevně váhala a potom, jako by se zastyděla za svou slabost, vykročila vpřed. Jak se zastavila u prvního lůžka, setkal se její pohled se zářivým úsměvem uvítání. I z ostatních lůžek se hlavy obracely - ruka mdle zamávala - jiná se chtivě natahovala -Harrieta zajela rukou do batohu.

„Tady máte tabáček, hochu!” Vtiskla hliněnou dýmku a sáček tabáku do ruky s rozechvělými prsty.

„Pámbu vám požehnej, sestřičko! Požehnání, Mojžíši! Požehnání navěky a navěky a navěky věkův!”

Harrieta prošla dál. Na lůžku vedle odpočívala bezvládná, pokrčená postava, přikrytá hrubými, šedivými pokrývkami. Pozorně se nad vojáčkem naklonila a něžně odtáhla pokrývku s mladého, propadlého obličeje. Mladé, upřeně vyvalené oči na ni zíraly. S tichým povzdechem hrůzy a lítosti nahmatala na vyhublém zápěstí puls a dotkla se mladé tváře. Byla dosud teplá, ale začínala již ukazovat onu podivnou, dalekou vznešenost smrti. Oslepily ji slzy. Stáhla opět pokrývku přes ztichlou postavu. Zavolala gestem. Dva ze zkonfiskovaných jižních černochů vynesli nosítka z místnosti a začali postel připravovat pro dalšího vojáka.

Na konci dlouhého pokoje ve velikém umyvadle pomalu odkapávala veliká hrouda čerstvě přineseného ledu. Harrieta si kus odsekla, naplnila si malé ruční umyvadlo vodou a hodila do ní kus ledu. Sňala houbu, zavěšenou za šňůrku na hřebíku ve stěně a vydala se na obchůzku raněných. Něžně jim rány omývala starou houbou. Kus ledu roztával a voda se zabarvovala červeně. Nezasklenými okny pronikaly do pokoje celé roje much a bzučely nad pacienty. Harrieta je odháněla, ale jak poodešla dál, mouchy se vracely a lezly po vysílených obličejích.

Mnohý z těchto hochů byl v nemocnici nováčkem, byli to čerstvě ranění z prvního pluku Severní Karolíny, který se právě vrátil z nájezdu proti „odtrženeckým beranům”. Měli uloženo přejít železniční trať mezi Charlestonem a Savannah, jenže povstalci bránili svůj hlavní dopravní spoj ze všech sil. Nájezd skončil s nezdarem. Srážky byly krvavé a raněných mnoho.

Jak se nyní Harrieta blížila ke konci dlouhého nemocničního pokoje, dolehla na ni těžká obava, jíž se marně pokoušela ubránit. Zde ležely všechny chronické případy, muži, kteří bez reptání zůstávali tady, v té ponuré kolně, celé týdny -, nikoli ranění vojáci, nýbrž mladíci bránící se nepříteli ještě zákeřnějšímu. Jeden z těchto něžných, trpělivých hochů jí připomínal bratra Benžiho. Byl v jeho letech. Měl Benžiho úsměv. Jejím úzkostlivým očím připadal den ze dne slabší, a dnes už ani doušek z její láhve nedokázal odehnat zelenavou bledost zpod jeho tmavé pokožky.

Nabírajíc odvahy vyhledala Harrieta vedoucího lékaře.

„Pane doktore, ta medicína, co dáváte Charlesovi, není k ničemu! Je na tom den co den hůř a hůř.”

V lékařových očích se mihl ocelový záblesk. Byl své věci oddaný, ale nyní byl usouzený a přepracovaný. Taková bezohledná kritika ho pohněvala.

„Do toho vám, děvče, vůbec nic není! Vaší povinností je plnit mé příkazy a podávat nemocným léky, jak se vám řekne. Vy jste ošetřovatelka a ne lékařka.”

„Odpusťte Mintě, prosím, pane, nemyslím nic špatného, nejsem drzá, ale myslím si, že musí být nějaká jistotná pomoc i na tuhletu nemoc.”

„Tak to bych moc rád věděl, jaká!”

„Ta medicína roste všude tady okolo, jako ta bylina, myslím, ten čapí nůsek, nebo třebas kůra bolehlavu, prosím,

pane doktore. Takové bylinky je třeba hledat. V lese je jich plno, a když je natrháte pěkně při měsíčku —“

„Čapí nůsek a kůra bolehlavu! Při měsíčku! Žvásty a nesmysly! Tady nemůžeme potřebovat žádné vaše černošské pověry! Jen si mě hezky poslechněte, Harrieto Tubmanová! Jestli vy mi tady začnete zkoušet na pacientech nějaké takové negerské čarování, dám vás propustit pro neschopnost, rozumíte?“

Harrietě se prudce zablesklo v očích, ale tak jako pokaždé v jednání s těmito drzými bělochy, přidržela svůj hněv pevně na uzdě.

„A to teda myslíte, pane doktore, myslíte, že ten chlapec, že on - že -“ Hlas jí selhal. V hrudi ucítila divnou tíž, jako by ani dýchat nemohla. Nedokázala dopovědět otázku na to, čeho se hrozila. Lékař však rozuměl.

„Ne, už nemá ani stín naděje. Byl to beznadějný případ hned, jak přišel sem. Můžete mu již jenom ulevit. Dlouho to už trvat nebude!“ Obrátil se na podpatku a odspěchal. Tento mladý lékař ze Severu neměl nejmenší úmysl chovat se k černošce nelaskavě, celou noc na dnešek však operoval a co je vlastně o jednoho černošského vojáka více nebo méně, proč s tím tolik nadělat?

Už to dlouho trvat nebude - můžete mu jen ulevit - zas jeden z jejích hochů - smrt jich uchvacuje tolik - jako mouchy umírají -jako ty mouchy, co jim lezou po obličeji. Dobrotivé bylinky země by mohly pomoci, bylinky, které ji naučil znát a hledat strejka Poosa. Negerští doktoři nejsou žádní hlupáci! Často vědí víc, než bílí doktoři. Medicína bílého doktora neposlouchá, ale uslyší a odpoví, když ji volá na pomoc negerský doktor.

Harrieta kráčela zvolna lesní pěšinou vedoucí z Beaufortu, kde byla umístěna nemocnice, do tábořiště pluku, který pokládala za svůj. Její chlapci! Jak by jim mohla pomoci? Pro všechno na světě, proč vlastně by sem jinak byla vůbec šla, ne-li jim pomáhat, pomoci chlapcům vyhrát válku! Musejí vyhrát! Cožpak má její lid zůstat navždy v otroctví?

Dávno již si uvědomila, že její Podzemní dráha byla jen o málo víc, než prázdné gesto. Jednotlivým otrokům ovšem pomohla, to ano. Což nedala svobodu jí samé? Ale stále zůstávalo sta a sta těch, k nimž by se nikdy nebyla dostala. Žádná Podzemní dráha je nikdy nemohla dopravit všechny. V hloubi srdce ten prostředek dávno zavrhla. Ne, to nebyl ten pravý způsob. To, co podnikal John Brown, nebylo také to pravé. Ozbrojené povstání otroků by pokaždé musilo končit jen v ještě větších hrůzách.

„V očích starého Johna Browna svítilo šílenství - však jsem ho tam viděla,“ zamumlala si tiše. Pomalu kráčela dál.

Prvního ledna Lincoln prohlásil její lid za lid svobodný, ale jsou opravdu svobodni? Což sám Lincoln není dosud v poutech, závislý na výsledku války? Což kdyby měl zvítězit Jih? Nerozšířilo by se otroctví znovu i po celém Severu? Potom by Lincolnovo prohlášení mělo hodnotu docela prázdných slov. „Chudinka pan Lincoln, skoro je toho už moc na jednu jedinou hlavu!“

Tyto ostrovy zde, ležící při pobřeží Jižní Karolíny, padly velmi brzy do rukou federálních vojsk - Port Royal - Hilton Head - St. Simons - všechny tyto krásné ostrovy, táhnoucí se podle pobřeží od Charlestonu až k městu Savannah. Dokáže-li je armáda Unie udržet, potom by i klíčové město povstání, Charleston, mohlo být donuceno sklonit pyšnou hlavu. Ale což ty ostrovy mohou udržet? Vždyť je jich tak málo, jen několik bělošských pluků a dva neostřílené pluky černochů - bývalých otroků? Kde vězí černošský pluk, který slíbil poslat guvernér Andrew? Ještě stále na něj čekají. Ať je to, jak chce, ona guvernéra přemluvila a poslal ji bez ohledu na to, má-li již ten černý pluk nebo nemá. Vyzbrojena dvěma propustkami a jednou starou mušketou, byla konečně ve válce!

A znovu ji bodlo u srdce, když si vzpomněla na toho chlapce, co se tolik podobal Benžimu. Právě takovíto mladíci tu válku vyhrají. Dokáže-li jeho zachránit, udělá něco velmi důležitého.

Když odcházela z nemocnice, bylo již pozdě a měsíc v úplňku teď zaplavoval únorové lesy chvějivou září. Znenadání, jakoby bleskem zjevení, si Harrieta pronikavě uvědomila svět okolo sebe - všechnu tu smyslnou krásu jižního lesa. Míhaly se ohromné světlušky, vrhaly se do korun stromů a opět padaly k zemi podobné miniaturním meteorům. Z nedaleké skupiny borovic plachý drozdík vyrazil poslední, podivný, skoro houslový výkřik. Popínavý žlutý jasmín naplňoval ovzduší vůní. U nohou se jí bělaly obnažené kořeny osik.

Harrieta bezděčně pohybovala rty. Začala si tichounce šeptat. „Přijď, čapí nůsku, čapí nůsku, čapí nůsku!“ volala polohlasitě jako by k sobě malé dítě vábila. „Čapí nůsku, čapí nůsku!“ Vzhlédla.

Ano, nebylo nejmenší pochyby. Měsíc byl právě v úplňku. „Přijď, čapí nůsku! Neslyšíš mě, čapí nůsku?“

Mezi kmeny stromů zahlédla svítivý lesk vodní hladiny. Bílé vodní lilie s velikými, v noci uzavřenými poháry květů se tiše vznášely na malé lesní tůňce. S radostným výkřikem se Harrieta brodila vodou. S rukama až po ramena ponořenýma vytrhávala mokré stvoly. Jen kdyby teď ještě našla divoké pelargónie. Tiše se pokřižovala. „Čapí nůsku,“ volala s přízvukem na konci slova.

Jako odpověď na prosbu jej uviděla - malý houf vyrůstající z písečné půdy pod skupinou dubů. Měsíční světlo ozařovalo podivně pokroucené lodyhy, od nichž měla rostlina jméno. Za chviličku měla Harrieta v ruce červeně hnědé kořeny, vedle jedovatě zelených lodyh vodní lilie.

Ještě téhož večera ve své chatě, kryté palmovými listy, kterou jí postavili vojáci, rozdělala Harrieta oheň v malých železných kamnech. Usušila, upražila a na prášek utloukla dlouhé kusy kořenů, přidala pepř a štipec kůry bolehlavu. Namíchala a svařila tu prastarou moudrost v nejdokonalejším stylu strejky Poosy.

