Erich Kastner

Emil a detektivové

Vám to řeknu klidně: té věci s Emilem jsem se sám nenadál. Chtěl jsem vlastně napsat docela jinou knihu, příběh, v němž by i tygrům drkotaly hrůzou zuby a datlovníky by cvakaly kokosovými ořechy. Tu malou, černobíle kostkovanou lidojedskou holčičku, plovoucí přes Tichý oceán do San Franciska k firmě Drinkwater & Co. pro zubní kartáček, chtěl pojmenovat Petrželka. Jenom křestním jménem, toť se ví.

Měl jsem na mysli pravý jihomořský román. Povídal mi jednou jeden pán s ohromným plnovousem, že vy takové věci nejraději čtete.

První tři kapitoly byly už docela hotové. Náčelník Vranomrch, zvaný též Rychlý posel, odjišťoval právě nůž, který měl nabitý horkými pečenými jablky, chladnokrevně namířil a počítal co nejrychleji do tří set devadesáti sedmi…

A já si najednou ne a ne vzpomenout, kolik nohou má velryba. Natáhl jsem se na podlahu jak široký tak dlouhý - v té poloze se mi nejlépe přemýšlí - a uvažoval jsem. Ale tentokráte to nepomohlo. Prolistoval jsem velký slovník. Nejprve svazek V a potom - z opatrnosti - i svazek W. Ale nikde jsem o tom nenašel ani jediné slovo. A musil jsem to vědět, chtěl-li jsem psát dál! Ba, musil jsem to vědět přesně!

Víte, ono to není jen tak, kdyby byla velryba v daném okamžiku nevykročila tou pravou nohou z pralesa, nebyl by ji mohl náčelník Vranomrch s přezdívkou Rychlý posel zasáhnout.

Ale kdyby ji byl nezasáhl těmi pečenými jablky, Petrželka, to malé lidojedské děvčátko, by se nebyla setkala s paní Lehmannovou, démantovou pradlenou.

A kdyby byla Petrželka paní Lehmannovou nepotkala, nikdy by byla nedostala onu cennou poukázku, kterou musil u firmy Drinkwater & Co. v San Francisku předložit každý, kdo chtěl obdržet zbrusu nový kartáček na zuby. No, a kdyby.

Můj jihomořský román - a tak jsem se na něj těšil! -ztroskotal tedy, abych tak řekl, o velrybí nohy! Doufám, že tomu rozumíte! Bylo mi to velmi líto. Když jsem to oznámil slečně Fidlínové, div se nerozplakala. Ale byla zrovna zaneprázdněna, musila prostírat na stůl k večeři, proto pláč odložila. Nu, a později na něj zapomněla. Takové jsou ženy! Chtěl jsem tu knížku nazvat „Petrželka v pralese”. Znamenitý titulek, co? Nyní leží tři první kapitoly doma pod stolem a podpírají jej, aby se neviklal. No, budiž, ale suďte sami: je to pravé poslání pro román, jehož děj se odehrává v jižním moři?

Vrchní číšník Vrťátko, s kterým někdy hovořím o své práci, zeptal se mě za pár dní, byl-li jsem někdy tam dole.

„Kde dole?”

„V Jižním moři. V Austrálii, na Sumatře, Borneu atd.”

„Nebyl. Proč?”

„Protože můžete psát jen o věcech, které znáte a které jste viděl,” vysvětlil mi pan Vrťátko.

„Ale dovolte, milý pane Vrťátko!”

„To je přece na bíledni!”

„Víte, Neugebauerovi - oni také navštěvují náš lokál - měli kdysi služebnou a ta nikdy neviděla, jak se peče drůbež. Loni o vánocích měla upéci husu. Paní si šla zatím obstarat nákupy. Když se vrátila, čekalo ji pěkné nadělení! Děvče dalo husu na pekáč tak, jak ji v tržnici koupilo: neopařenou, nevykuchanou! To vám byl puch - no, co vám budu povídat!”

„No a -? Snad nechcete tvrdit, že upéci husu a napsat knihu je jedno a totéž? Pane Vrťátko, nezlobte se, ale musím se tomu smát.”

Pan Vrťátko počkal, až se dosyta vysměju. Netrvalo to ostatně dlouho.

„Vaše jižní moře, lidojedi, korálové útesy a celé to kouzlo,” řekl pak, „to je vaše husa. Román je váš pekáč, na němž hodláte Tichý oceán, Petrželku a tygry upéci. A nevíte-li dosud, jak se takové zvíře peče, může z toho být přenáramný puch, zrovna jako u té Neugebauerovic služky.”

„Ale vždyť to tak dělá většina spisovatelů!” zvolal jsem. „Dobré chutnání!” bylo vše, co k tomu pan Vrťátko podotkl.

Chvíli jsem uvažoval. Potom jsem se znovu ujal slova: „Pane Vrťátko, znáte Schillera?”

„Schillera? Skladníka z lesního zámeckého pivovaru?”

„Ale ne. Básníka Friedricha Schillera, který napsal před více než sto lety řadu divadelních her.”

„Ach tak! Schillera! Toho, který má všude pomníky?”

„Ano. Schiller napsal hru s dějem ve Švýcarech. Ta hra se jmenuje Vilém Tell. Dříve o ní školní děti psávaly slohové úkoly.”

„My také,” řekl pan Vrťátko. „Ano, Tella znám. Je to velkolepé drama. To se Schillerovi musí nechat, jen co je pravda. Ale ty slohové úlohy bývaly hrozné. Na jednu se dodnes pamatuji: Proč se Tell nezachvěl, když cílil na jablko? Dostal jsem z ní tenkrát pětku. Víte, já jsem ve slohu nikdy příliš ne…-”

„Nechte zase chvíli mluvit mne, pane Vrťátko,” přerušil jsem ho. „Vidíte, Schiller nikdy ve Švýcarech nebyl a jeho hra se přesto shoduje přesně se skutečností.”

„Inu, četl asi kuchařské knihy,” mínil pan Vrťátko. „Kuchařské knihy?”

„Ovšem! A z těch se o všem poučil: jak vysoké jsou švýcarské hory; kdy tam taje sníh; jaké to je, když se nad Vierwaldstadtským jezerem rozpoutá bouře; a jak to bylo, když sedláci udělali revoluci proti guvernérovi Gesslerovi.”

„Ano, to je pravda, Schiller to všechno vskutku studoval.”

„Vidíte!” zvolal pan Vrťátko vítězoslavně a rozehnal se ubrouskem po letící mouše. „Uděláte-li to jako on a prostudujete-li předtím knihy, můžete i vy napsat tu svou klokanskou historii o Austrálii.”

„Ne, to se mi nechce. Kdybych měl peníze, rád bych si tam zajel a všecko si na místě prohlédl. Ale číst knihy, ó jé..

„Já vám tedy dobře poradím,” povídá pan Vrťátko. „Pište o věcech, které znáte. O podzemní dráze, o hotelích atd. O dětech, jak vám denně běhají před očima a jakými jsme byli i

my.”

„Ale jeden vousatý pán, který se v dětech vyzná jako málokdo, upozorňoval mě výslovně, že se jim taková kniha nebude líbit,” namítal jsem.

„Láry, fáry!” zabručel pan Vrťátko, „spolehněte se na to, co vám povídám. Vždyť já mám také děti: dva chlapce a děvčátko. A když jim jednou v týdnu, mám-li volný den, vypravuji, co se přihodilo tady u nás, jak mě jeden host napálil a nezaplatil, jak se jiný podroušený host chystal vlepit pikolíkovi, který roznáší cigarety, políček a vyťal jej místo pikolíkovi jakési jemné dámě, jež šla zrovna okolo, tu bych vám přál děti vidět: poslouchají, ani nedutají.”

„Inu, když myslíte, pane Vrťátko,” pravím váhavě.

„Jistě! Spolehněte se, pane Kastnere,” ujišťuje mě pan Vrťátko, zatím co už běží jinam; jeden host cinká hlučně nožem na skleničku a chce platit.

Tak se stalo, že jsem napsal - a vlastně jen proto, že si to přál pan vrchní Vrťátko - příběh o věcech, které vy i já dávno známe.

Napřed jsem šel domů. Tam jsem se vyklonil z okna a shlížel jsem na Pražskou třídu, maje za to, že příběh, který hledám, půjde náhodou zrovna okolo. Tu bych naň byl ovšem zakýval a zavolal: „Ach, prosím vás, pojďte na chvilku sem ke mně! Rád bych vás napsal!”

Ale příběh nešel a nešel. A mně už začínala být zima. Zavřel jsem dopáleně okno a oběhl asi třiapadesátkrát stůl. Ale to bylo darmo - praštil jsem sebou jak široký tak dlouhý na podlahu tak jako prve a krátil si čas hlubokým přemýšlením.

Ležíš-li v pokoji na podlaze, vypadá svět docela jinak. Vidíš nohy židlí, trepky, kobercové květy, cigaretové pouzdro, vločky prachu, nohy stolu, ba najdeš pod pohovkou i levou rukavici, kterou jsi před třemi dny hledal marně ve skříni. Ležím tedy zvědavý ve svém pokoji a pro změnu si krajinu prohlížím odzdola místo odshora; a najednou zpozoruji, že nohy židlí mají lýtka. Skutečná, pevná, tmavá lýtka, která jako by náležela nějakému černošskému kmenu nebo školákům v hnědých punčochách.

A zatím co ještě počítám nohy stolu a židlí, abych zvěděl, kolik černochů nebo školáků stojí na mém koberci, napadne mě ta věc s Emilem! Snad proto, že jsem právě myslil na školáky v hnědých punčoškách? Nebo proto, že se Emil příjmením jmenoval Tischbein?

Buď jak buď, v té chvíli mi přišel jeho příběh na mysl. Zůstal jsem tiše ležet. Myšlenky a vzpomínky, jež se nám přibližují, se chovají totiž jako psi, kteří dostali bití. Pohneme-li se trochu prudčeji, promluvíme-li na ně nebo chceme-li je dokonce pohladit - huš, jsou ty tam! A potom můžeme čekat až do soudného dne, než se k nám opět odváží přiblížit.

Ležím tedy nehnutě a usmívám se svému nápadu vlídně vstříc. Chci mu dodat odvahy. A skutečně: uklidnil se, je málem přítulný, přiblížil se o krůček, pokročil o další a vtom jsem ho popadl za krk. A měl jsem ho.

Ten krk, abyste rozuměli. A to bylo prozatím všecko. Víte, je to velký rozdíl, popadneme-li psa za kůži a přidržíme-li si ho, či zachytíme-li pouhý příběh, který si zapamatujeme. Držíme-li psa za kůži na krku, máme ho celého: pracky, čumák, ocas i všecko ostatní, co zahrnujeme do celkové váhy.

Vzpomínky se chytají jinak. Vzpomínky lapáme po troškách. Napřed ulovíme - dejme tomu - kštici. Potom přilétne levá přední noha, za ní pravá, potom zadnice, levá pracka a tak dál, kus po kuse. A když si už myslíme, že příběh je úplný, přihrne se hrr, hrr, ještě ušní lalůček. A nakonec, máme-li štěstí, známe celek.

Viděl jsem jednou ve filmu scénu, která mi živě připomínala to, co jsem právě vylíčil. V pokoji stál muž a neměl na sobě nic než košili. Z čista jasna se rozlétly dveře a do pokoje vlétly kalhoty. Muž si je navlekl. Potom přisvištěla levá bota, za ní vycházková hůl; vázanka; límec; vesta; jedna ponožka; druhá bota; klobouk; sako; druhá ponožka; brýle. Byla to taková bláznivina. Ale nakonec byl muž správně oblečen. A všechno bylo tip top.

Zrovna tak se vedlo i mně s mým příběhem, když jsem ležel na podlaze a počítal nohy u stolu a myslil při tom na Emila. Jistě jste už i vy zažili něco podobného. Ležel jsem a schytával jsem vzpomínky, jež se mi draly do hlavy ze všech stran, tak jak se na nápady sluší a patří. Nakonec jsem měl všechno pěkně pohromadě a příběh byl hotov! Zbývalo už jen sednout a hezky po pořádku jej napsat.

To jsem - jak vidíte - také udělal. Kdybych to nebyl udělal, neměli byste teď v ruce hotovou knížku o Emilovi. Ale předtím jsem narychlo udělal ještě něco jiného: srovnal jsem po řadě jednotlivé části tak, jak ke mně přilétaly dveřmi, až jsem měl posléze všechny pohromadě: levou botu, límec, vycházkovou hůl, kravatu, pravou ponožku atd.

Příběh, román, pohádka - podobají se živoucím tvorům a možná že jimi i jsou. Mají svou hlavu, nohy, krevní oběh a šat, jako skuteční lidé. Chybí-li některému z nich v tváři nos, či má-li každou botu jinou, neujde nám to, jakmile si ho bystřeji prohlédneme.

Dříve než vám vypovím souvislý příběh, předvedu vám ten malý bombardovací útok, kterým se na mne jednotlivé údy celku, nápady a části, vrhaly.

Možná, že jste natolik obratní, že si z těch různých prvků ten příběh sami složíte, dříve než vám jej začnu vypravovat. Je to asi taková práce, jako postavit z kostek stavebnice nádraží nebo kostel bez stavebního plánu, při čemž vám nesmí ani jediná kostka přebývat.

Je to jistý druh zkoušky.

Brr - -!

Ale známky se z ní nedávají.

Na štěstí!

DESET OBRÁZKU MÁ TEĎ SLOVO

Tady je nejprve Emil. V tmavomodrých svátečních šatech, které obléká nerad, a jenom když musí. Modré šaty se tak snadno umažou. Emilova maminka vždycky namočí kartáč, dá si kluka mezi kolena a čistí a dře ho. „Chlapče, chlapče,” naříká, „jako bys nevěděl, že ti nemohu jiné koupit.” A Emil si vždycky vzpomene až pozdě, že se maminka od rána do večera plahočí, aby měli co jíst a aby on, Emil, mohl chodit do reálky.

Když bylo Emilovi pět let, zemřel mu otec, pan klempířský mistr Tischbein. Od té doby má Emilova maminka své zaměstnání, onduluje a myje vlasy prodavačkám i paním ze sousedství. Kromě toho musí ovšem vařit, udržuje v pořádku byt a pere sama i velké prádlo. Emila má velmi ráda. Je šťastna, že může pracovat a vydělávat. Někdy si zpívá veselé písničky; jindy je nemocná; tu Emil pro ni i pro sebe v kuchyni vaří - smaží volská oka. Ta Emil umí dělat. I bifteky peče. Bifteky s opečenou houskou a cibulí.

Vlak, k němuž toto odděleni náleží, jede do Berlína. Zdá se, že se v něm hned v pustí kapitole přihodí prapodivné věci. Inu, takové železniční oddělení je dosti podivné zařízení. Sedí tu pospolu zcela cizí lidé, kteří se v několika hodinách dovídají navzájem o sobě tolik věcí, jako by se už léta znali. Někdy je to docela pěkné a vhodné: Ale někdy ne. Cožpak víte, co je to za lidi?

Nikdo ho nezná. Pravda, říká se, že máme o každém člověku smýšlet co nejlépe, dokud se nepřesvědčíme o opaku. Nicméně vás snažně prosím: buďte v tomto směru trochu opatrní! Opatrnost jest - jak hezky praví staré přísloví - matka - bedny s porcelánem. Tvrdíme, že člověk je dobrý. A to je snad i správné. Ale nesmíme mu to tak velice ulehčovat, našemu dobrému člověku. Sice se nám z čista jasna ukáže, že je to špatný člověk.

To dítě na dětském kole je Emilova sestřenka z Berlína. Je to milé děvčátko a jmenuje se vlastně docela jinak. Její matka a paní Tischbeinová jsou sestry. Pony je jen žertovná přezdívka.

Nollendorfské náměstí v Berlíně. Na tomto náměstí, nemýlím-li se, stojí hotel, v němž se různé osoby v tomto příběhu bez podání ruky setkají. Možná, že ten hotel stojí vlastně na Wittenberském náměstí. Ba není jisté, není-li to náměstí Fehrbellinské! Abyste rozuměli: vím dobře, kde ten hotel je! Ale jeho majitel, uslyšev, že chci o té věci napsat knížku, neprodleně mě vyhledal a prosil, abych místo děje neoznačoval. Jistě prý pochopím, že by to byla špatná reklama pro jeho hotel, kdyby se rozkřiklo, že tam přespávají takoví lidé… Uznal jsem to a pan hoteliér zase šel.

Jmenuje se Gustav. Z tělocviku má jedničku jako hrom. Co má ještě? Poměrně dobré srdce a houkačku. Děti z celé čtvrti ho znají a mají ho jako svého presidenta. Běží-li Gustav přes dvory, mačká houkačku a houkačka hlasitě ječí, nechají kluci všeho, hrnou se se schodů a ptají se, co se děje. Gustav zpravidla sestaví jen dvě footballová mužstva a jde se na hřiště. Ale někdy slouží houkačka také k něčemu jinému. Na příklad ve věci Emilově.

Velké banky mají odbočku v každé městské čtvrti. Kdo má peníze, může si tam koupit akcie nebo vybrat peníze, má-li nějaké na svém účtu. I směnky tam lze inkasovat, nejdou-li k zúčtováním Občas tam přiběhne nějaký úředník nebo děvče-poslice a žádají pro svou pokladní za deset marek drobné. Chcete-li vyměnit dolary, švýcarské franky nebo libry za německé peníze, zde vám je vymění. Stává se, že sem lidé přijdou i v noci, ačkoli tu není nikoho, kdo by je obsluhoval. Proto se pak obslouží sami.

Je to nejveselejší babička na světě, ačkoliv měla celý život jen a jen starosti. Být veselý, nedá některým lidem žádnou námahu. Pro jiné je to naopak namáhavý a vážný úkol. Emilova babička bydlila dříve u jeho rodičů. Teprve po smrti klempířského mistra Tischbeina se odstěhovala do Berlína k druhé dceři. Výdělky Emilovy maminky nestačily uživit tři lidi. Nyní žije stará paní v Berlíně. V každičkém psaní, které jim píše, stojí: „Mám se dobře a doufám, že vy také.”

Každá výjimečná událost přijde do novin. Čtyřnohé tele nevzbudí u nikoho zájem. Vyskytne-li se však tele pětinohé nebo šestinohé - a vyskytují se i taková - chtějí se o tom dospělí lidé u snídaně dočíst v novinách. Nikdo netouží vědět, že pan Novák je řádný člověk, ale zamane-li si přilévat vodu do mléka a prodávat tento nápoj za sladkou smetanu - hned ho dají do novin. Dostane se do novin, ať dělá, co dělá. Šli jste už někdy v noci okolo budovy, kde se tisknou noviny? Tam vám to cinká, hrčí, ťuká a rachotí, až se zdivo třese!

První kapitola

EMIL POMÁHÁ PŘI MYTÍ VLASŮ

„Tak,” řekla paní Tischbeinová, „a teď vezmi džbánek s teplou vodou a přines ho za mnou!” Sama vzala jiný džbán a modrý hrneček s tekutým heřmánkovým mýdlem a vyšla z kuchyně do pokoje. Emil popadl svůj džbán a běžel za ní.