Chlapec s Benžiho úsměvem nazítří vykřikl a divně pitvořil obličej, když mu ošklivá trpká medicína stékala do hrdla. Ale Harrieta se nad ním skláněla s varovnými posunky. Potom už si vždy vyčíhala volné chvíle, kdy ostatní ošetřovatelky měly příliš napilno a lékař nebyl přítomen. Teprve tehdy odměřovala dávky ze své nové lahvičky. Najít takové vhodné chvilky nebylo nijak obtížné.

Sotva minul týden, ten mrtvolně bledý odstín z obličeje nemocného mladíka zmizel; na bezbarvých rtech se začaly jevit náznaky zdravé červeně. Za měsíc bylo z nemocnice v Beaufortu propuštěno šest beznadějných případů - propustili je, aby se zdrávi navrátili k svým plukům.

Možná, že bílý lékař, velící v černošském oddělení, litoval, že byl na Harrietu poněkud drsný. Nyní si ji zavolal a s povznesenou nadřazeností pochválil její práci.

„Nemocní se uzdravují, sestro, díky vám. Vidím, že jste věrně plnila mé příkazy. “

„To prosím ne, pane doktore!“ Jaké zlomyslné potěšení měla Harrieta z toho, že mohla propíchnout bublinu jeho domýšlivosti! A kromě toho se to beztoho musel dovědět! „Ne, prosím, to jsem nedělala, pane doktore.“

„Co to povídáte?“

„Neplnila vaše příkazy, pane doktore - plnila jsem svoje vlastní, Mintiny rozkazy - krmila jsem ty vojáky medicínou strejky Poosy - čapí nůsek, bolehlav a kořeny vodní lilie —“

„Cože?“

„Prosím ano, pane doktore!“

Nějakou chvíli na ni lékař jen zíral, ale Harrieta mu klidně a pevně upřený pohled vracela, ani nemžikla. Potom napětí náhle prasklo. Bílá ruka se chopila její hnědé a vřele ji stiskla.

„Sestro, to jste udělala dobře. Prozradíte mi tu formulku, které jste se naučila u toho vašeho doktora-bylinkáře? Konec konců, vždyť my sami rovněž používáme bylinek, nedomníval jsem se však, že by ti vaši černokněžníci - chci říci, že jsem to všechno pokládal za pouhé kejklířství! Jenže tyhle vaše kejkle, jak už to vypadá, mají zřejmě výsledky - bud jak bud —“ Hlas mu klesal, zanikl do ticha. Byl ještě mlád a v té chvíli v hlubokých rozpacích z nepochopitelného nezdaru. Harrieta si teď mohla dovolit jednat velkomyslně.

„Ukážu vám všechno, co znám, pane doktore,“ pravila důstojně.

Od té chvíle se okolo Harrietina jména začala vytvářet zase nová legenda. Všude si ji žádali za ošetřovatelku. Poslali ji na Hilton Head, aby tam pomohla v nemocnici pro bílé vojáky, a dál do Fernandiny na Floridě, kde vojáci umírali na úplavici. Všude ji předcházela slavná pověst.

Mnohý muž spalovaný horečkou nebo umírající na následky zranění se domníval, že by se uzdravil, jen kdyby přišla o něho pečovat Harrieta Tubmanová. Mýtus o ní stále rostl a rostl. Dávno již nebyla jen tou smělou uprchlou otrokyní, průvodčí na Podzemní dráze - stala se zázračnou ženou, jejíž pouhý dotek nemocné uzdravuje.

KAPITOLA XXVHI

„O, my pobijem Beauregarda v poli na bojišti.

Ó, my pobijem Beauregarda v poli na bojišti.

Ó, my pobijem Beauregarda v poli na bojišti.

Jeho duše táhne dál. Sláva, sláva na výsostech.

Sláva, sláva na výsostech. Sláva, sláva na výsostech.

Jeho duše táhne dál!“

Byla to jen ta stará slavná píseň o Johnu Brownovi, ovšem v nové verzi, jak si ji vytvořili vojáci. Jak citlivě, s jakou horoucností ji zpívali, s jakým hlubokým přesvědčením! Harrietě zahořelo srdce tempem pochodu a nohy jí samy vykračovaly s rytmem písně, jak se nesla hlavní ulicí v táboře pluku. „Ó, my pobijem Beauregarda v poli na bojišti“? Opravdu, pobijem? Jak málo měly příležitosti tyto černošské oddíly ukázat svou statečnost! Snad proto, že jim bílí důstojníci nedůvěřovali? Což nikdy nepřijde jejich chvíle? Několik výpadů vzhůru po řece - podobných jako ten, který právě vedla - tu a tam potyčka s povstaleckými hlídkami, krvavá, pravda, ale nevýznamná - a pracovní služba napořád, nekonečná pracovní služba - což se tady u té jižní divize nikdy nic skutečně opravdového nestane?

Teď již kterékoli noci, kdykoli, pověděli jí, mohou se povstalci pokusit dobýt tady ty ostrovy, a na jejich udržení závisí celý úspěch unionistické blokády Jihu. Dobrá, ať tedy ti odtržení berani přijdou, ať si jen přijdou! Ona aspoň by byla jen ráda, že by si její chlapci konečně přestali jen na něco hrát, že by konečně opravdu něco udělali! A přece měla tak ráda tuto hru a celý ten bohatý, rozmanitý život pluku v klidu, kdy není v bojové službě. Ve dne to zde bylo skoro jako u kteréhokoli bílého pluku se vším cvičením, střídáním stráží a s parádami - ale v noci!

Jak kráčela dál ulicí roty, stálé měsíční světlo se mísilo s mihotavými světly celých desítek táborových ohňů. Tu vyvolávaly z tmy lesk potu na temně hnědém čele, tu zdůrazňovaly zářivé úsměvy a parádní červené uniformy. Všude bylo cítit rytmus, rytmus hlasů, hudby, tiše potleskávajících rukou, podupávajících nohou - zatímco stříbřitě sedavý kouř se vznášel a splýval se sedavou barvou fantasticky se vinoucího popínavého lišejníku, zdobícího jako čalounění vysoké duby nad hlavami.

A zde v chatě z palmových listů kdosi zahájil hulákání. Tam, tam, tam, tam! Takt úderů do bubnu neodolatelně omamoval. Harrieta nahlédla do otevřených dveří. Dokolečka dokola se kruh točil, nejprve pomalu, potom rychleji a rychleji - nahoru dolů, nahoru dolů, strnulé pohyby nohou, pravidelný tleskot rukou připomínající kastaněty, hlasité pozpěvování mužských hlasů.

„Tam k řece Jordánu, tam půjdu já, tam půjdu já, tam půjdu já.

K bratru Robertovi, tam půjdu já, tam půjdu já, tam půjdu já —“

Tam — tam — tam-tam–! Hulákání nyní narůstalo rychle

a zuřivě. Přitahovalo vojáky zvenčí - vstupovali a přidávali se. Harrieta zatoužila také se k nim připojit, odtrhla se však a spěchala dál. Teď zaslechla z nedalekého stanu tóny flétny, chvějivě se nesoucí noční tmou. Hned zas míjela další táborový oheň s tichou skupinou mužů, poslouchajících se širokými úsměvy vyprávění příběhu nové válečné kořisti - uprchlého otroka.

„A potom mi náš pán říká. Henry, dávej si moc dobrý pozor, protože ty yankejský hlídky jsou tady blízko.‘ A potom zas já jemu ,Ó, milostpane, jsou? To je to jednojediný, čeho se tady ta černá kůže bojí, poněvadž vím, že maj rohy a oháňku - to teda tyhlety Yankejci mají!‘“

„Cha, cha, cha, chá! Tos ho doběh, kamaráde! “ vojáci hlaholili radostnými výkřiky. Potom zahlédli Harrietu, zdravili ji a srdečně vítali.

„Pojďte sem, přidejte se k nám sestřičko!“ volali. „Začněte píseň, sestro!“ Harrieta zavrtěla hlavou a spěchala dál.

Ze zamřížovaného okna strážnice a věznice, jak míjela, zaslechla nelidský ston. Nemohla odolat a nahlédla do okénka. Měsíční světlo dopadalo na bělmo dvou smutně vykulených očí. „Kdo to tady tak zoufalecky naříká?“

„Kdo se to ptá, kdo to tady?“

„To jsem já, Harrieta Tubmanová.“

„Kde jste vězela, dítě? Neviděl jsem vás už uherskej měsíc.“ „Byla jsem nahoře na řece Combahee s plukovníkem Montgomerym. Proč vás dali za mříže?“

„Ptali se, jestli znám heslo a já povídám, no to se ví, že znám heslo - už ho znám teďka těchhletěch deset dní!“

„Panenanebi, člověče, což nevíte, že se heslo mění den co den? V tom je jeho cena,“ nahlas se zachichtla, potom, jako by litovala, snažila se skrýt ten smích kašlem.

„Nemáte hlad?“ zeptala se a než vykročila opět dál, prostrčila skrze mříže trochu ovoce.

Harrieta vystoupila po schodech panského domu, stále ještě působivého přes všechnu poničenou nádheru. Voják na stráži zde přecházel před vchodem sem a tam, neboť nyní to byl hlavní stan plukovníka Higginsona. Asi pět šest koní stálo přivázáno k nejbližším stromům a několik jízdních kurýrů tu tiše rozmlouvalo. Dvě tlusté vojenské pradleny, přicházející se stížnostmi na svůj úděl, dupaly po schodech nahoru. Jak Harrieta vstoupila do prostorné haly, vybafl na ni ze stínů temného kouta malý bubeníček a řičel bublavým smíchem, když s úlekem odskočila.

Až na druhém konci dlouhého pokoje velící bílý důstojník pluku, plukovník Higginson rozsuzoval spory, sedě v křesle před hučícím krbem. Veliký voják, výmluvný gesty rukou, paží i ramen, horlivě vysvětloval:

„Ale pane plukovníku, já nemiluju Venuši - já miluju tady tu!“ a škubavým pohybem prstu ukazoval na ,tady tu‘, která stála hned vedle něho v uctivě napjatém postoji, na velikou tlustou ženu v šatech z červeného hedvábí a zašmudlaných krajek, zřejmě vypůjčených od štědré a dobromyslné paní.

Harrieta přistoupila až k stolu a na ten večer soudy přerušila.

„Pane plukovníku, přijal byste tady ten svazek kachen, co jsem vám přinesla od řeky Combahee?“

Harrieta vytušila, že se její nepochybně působivá řeč setkává s přijetím, jaké zasluhuje. Plukovníkovy oči zcela nepochybně zazářily, když spočinuly na kachnách, které rozložila na stůl vedle něho.

„Tubmanová, tohleto je opravdu dárek,“ pravil, vztáhl ruku a zdvořile si s ní potřásl. „Jak se dařilo nahoře na řece Combahee? Byla jste pryč hodně dlouho. A od plukovníka Montgomeryho nemám zpráv. “

„Pan plukovník Montgomery to počítá za nejúspěšnější expedici, prosím, pane,“ odpovídala Harrieta, vyslovujíc pomalu a důležitě každé slovo. „Zapálili jsme mosty, přestříhali telegrafní vedení a četli jsme kurýrní listy těch odtrženeckých beranů a tak vcelku jsme oslabili Konfederaci dost,“ pokračovala ve výkladu s potměšilým úsměvem; „přivedli jsme tak asi pět set hlav cenné válečné kořisti. Měl jste vidět ty negry, jak utíkali k loďkám! Mysleli si přinejmenším, že dcera pana Lincolna jím přišla dát svobodu!“

„Palba, bombardování?“

„Ó je, oni do nás práskali granátama pořádně hodně tam z pobřeží, když jsme se obrátili dolů po řece. Díky bohu naši dali prkna kol dokola pilotního můstku, tak mi nedokázali natrhnout uši střepinama!“

„A co jak proudy, nezlobily - žádné mělčiny, písčiny, nenarazili jsi*, nečetli se na suchu?“

„To ne, prosím pane, takové potíže jsme neměli, protože jsem vzala loď pěkně do přílivu a já tu řeku znám až moc dobře. Jednou jsem na ní žila celé čtyři měsíce, hledala jsem přítele, otroka -dodnes jsme ho nenašli.“ Smutně si vzdychla.

„Ano, vzpomínám si, to proto vás plukovník Montgomery ustanovil vrchním lodivodem, protože tu řeku tak dobře znáte, že?“

Najednou Harrietu opět zmohla vzpomínka na to všechno jako na přeslavnou hru a zábavu. Ramena se jí začala třást potlačovaným smíchem.

„Pane plukovníku, přála bych vám, abyste tam byl, prosím, pane - jakživo jste neviděl takovou podívanou. My jsme se smáli a smáli a smáli. Tady třebas vidíte ženskou s kbelíkem na hlavě, rýže se v něm paří, jako by ji zrovna vzala z plotny, maličké na ní visí vzadu s jednou ručkou okolo mámina čela a druhou do kbelíku a krmí se rýží, cpe se jak o život; dole se jí drží za sukně ještě dvě nebo tři; dolů se zad visí pytel a v něm živé podsvinče! Jedna ženská přinesla dvě prasata, bílé a černé; všecko jsme to vzali na palubu; bílé prase jsme pojmenovali Beauregarde a to černé Jeff Davis.

Některé ženské přicházely s dvojčaty pověšenými na krku. Vypadá to, jako že jsem jaktěživo neviděla najednou tolika dvojčat; pytle na ramenou, košíky na hlavách a děti se drží vzadu, všechno naloženo; prasata kvičí, slepice kdákají, mrňata ječí. Tehdy pan plukovník povídá: ‘Mojžíši, ty jim teď musíš zazpívat, - tak jsem potom zpívala - -

Z celého světa a ze všeho na něm stvoření,

yankejský národ ze všeho je vždycky nejlepší -

Pojďte s námi, nebojte se, pojďte, nic se nestane -

Plukovník Higginson se srdečně zasmál. „A co teď, Tubmanová, jaké máte další plány? Vrátíte se do nemocnice jako ošetřovatelka?“

„To prosím ne, pane, toho jsem si už užila dost. Nebylo by pro mě něco jiného, nemohla bych něco udělat pro první pluk z Karolíny? Třeba nějaká malá výzvědná služba dneska v noci, pane plukovníku?“

Plukovník náhle zanechal žertování a vážně se k Harrietě naklonil.

„Už vám pověděli, že hodláme připravit útok?“

„Zaslechla jsem v tom smyslu nějaké to šeptání, pane plukovníku. “

„Jděte na západní pobřeží ostrova ještě dnes v noci a bedlivě tam pátrejte. Objevíte-li tam cokoli podezřelého, okamžitě to hlaste strážím a vzkažte nebo přineste zprávu mně. Na místě střílejte po každém, kdo nedá správné heslo. Vy máte uši a oči Indiána a k tomu věrnou oddanost vašeho lidu s přídavkem toho, co Napoleon nazýval odvaha ve dvě hodiny k ránu! Ach - ještě jednou děkuju za ty kachny, Tubmanová!“ volal za Harrietou, která si již hodila pušku na rameno a vykročila za svou povinností.

Harrieta došla k západnímu břehu ostrova Port Royal, na jeho stranu obrácenou k pevnině. Měsíc byl nyní za mrakem a hladina vod byla přízračně šedivá. Když přešla pustý pruh řídkých borovic, vodní ptactvo z rákosí, vyrušeno ze spánku, utíkalo s naříkavým křikem. Za vodou rozeznávala světla ohňů povstaleckých stráží. Popadala ji z nich nerozumná zuřivost. Kdyby jen mohla přeplavat tady ten neširoký pruh vody a vyrušit je z jejich klidného vyčkávání. Ale opravdu vyčkávají? Možná že právě teď se chystají k útoku!

Dlouhou dobu - připadalo jí to jako celé hodiny - Harrieta prozkoumávala břehy. Až najednou pravidelné šplouchání vody přerušilo sotva slyšitelné šplouchnutí. Harrieta se naklonila vpřed a napjatě naslouchala. Znovu uslyšela šplouchnutí, tentokrát maličko blíž. S puškou u ramene stála připravena.

A potom z lehké mlžiny, ze strašidelně šedivé vody se objevilo nové strašidlo - veliká, bílá, umáčená postava z ní vystoupila a přicházela blíž a blíž! S tím hrozným a nečekaným zjevením jako by se najednou navrátily všechny pohádky o strašidlech z jejího dětství, všechny její zděděné strachy z džungle. Vysávaly její síly a zanechávaly ji bezmocnou. Puška u ramene se jí roztřásla. Zuby jí drkotaly. Rozechvělými rty zavolala: „Kdo tam? Ohlaste se heslem! Jsi strašidlo nebo jižní beran? Kdo tam?“

Nakvašený hlas, ale třesoucí se jako její, odpověděl:

„To jste vy, Tubmanová? Prokristapána, zavolejte vojáky! Kde jsou nejbližší stráže?“

„Božíčku, hlas pana plukovníka! “

„Přeplaval jsem naproti na pevninu, pokoušel jsem se připlížit k jejich strážím - nějak jsem se zamotal, otočil a připlaval zpátky -hvězdy mě nějak ošidily, sprostě to se mnou zahrály - motaly se kolem dokola - je to podvod! Bůhsámví, kde mám šatstvo! Tak hrome, zavolejte vojáky!“

Harrieta tváří v tvář důstojníkovi oblečenému jen v promáčeném prádle, rázně zasalutovala. Vypálila z pušky do vzduchu a nejbližší stráž přiběhla. Rychle zabalili plukovníka do pokrývek, zahřáli ho douškem pálenky a doprovodili zpátky do hlavního stanu, kdežto Harrieta, stále ještě se co chvíli roztřásající záchvaty smíchu, znovu se věnovala svému trpělivému průzkumu.

Přecházela sem a tam podle břehu a stále napjatě naslouchala. Zachycovala i nejdrobnější zlomky zvuků. Měsíc úplně zašel. Vítr ožil. Přinášel pachy slaných mokřin promísené vůní borovic. Objevilo se chabé světlo, pouhý náznak nadcházejícího úsvitu, třebaže hvězdy byly dosud docela jasné. Bylo načase pomýšlet na svou malou chatu, na trochu horkých kukuřičných krup a na pořádné vyspání ve starých vojenských pokrývkách. Obrátila se od břehu moře a vykročila zpátky přes pustý pruh suchopáru.

Právě v tu chvíli ji vzrušil podivný pocit nebezpečí. Po zádech jí přeběhl mráz. Prudce se obrátila zpátky k břehu, naslouchala, vánek však přinášel pouze pravidelné šplounání vod a sotva slyšitelné pohyby probouzených ptáčat. Uklidněna vykročila opět zpátky. V přibývajícím polosvětle se první stínovité obrysy začaly jevit jasněji. Co to bylo tamhle za tou borovicí - pohybuje se dál, schovává se zase za dalším kmenem? Harrieta zdvihla ručnici. Tentokrát se netřásla a nezadrhovala. „Kdo tam?“ zavolala. „Heslo nebo střílím! Kdo tam?“ Dlouhé ticho, potom záblesk světla a ostrý třesk výstřelu z pušky.

Zdálo se, že deset strážných najednou vyskočilo z polotmy -potom zář borové louče - dva muži vyvlekli z houští bezvládnou postavu. Se zvláštním pocitem zlosti na sebe samu smíšené s opojným nadšením zírala Harrieta na muže, kterého střelila - na bělocha oblečeného do stejnokroje vojáka Severu. Sténal a kroutil se. Paže přehozená přes obličej sklouzla. Harrieta si uvědomila, že se dívá do obličeje mladého pána George.

Nejprve tomu ani nemohla uvěřit. Určitě je to jen nějaký úskok, mámení smyslů, zaviněné mihotavým světlem. Šílenství! Na olověných nohou přistoupila blíž. Ne, ta podoba nezmizela jako výplod poblouzených smyslů - zůstávala zde - i s těmi pocuchanými vlasy, pohublým, staženým obličejem, s bradou hyzděnou ošklivým strništěm. Ten člověk byl mladý pán Georg -jiný, žalostně změněný, ale nepochybně mladý pán Georg. Harrietě se najednou zdálo, že odjakživa a vždycky věděla, že právě toto se stane, že již dříve znovu a znovu tento zážitek prožívala; že i když to bylo tak ponuré a zvláštní, bylo to v řádu věcí už dávno nevyhnutelně stanoveno. A teď jí to připadalo nesnesitelné.

Co se dělo potom, bylo všechno jen divoké delirium borových loučí a pochodujících vojáků, v jejichž středu se pohybovala bez nejmenšího spojení se vším tím vzrušením a přece zas jakýmsi strašlivým způsobem sama jeho příčinou. To první, nač se později jasně rozpomenula, byl důvěrně známý dlouhý pokoj v hlavním stanu. Plukovník klade pomalu pečlivě formulované otázky, mladý pán Georg chabě poklesává, sotva stojí na nohou podpírán dvěma černošskými vojáky, dokola stojí celý kruh dychtivých, napjatě poslouchajících mužů.

„Vaše papíry říkají, že jste Hawkins z osmého pluku státu Maine. Proč jste neohlásil heslo, když vás Harrieta Tubmanová

vyzvala?“

Harrietě se chtělo křičet: „Neohlásil, protože je to jižanský špión!“ - ale ne, nemohla, nemohla - je to přec mladý pán Georg.

Nemohla ho zradit. Co by mu udělali, kdyby ho vyzradila? Vidiny čtverce u zdi a popravčí čety jí táhly před duševním zrakem.