V pokoji seděla jakási paní. Hlavu měla nahnutou nad bílým umyvadlem. Rozpuštěné vlasy jí visely s hlavy jako kilogram vlny. Emilova maminka nalila do plavých vlasů heřmánkový roztok a začala tu cizí hlavu mydlit, až to pěnilo.

„Není ta voda příliš horká?” zeptala se.

„Ne, ujde to,” odpověděla hlava.

„Ach, to je paní pekařová Wirthová! Dobrý den!” řekl Emil, strkaje svůj džbánek pod umyvadlo.

„Tobě je hej, Emile! Pojedeš prý do Berlína!” zahuhlala hlava. Znělo to, jako kdyby mluvil člověk ponořený do šlehačky.

„Z počátku se mu ani moc nechtělo,” vysvětlovala matka, drbajíc pekařku. „Ale snad nebude utloukat prázdniny zde! Berlín ještě vůbec nezná. Moje sestra Marta nás už dávno chtěla pozvat. Její muž má slušné příjmy. Je u pošty. Ve vnitřní službě. Já ovšem s Emilem jet nemohu. Mám teď před svátky plné ruce práce. Však už je velký chlapec. Musí si prostě dát cestou pozor. Babička ho bude očekávat na nádraží v Bedřichově ulici. Setkají se u květinového stánku.”

„Berlín se mu bude líbit, což o to! To je něco pro děti! Byli jsme tam před půl druhým rokem s klubem kuželkářů. Toho ruchu! Na mou duši, tam jsou vám ulice, kde je v noci zrovna tak jasno jako ve dne. A těch aut!” poučovala paní Wirthová z hlubin umyvadla.

„Hodně cizích značek?” zeptal se Emil.

„Copak já vím?” namítla paní Wirthová. Vtom musila kýchnout; mýdlo se jí dostalo do nosu.

„Ale teď už dělej, ať jsi hotov!” naléhala matka. „Připravila jsem ti v ložnici sváteční šaty. Obleč se, abychom šli hned, jakmile paní Wirthovou učešu.”

„Jakou košili?” ptal se Emil.

„Všechno je na posteli připraveno. Dej pozor, až si budeš natahovat punčochy. Opatrně! A předtím se pořádně umyj! Nezapomeň si dát nové tkaničky do bot! Zčerstva! Hni sebou!”

„Eh!” ulevil si Emil a odběhl.

Když paní Wirthová, krásně načesaná a spokojená se svým obrazem v zrcadle, odešla, vkročila matka do ložnice a zastihla Emila pobíhajícího nešťastně po pokoji.

„Mami, prosím tě, kdo vynalezl sváteční obleky?”

„Nevím. Pročpak?”

„Dej mi jeho adresu a já chlapa zastřelím!”

„Chudáčku! Jiné děti jsou smutné, že nemají žádné pěkné šaty; inu, každý má své starosti… Abych nezapomněla: dnes večer poprosíš tetu Martu, aby ti dala ramínko, a šaty pořádně pověsíš! Předtím je však dobře vykartáčuj! Nezapomeň! A zítra si můžeš zas obléci pulover, tu svou raubířskou hazuku! Ještě něco? Do kufru jsem ti všechno složila. Květiny pro tetičku máš zabalené. Peníze pro babičku ti dám až potom. Teď se najíme. Pojďte, mladý muži!”

Paní Tischbeinová ho objala a vedla do kuchyně. Měli makarony se šunkou, sypané strouhaným parmezánem. Emil se cpal jako mlatec. Jenom chvilkami v jídle ustal a pohlédl na matku, jako by se bál, že mu bude jeho chuť - tak přímo před rozloučením - zazlívat.

„A pošli hned lístek! Máš ho navrchu v kufru.”

„Napíši,” řekl Emil a shodil co možná nenápadně s kolena makaron. Maminka si toho na štěstí nevšimla.

„Všechny ode mne pěkně pozdravuj! A dávej na sebe pozor! V Berlíně to chodí trochu jinak než u nás v Neustadtu.

V neděli půjdeš se strýčkem Robertem do Bedřichova musea. Chovej se slušně, ať neřeknou, že my tu ani nevíme, co se sluší a patří.”

„Čestné slovo!” prohlásil Emil.

Po jídle přešli oba do pokoje. Maminka vyňala ze skříně plechovou krabici a začala počítat peníze. Po chvilce zavrtěla hlavou a počítala znovu. „Kdo zde vlastně včera odpoledne byl?” zeptala se.

„Slečna Thomasová,” řekl Emil. „A paní Homburgová.”

„Ano, vím, ale ještě mi to neklape.” Zamyslila se, vyhledala lístek, kde měla zaznamenáno, kolik peněz přijala za práci, spočítala to a posléze prohlásila: „Chybí mi osm marek.”

„Dnes ráno tu byl plynař.”

„Ach, ano! Je to tedy bohužel v pořádku.” Maminka si hvízdla, patrně aby dopálila své starosti, a vyndala z krabice tři bankovky. „Tak, Emile! Tady máš sto čtyřicet marek: stovku a dvě dvacetimarky. Stodvacet marek dáš babičce a řekneš jí, aby se nehněvala, že jsem jí minule nic neposlala. Vyšla jsem jen tak tak. Zato jí to tentokrát vezeš osobně, a víc než jindy. A hezky ji polib! Rozumíš! Těch zbývajících dvacet marek je pro tebe. Koupíš si z nich jízdenku, až pojedeš domů. Ta stojí asi deset marek. Nevím to zcela přesně. Z toho, co zbude, si zaplatíš, až někam půjdete, útratu, jídlo a pití. Kromě toho je dobře, má-li člověk pár korun u sebe pro strýčka Příhodu. Tak. Zde je obálka od tetiččina dopisu. Dám ti do ní peníze. Dej pozor, ať je neztratíš! Kam si je dáš?”

Vložila všechny tři bankovky do obálky po straně rozříznuté, přehnula obálku v půli a podala ji Emilovi.

Ten se napřed chvíli rozmýšlel, potom ji zasunul hluboko do pravé vnitřní kapsy, a poklepav si pro uklidnění ještě jednou zvenčí na modré sáčko, prohlásil přesvědčivě: „Odtamtud se nedostanou!”

„Nikomu ve vlaku nevykládej, že máš u sebe tolik peněz!”

„Ale maminko!” Emil se div neurazil. Cožpak je takový jelimánek! Paní Tischbeinová si vzala ještě nějaké peníze do peněženky, odnesla krabici do skříně a pročetla v rychlosti ještě jednou sestřin dopis z Berlína, v němž byla přesně vypsána hodina odjezdu a příjezdu vlaku, kterým Emil pojede…

Leckdo z vás si jistě pomyslí, že pro sto čtyřicet marek netřeba dělat tolik řečí, jak tomu bylo u paní kadeřnice Tisehbeinové a jejího synka. Když má někdo dva tisíce, dvacet tisíc nebo dokonce sto tisíc marek měsíčního příjmu - nemusí o tom věru ztrácet mnoho slov.

Ale člověk, jenž si vydělá týdně pět až třicet marek volky nevolky, ať se vám to líbí nebo ne, považuje takových sto čtyřicet marek, které si ušetřil, za značné peníze. Pro mnoho lidí znamená sto čtyřicet marek skoro tolik, co milion. Píší sto marek tak říkajíc se šesti nulami. A kolik takový milion ve skutečnosti je, to si neumějí představit. Ani ve snu ne.

Emil už nemá tatínka. Maminka však má práci, češe ve svém pokoji ženy, myje plavé i hnědé hlavy a neúnavně pracuje, aby bylo na jídlo, na plyn, na uhlí, na činži, na ošacení, na knihy, na školné. Někdy bývá nemocná a musí ležet. Přijde lékař, předepíše léky. A Emil přikládá mamince horké obklady a v kuchyni vaří pro ni i pro sebe. A když maminka usne, Emil vytře mokrým hadrem dokonce i podlahy, jen aby maminka neřekla: „Musím už vstát nebo nadobro zpustneme.”

Pochopíte to a nebudete se smát, jestliže vám vyzradím, že Emil je vzorný hoch? Pst! Víte, on má svou maminku velmi rád. Styděl by se k smrti, kdyby lenošil, když ona pracuje, počítá, a opět pracuje. Má při úkolech lajdačit a opisovat je od Ríši Neumanovic? Má chodit za školu, když se k tomu někdy naskytne příležitost? Vždyť vidí, jak se maminka lopotí, jak se snaží, aby mu nemusila odepřít nic z toho, co dostávají a mají ostatní spolužáci. Má ji za to klamat, působit jí zármutek?

Emil byl vzorný hoch. Ano, je tomu tak. Nebyl však z těch, kterým nic jiného nezbývá, protože jsou zbabělí, lakotní a vlastně nejsou nikdy, jak se patří mladí. Byl vzorný kluk, protože jím být chtěl! Rozhodl se pro to, jako se rozhodujeme, že už nebudeme chodit do biografu a mlsat bonbony. Rozhodl se a mnohdy ho to stálo hodně přemáhání.

Ale když přišel před velikonocemi domů a mohl říci: „Maminko, tady máš vysvědčení, jsem zase první!” tu býval velmi spokojen. Chvála, kterou ve škole i všude jinde sklízel, netěšila ho pro něho samého, nýbrž kvůli mamince, že ona měla radost. Byl hrdý na to, že jí svým způsobem splácí alespoň v malé míře to, co ona pro něho po celý život neúnavně koná…

„Vzhůru,” zvolala matka, „musíme jít! Už je čtvrt na jednu! Vlak jede zrovna před druhou.”

„Tak pojďme, paní Tischbeinová!” prohlásil Emil, „ale abys věděla, kufr si ponesu sám!”

Druhá kapitola

STRÁŽMISTR JESCHKE NIC NEŘÍKÁ

Před domem maminka prohlásila: „Jestli pojede koňská dráha, svezeme se až na nádraží.”

Ví někdo z vás, jak taková koňská dráha vypadá? Jelikož právě zahýbá za roh a na Emilovo kývání zastavuje, honem vám ji popíši, dřív než zase odkluše.

Koňská dráha je především bláznivá věc: jede po kolejích jako skutečná a pravá pouliční dráha, také vozy má podobné, ale přece jen ji táhne drožkářský kůň. Pro Emila a jeho kamarády ta drožkářská kobyla je prostě skandál. Hoši blouzní o elektrických drahách s vrchním i se spodním vedením - pět světlometů vpředu, tři vzadu - ale neustadtská městská rada shledává, že ty čtyři kilometry kolejnic zdolá docela dobře živá koňská síla. Až dosud se tedy o elektrisaci nedá mluvit a řidič nemá vůbec co činit s nějakými pákami nebo klikami, nýbrž drží v levé ruce opratě a v pravé bič. Hije, hot!

Když někdo bydlí v Radniční ulici, číslo 12, jede právě koňskou dráhou a chce vystupovat, zaklepe jednoduše na okénko. Pan průvodčí zavolá „prr!” - a milý pasažér je doma. Pravá zastávka bude možná teprve u čísla 46, ale to je neustadtské pouliční dráze, společnosti s ručením omezeným, docela jedno. Dráha má čas. Kůň má čas. Neustadtští mají čas. A jestliže někdo opravdu spěchá, jde pěšky…

Na náměstí U nádraží paní Tischbeinová a Emil vystoupili. Zatím co Emil sundával kufr s plošiny, ozval se za nimi bručavý hlas: „Jedete snad do Švýcar?”

Byl to policejní strážmistr Jeschke. „Ne,” odpověděla matka, „můj chlapec jede na týden k příbuzným do Berlína.” Emilovi se zatmělo před očima. Měl tuze špatné svědomí. Nedávno po hodině tělocviku asi tucet školáků nasadilo soše velkovévody, zvaného Karel s křivou hubou, starý plstěný klobouk. Potom vyzdvihli Emila - ježto prý umí dobře kreslit - a poručili mu, aby namaloval velkovévodovi barevnými tužkami červený nos a černé kníry. A zatím co Emil ještě kreslil, vynořil se na druhém konci Horního tržiště strážmistr Jeschke.

Kluci se rozprchli, jako když do nich střelí. Ale možná, že je strážmistr poznal!

Ale Jeschke se tvářil jakoby nic, naopak, přál Emilovi šťastnou cestu a ptal se, jak paní matce slouží zdravíčko a jak jde živnost.

Emil byl přesto celý nesvůj. Když šlapal s kufrem prázdným náměstím k nádraží, kolena pod ním klesala. Každým okamžikem čekal, že Jeschke za jeho zády zařve: „Stát! Zatýkám tě, Emile Tischbeine! Ruce vzhůru!” Ale nic se nestalo. Možná, že strážmistr čeká, až se Emil vrátí?

Maminka koupila u pokladny jízdenku (ovšemže třetí třídu) a peronní lístek a pak se oba odebrali na první nástupiště - Neustadt má prosím čtyři nástupiště! - a čekali na berlínský vlak. Do příjezdu chybělo už jen několik minut.

„Ať nic nezapomeneš ve vlaku, hochu! Dej pozor, ať si nesedneš na kytici! Kufr ti někdo do sítě vyzvedne. Musíš však o to hezky zdvořile požádat!”

„Kufr si vysadím sám. Nejsem z marcipánu.”

„No dobře. A nezapomeň včas vystoupit! Do Berlína přijedeš v 18,17. Vystoupíš na nádraží v Bedřichově třídě. Ne abys vystoupil dřív na nádraží Zoo nebo jinde.”

„Žádné strachy, mladá paní!”

„Hlavně nebuď vůči cizím lidem tak drzý jako ke mně! Až budeš jíst, neodhazuj papíry na zem. A - neztrať peníze!”

Emil si zděšeně sáhl na kabát, potom do pravé náprsní kapsy a s ulehčením zvolal: „Všichni muži na palubě.”

Vzal matku pod paží a přecházel s ní po nástupišti.

„Nepředři se, maminko! Ať se mi nerozstůněš! Neměl by tě kdo ošetřovat! Já bych si v tu ránu najal letadlo a přiletěl domů. A také mi napiš! Zdržím se tam nejvýš týden!” Pevně se k ní přitiskl. Políbila ho na nos.

S kvílením a syčením přihnal se osobní vlak na Berlín a zastavil. Emil ještě jednou objal matku kolem krku. Potom vzal kufřík a vyšplhal se do vagonu. Maminka mu podala květiny a balíček s jídlem a zeptala se ho, má-li místo k sezení. Emil přisvědčil.

„Pamatuj si tedy: Bedřichova třída - tam vystoupíš!”

Emil pokývl hlavou.

„Babička čeká u květinového stánku.”

Emil opět přikývl.

„A chovej se slušně, darebo!”

Nové přikývnutí.

„A napiš!”

„Buď milý k Ponny! Už se asi ani nepoznáte!”

Další přikývnutí.

„Ty také!”

Tak by to bylo patrně ještě dlouho pokračovalo, nebýt jízdního řadu. Průvodčí s červenou koženou brašničkou zavolal: „Nastupovat! Všichni nastupovat!” Dvířka vagonů zabouchala, lokomotiva sebou trhla a už se jelo.

Maminka ještě dlouho mavala kapesníčkem. Potom se zvolna obrátila a šlapala domů. Kapesník měla v ruce, jaký tedy div, že si trochu poplakala.

Neplakala dlouho. Doma už na ni čekala řeznice Augustinová a chtěla, aby jí paní Tischbeinová důkladně umyla hlavu.

Třetí kapitola

CESTA DO BERLÍNA NASTÁVÁ

Emil smekl školáckou čepici řka: „Dobrý den, panstvo. Je zde náhodou ještě volné místo?”

Toť se ví, že tam ještě bylo volné místo. Jedna tlustá dáma si právě vyzula levý střevíc, protože ji tlačil, a řekla svému sousedovi, který při každém výdechu strašlivě funěl: „Dnes se najde málo tak zdvořilých dětí! Bože, když si vzpomenu na naše mládí! Tehdy vládl zcela jiný duch!” Za řeči cvičila prsty levé nohy v punčoše do taktu. Emil to se zájmem sledoval. Soused pro samé funění sotva přikývl.

Emil věděl už dávno, že jsou lidé, kteří neustále tvrdí: „Bože, Bože, dříve bývalo všechno lepší!” A už ani neposlouchal, když někdo prohlašoval, že vzduch býval kdysi zdravější a voli že mívali větší hlavy. Většinou to ani nebyla pravda, a ti lidé prostě patřili k tomu druhu lidí, kteří nechtějí být spokojeni, protože by jinak spokojeni byli.

Emil si omakal pravou kapsu kabátu a uklidnil se, teprve když slyšel, jak obálka zašustila. Spolucestující celkem vzbuzovali důvěru a nevypadali nikterak jako lupiči nebo vrahové. Vedle funícího muže seděla jakási paní a háčkovala šálu. U okna vedle Emila nějaký pán v tvrďásku četl noviny.

Najednou je odložil, vylovil z kapsy kousek čokolády a podal ji Emilovi: „Je libo, mladý muži?”

„Vezmu si s dovolením!” odpověděl Emil, přijímaje čokoládu. Teprve potom strhl chvatně čepici s hlavy a řekl ukláněje se: „Jmenuji se Tischbein.”

Spolucestující se usmáli. Pán vážně nadzvedl tvrdý klobouk a prohlásil: „Těší mě, jsem Grundeis.”

Tlustá dáma s vyzutým levým střevícem se Emila zeptala: „Žije ještě v Neustadtu obchodník se střižním zbožím Kurzhals?”

„Ano, žije,” přisvědčil Emil. „Vy ho znáte? Nedávno si zakoupil pozemek, na kterém stojí dům, kde má krám.”

„Tak mu vyřiď, že ho pozdravuje paní Jakobová z Gross-Grunau.”

„Ale já teď jedu do Berlína.”

„To má čas, až se vrátíš,” řekla paní Jakobová, pohybujíc prsty u nohy, a zasmála se, až se jí klobouk svezl do obličeje. „Tak, tak - ty jedeš do Berlína?” ptal se pan Grundeis. „Ano. Babička mě bude čekat na nádraží v Bedřichově ulici u květinového Stánku,” odpověděl Emil, sahaje si na kabát. Zaplať Pánbůh, obálka ještě zašustila.

„Byls už někdy v Berlíně?”

„Ne.”

„To se podivíš! V Berlíně jsou domy stopatrové, tak vysoké, že bylo třeba přivázat jejich střechy k nebi, aby neodletěly… Když někdo velmi spěchá a chce se dostat do některé jiné městské čtvrti, na poštovním úřadě ho prostě zabalí do bedny, bednu šoupnou do potrubí a vystřelí ji potrubní poštou jako dopis do příslušné čtvrti k poštovnímu úřadu. Kdo nemá peníze, zajde si do banky, odevzdá tam jako zástavu svůj mozek a dostane tisíc marek. Člověk totiž může žít jen dva dny bez mozku. Banka mu jej pak opět vrátí po zaplacení dvanácti set marek. V poslední době byly vynalezeny báječné moderní lékařské přístroje a..

„Vy asi máte svůj mozek taky zrovna v bance.” usoudil muž, který tolik funěl, a dodal ještě: „Prosím vás, přestaňte s těmi nesmysly!”

Tlusté paní Jakobové se leknutím zastavily prsty v pohybu a paní háčkující šálu ustala v práci.