I při té sklopené hlavě a přivřených víčkách cítila, jak se jí upřený pohled mladého pána George opírá do obličeje, tlačí ji do víček, tlačí ji do srdce. Je to pan Georg. Obsahovalo to vše, i laskavost starého pána, i něžnost paní Anny a všechno, co bylo nejlepšího v oněch dávných dnech na plantáži Broadacres, i stará věrná oddanost, o níž se domnívala, že je dávno zapomenuta, která však nyní na ni volala i přímo proti její vůli. Dlouhý tichý vzájemný pohled srozumění mezi nimi.

„Pravíte, že jste byl zajat Jižany a právě unikl zpátky do našich pozic. Vy však nemluvíte jako chlapec z Maine, mluvíte jako Jižan.“

Odjakživa ho nenáviděla - sama si říkávala, že ho vždy chtěla zabít. Proč teď nemůže vše vysvětlit a prozradit ho? A neprozradí-li ho, co se jí stane? Když budou věřit, že střelila vojáka Unie, jaký trest ji očekává?

Jako v odpověď na její myšlenky plukovník pomalu obracel hlavu k ní a zahleděl se na ni.

„Je mi líto, Tubmanová,“ pravil, „musím vás vzít do vazby. Jste zatčena. Listiny tohoto muže budou ovšem přezkoumány. Prozatím vás musím odevzdat stráži.“

Teď, než bude pozdě, teď musí promluvit a zachránit se, teď musí!

„Pravíte, že jste byl držen povstalci v zajetí měsíc a přece mi nedovedete povědět nic bližšího o jejich pozicích ani o jejich početní síle. Proč mi neposkytnete přesnější informace?“

S napětím takřka bolestivým Harrieta napínala uši na jeho odpověď. Jestliže on dokáže svou věc zradit, bude-li zachraňovat svou kůži vypovídáním hodnověrných informací a poví všechno proti povstalcům, možná že potom se toto pouto, jímž je s ním spjata, přetrhne. Možná že i ona bude umět být nevěrná, také se

dokáže přimět k tomu, aby ho vyzradila - bude-li cítit vůči němu opovržení místo této podivné pýchy z jeho odvahy! Jak klidně tam stojí - zraněný a polapený, jak dobře ví, ale stojí tváří v tvář všem svým nepřátelům s tou starou jižanskou nadutostí.

„Znovu se vás ptám, proč mi neposkytnete přesnější informace?“ Notnou chvíli čekal plukovník na odpověď, ale mladý pán Georg mlčel se rty pevně sevřenými do bílé linky.

Plukovník zesílil hlas.

„Hawkinsi, vaše odpovědi jsou neuspokojivé. Musil jste se dovědět hodně novinek z povstalecké strany, ale odpovídáte vyhýbavě a nepřesvědčivě. Některé vaše odpovědi mohu z dobrých důvodů pokládat za nepravdivé - - Nic nám neposkytujete. Jaké jsou poměry v Charlestonu? Jsou civilní osoby evakuovány a jak silná je tam posádka?“

V této chvíli mladý pán Georg zodpověděl všechny otázky prostě tím, že se zhroutil na podlahu. S otevřenými ústy, s výdechem hrůzy se Harrieta nad ním sehnula, a když se opět vzpřímila, viděla, že si ji plukovník vážně a zkoumavě prohlíží.

„Tubmanová, jste dočasně podmínečně propuštěna na svobodu. Dohlédněte, aby byl tento muž dopraven do nemocnice a aby mu byla věnována náležitá pozornost. Protože jste jednou z našich nejlepších ošetřovatelek, povoluji vám tuto výhodu, ale nadále zůstáváte zatčena!“

Celé hodiny zůstal mladý pán Georg v bezvědomí a Harrieta ho trpělivě pozorovala. Konečně slabé zachvění očních víček naznačilo, že se život navrací. Oči se otevřely dokořán a pohlédly na Harrietu. Rty se bolestivě pohnuly. Viditelně tvořily slovo Minto, třebaže zvuk nepochytila. Naklonila se uchem blízko k jeho ústům očekávajíc, že uslyší nějaký poslední vzkaz jeho matce, nějaké pomyšlení na Broadacres. Vidina paní Anny jí proletěla hlavou.

„Minto, přívoz, tam při cestě z drcených škeblí - Strakatíček -v houštině akátů - najdi Strakatíčka —“ potom náhle zasténal, křečovitě jí sevřel paži. Z Mintiných očí se vyhrnuly palčivé oči. Věděla, že mladý pán Georg je ten tam. Slzy - za pána, kterého nenáviděla! Proč?

Bedlivě se vyhýbajíc všem, aby nebyla pozorována, vyklouzla z nemocnice a spěchala z Beaufortu a dolů k cestě z drcených škeblí, vedoucí k bývalému přívozu. Celé hodiny prohledávala okolní houštiny. Už se málem v beznaději vzdávala, když ji znovu povzbudilo tiché zařehtání. Za chviličku ho objevila -netrpělivého plnokrevníka, dupajícího a hrabajícího zem a kňučivě naříkajícího. Když nadobro odešla z Broadacres, byl ten kůň ještě hříbě, teď však málem uvěřila, že ji zná, jak jí třel tlamou rameno. Ano, tady je ten nepravidelný kosočtverec na jeho černém nose, podle něhož ho pojmenovali.

Harrieta prohledala sedlové brašny visící po jeho bocích, nenašla však nic významného. Kůň se jí podrobil, nechal ji nasednout a tak jela zpátky do Beaufortu lipovými alejemi a potom dál na tábořiště. Uvázala ho ke stromu vedle vchodu do plukovníkova hlavního stanu a vykročila na schody. Teď se vydá spravedlnosti a podstoupí, cokoli jí osud nachystal. Nyní je již příliš pozdě dokazovat totožnost mladého pána George, i kdyby se dokázala odhodlat a pokoušela se o to.

Rozumem neodůvodněný impuls ji přiměl ještě jednou projet rukou vnitřek sedlové brašny. Vytáhla ode dna pásek, pak pár manžetových rukavic a opovržlivě se na ně zadívala. Chystala se znovu zajet rukou do brašny. Ale co to je tady v rukavici, co tak divně chrastí, když ji zmačkne? Proč je ten jeden prst tlustý a tuhý, když ostatní jsou splihlé? Rychle se podívala blíž a rozvinula pečlivě složený kus papíru. Bylo v tom papíře plno dopisů, takových dopisů, které, jak se zdá, vždycky pro bělochy tolik znamenají! Ale co to může být, tak pečlivě ukryté? Nuže, aspoň toto ještě dál ukrývat, na to nemá nejmenší právo!

Za okamžik vkládala ty listiny do ruky plukovníku Higginsonovi.

„Co je tohleto? Že jste to našla v sedlové brašně koně toho muže, kterého jste zastřelila? Co je to zas za tajemné historky? Jak jste to našla?“ Dychtivě rozbaloval vnější papír.

„U všech čertů, stará plotová šifra - všechny podrobnosti o našich pozicích, o počtu našich vojáků, o našich dělech, naše plány obrany! Ten člověk byl špión. Měl jsem víc než poloviční podezření!“

„Prosím ano, pane plukovníku!“ odpovídala Harrieta, „on byl špión,“ a opět ten podivný pocit smutku a ztráty ji obestřel - „byl to můj bývalý otrokářský pán.“ Hlava jí klesla na prsa. Když potom vzhlédla, plukovník ji zkoumavě pozoroval zpola lítostivě, zpola kriticky a žertovně - ale s úplným pochopením.

„Již nejste zatčena, jste volná, Tubmanová,“ pravil.

KAPITOLA XXIX

Bylo to v Bostonu na jaře roku 1863, město plné míru leželo pokojně pod nepřerušovanou modří květnové oblohy. Až teď se v ulicích začaly shromažďovat vzrušené davy lidí. Ulice Boylstonova, Majáková ulice, Radniční park, Státní ulice, Tremontská a Soudní ulice, všechny se černaly čekajícími lidmi. Stovky zvlášť přivolaných policistů stály pohotově, policejní obušky se lhostejně otáčely v bystrých pohotových prstech. Slyšte! Zdáli zní údery bubnu, pronikavé tóny píšťal! Pochodující vojsko! Pochodující vojsko! Hurá, již přicházejí! „Hurá, hurá, ať žije padesátý čtvrtý pluk státu Massachusetts!“ Mohutný hukot jásavé chvály se vznášel nad lidskou tlačenicí.

A teď pochoduje kapela vyhrávající starou píseň o starém Johnu Brownovi! Sláva, sláva na výsostech! Právě prošel velitel pluku - plukovník Shaw, mladý, štíhlý, plavovlasý, hrdý syn nejbělejší krve bostonské. Davy lidí ho znají a provolávají mu slávu. A teď si vyšlapuje jeho mužstvo - také tak hrdé a povznesené ve své pýše, nádherné v pravidelném rytmu pochodu - první pluk černošských oddílů, který Sever posílá do války.

Na historickém přehlídkovém prostranství Radničního parku vojáci pochodovali sem a tam, přehlídku konal sám guvernér Andrew a vysoce postavení pánové města i státu. V domě Wendella Phillipse se autor Osvoboditele Garrison díval z balkonu. V tlačenici pod ním se díval na přehlídku Thomas Sims, slavný osvobozený otrok. Před pouhými několika lety ho právě těmito ulicemi odvlékali zpátky do otroctví.

A potom pluk pochodoval dál Státní ulicí a okolo burzy a nakonec se na Battery Wharf nalodil na parník ,De Molay‘. Obrovská vlna nevěřícnosti a posměchu proletěla celým Severem. Noviny tiskly sprosté úvodníky. „Boston posílá negerský pluk“. „Boston myslí, že černí budou bojovat!“

„Černí, vylekaní stínem vlastní tváře!“ Avšak Boston, který první věřil v osvobození otroka, první také věřil v jeho lidskou počestnost a vojenskou statečnost. Pevně rozhodnut čekal guvernér Andrew na zprávy, dobře věda, že celý svět číhá. Prokáže čtyřiapadesátý pluk hrdinství nebo zbabělost? Strhnou ti černí vojáci prapor slavného starého státu Zálivu do prachu hanby, nebo dokáží, že černoši jsou muži? S nadějemi očekávaný experiment se konečně uskutečnil. Bude z toho úspěch nebo zklamání?

Bylo čtvrtého června, den po smrti mladého pána George. Celý ten den Harrieta jezdila na Strakatíčkovi sem a tam, křížem krážem po celém ostrově. Byla strašlivě unavena, utýraná znepokojením a rozdíraná střetajícími se city. Vyrovnané kroky velikého koně jako by ji uklidňovaly; zeleň lesů jí padala do očí jako chladivá dlaň; prudký cval po písčitém pobřeží přinášel úlevu přepjatým a ,potrhaným nervům.

Usadila se pohodlně do zadní půlky sedla a hovořila na svého koníka tak, jak to před dávnými lety slýchala od starého Epha, když hovoříval s koňmi na plantáži Broadacres. Broadacres! Znovu jí přeběhla myslí vidina paní Anny. Doví se vůbec kdy paní Anny o smrti mladého pána George? Nebude prostě ohlášen mezi nezvěstnými? Osud špióna - stovek a stovek špiónů v této ukrutné válce - nejopovrhovanějšího a přece v jistém smyslu nejstatečnějšího vojáka, podstupujícího největší nebezpečí, dobývajícího nejmenší díl osobní slávy!