Emil se nuceně zasmál. Mezi oběma pány se rozvinula delší debata. „Vlezte mi na záda!” pomyslil si Emil a vybalil své chleby se salámem, ačkoliv obědval teprve před chvilkou. Když jedl třetí krajíc, zastavil vlak na velkém nádraží. Emil neviděl žádný nápis a také nerozuměl, co průvodčí pod oknem vyvolával. Skoro všichni cestující vystupovali: funící pán, dáma háčkující šálu i paní Jakobová. Ta málem zmeškala, protože si nemohla dopnout střevíc.

„Tak nezapomeň: pozdravuj pana Kurzhalse!” připomněla mu na rozloučenou. Emil přikývl.

Emil a pán v tvrďásku osaměli. Emilovi se to moc nelíbilo. Muž, jenž rozdává čokoládu a vypravuje nesmysly, je cosi nejasného. Emil by si byl pro změnu sáhl rád na obálku, ale netroufal si, teprve když se vlak rozjel, vyšel na záchod, vytáhl tam obálku z kapsy a přepočítal peníze. Měl pořád ještě všechny. Bezradně přemýšlel, co má dělat. Konečně dostal nápad. Vzal špendlík, který měl zapíchnutý na spodní straně límce kabátu, propíchl jím nejprve všechny tři bankovky, potom obálku a nakonec i podšívku kabátu. Tak si své peníze vlastně přišpendlil. „A je to,” pomyslil si, „teď už se nemůže nic stát!” Vrátil se do kupé.

Pan Grundeis se zatím pohodlně rozložil v koutě a spal. Emil byl rád, že se s ním nemusí bavit a díval se z okna: stromy, větrné mlýny, pole, továrny, stáda krav, mávající rolníci míjeli kolem něho. A byla to pěkná podívaná, jak se to všechno točilo, skoro jako na hrající gramofonové desce. Ale nakonec člověk se nemůže celé hodiny dívat jen z okna.

Pan Grundeis stále spal a trochu chrápal. Emil měl chuť se projít, ale bál se, aby pana Grundeise neprobudil. Ne, o to Emil nestál. Opřel se tedy do protějšího rohu a pozoroval spáče. Proč si ten člověk nesundá klobouk? Jaký je to podlouhlý obličej a ty uzounké, černé kníry! A ta spousta vrásek okolo úst, ty tenké, odstávající uši!

Drc! Emil sebou trhl a lekl se. Málem by byl usnul! To nesmí za nic na světě! Kdyby k nim do kupé alespoň někdo přistoupil! Vlak několikrát zastavil, ale nikdo nepřišel. A jsou teprve čtyři hodiny - zbývají mu ještě dvě hodiny cesty! Štípal se do nohou. Ve škole to vždycky pomáhalo při hodinách dějepisu u pana Bremsera.

Chvíli se držel. Vzpomněl si na Pony, jak teď asi vypadá. Ale její tvář si už neuměl představit. Pamatoval si pouze, že s ním chtěla při poslední návštěvě, když byla s babičkou a s tetou Martou v Neustadtu, mermomocí boxovat. Emil odmítl, to je samozřejmé! Pony byla muší váha, kdežto on alespoň polotěžká. Prohlásil tehdy, že by to nebylo fair. Kdyby jí dal uppercut, musili by ji seškrabat se zdi. Ale nedala pokoj, až když přišla teta Marta.

Buch! Div se s lavice nesvalil! Což už zase usnul? Štípal se zuřivě do nohou. To bude modřin! A je to stejně marné.

Zkusil počítat knoflíky. Počítal od shora dolů a pak ještě jednou zdola nahoru. Shora dolů napočítal třiadvacet. Zdola nahoru jich bylo čtyřiadvacet. Opřel se a přemýšlel, čím to asi je. Při tom usnul.

Čtvrtá kapitola SEN - SAMÝ BĚH

Emilovi najednou připadalo, že vlak jezdí pořád do kolečka, tak jako ty malé vláčky, s kterými si děti hrávají v pokoji. Vyhlédl z okna a zdálo se mu to velmi zvláštní. Kruh se neustále zužoval. Lokomotiva doháněla poslední vagon. A zdálo se, že to dělá schválně! Vlak se točil kolem dokola jako pes, který se chce kousnout do ocasu. A v tom černém, běsnícím kruhu stály stromy, skleněný mlýn a veliký dům s dvěma sty pater.

Emil se chtěl podívat, kolik je hodin, a sáhl do kapsy pro hodinky. Táhne je, táhne a - nakonec vytáhne stojací hodiny z maminčina pokoje. Pohlédne na ciferník. Hodiny ukazují: 185 hodin - km. Plivati na podlahu je životu nebezpečno. Znovu vyhlédne z okna. Lokomotiva už už ten poslední vagon dohání! Emil má velký strach. Najede-li lokomotiva na poslední vůz, bude to velká železniční katastrofa! To je jasné. Ne, na to Emil nebude čekat. Otevře dveře a běží po stupátku podél vozu. Možná, že strojvůdce usnul? Zatím co běží vpřed, nahlíží do oken jednotlivých oddělení. Nikde nikdo nesedí. Zahlédne jen jediného muže: má na hlavě čokoládovou buřinku; právě ulomil z jejího okraje veliký kus čokolády a spolkl ho. Emil zabuší na okno, ukazuje na lokomotivu. Ale muž se jen směje, ulomí další kousek čokolády a pohladí si žaludek na znamení, že mu náramně chutná.

Konečně doběhl Emil k tendru a vysoukal se s nemalou námahou nahoru k strojvůdci. Ten seděl na kozlíku, mával bičem a držel opratě, jako by do vlaku byli zapraženi koně. A také že byli! Třikrát tři koně táhnou vlak. Na kopytech mají stříbrné brusle, jedou na nich po kolejích a zpívají: „Ven, ven, ven, jen z města ven!”

Emil zacloumá kočím a křičí: „Zastav, sice se stane neštěstí!” Vtom poznává, že kočí není nikdo jiný než pan strážmistr Jeschke.

Ten na něho upře pronikavý pohled a zvolá: „Kdo byli ti ostatní? Mluv! Kdo pomaloval velkovévodu Karla?”

„Já!”

„A kdo ještě?”

„Nepovím!”

„Budeme tedy jezdit do kolečka.”

Švihne do koní, ti se vzepnou a ženou se ještě prudším letem za posledním vagonem. Na posledním vagonu sedí paní Jakobová, šermuje střevíci, které třímá v rukou, a má smrtelný strach, neboť koně už jí chňapají po prstech u nohou.

„Pane strážmistře, dám vám dvacet marek!” křičí Emil.

„Přestaň laskavě s tím nesmyslem!” okřikuje ho Jeschke a švihá bičem do koní jako posedlý.

To už Emil nesnesl. Vyskočil z vlaku. Udělal asi dvacet kotrmelců, než se skutálel s náspu, ale nic se mu nestalo. Vstal a rozhlédl se, co dělá vlak. Vlak nehybně stojí a devět koní otáčí hlavy po Emilovi. Strážmistr Jeschke se vymrští s kozlíku, řve, švihá do koní: „Hijé! Hněte se! Za ním!” Naráz všech devět koní vyskočí z kolejí a žene se na Emila. Vagony za nimi poskakují jako míčky.

Emil dlouho neuvažuje a upaluje pryč, seč mu nohy stačí: přes louku, okolo řady stromů, přes potok, k mrakodrapu. Chvílemi se ohlédne: vlak hřmí ustavičně za ním, tříští stromy, poráží je na kupy. Jenom jeden obrovský dub zůstává nepovalen a na jeho nejvyšší větvi sedí tlustá paní Jakobová, kymácí se ve větru, pláče a nemůže dopnout střevíc. Emil uhání dál.

Dům o dvou stech patrech má velikou černou bránu. Emil do ní vběhne, proběhne jí, vyrazí na druhé straně ven. Vlak za ním. Emil by si nejraději sedl někam do kouta a spal, je na smrt zemdlen, třese se po celém těle. Usnout však nesmí! Vlak už lomozí uvnitř v domě.

Vtom zahlédne Emil železný žebřík, vede po domě vzhůru až na střechu. Emil začne šplhat. Na štěstí v tělocviku vždycky vynikal. Zatím co šplhá vzhůru, počítá poschodí. V padesátém poschodí se odváží ohlédnout: stromy se docela zmenšily, skleněný mlýn není už skoro k rozeznání. Ale ó hrůzo! Vlak jede vzhůru po domě! Emil šplhá dál, výš a výš. A vlak duní a praská po příčkách žebříku, jako by to byly koleje.

100. poschodí, 120. poschodí, 140. poschodí, 160. poschodí, 180. poschodí, 190. poschodí, 200. poschodí! Emil stane na střeše. Neví, co dál. Za zády už slyší řehtat koně. I rozběhne se po střeše až na druhý konec, vytáhne z kapsy kapesník a rozprostře jej. A když koně, zbrocení potem, začnou přelézat okraj střechy, táhnouce vlak za sebou, Emil vyzdvihne rozprostřený kapesník vysoko nad hlavu a skočí do prázdna. Slyší ještě, jak vlak boří komín. Potom ztratí na vteřinu zrak i sluch.

A vzápětí - buch! - leží na louce.

V prvém okamžiku zůstane vyčerpán ležet s očima zavřenýma a velmi se mu chce snít nějaký krásný sen. Ale poněvadž není ještě zcela uklidněn, vzhlédne k tomu velikému domu a vidí, jak těch devět koní na střeše roztahuje deštníky. Jeschke sám má také deštník a pohání jím koně. Ti se vzepnou na zadní nohy, odrazí se a skočí do hloubky. A celý vlak se snáší na louku a vůčihledě se zvětšuje.

Emil znovu vyskočí a pádí napříč loukou ke skleněnému mlýnu. Mlýn je průsvitný. Emil vidí uvnitř maminku, jak myje hlavu paní Augustinové. „Zaplať Pánbůh!” pomyslí si a letí zadními vrátky do mlýna.

„Maminko! Maminko! Co si počnu?”

„Co se děje, chlapče?” ptá se maminka, aniž přeruší práci.

„Podívej se stěnou!”

Paní Tischbeinová se podívá ven a zahlédne právě, jak koně s vlakem přistávají na louce a ženou se ke mlýnu.

„To je přece strážmistr Jeschke!” zvolá maminka a vrtí udiveně hlavou.

„Celý čas už mě honí jako blázen!”

„No a-?”

„Asi proto, že jsem nedávno přimaloval arcivévodovi Karlovi na pomníku na Horním tržišti červený nos a černé kníry.”

„A kam jinam bys je přimaloval?” namítá paní Augustinová a dá se do smíchu.

„Nikam, paní Augustinová. To by nebylo ještě to nejhorší. Ale strážmistr chtěl vědět, kdo mi při tom pomáhal. A to jsem mu nemohl říci, to by bylo ode mne nečestné.”

„No, v tom má kluk pravdu,” prohlásila matka, „ale co si teď počneme?”

„Pusťte motor, milá paní Tischbeinová,” radí paní Augustinová.

Emilova maminka stiskla na stole jakousi páku a naráz se počala všechna čtyři mlýnská kola roztáčet, a ježto byla skleněná a slunce na ně svítilo, šla od nich taková záře a třpyt, až oči přecházely. A když se těch devět koní s vlakem přihnalo, koně se počali plašit, vyhazovat a nechtěli se hnout z místa. Strážmistr klel, až se to mezi skleněnými stěnami rozléhalo, ale koně nic, ne a ne se hnout.

„Tak, a teď mi klidně domyjte hlavu,” podotkla paní Augustinová, „nyní už se vašemu chlapci nic nestane.”

Paní kadeřnice Tischbeinová se dala zase do práce. Emil si sedl na židli, která byla také ze skla, a začal si hvízdat. Pojednou se hlasitě zasmál. „To je báječné! Kdybych byl věděl, že jsi zde, nemusil jsem se šplhat na ten prožluklý dům.”

„Doufám, že sis nepotrhal šaty,” podotkla maminka a dodala: „Dal sis pozor na peníze?”

Na ta slova sebou Emil leknutím trhl a svalil se se skleněné židličky, až to žuchlo. Vtom se probudil.

Pátá kapitola

EMIL VYSTOUPÍ NA NESPRÁVNÉ STANICI

Vlak se právě nanovo rozjížděl. Emil spadl ve spaní s lavice a nyní ležel na podlaze celý vyděšený. Prozatím nevěděl jasně, proč je vyděšený. Srdce mu bušilo jako kladivo. Byl ve vlaku a zapomněl téměř, co se s ním děje. Jen poznenáhlu se rozpomínal. Pravda, vždyť jede do Berlína! A usnul ve vlaku… Jako ten pán v buřince.

Prudce se narovnal a zašeptal: „Vždyť on je pryč!” Kolena se mu roztřásla. Pomaloučku vstával a mechanicky si oprašoval šaty. Teď jde jen o to: má ještě peníze? Této otázky se nevýslovně bál.

Hezkou chvíli stál opřený o dveře a neodvážil se pohnout. Tam naproti němu seděl, spal a chrápal ještě před chvílí ten člověk, Grundeis. Teď je pryč! Snad je všecko v pořádku. Jaká nejapnost myslit hned na nejhorší! Jako by musil jet každý do Berlína a do Bedřichovy ulice, když tam jede on, Emil! Peníze jsou jistě tam, kde byly. Za prvé je dal do kapsy. Za druhé je vsunul do obálky. Za třetí je přišpendlil k podšívce! Nuže -Emil sáhne zvolna do vnitřní pravé kapsy.

Kapsa je prázdná! Peníze jsou pryč!

Prohrabuje kapsu levou rukou. Pravou rukou omakává a mačká kabát z vnějšku. Marně: kapsa prázdná, peníze pryč!

„Ouvej!” Emil vytáhne z kapsy ruku a nejen ruku, nýbrž špendlík, kterým prve peníze propíchl. V kapse zbyl jen špendlík, a ten se mu teď zabodl do levého ukazováčku. Prst krvácel.

Omotal si jej kapesníkem a dal se do pláče.

Toť víte, že neplakal pro tu směšnou trošku krve! Před čtrnácti dny narazil v běhu na kandelábr, div se neskácel, však má dodnes na čele bouli, a neuronil ani slzičku.

Emil pláče pro peníze. Emil pláče pro maminku. Kdo tomu nerozumí, tomu není pomoci, ať je jinak sebeudatnější chlapík. Emil ví, že se maminka měsíce a měsíce lopotila, aby ušetřila těch sto čtyřicet marek pro babičku a mohla Emila poslat do Berlína. A jen se pan synáček usadí ve vláčku, hned se pěkně opře do kouta, usne, dá si zdát bláznivý sen a nechá se takovým darebákem okrást o peníze. Jak neplakat? Co si teď počne? Vystoupí v Berlíně a řekne babičce, jako by se nechumelilo: „Tu mě máš, ale peníze nedostaneš, abys věděla! Raději mi dej honem na cestu, abych dojel domů vlakem. Anebo musím šlapat pěšky?”

To je báječné! Nadarmo se maminka nuzovala. Babička chuděra nedostane ani fenik. V Berlíně Emil zůstat nemůže. Domů nesmí. A to všecko pro toho chlapa, který rozdává dětem čokoládu a dělá, že spí. A nakonec je oloupí! Fuj, to je mi čistý svět!

Emil spolkl slzy, které se mu ještě draly do očí a rozhlédl se. Zatáhne-li za záchrannou brzdu, vlak okamžitě zastaví. Přiběhne průvodčí, za ním druhý - za chvíli třetí a další a všichni začnou dorážet: „Copak se děje?”

„Někdo mi ukradl peníze,” prohlásí Emil.

„Po druhé si dej lepší pozor,” namítnou všichni svorně. „Buď tak laskav a vlez zase rychle do vlaku! Jak se jmenuješ? Kde bydlíš? Použití záchranné brzdy stojí sto marek. Účet ti pošleme.”

V rychlíku může člověk alespoň proběhnout všemi vozy od jednoho konce na druhý až do služebního vozu a krádež hlásit. Ale v tomhle hrcálku! Emil musí čekat až do nejbližší stanice a do té doby chlap s tvrdým kloboukem bude možná už někde za horami. Vždyť Emil ani neví, v které stanici chlapisko vlastně vystoupilo. Kolik je asi hodin? Kdy už přijde Berlín? Za oknem se míhaly vysoké domy, vily s pestrými zahradami a hned za nimi vysoké červené začouzené komíny. Je to pravděpodobně již Berlín. V příští stanici musí Emil zavolat průvodčího a všechno mu říci. A průvodčí to neprodleně ohlásí policii!

No tohle! I s policií bude mít co dělat! Teď už strážmistr Jeschke mlčet nebude, podá úřední hlášení: „Nevím, nevím, ale student Tischbein z Neustadtu se mi nelíbí! Hyzdí pamětihodné sochy! A hned nato si nechá ukrást sto čtyřicet marek! Kdož ví, zdali mu je vůbec někdo ukradl? Kdo ničí pomníky, ten lže! Mám své zkušenosti! Patrně si peníze zahrabal někam do lesa nebo je spolkl a chystá se uprchnout do Ameriky! Ne, v tomto případě nemá smysl pronásledovat zloděje! Pane policejní presidente, zatkněte ho!”

Hrůza! Ani policii se nesmí svěřit! Sundal ze sítě na zavazadla kufr, narazil si čepici, vbodl špendlík do klopy kabátu a připravil se. Nevěděl, co udělá, ale bylo mu jen jasné, že v tom oddělení déle nezůstane.

Vlak zvolňoval jízdu. Emil viděl venku lesknout se řady kolejí. Vlak jel kolem různých nástupišť. Podél vlaku běželo několik nosičů, aby si něco vydělali.

Vlak zastavil.

Emil vyhlédl z okna a spatřil vysoko nad kolejemi nápis: ZOOLOGICKÁ ZAHRADA. Dvířka vagonů se otvírala, lidé vystupovali. Jiní už na ně čekali, připraveni k radostnému objetí.

Emil se vyklonil daleko z okna, pátraje očima po průvodčím. Vtom zahlédl v malé vzdálenosti před sebou uprostřed davu černý tvrdý klobouk. Což je-li to on, zloděj? Snad ani nevystoupil, když Emila okradl, možná že přešel pouze do jiného vozu!

Sotva na to Emil pomyslil, už byl z vlaku venku. Postavil kufr na zem, vrátil se rychle ještě jednou pro kytici, kterou zapomněl v síti, vyskočil jako střela z vozu po druhé, vyzdvihl energicky kufr na rameno a běžel k východu, seč mu nohy stačily.

Kam se ten tvrdý klobouk poděl? Chlapec klopýtal lidem před nohama, vrážel do nich kufrem, ale hnal se dál. Tlačenice byla čím dál hustší a neproniknutelnější.

Tam! Tamhle! Tvrdý klobouk! Bože, a tamhle je druhý! Emil už se s kufrem sotva vleče! Kéž by jej mohl složit prostě na zem a nechat jej tam stát! Ale jistě by mu jej také ukradli.

Konečně se protlačil za oba tvrdé klobouky.

Zde! - Ten by to mohl být! Je to on?

Není.

Tamhle ten?

Nikoliv. Je příliš malý.

Emil se proplétá davem jako Indián.

Tam! Tam!

Ano! To je on! To je to chlapisko! Bohudíky!

To je Grundeis! Právě se tlačí kolem zřízenců vybírajících jízdenky a zdá se, že má notně naspěch.

„Počkej, ty neřáde!” vrčí Emil. „Tebe dostanu!”

Odevzdal u průchodu jízdenku, přendal kufr na druhé rameno, kytici zaklesl pod paži a hnal se za chlapem se schodů. Emile, brachu! Rozum do hrsti!

Šestá kapitola ELEKTRIKA č. 177

Nejraději by se byl za chlapem rozběhl, postavil se mu do cesty a obořil se na něho: „Sem s penězi!” Ale chlapisko nevypadalo na to, že by jednoduše řeklo: „Ale milerád, milé dítě, zde jsou! Já už to víckrát neudělám.” Ne, tak prosté to není. Prozatím je nejdůležitější neztratit ho s očí.

Emil se schoval za vysokou a tlustou dámu, kráčející před ním, a jenom chvílemi vykoukl za jejími zády napravo nebo nalevo, aby se přesvědčil, je-li ten člověk stále ještě v dohledu a zdali neutekl. Muž došel zatím k východu, stanul, ohlédl se a prohlížel si lidi, kteří šli za ním, jako by někoho hledal. Emil se držel těsně za tělnatou dámou a víc a víc se k němu přibližoval. Co se teď stane? Co nevidět musí kolem něho přejít a bude konec jejich schovávané. Snad by mu ta dáma pomohla? Ach ne, ta mu neuvěří! A zloděj by se ohradil: „Dovolte, vážená paní, co vás to napadá? Nemám zapotřebí olupovat malé děti!” A všichni lidé by Emila probodávali očima a spustili by křik: „To přestává všechno! Takhle osočovat dospělé lidi! Dnešní mládež je neslýchaně drzá!” Při té představě se Emilovi rozcvakaly zuby.

Na štěstí muž v té chvíli odvrátil hlavu a vykročil z nádražní budovy na ulici. Emil uskočil střelhbitě za dveře, postavil kufr na zem a vyhlédl zamřížovaným oknem. Fuj, jak ho bolí ruka! Zloděj přecházel zvolna ulici, ještě jednou se ohlédl a poněkud uklidněn kráčel dál. Zleva přijela tramvaj č.

177 a zastavila. Muž se maličko rozmýšlel, potom nastoupil do předního vozu a sedl si k oknu.

Emil vzal zase kufr, přikrčil se, proběhl kolem dveří nádražní haly, vyběhl na ulici druhým východem a v poslední chvíli, když se elektrika už rozjížděla, naskočil i s kufrem do vlečňáku. Vsunul kufr do kouta a spokojeně si oddechl. Tohle jsme tedy dokázali!

Ale co dál? Vyskočí-li ten člověk za jízdy, Emil víckrát své peníze neuvidí! On s kufrem vyskočit nemůže, je to příliš nebezpečné.

Těch aut! Prodírala se rychle vedle elektriky, houkala, ječela, vystrkovala napravo i nalevo červené směrovky, zahýbala za roh; a další auta se šinula za nimi! Toho rámusu! A těch lidí na chodnících! A se všech stran tramvaje, vozy, dvouposchoďové autobusy, na každém rohu kameloti, báječné výkladní skříně plné květin, ovoce, knih, zlatých hodinek, šatů, hedvábného prádla! A ty vysoké domy!

To je tedy Berlín!

Emil by si byl rád všechno v klidu prohlédl, ale neměl kdy.

V tramvaji v předním voze sedí člověk, který má jeho peníze. Ten člověk může kdykoli vystoupit a zmizet v tlačenici. Pak by byl konec. Venku mezi auty, lidmi, autobusy už nikoho nenajdeš! Emil vystrčil hlavu z okna. Což když ten padouch tam už není? Emil pojede dál, nevěda kam a proč, zatím co babička čeká na nádraží v Bedřichově ulici před květinovým stánkem a netuší, že její vnuk projíždí elektrikou č. 177 napříč Berlínem a má veliký zármutek! Ne, to není k vydržení!

Tramvaj zastavila poprvé. Emil nespouštěl přední vůz s očí. Nikdo nevystoupil, přistoupilo jen mnoho nových cestujících. Jakýsi pán huboval, že se Emil vyklání a vůbec že je mu v cestě.

„Nevidíš, že lidé chtějí nastupovat?” bručel rozezleně. Průvodčí, který prodával uvnitř ve voze jízdenky, zatáhl za šňůru. Zvonek zacinkal, elektrika jela dál. Emil se opět uchýlil do svého kouta; lidé do něho vráželi, dupali mu po nohách. „Vždyť nemám peníze!” vzpomněl si pojednou s hrůzou. „Vyjde-li průvodčí na plošinu, musím si koupit jízdenku, jinak mě vyhodí. A pak je se mnou amen!”

Prohlédl si lidi, kteří stáli vedle něho. Mohl by některého z nich zatahat za kabát a požádat: „Pěkně prosím, půjčte mi peníze na jízdenku!” Ach, všichni jsou takoví vážní! Jeden čte noviny. Dva rozmlouvají o veliké loupeži v bance.

„Prokopali hotovou šachtu,” vypravuje první, „tou se dostali dovnitř a vybrali všechny schránky v tresoru. Škoda je prý několik milionů.”

„Bude ovšem nesmírně těžké zjišťovat, co ve schránkách vlastně bylo,” odpověděl druhý. „Nájemci tresorových schránek nejsou povinni hlásit bance, co tam schovávají.”

„Máte pravdu. Mnozí z postižených budou tvrdit, že tam měli za sto tisíc brilianty, i když tam ve skutečnosti schovávali jen hromádku bezcenných papírů nebo tucet alpakových lžiček,” mínil první. A oba se mírně zasmáli.

„Tak bude i se mnou!” pomyslil si smutně Emil. „Řeknu, že mi pan Grundeis ukradl sto čtyřicet marek, a nikdo mi neuvěří. A zloděj prohlásí, že je to ode mne drzost a že jsem měl v kapse jenom tři marky padesát. Prokletá historie!”

Průvodčí se blížil ke dveřím. A již v nich stanul, volaje hlasitě: „Kdo nemá jízdenku?”

Odtrhával z bloku malé bílé lístky a procvikával je kleštěmi. Lidé na plošině mu podávali peníze a dostávali za ně jízdenky.

„A co ty?” obrátil se na chlapce.

„Pane průvodčí, ztratil jsem peníze,” odpověděl Emil, neboť si byl jist, že by mu nikdo neuvěřil, kdyby řekl, že byl oloupen.

„Tys ztratil peníze?! To známe! Kam jedeš?”

„Já… ještě nevím,” vykoktal Emil.

„Tak si v příští stanici hezky vystup a rozmysli si, kam vlastně jedeš.”

„To nejde pane průvodčí, já tu musím zůstat. Pěkně vás prosím!”

„Povídám, abys vystoupil. To znamená, že vystoupíš! Rozumíš?”

„Dejte mu jízdenku!” ozval se pán, který četl až dosud noviny a nyní podal průvodčímu peníz. Ten poslechl a vysvětloval mu: „Ani byste neřekl, kolik takových kluků se denně sveze zadarmo a všichni se vymlouvají, že ztratili peníze. A potom se nám hezky vysmějí.”

„Tenhle se vám nevysměje,” namítl pán.

Průvodčí přešel opět do vozu.

„Děkuji vám, pane!” řekl Emil.

„Není zač,” prohodil pán a zahloubal se opět do novin.

Tramvaj zastavila po druhé. Emil se vyklonil a pátral, zdali muž v buřince nevystupuje. Neviděl ho.

„Smím vás poprosit o adresu?” oslovil Emil pána.

„Proč?”

„Abych vám peníze mohl vrátit, jakmile je budu mít. Možná, že se v Berlíně týden zdržím a půjdu někdy okolo vás. Jmenuji se Emil Tischbein. Jsem z Neustadtu.”

„Ne,” řekl pán. „Jízdenku jsem ti samozřejmě daroval. Mám ti ještě něco dát?”

„Ne. Naprosto ne,” prohlásil Emil pevně, „nic bych nepřijal!”

„Nu, jak chceš,” řekl pán a dal se zase do čtení.

Elektrika ujížděla dál. Zastavovala. A zase jela dál. Emil si přečetl jméno té široké, krásné ulice, po které jeli. Císařská alej! Jel, nevěda kam. V předním voze sedí zloděj. Možná, že v tramvaji sedí i stojí také jiní zloději. O Emila se nikdo nestará. Ten cizí pán mu sice daroval jízdenku, ale teď už si zase čte v novinách.

Jaké je to veliké město! A Emil je takový maličký! A živá duse o něho nedbá a nestará se, proč nemá pemze a proč neví, kde vystoupí. Čtyři miliony lidí žijí v Berlíně, ani jediný však nemá zájem o Emila Tischbeina. O nesnáze druhého nikdo nedbá; každý má svých vlastních starostí a radostí až nad hlavu. A když někdo řekne: „To je mi opravdu líto,” nemyslí tím zpravidla nic víc než: „Člověče, nech mě na pokoji!”

Co bude? Emil polykal slzy. Cítil se na smrt opuštěn.

Sedmá kapitola

NA SCHUMANNOVĚ TŘÍDĚ JE VELIKÉ POZDVIŽENÍ

Zatím co Emil v tramvaji č. 177 ujížděl Císařskou alejí, nevěda, kde přistane, čekala babička a Emilova sestřenka Pony v Bedřichově ulici na nádraží. Stouply si před stánek s květinami, jak bylo ujednáno, a hleděly nepřetržitě na hodiny. Mnoho lidí je míjelo. Cestující s kufříky, krabicemi, bedničkami, koženými brašnami a kyticemi. Ale Emil mezi nimi nebyl.

„Emil asi hodně vyrostl, viď?” ptala se Pony, postrkujíc své poniklované, dětské kolo s místa na místo. Doma ji zprvu nechtěli dovolit, aby si kolo vzala, ale Pony kňourala tak dlouho, až babička prohlásila: „Tak si je vezmi, hlupáčku!” Hlupáček byl tudíž v dobré míře a těšil se na pohled uctivého obdivu, kterým Emil na kole spočine. „Bude se mu zdát překrásné,” pravila, jista si svou věcí.

Babička se znepokojila. „Nevím, co to znamená! Už je přece 18,20! Vlak tu musí dávno být!”

Čekaly ještě několik minut. Potom babička děvčátku poručila, aby se šlo zeptat.

Pony si ovšem vzala kolo s sebou. „Pane inspektore, buďte tak laskav, kdy přijede vlak z Neustadtu?” zeptala se zřízence,

který stál s kleštěmi v průchodu, dávaje pozor, aby každý, koho propustí, měl jízdenku.

„Z Neustadtu? Z Neustadtu? Ach tak, v 18,17! Vlak už je dávno zde!”

„Ach, to je škoda! My totiž čekáme tamhle naproti u květinového stánku na bratrance Emila.”

„Těší mě, těší mě, řekl zřízenec.

„Proč vás to těší, pane inspektore?” ptala se Pony zvědavě, pohrávajíc si zvonkem.

Zřízenec neodpověděl a obrátil se k dítěti zády.

„Vy jste čtverák, pane inspektore,” řekla Pony uraženě. „Na shledanou!”

Několik okolostojících se zasmálo, zřízenec se dopáleně kousl do rtů. Pony klusala ke květinovému Stánku.

„Vlak už dávno přijel, babičko!”

„Copak se asi přihodilo?” uvažovala stará dáma. „Kdyby byl Emil neodjel, byla by nám jeho maminka zatelegrafovala. Snad nevystoupil někde jinde? Ale vždyť jsme mu to zcela přesně popsaly.”

„To mi nejde do hlavy,” přisvědčovala Pony důležitě. „Jistě vystoupil někde jinde. Kluci jsou někdy strašně hloupí. Oč se vsadím, že vystoupil jinde! Uvidíš, že mám pravdu!”

Protože jim nic jiného nezbývalo, stály tam dál. Pět minut a ještě dalších pět.

„Nemá už smyslu čekat,” prohlásila Pony konečně. „Mohly bychom tu stát až do skonání. Není tu náhodou ještě jiný květinový stánek?”

„Běž se podívat! Ale hned se vrať!”

Pony vzala kolo a propátrala nádraží. Jiný květinový stánek tam nebyl. Nakonec se ještě honem vyptala dvou zřízenců a plna pýchy se vrátila.

„Květinové stánky tu nejsou,” vypravovala. „Bylo by to ostatně divné. Co jsem chtěla říci? Ach, už vím! Příští vlak z Neustadtu přijede na toto nádraží ve 20,33 hod. To je po půl

deváté. Půjdeme teď domů a přesně v osm zajedu sem na kole. Jestli ani potom nepřijede, pošlu mu sprostý dopis.”

„Mluv slušně, Pony!”

„Dostane dopis, že si ho za rámeček nedá, - mohlo by se také říci.”

Babička se tvářila ustaraně a vrtěla hlavou. „Mně se to nelíbí! Ne, mně se to nelíbí,” prohlásila. Když byla rozčilena, vždycky všechno opakovala dvakrát. Zvolna se vracely domů. Cestou, na Wiedendamském mostě, zeptala se Pony babičky: „Babičko, nechceš si sednout na rám?”

„Prosím tě, mlč!”

„Proč? Nejsi těžší než Artur Zecklerů a toho po každé vezu!”

„Jestli to ještě jednou uděláš, tatínek ti kolo sebere.”

„Tobě se taky nesmí nic říci,” bručela Pony.

Když došly domů - Schumannova třída 15 - nastalo u rodičů - Heimboldovi se jmenovali - veliké pozdvižení. Všichni chtěli vědět, kde je Emil, a nikdo to nevěděl.

Otec radil, aby se zatelefonovalo Emilově matce.

„Ne, jen to ne!” zvolala jeho žena, Ponyina maminka. „Sestra by se k smrti vylekala! K osmé hodině zajdeme ještě jednou na nádraží; snad přijede.”

„Doufejme,” bědovala babička, „ale nic naplat, mně se to nelíbí, ne, mně se to nelíbí!”

„Ne, mně se celá věc nelíbí,” opakovala Pony, vrtíc uvážlivě hlavičkou.

Osmá kapitola KLUK S HOUKAČKOU

V Trutnovské ulici na rohu Císařské aleje muž v buřince vystoupil. Jakmile to Emil zpozoroval, uchopil kufr i kytici, a

obrátiv se na pána čtoucího noviny, řekl: „Ještě jednou vám mnohokrát děkuji, pane!” A také vyskočil.

Zloděj přešel kolem předního vozu, pustil se přes koleje a mířil na druhou stranu ulice. Elektrika popojela, výhled se uvolnil a Emil si dobře všiml, že se muž nejprve nerozhodně zastavil, a teprve potom vystoupil po schodech na terasu kavárny.

Emile, pozor, teď opatrně! Počínej si jako detektiv, který chytá blechy! Emil se bystře rozhlédl, spatřil na rohu budku s novinami a co nejrychleji se k ní rozběhl. Byl to výborný úkryt. S jedné strany kryl Emila novinový stánek, s druhé strany sloup s návěštím. Emil postavil kufr, sňal čepici a větřil.

Muž se usadil na terase těsně u zábradlí, zapálil si cigaretu; zdálo se, že je v dobré náladě. Emilovi připadalo nejvýš odporné, že zloděj smí být dobře naladěn, zatím co okradený musí být smutný a neví si rady.

Jaký to má vlastně smysl, že se tu schovávám za tou budkou, jako bych sám byl zlodějem, a ne ten druhý?! Co z toho, že vím, že ten člověk sedí v kavárně Josty na Císařské aleji, popíjí světlé pivo a kouří cigaretu? Jestliže chlap nyní vstane, může honička začít znova! Zůstane-li sedět, mohu za budkou stát, dokud nezcepením! A nic by věru nechybělo, než aby se teď přihrnul strážník a prohlásil: „Synku, tys mi nějak podezřelý! Pochodem v chod a nenápadně mě následuj! Jinak ti bohužel nasadím pouta!”

Pojednou těsně za ním zavřeštěla houkačka. Emil uskočil zděšeně stranou a ohlédl se. Stál tam chlapec a smál se na celé kolo.

„Člověče, že ses rovnou nesvalil!” oslovil ho.

„Kdo to teď za mnou zahoukal?” ptal se Emil.

„Nu kdo jiný než já, člověče! Ty jistě nejsi z Wilmersdorfu, viď? Jinak bys dávno věděl, že nosím v kapse u kalhot houkačku. Mne tu každý zná jako falešný groš.”

„Jsem z Neustadtu. Jdu rovnou z nádraží.”

„Z Neustadtu? Aha! Proto mají tvé šaty takovou ránu!”

„Odvolej to! Nebo ti jednu střelím, že bude po tobě!”

„Ale člověče,” namítal kluk dobrácky, „snad se nezlobíš? Kdo by se pral za tak náramnýho počasí? Ale jestli mermomocí chceš, pro mne za mne.”

„Odložíme to napodruhé,” rozhodl Emil, „teď nemám na podobné hračičky kdy!” A pohlédl směrem ke kavárně, zdali tam Grundeis dosud sedí.

„Myslil jsem, že máš času habaděj! Stoupneš si s kufrem a s tím košťálem za budku a hraješ si na schovávanou sám se sebou! K tomu je přece třeba pár hezkých kilometrů času!”

„O ne,” řekl Emil, „já tu hlídám zloděje.”

„Cože?! Zloděje? Zloděje? Koho okradl?”

„Mne!” prohlásil Emil a byl na to málem hrdý. „Ve vlaku. Zatím co jsem spal, ukradl mi sto čtyřicet marek. Měl jsem je odevzdat babičce v Berlíně. Potom se přemetl do jiného vagonu a vystoupil na nádraží Zoo. Já, toť se ví, za ním. A teď sedí v té buřince tamhle v kavárně a je rád.”

„Člověče, to je báječné! Jako v biografu! Co uděláš?”

„Nemám zdání. Půjdu pořád za ním. Víc zatím nevím.”

„Tamhle je strážník, řekni mu to. Zabásne ho.”

„Ne, nechci. Mám v Neustadtu vroubek. Možná, že po mně jdou… A kdyby…”

„Rozumím, člověče!”

„A na nádraží v Bedřichově třídě čeká na mne babička!”

Kluk s houkačkou chvilku přemýšlel. Potom řekl: „Řeknu ti, ta věc se zlodějem je prima! Na mou čest! A nemáš-li, člověče, nic proti tomu, pomohu ti.”

„Budu ti nesmírně vděčný!”

„Neplkej! To je jasný, že jdu s tebou! Jmenuji se Gustav.”

„Emil.”

Podali si ruce a jeden druhému se náramně líbili.

„Dejme se do toho,” řekl Gustav. „Budeme-li jen okounět, lump vezme roha. Máš ještě nějaké drobné?”

„Ani fuka.”

Gustav slabounce zahoukal, aby podnítil svou vynalézavost k činnosti. Ale nic ho nenapadlo.

„Nemohl bys sehnat ještě pár kamarádů?” zeptal se Emil.