Dotek podpatku a Strakatíček (se rozběhl rychlejším tryskem. Moci si tak jezdit na koni! Ujet všem těm obrazům, které tu tryskem uhánějí s ní, všem trpkým vzpomínkám, všem bolestným, zklamaným touhám, všem nadějím i strachům! Bylo to hezké od pánů důstojníků, že jí dovolili Strakatíčka si ponechat. Kůň, jakýkoli kůň, byl v armádě velikou hodnotou. Když vojáci ukořistili při svých nájezdech na pevninu třebas jen nějakou prašivou starou herku, byli vždy vítáni se slávou a jásotem. Ale pan plukovník Higginson řekl, že tento kůň je její. Nu, ať si někdo zkusí vzít jí ho!

Již počtvrté toho dne zajela Harrieta do ulic Beaufortu, města na ostrově Port Royal, kdysi proslaveného letoviska jižních aristokratů. Hned na začátku války město padlo do rukou vojska Unie. Jižní plantážníci odtud uprchli a vzali sebou otroky a zařízení a podivnou změtenici nejrůznějšího majetku, zatímco těch několik zde zbylých otroků se nyní bez cíle toulalo prázdnými pokoji a hrabalo se v opuštěných tretkách. Až teď je vyzvala armáda do svých řad. Bílé i černé oddíly stejnoměrně zaplňovaly ulice městečka.

Harrieta projížděla pomalu pod dobrotivým stínem dubů. Vysoké bílé sloupoví domů vypadalo, jako by se v horku lehounce chvělo. Podle řad oleandrů a palmovými alejemi projížděla, míjela krásné staré zahrady vroubené pomerančovníky a vonnými růžemi. Ulice se zdály nezvykle přeplněny černošskými vojáky. Bylo vidět mnoho vysokých urostlých chlapíků v čistých modrých uniformách neponičených ještě dlouhým nošením, hezčích než neoblíbené červené uniformy prvního pluku Karolíny. Harrieta na ně zvědavě hleděla, protože nemohla uhodnout, z kterého pluku vlastně jsou. Sehnal snad plukovník Montgomery, vždycky dychtivý na další rekrutýrku, nový pluk z otroků ,zabavených podle pobřeží? Ale tito černí vojáci nijak nepřipomínali ty ,bývalé zabavené‘. Všichni se nesli s takovou důstojností a sebejistotou, že to Harrietu překvapovalo.

„Tak bych řekla, že si o sobě myslí, jak jsou náramní,“ hučela si pro sebe, když se obdivné zadívala na jednoho zvlášť urostlého vojáka.

Projel okolo plukovník Higginson a Harrieta ho sledovala pohledem. V dáli ho viděla seskočit s koně a vážně rozprávět s mladým bílým důstojníkem, kterého neznala. Teď ji opět oba míjeli a vystupovali po schodech do hlavní nemocnice naproti -starého bílého panského domu z hrázděného zdiva s nezbytným bílým sloupovím - a zmizeli jí z dohledu. Přesto si však Harrieta stačila povšimnout každé podrobnosti na zjevu cizího důstojníka -bezvadných světle modrých kalhot, těsně padnoucí důstojnické blůzy se stříbrným orlem na každém rameni, třpytivým to znakem plukovnické hodnosti, hedvábné šerpy ovázané pod blůzou, vysokého plstěného klobouku se šňůrami, dychtivého a půvabného obličeje pod ním.

Náhle bleskla Harrietě hlavou domněnka. Je to snad, mohl by to být ten „pluk ze Severu“, co ho sliboval guvernér Andrew?

Naklonila se s koně a oslovila urostlého chlapíka, který se tu lhostejně opíral o kmen velikého dubu.

„Kdo je to, chlapče? Odkud jste vy všichni přišli?“

„To je plukovník Robert Shaw.“

„A kdo jste vy?“

„My jsme čtyřiapadesátý massachusettský, sestřičko. Jak to, že to nevíte?“

V mžiku Harrieta skočila s koně a popadla překvapeného vojáčka za ruku a potřásala mu jí jako pákou od pumpy.

„Sláva, hochu, sláva! Přišli jste zrovna včas. Božíčku, jakou já mám radost, že jste tu - teď teda možná ti odtržení berani vezmou konečně do zaječích!“

Po příchodu čtyřiapadesátého massachusettského pluku se Harrieta připojila k němu a s horlivostí plnila všechny i nejmenší služební úkoly, jimiž mohla pluku prospět, od vaření a praní prádla až po služby kurýrní. Což ona rovněž nepřišla ze Severu, což nebyla vyslána guvernérem Andrewern?

Čtyřiapadesátý byl odvelen na St. Simons, jiný z řádky oceánských ostrovů při pobřeží. Tady potom vojáci netrpělivě čekali, cvičili, cvičili, dychtili po bojové službě, věděli, že Sever číhá na zprávy o nich, ale dny ,se vlekly a protahovaly se do týdnů a oni stále jen čekali. Nic důležitého jim ukládáno nebylo. Potom je přestěhovali opět jinam, na ostrov St. Helena poblíž ostrova Hilton Head. A zase nové období stále stejně marného čekání!

„Tam od našich řad středem nám vlajka pestrá vlaje.

My z otroctví se derem a svoboda vstříc nám hraje.

My ukážem Jeffu Davisovi, jak Afričan bojovat zná.

Sláva, sláva, aleluja! “

Harrieta poslouchala ten hluboce dunivý zpěv a smutně se usmívala nad nechtěnou ironií textu písně. To tedy by bylo docela hezké takhle si o bojování zpívat, nikdo však jim zatím ještě nedal příležitost aspoň to v boji zkusit. Možná že za čas začnou zpívat jinou. Nebo snad už nikdy nebude příležitost? To je ti bílí generálové, černochům věčně jen nedůvěřující, nechají konat jen strážní služby, zatímco ostatní pluky si dobudou všechnu slávu?

Přicházely zprávy o bitvě u Gettysburgu a o pádu Vicksburgu! Také se trousily zprávy o velké ofenzívě tady u jižní divize - má se zaútočit na Fort Wagner, pevnost na ostrově Morris. Kdyby tento Fort Wagner byl dobyt, určitě by padl také Sumter a tak i Charleston by se dostal do rukou federálních vojsk.

„My ukážem Jeffu Davisovi, jak Afričan bojovat zná.“ Bože, kdyby jen mohli! Jeden za druhým se všechny ostatní pluky z ostrova St. Helena vytrácely a táhly do boje. Až konečně, konečně rozkaz vyrazit na pochod!

Pochodující vojáci! Tentokrát už ne s vlajícími prapory a s jásajícími davy lidí, čekajícími na příležitost jim zatleskat. Tentokrát mašírují jen pomalu, ve tmě horké červencové noci, zrádnou močálovitou končinou oceánských ostrovů. Ohromné klikaté blesky je střídavě oslepovaly a opět jim ukazovaly cestu. Po křehkých můstcích z tyček, položených přes proudící vody, nebo i v postupných dílech napříč přes mokřiny, přecházeli husím pochodem, takřka se plazili a každý jednotlivý voják se křečovitě přidržoval muže před sebou. Proudy deště je do niti promáčely, větve stromů, jak se zpátky zhouply, je šlehaly do obličeje, boty měli ztěžklé blátem, nepevné můstky byly kluzké a zrádné. Rachot hromu jim zněl jako předtucha ještě mohutnější kanonády, která měla teprve přijít.

Konečně ráno! Vyčerpaní se všichni natáhli na hladkém písku pláže, jak vlci hladoví, žízní spalovaní. Nic k jídlu, ani hlt vody. Zásoby putovaly jinudy a pluky procházející před nimi zbahnily jedinou studánku. Z oblohy do nich pražil nemilosrdný žár červencového slunce. Spalující bílá žhavost písku byla brzy nesnesitelná. Snášeli ta muka trpělivě celý den. A další noc! Znovu déšť - řítil se na ně v proudech, promáčel je na kůži, oslepoval je přívaly mocnými jako obrovské plechy mokra. Ve skupinách po dvaceti nastupovali do veslové lodice, do níž silně zatékalo, a veslováním je dopravovali k vzdálenému, v stínech se tajícímu parníku, jehož světla byla i ve tmě jen matně viditelná. Toto zdlouhavé naloďování trvalo celou noc. A ráno, v bezpečí na palubách parníku ,Generál Hunteť, stále ještě zůstávali bez přídělu potravin.

Vyjeli vzhůru po malé říčce a opět se vylodili. Další ostrov museli přejít pochodem - prošli lesy, přešli borovicový suchopár, a dál potom museli po tvrdém písku pláže. Cestou našli opuštěnou bednu deštěm promáčeného chleba. Zhltali ho jako divá zvěř. A teď zase nové hromobití jim udeřilo do uší, těžký, hněvivý hukot děl. Vystoupili na písečný pahorek a spatřili v dálce koráby federálního válečného loďstva, ,bombardujícího Fort Wagner. Bílé obláčky kouře táhly po nerušeném modru oceánu. Nalodili se na další parník. Konečně se dostali na ostrov Morris. Po tři noci nespali, dva dny už nedostali ani sousto jídla, ale zato je dohonil rozkaz, že se mají okamžitě vydat na frontu.

Ve spěšně postaveném stanu nedaleko předních linií připravovala Harrieta večeři pro generála Stronga. Bylo pro ni dílem okamžiku postavit malý přenosný sporáček a rozdělat v něm rychlý oheň ze suchého dřeva. Káva bublala v začerněném plecháči. Těsto omotané okolo bajonetu se upeklo v lákavou rolovanou housku.

Tence nakrájené plátky slaniny se pomalu smažily do zlatova.

Vstoupil plukovník Shaw, oblečený v téže bezvadné uniformě štábního důstojníka, v níž ho Harrieta uviděla poprvé. Tak mladý a nevyzkoušený jí připadal, že Harrietu při pohledu naň až srdce zabolelo. Přece však za tou útlou postavou, za tou pobledlostí mladé tváře vyciťovala srdnatou mužnost, spolehlivou jak ocel. Generál Strong povstal a vítal mladého důstojníka srdečným podáním ruky.

„Plukovníku Shawe,“ pravil, „dnes večer zaútočíme. Váš pluk je unaven, vím o tom, ale můžete vyrazit v čele útočícího zástupu, jen vyslovíte-li souhlasné ano. Čiňte jak libo.“ Obličej plukovníka Shawa se rozzářil a mladé oči se dychtivě upřely do očí nadřízeného velitele.

„Pane generále, odpovídám ano, bezpomínečné ano!“ zvolal, „a vím, že každičký muž v mém pluku by řekl totéž.“

Mechanicky, skoro jako pouhé stroje, začali oba důstojníci večeřet, co jim Harrieta předložila na stůl. Brzy odstrčili talíře a s napětím v očích se skláněli nad velikou mapou.