„Člověče, to je nápad!” zvolal nadšeně Gustav. „Jak by ne! Prolítnu dvory, zahoukám a sesype se jich sem jako much…”

„Udělej to,” radil Emil, „ale vrať se co nejdřív! Jinak mi ten holomek upláchne. A já musím samozřejmě za ním. Až se vrátíš, budu za horama.”

„To je jasný, člověče. Pospíším si. Spolehni se. Tvůj padouch si ostatně dává naproti v kavárně vejce ve skle a podobné věci - z toho je vidět, že ještě chvilku posedí. Na shledanou, Emile! Člověče, já se na to těším! To bude něco!” A byl pryč.

Emilovi se nesmírně ulehčilo. Co naplat, smůla je smůla! Ale mít ku pomoci partu kamarádů, to není holenku malá útěcha!

Nespouštěl zloděje s očí, a tomu chutnalo, jak se patří, pravděpodobně za maminčiny úspory - a Emil měl pouze jednu obavu: aby ten člověk nevstal a nevzal do zaječích. Pak by mu ani Gustav, ani houkačka nebyli nic platni.

Leč pan Grundeis mu učinil po vůli a k odchodu se neměl. Kdyby byl ovšem jen tušil, jaké spiknutí se kolem něho stahuje jako past, byl by si při nejmenším objednal aeroplán. Vždyť za chvíli už to může být choulostivé!

Asi po deseti minutách se houkačka ozvala opět. Emil se ohlédl. Nejméně dva tucty kluků, s Gustavem v čele, kráčejí vzhůru Trutnovskou ulicí.

„Všichni - zastavit stát! Tak co tomu říkáš?” ptal se Gustav, a jen jen zářil.

„Jsem dojat,” prohlásil Emil a dloubl Gustava radostně pod žebra.

„Nuže: tohle je Emil z Neustadtu, pánové! Ostatní jsem vám už pověděl. Tamhle naproti sedí ten lotr, který ho obral o

peníze. Ten vpravo, hned u zábradlí, s tou černou buřinou na palici. Necháme-li toho mizeru upláchnout, budeme si od zítřka všichni říkat ,blbouni. Rozumíte?”

„Ale Gustave, vždyť my ho dostaneme!” ozval se chlapec, který měl na nose kostěné brýle.

„To je profesor,” vysvětloval Gustav. Emil mu podal ruku. Poté se mu po pořádku představila celá tlupa.

„A teď šlápneme na plyn a jedeme!” rozhodl profesor. „Za prvé: sem s penězi!”

Každý dal, co měl. Mince padaly Emilovi do čepice. Byla mezi nimi dokonce i jedna marka. Dal ji malý klouček jménem Dienstag, který samou radostí poskakoval s nohy na nohu. Směl peníze přepočítat.

„Naše hotovost činí pět marek sedmdesát feniků,” hlásil důležitě napjatým posluchačům. „Nejlépe bude, když peníze rozdělíme mezi tři lidi. Pro případ, že bychom se musili rozejít.”

„Správně!” souhlasil profesor. „Dienstag a Emil dostanou po dvou markách. Gustav si ponechá marku sedmdesát feniků.”

„Děkuji vám, hoši,” řekl Emil, „jakmile ho dopadneme, hned vám peníze vrátím. Co teď? Nejraději bych si ten kufr s kyticí někam dal. Bude to překážet, až ho začneme honit.”

„Dej sem ty krámy!” povelel Gustav. „Odnesu je naproti do kavárny a dám je do úschovny u bufetu. Zároveň si omrknu pana zloděje…”

„Ale nějak šikovně,” nabádal profesor. „Ať darebák nezpozoruje, že jsou mu na stopě detektivové. To by nám ztížilo pronásledování.”

„Za koho mě máš?” zavrčel Gustav a šel.

„Panáček má náramně fotogenický obličej,” prohlásil Gustav o něco později. „O kufr je dobře postaráno. Můžeme si ho vyzvednout kdykoli.”

„Bude dobře svolat válečnou radu,” navrhoval Emil, „ale ne tady, to by bylo příliš nápadné.”

„Pojďme na Nikolsburské náměstí,” radil profesor. „Dva z nás zůstanou zde, u novinového Stánku a budou hlídat, aby chlap neutekl. Pět až šest rozestavíme jako štafetu: ti nám, bude-li třeba, přinesou ihned zprávu. A my se tryskem vrátíme.”

„Člověče, to já zařídím!” zvolal Gustav a hned začal zpravodajskou službu organisovat. „Já zůstanu zde u předních stráží!” oznámil Emilovi. „Nestarej se! Nepustíme ho! A pospěšte si! Už je sedm pryč! Ztraťte se!”

Bozes tavil štafetu. Ostatní s Emilem a profesorem v čele táhli k Nikolsburskému náměstí.

Devátá kapitola DETEKTIVOVÉ SE SCHÁZEJÍ

Usadili se na dvě bílé lavice, které stály v parku, i na nizoučkou železnou mříž, jež vroubila trávník, a tvářili se vážně. Hoch, jemuž přezdívali profesor, jako by byl čekal jen na tento den. Jako jeho otec, soudní rada, sahal si co chvíli na kostěné brýle, urovnával je a vysvětloval svůj plán. „Možná, že se později budeme musit z praktických důvodů rozdělit. Proto potřebujeme telefonní ústřednu. Kdo z vás má doma telefon?”

Dvanáct hochů se přihlásilo.

„A kdo z těch, co mají telefon, má nejrozumnější rodiče?”

„Myslím, že já,” ozval se malý Dienstag.

„Jaké máte číslo?”

„Bavaria 0579.”

„Zde je tužka a papír. Krummbiegele, připrav dvacet cedulek a poznamenej na každou Dienstagovo telefonní číslo. Ale jasně a čitelně! Každému z nás odevzdáš jeden lístek. Telefonní ústředna musí v kteroukoliv chvíli vědět, kde detektivové jsou a co se děje. Kdo to bude chtít vědět, zavolá jednoduše malého Dienstaga a dostane od něho přesnou informaci.”

„Ano. Ale já nebudu doma,” připomněl Dienstag.

„Budeš doma,” řekl profesor. „Jakmile se uradíme, půjdeš domů a budeš hlídat telefon!”

„Mnohem raději bych zůstal zde a byl s vámi, až toho zločince budete chytat! Malí kluci mohou při takové příležitosti konat velmi platné služby.”

„Ne. Odebereš se domů a budeš hlídat telefon! To je velmi odpovědný úkol!”

„Nu, dobrá - když chcete.”

Krummbiegel rozdělil cedulky s telefonním číslem. Každý hoch vsunul tu svou opatrně do kapsy. Některé obzvlášť důkladné povahy snažily se číslo rovnou si zapamatovat.

„Musíme také zřídit jakousi pohotovostní službu,” připomínal Emil.

„Ovšem. Koho nebudeme při chytačce nutně potřebovat, ten zůstane zde na Nikolsburském náměstí. Všichni si střídavě zajdete domů a ohlásíte rodičům, že se dnes vrátíte možná hodně pozdě. Někteří z vás mohou po případě říci, že přenocují u kamaráda. Nesmějí nám chybět náhradníci a posily, kdyby chytačka trvala snad až do rána. Gustav, Krummbiegel, Arnold Mittenzwey, jeho bratr a já zatelefonujeme cestou rodičům, že se zdržíme venku… Ano -a Traugott půjde s Dienstagem k němu domů jako spojka a po každé, když budeme někoho potřebovat, doběhne na Nikolsburské náměstí. Máme tedy: detektivy, pohotovostní službu, telefonní ústřednu i spojku. To jsou prozatím nejdůležitější oddíly.”

„Něco k jídlu musíme mít,” napomínal Emil. „Nemohou někteří z vás doběhnout domů pro chleby?”

„Kdo z vás bydlí nejblíže?” zeptal se profesor. „Běžte! Mittenzwey, Gerold, Bedřich První, Brunot, Zerlett ať upalují a přinesou trochu proviantu!”

Pět chlapců odklusalo.

„Vy zabedněnci!” huboval Traugott. „Tlacháte stále jen o jídle, telefonu a o tom, že nebudete spát doma. Ale jak chlapa lapit, o tom se nezmiňujete! Vy. vy páni radové!” Horší nadávka ho v tu chvíli nenapadla.

„Máte přístroj na snímání otisků prstů?” zeptal se Petzold. „Možná, že si zloděj, je-li hodně mazaný, oblekl k činu gumové rukavice. A pak mu zhola nic nedokážete!” Petzold už viděl v biografu celkem dvaadvacet kriminálních filmů - a to mu, jak je vidět, nešlo právě k duhu.

„Přestaň, prosím tě!” dopálil se Traugott. „Vyčkají prostě příležitosti a šlohnou ty peníze, které zloděj Emilovi ukradl!”

„Mlč!” rozhorlil se profesor. „Když mu je šlohneme, budeme právě takoví zlodějové jako on!”

„Nebuď směšný, prosím tě!” křičel Traugott. „Jestliže mě někdo o něco oloupí a já mu to zase vezmu, nejsem přece zloděj!”

„Jsi!” trval na svém profesor.

„To je nesmysl,” bručel Traugott.

„Kluci, profesor má pravdu,” vmísil se do hádky Emil. „Vezmu-li něco tajně, jsem zloděj; a houby na tom záleží, je-li ta věc jeho, či byla-li moje, dřív než on mi ji vzal.”

„Ano. Je to tak,” přisvědčil profesor. „Buďte tak dobří a neveďte mi tu žádné moudré a zbytečné řeči. Krám je zařízený. Jak lotra koupíme, ještě nevíme; to se ukáže. Buď jak buď - musí nám ty peníze dobrovolně vydat. Ukradnout je -bylo by hloupé.”

„Ne, tomu nerozumím,” řekl malý Dienstag. „Co je mé, to přece nemohu ukrást! Co mi náleží, to mi patří, i když to leží náhodou v cizí kapse!”

„To jsou těžko pochopitelné rozdíly,” poučoval ho profesor. „Morálně - dejme tomu - máš pravdu. Soud tě však za to přesto odsoudí. Tomu leckdy ani dospělí lidé nerozumějí. Ale je to tak.”

„Pro mne a za mne,” zavrčel Traugott, krče rameny.

„A počínejte si obratně! Umíte se plížit?” ptal se Petzold. „Sice se chlap ohlédne a uvidí vás. A potom - no, nazdar!”

„Ano! Ano! Plížit se musíte,” přisvědčoval malý Dienstag. „Proto jsem si také myslil, že byste mě mohli potřebovat. Umím se znamenitě plížit! Potichoučku - jako policejní pes. Ba i štěkat umím.”

„Copak je možné plížit se v Berlíně, aby tě nikdo neviděl?” vysvětloval popuzeně Emil. „Chceš-li, aby si tě kdekdo všiml, začni se plížit!”

„Máte revolver? Musíte mít revolver!” radil Petzold dále. Nedal se se svými návrhy.

„Ano, revolver!” volali hned dva tři jiní hoši.

„Ne,” prohlásil profesor.

„Zloděj má jistě také revolver,” tvrdil Traugott a byl hotov se o to vsadit.

„Naše věc není bez nebezpečí,” rozhodl Emil; „kdo má strach, ať jde spat.”

„Chceš říci, že jsem zbabělec?” vyjel Traugott a vykročil jako zápasník v ringu do středu kruhu.

„Ticho!” poručil profesor. „Poperete se až zítra! Jak se to chováte? Opravdu jako… jako děti!”

„A co jiného jsme?” poznamenal Dienstag. A všichni se dali do smíchu.

„Měl bych vlastně napsat pár řádků babičce. Moji příbuzní nemají ani zdání, kde jsem. Nakonec poběží na policii. Nemohl by mi někdo z vás - mezitím co budeme toho holomka honit -doručit dopis? Do Schumannovy třídy, číslo 15. Byl bych vám vděčen.”

„Já,” přihlásil se chlapec jménem Bleuer. „Jen to rychle napiš! Ať se tam dostanu dřív, než zavřou dům. Pojedu podzemní drahou až k Oranienburské bráně. Kdo mi dá prachy?”

Profesor mu dal peníze, dvacet feniků na cestu tam i zpět. Emil si vypůjčil tužku a papír a napsal:

Drahá babičko!

Máš jistě starost, kde jsem. Jsem v Berlíně, ale nemohu k Tobě zatím ještě přijít. Musím nejprve něco důležitého vyřídit. Neptej se mě na to. A nestarejte se. Až bude zase všechno v pořádku, přijdu a už teď se na Vás na všechny velmi těším. Chlapec, který vám můj dopis odevzdá, je přítel a ví, kde jsem. Nesmí to však říci. Je to úřední tajemství. Mnohokrát pozdravuji Tebe, strýčka, tetičku i Pony.

Tvůj věrný vnuk Emil.

P. S. Maminka Tě vzkazuje nastokrát pozdravovat. Přivezl jsem Ti i květiny. Až přijdu, tak Ti je dám.

Připsal na zadní stranu adresu, složil papír a nařizoval: „Ať mi ale nikomu nevyzvonís, kde jsem a že jsem přisel o peníze. Bylo by se mnou zle.”

„Jen se, Emile, spolehni!” ujišťoval ho Bleuer. „Dej sem ten telegram! Až se vrátím, zatelefonuji malému Dienstagovi a zeptám se ho, co se mezitím událo. A budu se hlásit u pohotovostní služby.” A odběhl.

Mezitím se vrátili chlapci, kteří byli vysláni pro chleby a přivlekli balíčky s proviantem. Jirka přinesl dokonce celý nenačatý, tlustý salám. Bekl, že ho dostal od maminky. Jak jinak!

Všech pět doma oznámilo, že přijdou až za několik hodin. Emil rozdělil chleby. Každý si vstrčil svůj díl do kapsy jako zásobu. Salám dali do opatrování Emilovi.

Pět jiných chlapců se rozběhlo domů vyžádat si dovolení, aby směli ještě na delší dobu ven. Dva z nich se již nevrátili. Asi jim to rodiče zakázali.

Profesor určil heslo; kdyby někdo přišel nebo telefonoval, aby každý hned věděl, zdali patří k nim, nebo ne. Heslo bylo: „Emil!” To si každý snadno zapamatuje.

Potom odešel malý Dienstag, když byl detektivům popřál „zlomte vaz!” i s mrzutým Traugottem, spojkou. Při odchodu volal profesor za nimi, aby Dienstag za něho zatelefonoval k nim domů a vyřídil tatínkovi, že on, profesor, musí ještě něco důležitého zařídit. „Když to tatínkovi oznámím, bude klidný a nebude proti tomu nic mít,” dodal na vysvětlenou.

„Hrome,” zvolal Emil, „v Berlíně jsou báječní rodiče!”

„Jen si nemysli, že jsou všichni tak moc prima,” prohodil Krummbiegel, škrabaje se za ušima.

„O ano, průměr je dosti dobrý,” namítl profesor. „Ostatně je to tak nejchytřejší. Alespoň je neobelháváme. Slíbil jsem otci, že neudělám nikdy nic neslušného ani nebezpečného. A dokud stojím v slově, mohu si dělat, co chci. Tatínek je skvělý člověk.”

„To je opravdu báječné,” opakoval Emil. „Jenže - dnes se to možná bez nebezpečí neobejde!”

„Co se dá dělat - pro jednou se dovolení zřeknu,” prohlásil profesor a pokrčil rameny. „Vždycky si představ,” říká tatínek, „zdali bys tak jednal i v mé přítomnosti!” A dnes bych si počínal stejně, i kdyby tu byl se mnou. Tak. A teď abychom to spustili!”

Postavil se před kamarády a zvolal: „Detektivové očekávají, že vám to bude klapat. Telefonní ústředna jest zařízena. Peníze vám zde nechám. Je to ještě marka a padesát feniků. Gerolde, vezmi si je a přepočítej je! Proviant tu je. Peníze máme. Telefonní číslo každý zná. Ještě něco: kdo musí domů, ať maže! Ale alespoň pět z vás tu musí zůstat. Gerolde, ručíš za to! Dokažte, že jste správní kluci! My také uděláme, co bude možné! Budeme-li potřebovat posilu, malý Dienstag k vám pošle Traugotta. Chce se ještě někdo něco zeptat? Je všechno jasné? Heslo Emil!”

„Heslo Emil!” vykřikli chlapci, až se Nikolsburské náměstí otřáslo a kolemjdoucí nestačili vyvalovat oči.

Emil byl skoro rád, že ho okradli.

Desátá kapitola SLEDUJEME AUTODROŽKU

Z Trutnovské ulice vyrazili tři štafetoví běžci a mávali rukama.

„Honem!” vzkřikl profesor a již pádili, on, Emil, bratři Mittenzweyové i Krummbiegel, do Císařské aleje, jako by jejich cílem bylo překonat světový rekord na sto metrů. Posledních deset metrů před novinovým stánkem však na Gustavův pokyn urazili již krokem a opatrně.

„Pozdě?” vyrazil ze sebe Emil bez dechu.

„Zbláznil ses?” opáčil šeptem Gustav.

„Co dělám, dělám dobře.”

Zloděj stál na druhé straně ulice před kavárnou Josty a obzíral krajinu, jako by byl někde ve Švýcarech. Za chvilku si koupil od prodavače novin večerník a dal se do čtení.

„Zamíří-li nyní k nám, bude to mrzuté,” podotkl Krummbiegel.

Stáli za kioskem, tiskli hlavy ke zdi a třásli se napětím. Zloděj toho ovšem zhola nedbal a s obdivuhodnou vytrvalostí listoval v novinách.

„Jistě přes okraj novin šilhá, jestli na něho někdo nečíhá,” usoudil starší Mittenzwey.

„Podíval se někdy sem k vám?” vyzvídal profesor.

„Ani zdání, člověče! Cpal se, jako by tři dny nejedl.”

„Pozor!” zvolal Emil.

Muž v tvrdém klobouku složil noviny, prohlédl si mimojdoucí a náhle kývl bleskurychle na jedoucí autodrožku. Když auto zastavilo, muž tam vskočil, auto se znovu rozjelo.

Kluci však už seděli v druhém autě a Gustav přikazoval šoférovi: „Vidíte ten taxík, který zahýbá právě k Pražskému náměstí? Ano? Pane šofére, jeďte za ním! Ale opatrně, aby to nezpozoroval!”

Vůz se hnul, přejel napříč Císařskou alej a ujížděl v odměřené vzdálenosti za první drožkou.

„Co se děje?” ptal se šofér.

„Ale člověče - kdosi tu něco natropil a my se mu musíme dostat na kobylku,” prohlásil Gustav. „Ale to zůstane mezi námi, rozumíte?”

„Jak si pánové přejí,” pousmál se šofér a dodal: „Peníze máte?”

„Za koho nás považujete?!” zvolal vyčítavě profesor.

„No, no,” bručel šofér.

„Má číslo IA 3733,” oznámil Emil.

„To je důležité,” prohlásil profesor a zapsal si číslo do notýsku.

„Nepřibližujte se mu příliš!” varoval Krummbiegel.

„No dobře,” bručel šofér.

Jeli Motzovou třídou, přes náměstí Viktorie Luisy a zase Motzovou třídou dál. Několik chodců na chodníku se zastavilo a smáli se té směšné pánské sestavě.

„Skrčte se!” zasyčel náhle Gustav.

Chlapci padli na podlahu jeden přes druhého a zůstali ležet jako kuželky.

„Co se děje?” ptal se profesor.

„Člověče! V Lutherově třídě je červená. Co nevidět musíme zastavit a ten druhý vůz také neprojede!”

Oba vozy skutečně zastavily a čekaly, až vyskočí zelené světlo a cesta bude volná. Nikdo však nemohl zpozorovat, že druhý vůz je obsazen. Na pohled byl prázdný. Kluci se krčili vzorně. Šofér se obrátil, a spatřiv to nadělení, neubránil se smíchu. Teprve během další jízdy hoši zase opatrně vylézali.

„Jen aby ta jízda příliš dlouho netrvala,” prohodil profesor, pozoruje taxametr. „Už teď nás ta legrace stojí 80 feniků.”

Jízda skončila velmi brzy. Na Nollendorfském náměstí první vůz zastavil přímo před hotelem Kreid. Druhé auto včas zabrzdilo a vyčkávalo - za nebezpečným obvodem - co se bude dít.

Muž v buřince vystoupil, zaplatil a vešel do hotelu.

„Gustave, za ním!” zvolal rozčileně profesor. „Má-li tento dům ještě jeden východ, je po všem veta!” Gustav vyskočil.

Za ním vystoupili i ostatní. Emil zaplatil. Stálo to marku. Profesor zavedl rychle kluky průjezdem biografu do velkého dvora, za kinem a za divadlem na Nollendorfském náměstí. Odtud poslal Krummbiegela, aby přivedl Gustava a ostatní.

„Ubytuje-li se chlap v hotelu, máme štěstí,” usoudil Emil. „Tenhle dvůr je znamenité stanoviště.”

„Vybavené veškerým novodobým pohodlím,” souhlasil profesor. „Naproti je stanice podzemní dráhy, park, kde se můžeme schovat, místnosti, odkud lze telefonovat. Nic lepšího si nemůžeme prát.

„Doufejme, že Gustav bude mít filipa,” rekl Emil.

„Na toho je spolehnutí,” dušoval se Mittenzwey starší. „Vůbec není takový nešika, jak vypadá.”

„Jen aby prišel co nejdřív,” prohodil profesor, usedaje na stoličku, která stála opuštěná na dvoře. Vypadal jako Napoleon za bitvy u Lipska.

Gustav se vrátil. „Myslím, že už nám neuteče,” prohlásil a zamnul si ruce. „Ubytoval se opravdu v hotelu. Viděl jsem, jak ho liftboy vezl výtahem. Hotel nemá druhý východ. Prohlédl jsem si tu boudu se všech stran. Neupláchne-li nám pres střechy, je v pasti.”

„Krummbiegel hlídá?” dotazoval se profesor.

„No ovšem, člověče!”

Mittenzwey dostal groš a běžel do kavárny telefonovat Dienstagovi.

„Halo, Dienstag?”

„U telefonu,” zakrákoral na druhém konci malý Dienstag.

„Heslo Emil! Zde je Mittenzwey starší. Muž v buřince se ubytoval v hotelu Kreid na Nollendorfském náměstí. Naše stanoviště je v nádvoří kina West, levý vchod.”

Malý Dienstag si všecko svědomitě poznamenal, zopakoval a zeptal se: „Potřebujete posilu, Mittendurchu?”

„Ne.”

„Bylo to hodně těžké až do teďka?”

„Ani ne. Chlap si vzal auto, my také, a pořád jemu v patách, víš, až konečně vystoupil zde. Najal si pokoj a teď je nahoře. Pravděpodobně se zrovna shýbá pod postel, aby se přesvědčil, že se tam nikdo neschoval a nehraje tam karty.”

„Jaké číslo má jeho pokoj?

„Ještě nevíme, ale určitě je vypátráme.”

„Ach, jak rád bych byl při tom! Víš, až budeme po prázdninách psát první slohovou úlohu na volné thema, vylíčím dnešní naše dobrodružství.”

„Telefonoval už někdo?”

„Ne. Nikdo. Už bych se ukousal!”

„Tak nazdar, Dienstagu!”

„Mnoho úspěchu, pánové. A co ještě. Heslo Emil!”

„Heslo Emil!” zakončil Mittenzwey rozmluvu a za chvilku už opět hlásil příchod na dvoře kina West. Bylo už osm hodin. Profesor šel kontrolovat stráže.

„Dnes už ho nelapíme,” prohlásil Gustav dopáleně.

„Přesto bude i pro nás dobře, když si půjde hned lehnout,” vysvětloval Emil. „Neboť kdyby se projížděl ještě dlouho v autě, zašel si někam do restaurace zatančit nebo do divadla

anebo to všechno dohromady - musili bychom si napřed obstarat několik cizozemských úvěrů.”

Profesor se vrátil a odeslal oba bratry Mittenzweye jako spojky na Nollendorfské náměstí. Byl nápadně zamlklý. „Musíme si něco vymyslit, abychom mohli toho lotra lépe pozorovat,” prohlásil, „přemýšlejte o tom důkladně, prosím vás.”

Hoši dlouho seděli a dumali.

Z čista jasna zacinkal ve dvoře zvonek a na dvůr vjelo malé, poniklované dětské kolo. Na něm sedělo děvčátko a vzadu za ním stál kamarád Bleuer. A oba, holčička i Bleuer, volali: „Hurá!”

Emil vyskočil, pomohl jim s kola, potřásl holčičce nadšeně rukou a obrátil se k chlapcům: „To je moje sestřenice Pony.”

Profesor jí nabídl zdvořile židli a ona si sedla.

„Emile, ty mizero, přijedeš do Berlína a hned tu natáčíš film! Zrovna jsme se s babičkou chystaly ještě jednou na nádraží k neustadtskému vlaku a vtom tvůj přítel Bleuer přinesl psaní. Je to prima kluk. Gratuluji ti.”

Bleuer se začervenal a vypjal se.

„Rodiče a babička doma hloubají, co s tebou asi je. My jsme jim ovšem nic neřekli. Jela jsem Bleuera vyprovodit sem před dům. Cestou jsme se trochu vymázli. Musím hned zas domů, jinak naši zalarmují policii. Ztratit dnes ještě jedno dítě, to by nevydrželi.”

„Tady je groš za zpáteční cestu,” řekl Bleuer s pýchou, „ušetřili jsme jej.” Profesor jej strčil do kapsy.

„Zlobili se naši?” ptal se Emil.

„Ani ne,” řekla Pony, „babička běhala po pokoji a neustále volala: »Náš Emil se zastavil nejprve u pana presidenta«, až se rodiče uklidnili. Ale zítra snad už ho čapnete, ne? Kde je váš Stuart Webbs?”

„Tuhle - profesor,” řekl Emil.

„Těší me, pane profesore, vidím ponejprv skutečného detektiva.”

Profesor se rozpačité zasmál a zakoktal pár nesrozumitelných slov.

„Zde máte moje kapesné, pětadvacet feniků, kupte si za né pár cigaret,” řekla Pony.

Emil peníze vzal. Pony trůnila na židličce jako královna krásy a kluci kolem ni stáli jako soudci a rozhodčí.

„Teď se ztratím,” prohlásila Pony, „ale zítra zase přijdu. Kde budete spát? Ráda bych tady zůstala a uvařila vám trochu kávy. Ale co se dá dělat? Slušné děvče musí být doma. Na shledanou, pánové! Dobrou noc, Emile!”

Pleskla Emila přes rameno, vyskočila na kolo, vesele zazvonila a odjela.

Kluci stáli chvíli jako sloupy.

Až se ozval profesor:

„Zatracený dílo!”

A ostatní mu dali za pravdu.

Jedenáctá kapitola ZVĚD SE VPLÍŽÍ DO HOTELU

Čas se vlekl.

Emil navštívil tři přední hlídky a nabídl se, že někoho vystřídá. Ale Krummbiegel i oba Mittenzweyové naprosto nechtěli odejít. Poté se Emil velmi opatrně odvážil až do hotelu Kreid a vrátil se do dvora značně rozrušen.

„Mám pocit, že bychom měli něco podniknout. Nemůžeme přece nechat hotel celou noc bez zvěda! Pravda, Krummbiegel stojí na rohu Kleistovy ulice. Ale stačí, aby se jen trochu poodvrátil a Grundeis bude ten tam.”

„Člověče, tobě se to mluví,” namítal Gustav. „Nemůžeme se přece vypravit za portýrem a jednoduše mu říci: »Poslyšte, my si s dovolením sedneme semhle na schody. „A ty, Emile, ty do hotelu dokonce ani nesmíš! Kdyby ten lotr vykoukl ze dveří a poznal tě, bylo by celé naše kouzlo až do teď nadarmo.”

„Nic takového jsem nemyslil,” odpověděl Emil.

„A co tedy?”

„V hotelu je jistě nějaký hoch, který obsluhuje zdviž a podobně. Kdyby se za ním někdo z nás vypravil a vysvětlil mu, oč běží, snad by nám dobře poradil. Jistě zná celý hotel jako své boty.”

„Správně,” liboval si profesor, „znamenitě!” Měl směšný zvyk, že své mínění pronášel, jako by druhému udílel známku. Však mu právě proto přezdívali profesor.

„Tenhle Emil! Ještě jeden takový tip a jmenujeme tě čestným doktorem! Jsi mazaný jako Berlíňan!” zvolal Gustav.

„Nemysli si, že jenom vy jste chytří!” namítal Emil dotčeně. Byl uražen ve svém neustadtském vlastenectví. „Ostatně si ještě spolu zaboxujeme!”

„Pročpak?” ptal se profesor.

„Urazil těžce mé sváteční šaty.”

„Zápas se bude konat zítra ráno. Zítra anebo vůbec ne,” prohlásil profesor.

„Ale člověče, vždyť ten tvůj oblek není nejhorší. Už jsem si zvykl!” prohlásil dobromyslně Gustav. „Ale zaboxovat si můžeme. Upozorňuji tě však, že jsem championem landhauské party. Dej si pozor!”

„A já jsem ve škole mistrem skoro všech vah,” naparoval se Emil.

„To je děsné, vy svaložrouti!” smál se profesor. „Chtěl jsem původně zajít do hotelu sám. Ale vás dva abych se bál nechat minutu o samotě, nebo se dáte do sebe.”

„Tak půjdu já!” navrhl Gustav.

„Správně,” opáčil profesor, „půjdeš ty! Promluv s tím klukem. Ale buď opatrný! Snad se dá něco dělat. Zjisti, v kterém čísle ten chlap bydlí. Za hodinu nám podáš zprávu!”

Gustav odešel.

Profesor s Emilem vyšli před vrata a vypravovali si o učitelích. Potom vysvětloval profesor Emilovi různé domácí i cizozemské značky aut, která jezdila kolem nich, až se v nich i Emil trochu vyznal. A potom spolu pojedli chléb a salám.

Byla už tma. Všude vyskakovaly světelné reklamy. Nadzemní dráha se řítila kolem. Podzemní dráha duněla. Elektriky, autobusy, auta, motocykly a kola prováděly zběsilý koncert.

V kavárně Wurz vyhrávali k tanci. V biografech na Nollendorfském náměstí zahajovali poslední večerní představení. Hrnuly se tam davy lidí.

„Takový veliký strom jako ten proti nám u stanice vypadá zde vlastně legračně,” soudil Emil. „Jako by se byl zatoulal!” Chlapec byl okouzlen a dojat. Zapomněl téměř, proč tu stojí a že přišel o svých sto čtyřicet marek.

„Berlín je ovšem velkolepý. Připadá ti, že sedíš v biografu. Ale nevím, jestli bych tu chtěl stále žít. V Neustadtu máme jen Horní tržiště, Dolní tržiště a náměstí u nádraží. Dvě hřiště: u řeky a v Kosím parku. To je všechno. A přesto si myslím, profesore, že mi to stačí. Žít neustále v tomhle masopustním mumraji, mezi statisíci ulicemi a náměstími? Věčně bych tu bloudil! Jen považ, kdybych vás neměl a stál tu teď sám! Mráz mi běží po zádech. …”

„Tomu se zvykne,” mínil profesor. „Já bych naopak zase nevydržel v Neustadtu, kde jsou jen tři náměstí a Kosí park.”

„Tomu se zvykne,” tvrdil Emil, „ale Berlín je krásný.

O tom není pochybností. Překrásný.”

„Jaká je vlastně tvoje maminka? Je hodně přísná?” ptal se profesor.

„Maminka?” opáčil Emil, „ale kdepak! Dovolí mi všechno. Ale já toho nevyužívám. Rozumíš?”

„Ne,” přiznal profesor upřímně, „tomu nerozumím.”

„Ne? Máte hodně peněz?”

„Nevím. Doma se o penězích moc nemluví.”

„Myslím, že tam, kde se o penězích nemluví, není o ně nouze.”

Profesor se trochu zamyslil. Až po chvíli řekl: „Snad.”

„Vidíš! My, maminka a já, hovoříme o penězích často. Máme jich málo. Maminka musí stále vydělávat, a přesto sotva vystačíme. Ale když má naše třída školní výlet, dostanu od maminky vždycky tolik, kolik dostanou ostatní, a někdy i víc.”

„Jak to maminka dělá?”

„Nevím. Ale je to tak. A já jí vždycky polovinu vrátím.”

„Ona to tak chce?”

„Nesmysl! Já to chci.”

„Aha,” zvolal profesor, „takové je to u vás!”

„Ano. Takové to je. Když mě maminka pustí s Protzschem z prvního poschodí na procházku do lesa a nařídí mi, abych byl doma v devět, přijdu v sedm. Nechci, aby seděla sama v kuchyni a sama večeřela. Maminka mi po každé domlouvá, abych si jen zůstal venku, až i ostatní půjdou domů. Také jsem to zkusil. Ale už mě to tak netěšilo. Vím, že je maminka v duchu ráda, když přijdu dřív.”

„Ne,” zavrtěl hlavou profesor, „u nás je to jiné. I když přijdu vskutku brzy domů, vím, že rodiče doma nebudou, že jsou v divadle nebo na návštěvě. Máme se navzájem také rádi, to je jisté. Ale jaksi toho neumíme využít.”

„A u nás je to právě to jediné, co si můžeme dovolit! Přesto nejsem zdaleka mazánek. Kdo nevěří, že nejsem maminčin mazánek, toho rozmáznu tamhle o tu zeď. Vždyť je to vlastně docela jasné.”

„Už tomu rozumím.”

Oba chlapci stáli chvíli mloky ve vratech. Nastala noc. Hvězdy zářily. A měsíc šilhal jedním okem přes nadzemní dráhu.

Profesor si odkašlal a prohodil, nedívaje se na Emila: „Máte se asi hodně rádi, viď?”

„Ano.”

Dvanáctá kapitola

ZELENÝ LIFTBOY A KDO SE Z NĚHO VYKLUBAL

K desáté hodině se objevila ve dvoře pohotovostní služba, přivlékla další proviant, jako by šlo o nasycení sta hladových lidí, a prosila o další příkazy. Profesor se rozzlobil. Prohlásil, že nemají ve dvoře co dělat, že jejich úkolem je čekat na Nikolsburském náměstí na Traugotta, spojovacího člena telefonní centrály.

„Ale nebuď tak protivný,” domlouval mu Petzold. „Jsme zvědaví, jak to zde vypadá.”

„A kromě toho jsme se báli, že se vám něco stalo, když Traugott nepřišel,” dodal omlouvavě Gerold.

„Kolik je vás ještě na náměstí?” ptal se Emil.

„Čtyři. Nebo tři,” odpověděl Bedřich První.

„Možná, že jen dva,” přiznal Gerold.

„Nic se jich už neptej!” rozzuřil se profesor, „nakonec ti řeknou, že tam už není vůbec nikdo.”

„Buď tak laskav a neřvi!” dopálil se Petzold, „nemáš mi co poroučet!”

„Navrhuji, aby Petzold byl okamžitě vyloučen a nesměl se nadále účastnit chytačky,” křičel profesor, dupaje nohama.

„Je mi líto, že se kvůli mně hádáte,” řekl Emil. „Hlasujme, jako ve sněmovně! Navrhuji, aby Petzold byl jen přísně pokárán. Není dost dobře možné, aby každý dělal, co se mu zlíbí.”

„Jen se tak nenaparujte, čuňata! Jdu tak jako tak, abyste věděli!” Dodal ještě něco krajně neslušného a odešel.

„On nás navedl! Nebýt jeho, nebyli bychom sem přišli,” vysvětloval Gerold. „Zerlett zůstal na pohotovostním stanovišti.”

„O Petzoldovi už ani slova!” poručil profesor zase již klidně. Ovládal se dokonale. „To je vyřízeno.”

„A co bude teď s námi?” ptal se Bedřich První.

„Nejlépe bude, když počkáte, až se Gustav vrátí z hotelu a přinese zprávy,” navrhl Emil.

„Dobrá,” souhlasil profesor. „Není to tamhle hotelový liftboy?”

„Je,” přisvědčil Emil.

Chlapec v zelené livreji se zelenou čapkou, posazenou šikmo na hlavě, došel zrovna do vrat. Kýval na kluky a kráčel zvolna k nim.

„Hrome, to je fešácká uniforma!” poznamenal Gerold závistivě.

„Neseš zprávu od našeho pátrače Gustava?” zavolal na něho profesor.

Boy už byl zcela blízko. Přikývl: „Ano.”

„Nuže, co je, prosím?” ptal se nedočkavě Emil.

Vtom se rozječela houkačka. Zelený boy začal v průjezdu poskakovat jako pominutý a smál se na celé kolo. „Emile,” volal, „člověče, máš ty ale dlouhé vedení!”

Nebyl to žádný boy, byl to sám Gustav.

„Ty zelenáči!” osopil se na něho Emil. Na ta slova se ostatní rozesmáli; v jednom domě se otevřelo okno do dvora a kdosi zařval: „Ticho!”

„To je nádherné!” zvolal profesor. „Ale trochu tišeji, pánové! Gustave, pojď sem, posaď se a vypravuj!”

„Člověče, hotová komedie! Sensačka! Poslyšte! Vplížím se do hotelu, vidím boye postávat a lelkovat. Kývám na něho, mrkám. Zamíří ke mně. Vyklopím mu naši historii od a až do zet. Vypravuji o Emilovi. Vykládám o nás. O zloději. Vysvětluji, že zloděj bydlí v hotelu a že musíme zatraceně dávat pozor, abychom od něho dostali zítra peníze.”

„Pěkné!” řekne boy. „Víš co, mám ještě jednu uniformu. Oblékneš si ji a budeš dělat druhého poslíčka.”

„Ale co tomu řekne vrátný?” namítám. „Ten bude hromovat.”

„Nebude. Dovolí nám všechno. Je to můj tatínek.”

„Nevím, co namluvil otci. Tak či onak: uniformu mám, smím přespat ve volném pokoji pro personál a smím si tam ještě jednoho z vás přivést. Co tomu říkáte?”

„V kterém čísle bydlí zloděj?” ptal se profesor.