„Tady je váš kritický bod, tam číhá nebezpečí, Shawe - zde, v místě, kde se mokřina Vincentského potoka ohýbá tak daleko k západu. Celý ostrov je jako dlouhá a úzká, křivkami vypouklá láhev - tady má hrdlo a Fort Wagner trčí jako zátka ve vrcholu. Ten kousek ostrova za Wagnerem už není k ničemu, tu část můžeme pustit z hlavy.“

Generál zvolna posunoval hubený, znervóznělý ukazováček po praskavém, pergamenu podobném papíře mapy. „Avšak toto místo je nebezpečné. Radím vám, abyste je vzal rychle, v jediném náporu!“

„Jak je široká tato šíje?“

„Tři sta yardů.“

„Není o tom nejmenší pochyby?“

„Neee,“ odpovídal generál Strong maličko úzkostně, „tato úřední mapa pobřeží musí být přece přesná.“

„Kdyby nebyla?“

„Kdyby nebyla, bylo by to vážné, to připouštím. Za odlivu je ten písčitý pruh docela slušně široký, ale za přílivu - to je ovšem mnohem užší.“

„Příliv se již obrátil?“

„Ano, ve čtyři hodiny.“

„Pak tedy příliv právě stoupá a budeme-li s útokem vyčkávat do tmy, bude příliv ve svém vrcholu a tady ten písčitý jazyk nejužší.“

„Obávám se, že je to tak.“ Ticho mrtvě lehlo mezi ty dva muže, mlčení rozpačité a mučivé. Plukovník Shaw zíral dlouho s vážným zaujetím na mapu, jako by z ní mohl vyčíst nějakou předzvěst nejbližších hodin. Generál Strong bubnoval chvějícími se prsty na stůl, tu a tam vrhal na plukovníka Shawa mrzutý, zádumčivý pohled. Potom mladší důstojník náhle vzhlédl a prolomil ticho další otázkou.

„Pravil jste, že naši zahájili bombardování pevnosti dnes dopoledne o desáté? V té době jsme my ještě na ostrově Morrisu nebyli, ale slyšeli jsme ta děla.“ Generál Strong poněkud ožil.

„Bylo to hrozné bombardování. V deset naše pobřežní baterie začala pevnost bombardovat a děla z pěti dřevěných dělových lodí se k nim připojila. V poledne začaly pálit nové, železem pobité koráby a hmoždíře z pobřeží svou palbu skoro zdvojnásobily.

Vlajka z Wagneru byla ustřelena. Hliněné předprsně pevnosti chrlily do výše písek asi tak, jako velryba chrlí vodní páru. Od čtyř hodin již sotva tu a tam vypálili proti nám jednotlivý granát.“

„Což ovšem ještě nedokazuje, že už nemohou!“

„Může - a nemusí. Admirál Dahlgren proplul na parním vlajkovém monitoru ve vzdálenosti tři sta yardů od jeho námořské pevnostní zdi a v dalekohledu se mu neobjevila po celé šíři ani jediná hlava vojáka. Když nás dnes odpoledne sezval generál Gillmore na konferenci, hlásil, že on rovněž nezjistil na pevnosti ani nejmenší známky života.“

„Žádné známky života,“ opakoval zdlouhavě plukovník Shaw. Generál pohlédl tázavě mladému důstojníkovi do tváře, mluvil však hlasem věcným, skoro veselým.

„Žádné známky života. Ve skutečnosti může být veškerá posádka zmrzačena. Váš útok možná narazí na velice chabý odpor.“

„Pane plukovníku Shawe, prosím, pane, nemyslíte, že je v tom tichu najednou něco nepřirozeného? Není to jenom lest, aby naši dostali nebezpečně moc sebedůvěry, prosím pane?“ Harrieta, která nepozorována poslouchala a také plně pochopila celou tu dlouhou rozmluvu, vrazila do ní najednou se svou napjatě dychtivou otázkou. Zcela unesena svým hlubokým zájmem si vůbec neuvědomila, že se dopouští porušení vojenské etikety.

Plukovník Shaw k ní zaraženě vzhlédl. A tu se stalo cosi zvláštního. Bylo to tím rychle hasnoucím světlem, bylo to výsledkem stínů, které nyní tak rychle začaly ve stanu houstnout? Náhle, jak se Harrieta upřeně dívala do tváře mladého důstojníka, kterému si víc než komu jinému přála sloužit, viděla, jak se ta tvář proměňuje, stává se neskutečnou, rysy se jí podivně křiví. Jasné oči již nebylo vidět, na jejich místě byly jen zvětšené, temné důlky. Laskavá ústa byla najednou přísná a zkroucená. Byla to smrt -sama smrt - jež se na ni dívala tady přes nevelký stůl! Záchvěv hrůzy Harrietou otřásl až do hlubin bytosti. Jak dlouho tak stála a upřeně zírala, to nikdy nezvěděla, najednou však objevila, že opět hledí do jasných očí živého plukovníka Shawa a že v těch očích je definitivní pochopení, stejné, jako její vlastní.

S naléhavostí, jež hrůzou nabyla křídel, Harrieta z toho malého stanu prchla. Pozorovala dlouhé řady vojáků, táhnoucí se nazad až kam její zrak dohlédl, tiše vyčkávající. Znala vlajky některých pluků, a tak nyní rozeznávala šestý ze státu Connecticut a devátý ze státu Maine, právě tak jako vlajku svého milovaného čtyřiapadesátého ze státu Massachusetts. Slunce již viselo nízko nad obzorem. Od moře se táhla mlha. Černé bouřkové mračno vystupovalo po obloze a vzdálený hukot daleké bouře se mísil ,s tu a tam vybuchujícím výstřelem nedalekého děla.

Je již příliš pozdě? Může nějaký její objev mít ještě teď význam? Harrieta ani dost dobře nevěděla, co vlastně má na mysli. Ověřit si mapu? Nalézt nový směr útoku? Vetřít se tajně do pevnosti a potom zde hlásit zbylý počet obránců? Splašené a nemožné by byly všechny takové záměry, ale čin, jakýkoli čin, čin jakkoli fantastický, jakkoli nebezpečný, každý čin bude lepší než toto hrozné bezmocné čekání.

Harrieta zaváhala jen na okamžik, pak vyhledala Strakatíčka, kterého měla uvázaného v úkrytu hustého porostu zakrslých borovic. Bylo to snad nakonec jen právě pro tohleto, proč ona šla stále s vojáky, proč si vedla tady toho koně po celých těch dlouhých a únavných mílích tmou a bouří - po místech tak zrádných, že si nemohla bezpečně ani na koně vyskočit? Veliký kostnatý kůň na ni tiše zaržál a třel jí hubou rameno. Utáhla podpínku, sebrala otěže s hrušky a vyskočila si po mužsku do sedla.

Už uháněla tryskem po pevném písku pláže, jako pohyblivý terč, jasně viditelný, jak dobře věděla, pro každého povstaleckého odstřelovače. Ujela tři čtvrtě míle nebo něco víc. Tady už se ostrov viditelně zužoval. Sklouzla s koně, uvázala ho spěšným uzlem za nahodilý úkryt skupiny stromů. A dál po indiánsku přískokem postupovala od stromu k stromu, držíc se pokraje lesíka a sledujíc čáru pobřeží. Ale tady lesík nečekaně končil, právě v místě, kde by nejvíc potřebovala jeho záštitu. Za písečnými přesypy odtud již jasně viděla pevnost Fort Wagner, která sama byla jen málo víc než obrovitý nános písku, vztyčující se rovnou napříč přes ostrov, od strany oceánu až na stranu mokřin a bahnisk, s jihozápadním opevněním spadajícím střemhlav do moře. Říkal opravdu generál Strong, že jim ustřelili vlajku? I v tom večerním polosvětle jasně rozeznávala hvězdy a vlnité pruhy jižanské vlajky vlající ve vánku od moře. Ale pod ní bylo všechno ztichlé tichem jakoby přísně nepřístupným a výhrůžným. Zdálo se, jako by sama hmota pevnosti čekala, pevně odhodlaná, na chystající se útok.

Harrieta, nyní natažená v krytu na zemi, plazila se opatrně po písku. Chomáče vysoké slatinné trávy jí poskytovaly kryt a vybledlá hněď jejího mužského obleku nebyla nepodobná sedavé hnědi písečných přesypů. Zdálo se, že celé dlouhé hodiny si již razí plížením cestu dál a dál stále vpřed - drahý čas tak ztrácí, nemohla se však odvážit postupovat rychleji. Tady, konečně, tady je ten písčitý jazyk mezi částí ostrova, kde se skrývá, jazyk, kroutící se až k vzdálené pevnosti. Vydávajíc život v nebezpečí se Harrieta vzpřímila a prohlížela si ta místa. Široký tři sta yardů? Vždyť uprostřed to není snad ani padesát - kdež, ani tolik ne! Už teď se vlny převalují úplně přes něj, vybičované do zuřivosti zesilující bouří. Na jedné straně oceán, na druhé straně zrádné, bezedné mokřiny - tento úzký, nechráněný proužek písčiny představoval jediný přístup k pevnosti. Ne, tudy nemůže žádný pluk bezpečně zaútočit. Žádný pluk sem nemůže dosti rychle dorazit v dostatečné útočné síle - jen v uzounkém zástupu volně se sem vinoucím, tak, že útočící vojáky lze odstřelovat skoro po jednom, snadno - ne, to je nepředstavitelné, příliš hrůzné! Za odlivu by to třebas i bylo možné, ale nyní, i pod krytem tmy, by tady to byla stezka smrti!

V zoufalství zapomněla Harrieta na vlastní nebezpečí a obrátila se na útěk, ze všech sil uháněla podle písčitého břehu. Musí vyhledat plukovníka Shawa! Musí zarazit tento nesmyslný a neúčelný masakr, než bude pozdě! Bouře se nyní rozpoutala, bouře s jasnými blesky a s bičujícím lijavcem, a právě v tomto okamžiku vypukla také vstřícná bouře, řev a hukot unionistických děl - obrovské ohlušující detonace výbuchů, které se zdály otřásat samotnými základy země. Ohromné oblouky ohně vymetaly vrchol oblohy.

Oslepena a srážena zpátky vřavou vichřice a hluku a ohně, Harrieta klopýtala, zakopávala a padala na kolena, s námahou se opět zdvíhala a plahočila se dál znovu a znovu poháněna svým posláním. Musí se dostat zpět k místu, kde zanechala Strakatíčka. Musí vyhledat plukovníka Shawa! I teď ještě by mohl být útok odložen. Ale ještě jak se rvala s bouří, jak přemáhala umrtvující omamnost vlastní hrůzy, dolehly k ní nové zvuky, výkřiky mužů, donášené větrem přes hukot vichřice a hukot hromu - hlasy vojáků - výkřiky - chraptivé a pronikavé. A teď útočící stíny mužů, strašidelné řady vojáků, ubíhající okolo ní a za ní jako ztělesnění samé strašlivé bouře! Tehdy si uvědomila, že toto je její vlastní pluk - toto jsou vojáci čtyřiapadesátého - uhánějí okolo ní do náruče nevyhnutelné smrti, zatímco ona tu stojí ztuhlá, bezmocná. Útok již začal!