„Tebe, člověče, nic neomráčí, zavrčel Gustav uraženě. „Samozřejmě tam nemám nic na práci, jen překážet nesmím. Boy myslil, že zloděj bydlí v pokoji 61. Vyjedu tedy do třetího patra a hraji špiona. Nenápadně, to víš! Číhám na schodišti. Opírám se o zábradlí. Za půl hodiny se dveře pokoje č. 61 opravdu otevřely. A kdo se z nich vykutálí? Náš pan zloděj! Musil jít na - no, však víte! Okoukl jsem si ho důkladně už odpoledne. Byl to on! Černý knírek, uši, kterými by mohl měsíc svítit, tvář, jakou bych nechtěl ani zadarmo. Když se vracel - no, však víte, vběhnu mu do cesty, srazím paty, napřímím se, ptám se: „ - Ráčí pán snad něco hledat? Má pán nějaké přání?”

On že ne, že nic nepotřebuje, anebo ano, přece něco: „Řekl vrátnému, ať mě zítra ráno vzbudí přesně v osm hodin! Pokoj číslo 61! Nezapomeň!”

„Ať se pán spolehne,” povídám úslužně a štípu se samou radostí do stehen. „Přesně v osm zazvoní v pánově pokoji telefon!” V hotelu se totiž budí telefonem. „On vlídně kývne hlavou a hrabe se na kutě.”

„Výborně!” Profesor je svrchovaně spokojen. A což teprve ostatní! „Od osmi hodin ho budeme před hotelem slavnostně očekávat. A budeme pokračovat v honičce. A potom ho lapíme.”

„Vlastně už ho máme!” zvolal Gerold.

„Květinové dary se s díky odmítají,” podotkl Gustav. „A teď se budu klidit. Musil jsem dvanáctce odnést do schránky dopis. Spropitné 50 feniků. Výnosné zaměstnání! Boy prý si tam některý den přijde i na deset marek. Říkal mi to. Zítra vstanu v sedm a postarám se, aby našeho lotra včas a přesně vzbudili. A potom se dostavím sem.”

„Milý Gustave, jsem ti velmi vděčný,” řekl Emil téměř slavnostně. „Teď už se nemůže nic stát. Zítra ho lapíme. A teď mohou všichni jít klidně spát, viď, profesore?”

„Ano: rozchod a všichni se jdou vyspat. Ráno přesně v osm budete opět všichni na místě. Kdo z vás může sehnat nějaké další peníze, ať je přinese. Teď ještě zatelefonuji malému Dienstagovi. Ať všechny, kdo se mu zítra telefonicky přihlásí, opět shromáždí k pohotovostní službě. Možná, že na nás čeká honička. To se neví.”

„Půjdu spát s Gustavem do hotelu,” řekl Emil.

„Jen pojď, člověče! Bude se ti tam líbit! Je to nádherná blechárna!”

„Já ještě zatelefonuji a půjdu také domů. Cestou se stavím u Zerletta a pošlu ho spát, sice bude do rána trčet na Nikolsburském náměstí a čekat na rozkazy. Doufám, že je vám všecko jasné?” ptal se profesor.

„Ano, pane policejní presidente,” smál se Gustav.

„Zítra přesně v osm jsme zde, ve dvoře,” opakoval Gerold.

„A přineseme nějaké peníze,” dodal Bedřich První.

Rozloučili se, potřásajíce si navzájem rukama jako vážní muži. Někteří šli domů. Gustav a Emil kráčeli do hotelu. Profesor zamířil na Nollendorfské náměstí, aby z kavárny Hahnen zatelefonoval malému Dienstagovi.

O hodinu později všichni již spali, většinou ve svých postelích. Dva chlapci spali v pokojíku ve čtvrtém poschodí hotelu Kreid.

A jeden hošík spal v tatínkově lenošce vedle telefonu. To byl malý Dienstag. Neopustil své místo. Traugott šel domů; ale malý Dienstag se nehnul od telefonu. Choulil se v lenošce, spal a zdálo se mu, že vyřizuje čtyři miliony telefonních rozhovorů.

O půlnoci se vrátili rodiče z divadla. Spatřivše synáčka v lenošce, tuze se podivili.

Maminka ho vzala do náruče a odnesla do postýlky. Trhl sebou a zamumlal ze spaní:

„Heslo Emil!”

Třináctá kapitola

ČESTNÁ GARDA PANA GRUNDEISE

Okna pokoje číslo 61 vedou na Nollendorfské náměstí. Ráno, když se pan Grundeis česal a vyhlédl z okna, všiml si, že na náměstí skotačí plno dětí: asi dvacet chlapců hrálo naproti před parkem kopanou. Jiný hlouček stál na rohu Kleistovy ulice. U stanice podzemní dráhy postávali hoši. „Mají prázdniny,” ušklíbl se v duchu pan Grundeis a uvázal si kravatu.

Profesor ve dvoře svolal zatím schůzi a láteřil jako špaček: „Ve dne v noci si člověk láme hlavu, jak chlapa dopadnout, a vy mi, pitomci, zmobilisujete celý Berlín! Copak potřebujeme čumily? Copak natáčíme film? Jestli nám ten lotr foukne, bude to vaše vina, vy drbny!”

Hoši stáli trpělivě v kruhu, ale zřejmě příliš netrpěli výčitkami svědomí. Hryzlo je jen docela maličko. A Gerold chlácholivě podotkl: „Proč se rozčiluješ, profesore?! Vždyť ho dostaneme tak jako tak!”

„Koukejte, ať jste pryč, vy užvaněné báby!” soptil profesor. „A poručte, ať se ta tlupa nechová alespoň příliš nápadně a nevšímá si hotelu. Rozuměli jste? Jděte! Marš!”

Kluci odtáhli. Jen detektivové zůstali ve dvoře.

„Vypůjčil jsem si od vrátného deset marek,” oznamoval Emil. „Vezme-li chlap do zaječích, budeme mít dost peněz na pronásledování.”

„Proč ty děti nepošleš jednoduše domů?” navrhoval Krummbiegel.

„Myslíš, že poslechnou? Ti zůstanou, i kdyby Nollendorfské náměstí vylítlo do povětří!” odpověděl profesor.

„Pak je jediná pomoc. Musíme změnit plán. Nemůžeme Grundeise obklíčit špiony, jak jsme původně chtěli. Musíme na něho uspořádat štvanici. Tak, aby to zpozoroval. Se všech stran a se všemi dětmi!”

„Už mě to také napadlo!” přitakal profesor. „Změníme taktiku. Zaženeme ho do úzkých, aby se vzdal!”

„To bude báječné!” zvolal Gerold.

„Nakonec nám peníze raději vydá, než aby se dal nevím jak dlouho sledovat houfem dětí, které za ním budou povykovat, až se sběhne celé město a lapne ho policie!” usoudil Emil.

Ostatní moudře přikývli. Vtom se v průjezdě ozval zvonek a na dvůr vjela rozzářená Pony. „ - ré jitro, stopaři,” volala, seskakujíc s kola, a zdravila se s bratránkem Emilem, s profesorem i s ostatními. A hned sundávala s řídítek malý košíček. „Vezu vám kávu a pár housek s máslem,” štěbetala. „A pěkný, čistý hrníček! Jemináčku, ouško se urazilo! To je. smůla!”

Chlapci už všichni snídali, i Emil, který dostal snídani v hotelu Kreid. Ale nechtěli holčičce pokazit náladu. Pili tedy z hrnečku bez ouška bílou kávu a cpali se houskami s máslem, jako by celý měsíc nejedli.

„Káva je báječná!” pochvaloval si Krummbiegel.

„A housky také! Chřupavé! Vypečené!” mumlal profesor.

„Viďte?” řekla Pony. „Víte, když je v domě žena, je hned všechno jiné!”

„Ve dvoře,” opravil ji Gerold.

„Jak to vypadá v Schumannově třídě?” vyptával se Emil.

„Dobře, děkuji. Mám ti vyřídit zvláštní pozdrav od babičky. Vzkazuje ti, abys co nejdřív přišel, jinak dostaneš za trest každý den k obědu rybu.”

„Fuj!” řekl Emil a zašklebil se.

„Proč?” podivil se mladší Mittenzwey. „Ryba je dobré jídlo.”

Ostatní na něho udiveně pohlédli, neboť skoro nikdy nemluvil. Však se také hned zapýřil a skrčil se za většího bratra.

„Emil rybu vůbec nejí. A když se k tomu někdy přinutí, hned je mu špatně,” vysvětlovala Pony.

Žvatlala a měla výtečnou náladu. Chlapci se k ní chovali velmi pozorně. Profesor držel kolo. Krummbiegel vypláchl thermosku i šálek. Mittenzwey starší složil pečlivě ubrousek, v němž měla zabalené žemle. Emil přivázal košíček na kolo. Gerold zkoušel, jsou-li pneumatiky v pořádku. Pony poskakovala po dvoře, prozpěvovala si jakousi písničku a mlela páté přes deváté.

„Poslyšte!” vzpomněla si najednou. Stála právě na jedné noze a ustrnula v této poloze. „Chci se vás na něco zeptat! Proč je venku na Nollendorfském náměstí tak strašně moc dětí? Vypadá to jako prázdninová osada!”

„To jsou zvědavci, kteří se doslechli, že pořádáme honičku na zločince, a chtějí být při tom!” vysvětloval profesor.

Vtom se vřítil do vrat Gustav, pronikavě houkal a volal: „Pojďte! Už jde!” Všichni se rozběhli za ním.

„Pozor! Slyšte!” zarazil je profesor. „Obklíčíme ho. Děti za ním, děti před ním, vlevo děti, vpravo děti! Je to jasné? Další rozkazy vydáme cestou! V chod!”

Běželi, letěli, klopýtali ven ze vrat. Pony, trochu uražená, zbyla na dvoře sama. Vyšvihla se na poniklované kolečko, a zamumlavši několikráte po sobě jako babička: „Tohle se mi nelíbí!”, vyjela za kluky.

Muž v buřince vykročil právě ze dveří hotelu. Pomalu sešel po schodech a dal se vlevo směrem ke Kleistově třídě. Profesor, Emil a Gustav honili své rychlé posly od jednoho hloučku k druhému. Za tři minuty byl pan Grundeis obklíčen.

S nesmírným údivem se rozhlédl na všechny strany. Chlapci se bavili, smáli, pošťuchovali a stále s ním drželi krok. Někteří na něho civěli, až zrozpačitěl a díval se honem rovně před sebe.

Jednu chvíli mu těsně u hlavy zasvištěl míč. Trhl sebou, přidal do kroku. I chlapci zrychlili krok. Pokusil se rychle zabočit do postranní ulice. Ale odtud už mu kráčel naproti jiný houf dětí.

„Člověče, ten vypadá! Tváří se, jako by se mu chtělo pořád kýchat!” zvolal Gustav.

„Jdi kousek přede mnou,” radil Emil. „Mne teď ještě nemusí poznat. Na to je ještě dost času!” Gustav zhluboka nadechl a kráčel před Emilem jako boxer - zápasník, který z přemíry síly ani běžet nemůže. Pony jela vedle průvodu a vesele zvonila.

Muž v buřince zřejmě znervosněl. Tušil nejasně, co ho čeká, a rozháněl se obrovskými kroky. Svým nepřátelům neušel.

Pojednou stanul jako přimražen; hned poté se otočil na podpatku a rozběhl se zpátky ulicí, kterou přišel. V tu ránu však se obrátily i děti a pokračovalo se v pochodu obráceným směrem.

Jeden z chlapců - byl to Krummbiegel - vběhl Grundeisovi do cesty, takže klopýtl.

„Co tě to napadlo, ty uličníku?” osopil se na něho Grundeis. „Že zavolám strážníka!”

„Prosím, jen ho zavolejte!” vzkřikl Krummbiegel. „Na to už dlouho čekáme! Zavolejte ho!”

Pana Grundeise ani nenapadlo volat strážníka. Naopak, svírala ho čím dál větší úzkost, Dostával v pravém slova smyslu strach. Nevěděl kudy kam. Ze všech oken už vyhlíželi lidé. Prodavačky a jejich zákazníci vybíhali z obchodů a ptali se, co se děje. Jestliže se nyní objeví strážník, je konec.

Najednou dostal Grundeis nápad. Spatřil filiálku obchodní a privátní banky; proraziv náhle řetěz dětí, rozběhl se tam a zmizel ve dveřích.

Skokem byl také profesor u dveří. „Gustav a já za ním!” volal. „Emil prozatím zůstane zde, dokud, ho nebude nutně třeba! Až Gustav zahouká, spustíme to! Pak ať přijde Emil a deset dalších! Emile, vyber si mezitím ty pravé! Bude to ošemetná věc!”

Zmizel s Gustavem za dveřmi.

Emilovi bušilo srdce k zalknutí. V uších mu hučelo. Nyní se vše rozhodne! Zavolal si Krummbiegela, Gerolda, bratry Mittenzweye a ještě několik hochů. Ostatním, celé velké tlupě, poručil, aby se rozptýlili.

Děti poodešly pár kroků od banky, ne však daleko. Snad si to, co se teď bude dít, nenechají ujít?

Pony poprosila jednoho chlapce, aby jí podržel kolo a přistoupila k Emilovi.

„Emilku, jsem tu,” řekla. „Hlavu vzhůru! Teď půjde do tuhého. Bože, to jsem napjata! Jako paraple!”

„Myslíš, že já ne?” řekl Emil.

Čtrnáctá kapitola

ŠPENDLÍK JE K NĚČEMU DOBRÝ

Když Gustav s profesorem vešli do banky, muž v tvrdém klobouku stál u přepážky s nápisem „Vklady a výplaty” a netrpělivě čekal, až přijde na řadu. Úředník telefonoval.

Profesor se postavil vedle zloděje a dával pozor jako honící pes. Gustav si stoupl za zloděje; ruku držel připravenou na houkačce v kapse u kalhot.

Pokladník přistoupil k okénku a ptal se profesora, co si přeje.

„Ten pán zde byl dřív,” odpověděl profesor.

„Račte si přát?” obrátil se pokladník na pana Grundeise.

„Vyměnil byste mi laskavě stomarku za dvě padesátimarky a dal mi za čtyřicet marek stříbrné mince?” otázal se Grundeis. Sáhl do kapsy a položil na pult stomarku a dvě dvacetimarky.

Pokladník vzal bankovky a šel s nimi k pokladně.

„Okamžik,” vzkřikl profesor hlasitě, „ty peníze jsou kradené!”

„Cože?” zděsil se úředník a obrátil se. Jeho kolegové, sedící a počítající u jiných okének, nechali práce a sjeli se židlí, jako by je zmije uštkla.

„Ty peníze tomu pánovi vůbec nepatří! Ukradl je mému příteli a chce je vyměnit jen proto, aby se nedalo nic dokázat,” vysvětloval profesor.

„To je ale drzost!” vzkřikl pan Grundeis. „To jsem jakživ neviděl!” prohlásil, a obrátiv se na pokladníka, dodal: „Promiňte!” a vyťal profesorovi políček, až to mlasklo.

„Tím na věci nic nezměníte,” zvolal profesor a uštědřil zloději ránu do žaludku, až se zapotácel a musil se přidržet pultu. Všichni úředníci sebou trhli a rozběhli se zvědavě k přepážce. Přednosta oddělení se vyřítil rozlícené ze své úřadovny.

V tom okamžení vběhlo do dveří deset chlapců s Emilem v čele a obklopilo muže v buřince.

„Co to k čertu ty spratky napadlo?” křičel přednosta.

„Ti všiváci tvrdí, že jsem jednomu z nich ukradl peníze, které jsem si chtěl právě u vašeho pokladníka rozměnit,” vysvětloval pan Grundeis, třesa se zlostí.

„Ano, a to je pravda!” křičel Emil a přiskočil k okénku.

„Ukradl mi stomarku a dvě dvacetimarky. Včera odpoledne. Ve vlaku, který jel z Neustadtu do Berlína! Ukradl mi je, když jsem spal!”

„Můžeš to dokázat?” ptal se přísně pokladník.

„Jsem v Berlíně už týden a včera jsem byl od rána až do večera v městě,” podotkl zloděj zdvořile a usmál se.

„Zatracený lháři!” soptil Emil a zlostí se div nedal do pláče.

„Můžeš prokázat, že tento pán je totožný s mužem, který s tebou jel ve vlaku?” ptal se přednosta.

„To ovšem nemůže,” prohodil zloděj rozhodně.

„Jestliže jsi s ním seděl v oddělení sám, nemáš jediného svědka,” poznamenal jeden z úředníků.

Emilovi kamarádi se zarazili.

„O ano! Mám!” zvolal Emil. „Mám svědka! Jednu paní. Jmenuje se Jakobová a je z Gross-Grunau. Ta s námi zprvu jela. Potom vystoupila. Uložila mi, abych od ní vyřídil pěkný pozdrav panu Kurzhalsovi z Neustadtu.”

„Zdá se, že bude třeba prokázat alibi,” obrátil se přednosta na Grundeise. „Můžete prokázat alibi?”

„Zajisté,” řekl zloděj. „Bydlím naproti v hotelu Kreid.”

„Ale teprve od včerejšího večera,” zvolal Gustav. „Vplížil jsem se tam za liftboye a vím, co a jak bylo, člověče!”

Úředníci se smáli a pohlédli se zájmem na Gustava.

„Peníze prozatím zůstanou zde, pane,” prohlásil přednosta a utrhl z bloku lístek, aby si poznamenal jména a adresy.

„Jmenuje se Grundeis!” vykřikl Emil.

Muž v buřince se dal do hlasitého smíchu. „Vidíte, že je to omyl, pane. Jmenuji se Můller.”

„Lže! Sprostě lže! Ve vlaku řekl, že se jmenuje Grundeis!” křičel Emil, jsa vztekem bez sebe.

„Máte průkaz?” optal se pokladník.

„U sebe bohužel ne,” řekl zloděj. „Ale počkáte-li laskavě, ihned si jej z hotelu přinesu!”

„On zase lže! Lež, nic než lež! A peníze jsou moje! Musím je dostat zpátky!” křičel Emil.

„Hochu - i kdyby to byla pravda, není to tak jednoduché,” pravil pokladník. „Jak dokážeš, že to jsou vskutku tvoje peníze? Je na nich tvé jméno? Nebo si snad pamatuješ jejich číslo?”

„To ovšem ne,” hájil se Emil. „Cožpak jsem věděl, že mě okrade? Ale přesto jsou to moje peníze, slyšíte? Maminka mi je dala pro babičku. Babička bydlí v Schumannově třídě 15.”

„Nechyběl náhodou na některé bankovce růžek nebo něco podobného?”

„Ne. Nevím o ničem.”

„Pánové! Prohlašuji na svou čest: ty peníze náleží mně. Nebudu přece olupovat malé děti!” tvrdil zloděj.

„Počkejte!” vykřikl znenadání Emil, a div si ulehčením neposkočil. „Počkejte! Ve vlaku jsem si je propíchl špendlíkem! Ve všech třech bankovkách musí být dírky!”

Pokladník zdvihl bankovku proti světlu. Všichni ztajili dech.

Zloděj o krok ucouvl. Přednosta oddělení bubnoval nervosně prsty na pult.

„Hoch má pravdu!” zvolal posléze pokladník, všecek bledý vzrušením. „V každé bankovce je dírka!”

„A zde je ten špendlík,” doložil Emil, klada špendlík hrdě na pult. „Však jsem se o něj píchl.”