Jaká zuřivost, jaké šílenství se jí potom zmocnilo, si Harrieta nikdy neuvědomila, ale zčistajasna se octla v běhu po boku vojáků a chraptivě na ně volala. „Zastavte útok! Zastavte útok!“ křičela, a potom volala jménem plukovníka Shawa a znovu a znovu a zas. Ale stejně bezohledně jako mocná přílivová vlna zdvihne kládu dřeva a roztříští ji o břeh na třísky, tak se tento příliv vojáků hnal dál mimo ni, vlna za vlnou, odstrčil ji, nedbal jí, bezohledný a bezstarostný.

V tom okamžiku uviděla Harrieta před nimi všemi pevnost jako cosi obrovitého a průsvitného, jak najednou z mrtva to vyskočilo do života na pozadí tmy. Vše smetající čára ohně z jícnů mušket a děl vyletěla rychle do vrcholné palby. V příštím okamžiku se pevnost proměnila v ohňovou horu. Toto horoucí živé peklo se vrhá proti jejímu pluku!

Harrieta opět zakopla a klesla. Zmožena umrtvující omamností z nesnesitelné úzkosti a lítosti, zůstala ležet zcela zticha a bez hnutí, konečně vysvobozena úplným bezvědomím. Jak dlouho tam ležela, nikdy nezvěděla, ale přišla k sobě, teprve když objevila, že je nešetrně vlečena za nohy k světlu, které jakoby čarovně zůstávalo trčet ve vzduchu stále přímo před ní. Začala zápasit, aby se uvolnila, až ji silné paže vyzdvihly. Objevila, že zírá do očí doktora Shawa, plukovního lékaře, s nímž se znala, zatímco muž vedle lékaře, jevící se jen jako stín, přidržoval pochodeň u samé její tváře.

„Tubmanová, pro všechno na světě!“ zvolal lékař. „Když se váš kůň vrátil bez jezdce, domnívali jsme se, že jste zabita nebo zajata. Jste raněna?“

„Ne, myslím, že ne, pane doktore,“ odpovídala zpola omámená Harrieta.

„Jste v pořádku, abyste nám mohla pomáhat? Jsou tu spousty raněných. Bůhsámví, že pomoc potřebují. “

Celý zbytek noci Harrieta vypomáhala při záchranných pracech, i nosítka pomáhala nosit, poskytovala všechnu možnou pomoc raněným a umírajícím. Když slunce konečně vyšlo, odhalilo zemi nelítostně rozrytou a zjizvenou, potrhanou obrovskými trhlinami výbuchů a jam od dělostřeleckých zásahů, posetou podivně zkroucenými hromadami mrtvých.

Deset dní po útoku na Fort Wagner Harrieta opět ošetřovala v nemocnicích, pečlivá a něžná jako vždy, ale všude s sebou také nosila těžké břímě zoufalství. Zdálo se, že jejímu životu zbývá už jen málo nějakého smyslu, neboť zklamala, nevýslovně zklamala ve chvíli největší příležitosti, jaká se jí kdy mohla naskytnout. Víc než tisíc vojáků Severu padlo, víc než sto důstojníků! Plukovník Shaw je mrtev, generál Strong smrtelně raněn. Toto, jak se dověděla, to vše si vyžádal útok na Fort Wagner. A tady ta strašná

nemocnice, přeplněná hrůzně zraněnými muži! Byla by tomu všemu zabránila, kdyby se byla dostala zpátky k důstojníkům včas?

Obrátila se, aby podala hrneček vody raněnému vojákovi vedle na posteli. Když shledala, že spí a sama pocítila naprostou vyčerpanost, usadila se na židli vedle něho a chvíli ho pozorovala. Najednou se na ni jako potopa vyvalil všechen osobní smutek a všechno, čeho litovala. Všechen tady ten zápach a hrůzy! Všechny ty strašné rány a bolesti! Zčistajasna to již nemohla dál snášet. Slzy se jí pomalu kutálely dolů po tvářích. Zabořila obličej do dlaní.

Lékař procházející okolo se na ni zahleděl kriticky a trochu posměšně.

„Copak se stalo, Tulbmanová? Unavena? Není vám dobře? Měla byste toho raději nechat a jít si pořádně odpočinout. Zkuste taky sama jeden ze svých receptů, co říkáte? Jste přece sama dost dobrý lékař!“ Harrieta vzhlédla a dívala se do tváře člověku, který ji už jednou hrozil propustit pro neschopnost. Jeho jednání bylo nyní docela jiné. S námahou potlačila své vzlyky.

„Já nemocná nejsem, prosím, pane.“

„Tak co je s vámi?“

„To je to selhání černošských vojsk, pane doktore. Tak si myslím, že já zkrátka nesnesu, že můj pluk tak zklamal —“

„Zklamal? Čtyřiapadesátý? Kdepak ti! Což jste nečtla noviny? Ach, ano, ovšem že ne. Tak tady, podívejte se!“ Lékař vytáhl pečlivě složený výtisk týdeníku Leslie’s Weekly z kapsy a přidržel jej udivené Harrietě před očima. „Rozeznáváte tady ten obrázek?“

„Ale nedobyli pevnost —“

„Nedobyli! Ne! Nikdo na světě pevnost dobýt nemohl se všemi těmi výhodami na straně nepřítele. Měli výborně obsazenou posádku - vybrané charlestonské prapory - ale naši útočili s největší statečností. Což plukovník Shaw nepadl

až uvnitř pevnosti? Nevztyčil Carney naši vlajku na vnitřním opevnění? Bili se jako nejstatečnější ze statečných, ti vaši černoši. Všechny noviny na Severu hlaholí samou chválou. Tady, jen si poslechněte třebas tohleto: „Fort Wagner zůstane navždy pro barevnou rasu tím, čím je Bunker Hill pro americké bělochy. U Fort Wagneru černoši jednou provždy dokázali, že jsou vojáky.“ Teď Harrieta vzhlédla s očima rozzářenýma.

„Zkrátka jsem tomu nerozuměla,“ odpověděla zahanbeně.

KAPITOLA XXX

Bylo po válce. Sherman již prorazil svůj široký pruh zpustošení od Atlanty k břehům Atlantiku. Lee kapituloval u Appomatoxu. Ale i pochod Shermanův i kapitulace Leeova by byly nemožné bez nenápadné, namáhavé služby vojáků, s nimiž se Harrieta poznala u jižní divize. Udatně po celé tři bouřlivé roky udrželi oceánské ostrovy, zesilovali blokádu, dobyli pevnosti Wagner a Sumter a tím dostali do rukou Charleston, klíčové město jižanského povstání. Když Sherman pochodoval k moři, měl za cíl ostrov Port Royal. To byly ty otevřené dveře, na něž spoléhal. Bez pomoci ostrovních pluků jak bílých tak i černých, mohly být dveře lehko přibouchnuty.

Bylo po válce. Vojáci byli demobilizováni, pluky roztávaly přes noc. Harrieta začala pomýšlet na domov, zatoužila po staré Ritě a tatínkovi Benovi, chtěla se vrátit a zařídit si život nově, nyní již ve vlasti natrvalo zabezpečené pro svobodu. Neboť Lincolnova slova nebyla již pouze slovy na papíře - byla utvrzena plahočivým úsilím a utrpením, krví mužů, s nimiž se sama znala.

Pojede domů, ale sobě samé navzdory, ať se tomu jakkoli bránila, znovu a znovu se jí vracel do hlavy obraz teskně opuštěné ženy ve velkém panském domě, jak dychtivě očekává, číhá na novinky a doufá - obraz paní Anny! Čím jí dnes paní Anny byla? Pouhou vzpomínkou přidanou k mnoha jiným a drsným a ošklivým, trpkým vzpomínkám. A jak by mohla povědět paní Anny o smrti mladého pána George, ona, která ho sama zabila?

Ale jak jí to povědět, opravdu jí to povědět, nějak jinak?

A potom je tu Strakatíček, a to není žádná vychrtlá vojenská herka, kterou je možno bezohledně odstranit. Je to plnokrevník z nejlepších, zrovna tak skvělý kůň jako slavný Poutník, generála Leeho proslulý povstalecký sedák. Strakatíček náležel plantáži Broadacres.

Dlouhý těžký zápas bojovala Harrieta v duchu, nakonec však záměr, jehož se hrozila a proti němuž se bránila, přece zvítězil. Ani potom si nebyla jista, že se dokáže postavit paní Anny tváří v tvář, může však příběh o smrti mladého pána George povědět druhým otrokům, kteří to potom mohou oznámit paní Anny s taktem a soucitem, ne tak bezohledně jako písemná zpráva. Na armádní lodi byla dopravena na Sever. Z Baltimore potom odjela jiným parníkem dolů na Chesapeake. Za týden ode dne, kdy vyjela z Port Royal, ujížděla po cestě vedoucí k Broadacres.

Jak důvěrně známý byl každý záhyb cesty, každý její úsek! Tady stojí ten veliký oblíbený starý strom bodlavé palmy, z něhož vždy o vánocích trhávali otroci větvičky. A teď již tady stará dubová alej a vpovzdáli bílé sloupy panského domu. Podivné vzrušení projelo Harrietou, jak se mu přibližovala. Je to divné, že si takto v jasném odpoledním slunci přijíždí na koni k domu a vůbec se nepokouší skrývat nebo vymlouvat se. Poznává Strakatíček svůj domov? Viděla, jak veliký kůň napjal uši, cítila, že prodloužil krok.

Řídíc se okamžitým nápadem Harrieta přitáhla otěže a zatočila Strakatíčka ostře vlevo, odvrátila se od příjezdové aleje, chtěla projet po polích. Původně zamýšlela přijet ve vší parádě a zcela obřadně seskočit s koně u hlavního vchodu. Nyní však si uvědomovala, že jí především leží na srdci obytné chaty černochů. Panskému domu se raději vyhne. Což kdyby se setkala s paní Anny nečekaně? Ne, na to nebyla ještě připravena.

Tady stojí starý seník - ano, tady je kovářova chata, tady tesařova. Následují protažené řady maličkých chatrčí postavených po dvou naproti sobě s uličkou holé, zdupané země mezi nimi. Všechno tak důvěrně známé a přece nyní naprosto změněné. Neboť kdeže jsou všichni ti otroci, ty tlupy zpola odrostlých, špinavých uličníků, nejmenších mrňat válejících se v blátě, kde jsou kdákající slepice, pobíhající prasátka - celá ta zvláštní směsice ohyzdnosti i planoucího života, jež vyznačovala osadu otroků na každé plantáži? Hromady odpadků stále ještě zastiňovaly nároží, tu a tam rezavý kus plechu nebo od dešťů nasáklý odhozený kus starého lůžka, jenže chaty byly prázdné, načisto zbavené toho chvějivě čilého života, který je kdysi naplňoval. Harrieta

projela uličkou a nahlédla bedlivě do každého okna. V každé chalupě to bylo stejné - stejné ticho, stejná opuštěnost. U tesaře leželo dosud nářadí na pracovní stolici. Kladivo ve spěchu odhozené před vchodem již zčervenalo rzí.

Plantáž opuštěna? Všichni otroci odešli? To jistě není možné! Podivný pocit lítosti, skoro zoufalého zármutku ji zkrušil, jak míjela ty prázdné chaty - ji, která tolika otrokům pomohla k útěku! V něčem jaksi nikdy nedovedla pochopit, co by tato nová svoboda mohla znamenat - plantáže zbavené pracovníků, všechen kypící život zadušený. Najednou se nemohla již radovat - ona, která tak pilně a horlivě pro ,věc‘ pracovala.

Jela dále k rozložitým cihlovým stavbám stájí, které se táhly za panským domem. Tady se jí aspoň dostane srdečného uvítání -starý Eph tam bude pilně hřebelcovat koně, mladí koňáci tam budou pracovat nebo skotačit okolo, koně podupávat, žrát, řehtat jeden na druhého, nastrkovat přátelsky nozdry - bude tam řinčet postroj a sedlání, rachotit džbery, bude tam všechna ta čilá činnost, všechny ty teplé a tak důvěrně známé pachy a vůně stájí. Strakatíček se náhle začal podivně chovat. Natahoval dlouhý černý nos a čenichal jakoby šňupal to ovzduší, točil se a poskakoval jako nějaké docela mladičké hříbě. A potom bleskem oběhl nároží stájí a vletěl do otevřených vrat. Tady stanul a celý se třásl, když Harrieta sklouzla se sedla a rychle připevňovala jeho otěže k železnému uvazovacímu kruhu.

„Ephe!“ volala. „Ephe!“ Žádná odpověď. Zvědavě se rozhlédla okolo. V koutech husto pavučin; starý, polámaný kočár vprostřed podlahy stáje s koly dodnes obalenými přischlým blátem, černá sedadla šedivá od prachu; lehký zápach plesnivého sena; ani jediný kůň. Jednotlivá stání prohlížela jedno po druhém. Všechna byla prázdná.

S pocitem, jako by sama byla jen duchem nebo zjevením, přecházela Harrieta dál okolo kuchyňské chaty, okolo prádelny, okolo pěstěné staré zahrady s houštinou keříků zimostrázu. Všude plevel a zanedbání, a ticho, rušené jen tu a tam hlasem ptáčete a žhavým bzukotem včel. Pomalu vystupovala po schodech k panskému domu. Okenice byly všechny zavřené až na jedinou, která šikmo visela na jediném závěsu. Jeden schod vstupního schodiště byl úplně prolomen, velkolepá veranda nezametena, klepadlo bez lesku, zašlé. Vzpomněla na všechny veselé hosty bývalých společenských události, na neustávající proud života, který se kdysi hrnul do těchto přívětivých dveří. Vzpomněla na večer, kdy zde stála ukryta za sloupem a dívala se na Benžiho, jak hrál úlohu komorníka před nejhezčími krasavicemi Marylandu! Je to tak dávno - starý dům je teď tak ukrutně opuštěný!

Zvedla klepadlo a náhlý hluk ji málem vylekal, jak se zdál hlasitý. Buch, buch! Potom dlouho nic. Znovu je zvedla. Tentokrát se dveře začaly pomalu pootáčet, bojácně se otvírat. Jedno krhavé oko číhavě vyhlédlo pootevřenou štěrbinou. Potom se dveře otevřely zúplna a Harrieta měla před sebou jednu z nejpodivnějších postav, jaké kdy zahlédla - starce ohnutého skoro k zemi, jehož horní část postavy se ztrácela v starém soukenném salónním kabátě o několik čísel větším. Pod kabátem čouhaly modré pracovní katě a opět pod nimi už jen pokroucené, špinavé bosé nohy. V jedné ruce držel slepici dosud sebou škubající a v druhé svíral nůž.

„Zrovna jsem chystal paní Anny večeři a najednou slyším buch, buch —“ brumlal potichu.

„Ephe!“ zvolala Harrieta ani nevědouc, rná-li se smát nebo spíš rozplakat.

„Ephe, což nepoznáš Mintu?“

„Znám tě děvče? To teda znám. Bože, bože, bože - jak ses tady objevila? Kdes byla celá tady ta léta? Pojď dál a odpočiň si. Odlož si klobouk a kabát. Kdes byla, dítě?“

„Ephe,“ pravila Harrieta, vstupujíc za tou podivnou stařeckou postavou, „což nevíš, že byla válka a že já - -“

„Věděl, byla válka - se ví věděl. Válka přišla a sebrala skoro všecko, vzala všecky otroky, vzala mladého pána George, vzala všechny obrazy a nábytek, vzala všechny koně, ale nemůže sebrat stříbro, protože to jsem já schoval pod starým seníkem. “

„Ephe,“ volala Harrieta s podivně, nepochopitelně staženým hrdlem, „jsi ty teď tady jediný otrok, co zbyl?“

„Se ví, že jsem. Já jsem teď Eph z panského domu. Jsem teďka lepší člověk - pracuju osobně pro paní Anny. Všichni ničemové otroci utekli k tomuhle Lincolnovi - - Kdopak je tenhleten Lincoln, Minto?“

„Ephe,“ - Harrieta se hrozila tu otázku položit, ale co jiného mohla učinit; jak mohla ponechat na tomto zpola bláznivém starci úkol oznámit smutnou zprávu o mladém pánu Georgovi - „Ephe, mohla bych mluvit s paní Anny?“

„Ale to víš, dítě, to víš! Poslouchej!“ Zatvářil se teď jako poťouchlý starý skřítek, zatáhl Harrietu pod točité mahagonové schodiště a se zdviženým prstem ji varoval, aby byla zticha. „Ne, neputuje. Skoro pořád jen putuje a putuje tam nahoře, zkouší

vytřepat to trápení z hlavy! Slyš! Ne, možná že usnula. Nevím, kde zrovna je. Může být kde všude!“

„Já už paní Anny najdu, Ephe. Ty běž dolů do stájí a podívej se, co tam je —

„Co tam je? Co je ve stájích?“

„Ephe, jdi se podívať.“

Harrieta zastala paní Anny ležící na dlouhé mahagonové pohovce, na té s nohama zdobenýma jako dravci spáry, která vždycky stávala v jižním salóně. Tak bílá a naprosto pokojná se paní zdála, že Harrietu napadlo, zda vůbec ještě dýchá. Přešla po špičkách pokojem a v té chvíli paní Anny otevřela oči a pevně se na ni zahleděla. Pouze oči na ní žily, bílá tvář a ruce s vystouplými modrými žilami byly znehybnělé jako sama smrt.

Dusíc se vzlyky Harrieta poklesla vedle pohovky. Za okamžik ucítila, že ruka paní Anny jí něžně hladí skloněnou hlavu. V dlouhém pokoji se objevila strašidla - strašidlo jako duch starého pána, srdečného a laskavého - strašidlo jako duch jiné paní Anny, té veselé a půvabné - strašidla-duchové otroků Clarence a Mejmy a ,Nezera - strašidlo-duch jiného mladého pána George, skutečného pána George, statečného a věrného, věci oddaného až do smrti! Dokáže ona paní Anny povědět, aby věděla, aby věřila, aby byla hrdá na toho posledního pána George?

Pozvolna, slovy zdržovanými a klopýtavými, vypověděla příběh zajetí a smrti mladého pána George, celý ten příběh, nevynechala ani svůj trpký náhodný podíl na něm a nakonec už jen se sklopenou hlavou čekala na výčitky, na slzy, dočkala se však na své vyprávění pouze ticha. Žádný výkřik, žádný nářek! Což paní Anny nerozuměla? Pozvedla hlavu a tehdy jako by se její vlastní soužení scvrkalo, zůstalo bezvýznamné před tím divým, vášnivým smutkem v té staré tváři. Potichounku se odkradla, vyciťujíc, že nemá práva vnucovat se k utrpení tak intimně

naléhavému, tak pronikavému a tak ovládnutému. Paní Anny byla opravdová matka zesnulého mladého pána George.

Harrieta se odkradla po schodech z panského domu a ven a dál dlouhou dubovou alejí. Na jejím konci se obrátila a pohlédla zpátky na vysoké bílé sloupy, jak na ni zíraly mezi stíny v slábnoucím odpoledním slunci, jako by byly z jiného světa. Vždyť celý ten panský dům je z jiného světa! Všechen jeho život zůstal v minulosti. Žije pouze ve snu, ve vzpomínkách bez významu a bez naděje. Také ten dům je strašidlo.

Harrietu zcela uchvátila náhlá změna nálady. Co má tady panský dům nebo kdokoli v něm a z něho, co má dnes co společného s ní? Po léta ji poutal a utiskoval. Ty staré hrůzné strachy z pronásledování, to staré odporné přivlastňování člověka je to tam, je konečně sňato z ní a z jejího lidu. Také oni si nyní mohou budovat vlastní život na civilizovaném Severu. S novou dychtivostí, s obnovenou zvědavostí a netrpělivostí spěchala dál po cestě z Broadacres.

EPILOG

Harrieta Tubmanová prožila zbytek života v městě Auburnu, kde se dožila neobyčejně vysokého věku. Když zemřela, konalo se veliké masové slavnostní shromáždění na její počest a na vnější zeď budovy městských úřadů byla zasazena pamětní bronzová deska, na níž je tento nápis:

NA PAMÁTKU HARRIETY TUBMANOVÉ. NAROZENA JAKO OTROKYNĚ V MARYLANDU OKOLO ROKU 1821. ZEMŘELA V AUBURNU, STÁT NEW YORK, 10. BŘEZNA 1913.

NAZÝVÁNA V PROBĚHU OBČANSKÉ VÁLKY MOJŽÍŠEM SVÉHO LIDU. SE VZÁCNOU ODVAHOU VYVEDLA VÍC NEŽ TŘI STA ČERNOCHŮ Z OTROCTVÍ NA SVOBODU A VYKONALA NEDOCENITELNÉ SLUŽBY JAKO OŠETŘOVATELKA A VYZVĚDAČKA.

S NEOTŘESITELNOU VÍROU V BOHA SE ODVÁŽILA KAŽDÉHO NEBEZPEČÍ A PŘEKONALA KAŽDOU PŘEKÁŽKU. K TOMU VŠEMU BYLA NADÁNA MIMOŘÁDNOU PŘEDVÍDAVOSTÍ A ROZVAHOU, TAKŽE PODLE PRAVDY MOHLA ŘÍCI:

„NA MÉ DRÁZE JSEM NIKDY JEDINÝ VLAK NEVYKOLEJILA. ANIŽ O JEDINÉHO PASAŽÉRA NEPŘIŠLA.“ TATO DESKA JE ZASAZENA OBČANY MĚSTA AUBURNU.