Zloděj udělal střelhbitě čelem vzad, a rozraziv chlapce na obě strany tak prudce, až se svalili, proběhl dvoranou, vyrazil ze dveří a byl ten tam.

„Chyťte ho!” vzkřikl přednosta.

Všichni běželi ke dveřím.

Ale když se vyřítili na ulici, zloděj byl už obklíčen nejméně dvaceti hochy. Drželi mu nohy, viseli mu na pažích, tahali ho za šos. Zloděj šermoval rukama a trhal sebou jako splašený. Ale kluci nepopustili.

A hle, už se k nim poklusem žene i strážník, pro kterého Pony dojela na kole. A přednosta banky ho ve vší vážnosti vyzývá, aby zatkl muže jménem Grundeis - Muller. Je prý to asi vlakový zloděj.

Pokladník šel ohlásit do banky, že musí na chvíli odejít, vzal peníze i špendlík a šel s nimi. To vám byl průvod! Strážník, bankovní úředník, mezi nimi zloděj a jim v patách devadesát až sto dětí! Tak táhli na strážnici.

Pony ujížděla vedle nich na poniklovaném kolečku, kývala na šťastného bratránka a volala: „Emile! Ty kluku! Pojedu rychle domů a všechno jim povím!”

Emil na ni zamával a volal za ní: „K obědu jsem doma! Pozdravuj je!”

„Víte, jak vypadáte?” zvolala Pony. „Jako veliký školní výlet!”

Bouřlivě zazvonila a zmizela za rohem.

Patnáctá kapitola

EMIL NA POLICEJNÍM ŘEDITELSTVÍ

Průvod kráčel k nejbližší strážnici. Strážník podal hlášení o tom, co se stalo, a Emil jeho zprávu doplnil. Musil oznámit, kdy a kde se narodil, jak se jmenuje a kde bydlí. Strážmistr si všecko zapsal. Inkoustem.

„A jak vy se jmenujete?” tázal se zloděje.

„Herbert Kiessling.”

Chlapci - Emil a profesor se hlasitě rozesmáli. A bankovní úředník, který odevzdal strážmistrovi těch sto čtyřicet marek, smál se s nimi.

„Člověče - zase bouda!” zvolal Gustav. „Napřed se jmenoval Grundeis. Potom Muller. Teď se jmenuje Kiessling! Jsem zvědav, jak se vlastně doopravdy jmenuje!”

„Ticho!” bručel strážmistr. „Však se to dozvíme.”

Pan Grundeis - Muller - Kiessling oznámil svou nynější adresu: Hotel Kreid. Dále oznámil den a místo narození. Průkazy prý nemá.

„Kde jste se zdržoval až do včerejšího dne?”

„V Gross-Grunau.”

„To je jistě zase lež!” zvolal profesor.

„Ticho!” bručel strážmistr. „Však se to dozvíme.” Pokladník se ptal, smí-li už odejít. I jeho osobní data si zapsali. Poklepal Emilovi vlídně na rameno a odešel.

„Kiesslingu,” oslovil strážmistr zloděje, „odcizil jste včera odpoledne ve vlaku jedoucím z Neustadtu do Berlína studujícímu reálky Emilu Tischbeinovi sto čtyřicet marek?”

„Ano,” přiznal zloděj zamračeně. „Sám dobře nevím jak, přišlo to z čista jasna. Chlapec seděl v koutě a spal. Najednou mu z kapsy vypadla obálka. Zdvihl jsem ji. Napřed jsem se chtěl pouze podívat, co v ní je. A protože jsem byl právě bez peněz —”

„Ten podvodník!” vzkřikl Emil. „Měl jsem peníze v kapse přišpendlené. Obálka nemohla vypadnout!”

„A tak nutně jich jistě také nepotřeboval! Jinak by je všecky teď neměl!” dokazoval profesor. „Vždyť platil taxi, v kavárně si dal vajíčka, pivo. …”

„Ticho! My se všecko dozvíme!” okřikl ho strážmistr.

A zapsal si vše, co bylo řečeno.

„Nemohl byste mě pustit, pane vrchní?” prosil zloděj a samou zdvořilostí šilhal. „Krádež jsem doznal. Kde bydlím, víte. Mám v Berlíně jakési obchodní jednání a potřebuji si vyřídit pár pochůzek.”

„K smíchu!” odbyl ho vážně strážmistr a vytočil číslo policejního ředitelství. Žádal, aby mu poslali vůz: v jeho obvodu byl dopaden vlakový zloděj.

„Kdy dostanu své peníze?” ptal se starostlivě Emil.

„Až na ředitelství,” vysvětlil mu strážmistr. „Hned tam pojedete. Tam se všecko ukáže.”

„Emile! Člověče!” pošeptal mu Gustav. „Pojedeš zeleným antonem na Alexandrák!”

„Žvásty!” zavrčel strážmistr. „Tischbeine, máš nějaké peníze?”

„Ano,” řekl Emil. „Kluci se včera na mne složili. A vrátný z hotelu Kreid mi půjčil deset marek.”

„Rodilí detektivové! Kluci zatrachtilí!” bručel strážmistr. Ale bylo to hodně dobrácké zabručení.

„Poslyš tedy, Tischbeine: pojedeš podzemní drahou na Alexandrovo náměstí. Na ředitelství se ohlásíš u strážmistra kriminální policie Lurjeho. Ostatní uvidíš. Peníze ti vrátíme.”

„Mohu předtím vrátnému z hotelu vrátit těch deset marek?” ptal se Emil.

„Zajisté.”

Za několik minut přijelo policejní auto. Pan Grundeis -Muller - Kiessling musil nastoupit. Strážmistr odevzdal policistovi, sedícímu v autě, písemné hlášení a sto čtyřicet marek. A špendlík! Zelený » anton « odjel. Děti, které čekaly na ulici, na zloděje pokřikovaly, ale zloděj nehnul ani brvou. Byl snad hrdý na to, že jede autem.

Emil strážmistrovi poděkoval a podal mu ruku. Profesor sdělil chlapcům, čekajícím před strážnicí, že Emil dostane na policejním ředitelství své peníze a že honička skončila. Děti -celý veliký houf - loudaly se domů. Jenom bližší známí vyprovodili Emila k hotelu a na stanici na Nollendorfském náměstí. Emil je prosil, aby odpoledne zatelefonovali malému Dienstagovi. Odpoledne bude už Dienstag vědět, co a jak bylo na ředitelství a jak to dopadlo. Řekl, že doufá, že je před návratem do Neustadtu ještě jednou uvidí. Nicméně jim už teď z celého srdce děkuje za poskytnutou pomoc. A peníze jim vrátí.

„Jestli se nám je opovážíš vrátit, nabřinkám ti hubu, že se nepoznáš!” rozlítil se Gustav. „Beztak si spolu musíme ještě zaboxovat! Pro ty tvoje legrační šaty!”

„Člověče!” zvolal Emil a popadl Gustava a profesora za ruce: „Já jsem tak rád! Boxovat nebudem! Vždyť by mě srdce bolelo, kdybych tebou měl praštit o zem!”

„To by se ti za nic nepodařilo, i kdybys nebyl rád, ty chudáčku!” namítl Gustav.

Jeli všichni tři na Alexandrovo náměstí. Na ředitelství musili projít četnými chodbami a podél mnoha dveří než našli strážmistra Lurjeho. Strážmistr právě snídal, když se Emil představil.

„Aha!” prohodil pan Lurje a žvýkal dál. „Emil Sluhlbein! Mladistvý detektiv - amatér. Už mi o tobě telefonovali. Policejní komisař tě očekává. Chce si s tebou popovídat. Pojď se mnou!”

„Tischbein se jmenuji,” opravil ho Emil.

„Košile jako kabát,” prohlásil pan Lurje a zakousl se znovu do krajíce.

„My tu na tebe počkáme!” prohlásil profesor. A Gustav za ním volal: „Ať ti to moc dlouho netrvá, člověče! Když vidím někoho jíst, hned dostanu hlad!”

Pan Lurje vedl Emila několika chodbami, vpravo, vlevo a zase vpravo, až posléze na jedny dveře zaklepal. „Dále!” ozvalo se z pokoje. Lurje otevřel dveře a oznamoval s plnými ústy: „Je tu ten mladý detektiv, pane komisaři. Emil Fisehbein - však už víte!”

„Tischbein se jmenuji,” opravil ho Emil s důrazem.

„To je také docela pěkné jméno,” řekl Lurje a postrčil Emila dopředu; Emil vklopýtl do pokoje.

Policejní komisař byl tuze roztomilý pán. Přinutil Emila, aby si sedl na pohodlnou židli a vypověděl mu celou historii se zlodějem. Nakonec slavnostně prohlásil: „A teď dostaneš peníze!”

„Chvála Bohu!” oddychl si Emil a vstrčil peníze do kapsy. Počínal si při tom velmi opatrně.

„Dej dobrý pozor, ať ti je zase někdo neukradne!”

„Kdepak! Vyloučeno! Odnesu je rovnou babičce!”

„Počkej! Byl bych málem zapomněl! Dej mi svou berlínskou adresu. Zdržíš se zde ještě několik dnů?”

„Rád bych,” odpověděl Emil. „Bydlím v Schumannově třídě 15. U Heimboldtů. Můj strýc se jmenuje Heimboldt. Tetička ostatně taky.”

„Provedli jste to skvěle, kluci,” chválil komisař a zapálil si tlustý doutník.

„Kamarádi pracovali prima, to je pravda,” rozzářil se Emil. „Gustav se svou houkačkou, profesor, malý Dienstag a Krummbiegel, bratři Miltenzweyové a vůbec všichni. Radost s nimi pracovat! Hlavně profesor - je pašák!”

„Vždyť ty také nejsi žádný budižkničemu!” prořekl pan komisař, vypouštěje z úst dým.

„Pane komisaři, chtěl jsem se vás zeptat - co bude teď s Grundeisem, či jak se ten můj zloděj jmenuje?”

„Poslali jsme ho na poznávací oddělení. Tam ho vyfotografují. A udělají si otisky. Potom srovnáme jeho podobiznu a otisky s ostatními fotografiemi naší kartotéky.”

„Co to je?”

„Máme fotografie všech zločinců, kteří byli už jednou trestáni. Máme také otisky, stopy, a tak dále, všech zločinců, kteří ještě nebyli dopadeni a které hledáme. Vždyť je možné, že muž, který tě oloupil, spáchal už i jiné krádeže a loupeže, dřív než připravil o peníze tebe, ne?!”

„To je pravda. To mě nenapadlo.”

„Pardon,” řekl komisař na omluvu a zvedl sluchátko. „Ano… přijďte ke mně,” mluvil do aparátu, „mám pro vás něco zajímavého.” Zavěsil a obrátil se na Emila: „Přijdou sem páni novináři. Budou tě interviewovat.”

„Co to je?”

„Interviewovat - znamená vyptávat se.”

„Cože?!” zvolal Emil. „Snad nepřijdu do novin?”

„Asi,” usmál se komisař. „Když takový studentík chytne zloděje, vynese mu to slávu.”

Kdosi zaklepal na dveře. Čtyři pánové vkročili do pokoje. Komisař jim podal ruku a vylíčil jim stručně Emilovy zážitky. Pánové horlivě zapisovali.

„To je znamenité!” prohodil nakonec jeden z reportérů. „Venkovský hoch v úloze detektiva.”

„Nepřijmete ho do vnější služby?” ptal se komisaře jiný z novinářů s úsměvem.

„Proč ses nerozběhl k strážníkovi a nesvěřil ses rovnou jemu?” ptal se třetí z pánů.

Emil dostal strach. Vzpomněl si na strážmistra Jeschkeho v Neustadtu a na svůj sen. Teď jde jemu o krk.

Pokrčil rameny: „Nic naplat!” řekl. „Protože jsem v Neustadtu přimaloval soše arcivévody Karla červený nos a černé kníry. Zatkněte mě, pane komisaři!”

Pánové se rozesmáli, místo aby velmi zvážněli a zamračili se, jak Emil očekával. A komisař zvolal: „Ale Emile, snad si nedáme zavřít jednoho z našich nejlepších detektivů?”

„Ne? Jistě ne? Ach, to jsem rád!” zvolal Emil s ulehčením. A pokročiv k jednomu z reportérů, zeptal se: „Vy se na mne už nepamatujete, pane?”

„Ne,” řekl pán.

„Vždyť jste mi včera v tramvaji č. 177 koupil lístek, protože jsem neměl peníze.”

„Opravdu!” podivil se pán. „Už si vzpomínám, žádal jsi mě o adresu, abys mi ten groš mohl vrátit.”

„Chcete, abych vám jej dal teď?” zeptal se Emil, shledávaje v kapse deset feniků.

„Nesmysl!” odmítl pán. „A dokonce ses mi představil.”

„Ovšem,” přisvědčil Emil. „Představuji se často. Jmenuji se Emil Tischbein.”

„Já jsem Kastner,” řekl žurnalista a podali si ruce.

„Vida! Staří známí!” zvolal komisař. „To je hezké!”

„Poslyš, Emile,” pokračoval pan Kastner, „pojď se mnou na chvilku do redakce! Ale napřed si zajdeme do cukrárny na dort a na šlehačku.”

„Prosím. Smím vás pozvat?” otázal se Emil.

„Hleďme toho spratka! Jak je ctižádostivý!” Pánové se s velkým potěšením zasmáli.

„Platit budu já, když dovolíš,” řekl pan Kastner.

„Jak je vám libo,” řekl Emil. „Ale profesor s Gustavem na mne venku čekají.”

„Půjdou s námi,” rozhodl pan Kastner.

Ostatní novináři se Emila ještě na leccos vyptávali. Emil odpovídal podrobně a přesně. Pánové si dělali poznámky.

„Kdo vlastně je ten zloděj? Je to nováček?” ptal se jeden z nich.

„Nemyslím,” odpověděl komisař. „Možná, že se ještě dočkáme značného překvapení. Buď jak buď - zavolejte ještě jednou za hodinu, pánové!”

Potom se rozloučili. Emil s panem Kastnerem se vrátili k strážmistrovi Lurjemu. Ten stále ještě žvýkal. „Aha!” povídá, „tady je ten malý Uberbein!”

„Tischbein!” opravil ho Emil.

O něco později naložil pan Kastner Emila, Gustava a profesora do auta a zajel s nimi nejprve do cukrárny. Cestou Gustav zahoukal a kluci měli radost, jak se pan Kastner lekl.

V cukrárně si hoši počínali velmi vesele. Jedli třešňový dort s množstvím šlehačky a mleli, co jim slina na jazyk přinesla: o válečné poradě na Nikolsburském náměstí, o tom, jak pronásledovali auto, o Gustavovi, jak se přestrojil za liftboye a přenocoval s Emilem v hotelu, o skandálu v bance. Nakonec pan Kastner prohlásil: „Vy jste skutečně tři skvělí hoši!”

Kluci se nadmuli pýchou a každý snědl ještě kousek dortu.

Profesor a Gustav nasedli do autobusu. Emil slíbil, že zatelefonuje odpoledne Dienstagovi, a odjel s panem Kastnerem do redakce.

Budova novinářského podniku byla obrovská. Skoro tak veliká jako policejní ředitelství na Alexandrově náměstí. Na chodbách vládl ruch a shon, jako by se tam konal běh přes překážky.

Octli se v pokoji, kde seděla hezká, zlatovlasá slečna. Pan Kastner přecházel sem a tam a vše, co mu Emil vypravoval, diktoval té hezké slečně do stroje. Chvílemi se zastavil a zeptal se, obraceje se na Emila: „Bylo to tak?” A když Emil přisvědčil, pokračoval v diktování.

Nakonec zatelefonoval ještě panu komisaři.

„Cože?” zvolal do telefonu. „No tohle… abych mu to prozatím neříkal? Tak? I to? Ale to mě velmi těší. Děkuji vám. Bude to nevídaná sensace.”

Zavěsil sluchátko, zadíval se na Emila, jako by ho byl ještě nikdy neviděl, a řekl: „Emile, pojď rychle se mnou! Musíš se dát vyfotografovat.”

„Jemináčku!” podivil se Emil, ale dal si všecko líbit, vyjel s panem Kastnerem o tři patra výš do světlé síně s řadou oken. učesal se a nechal se vyfotografovat.

Pan Kastner s ním potom zašel do sazárny - ach, tam vám to hrkalo a klapalo, jako by bylo tisíc psacích strojů v práci -dal listy, které ta hezká slečna na stroji napsala, sazečovi a vysvětlil mu, že běží o velmi důležitou věc a že tudíž hned zase přijde, jen co toho chlapce vypraví k babičce.

Výtahem sjeli do přízemí a vyšli na ulici.

Pan Kastner kývl na drožku, usadil Emila do ní, dal šoférovi peníze, ačkoliv se mu v tom Emil snažil zabránit, a poručil: „Zavezte mého malého přítele do Schumannovy třídy, číslo 15.”

Potřásli si srdečně rukama. „Až přijedeš domů, pozdravuj ode mne maminku!” řekl pan Kastner. „Je to jistě velmi milá paní.”

„To bych prosil,” řekl Emil.

„A ještě něco,” dodal pan Kastner, když už se auto rozjíždělo. „Přečti si dnes odpoledne noviny! Podivíš se!”

Emil se ohlédl a zamával. Pan Kastner mu na rozloučenou pokynul.

Auto zahnulo za roh.

Šestnáctá kapitola

KRIMINÁLNÍ KOMISAŘ VZKAZUJE POZDRAVENÍ

Byli již Pod lipami, když Emil zaťukal třikrát na okénko. Vůz zastavil. „Budeme už brzy na místě, pane šofére?” zeptal se Emil.

„Ano,” odpověděl šofér.

„Pane, je mi líto, že vás vyrušuji,” omlouval se Emil, „ale musím napřed ještě do Císařské aleje. Do kavárny Josty. Mám tam kytici pro babičku a kufr. Byl byste tak laskav a zajel tam?”

„Jak to laskav? Máš peníze, nepostačí-li to, co jsem dostal?”

„Ano, mám peníze. A tu kytici musím mít, pane šofére!”

„No dobře,” řekl šofér. Zahnul doprava, projel Brandenburskou bránou a podél stinné zelené zoologické zahrady na Nollendorfské náměstí. Teď, když bylo opět všechno v pořádku, náměstí připadalo Emilovi mnohem vlídnější a útulnější než předtím. Přesto si z opatrnosti sáhl do náprsní kapsy. Peníze tam byly -

Vyjeli nahoru Motzovou ulicí až na druhý konec, odbočili vlevo a zastavili před kavárnou Josty.

Emil vystoupil, vešel dovnitř a poprosil slečnu u bufetu, aby mu kufr i kytici vydala. Potom zdvořile poděkoval, vlezl do auta a poručil: „A teď rovnou k babičce, pane šofére!”

Obrátili a jeli zpět tu dlouhou cestu přes Sprévu, prastarými ulicemi s šedivými domy. Emil by si byl ty končiny rád zevrubně prohlédl, ale bylo to jako s učarováním: co chvíli mu padal kufr. A zůstal-li na místě, vjel zase vítr do hedvábného papíru, jímž byla kytice obalena, harašil v něm a trhal jej a Emil byl nucen dávat pozor, aby kytice neuletěla.

Šofér zabrzdil, auto zastavilo. Byli v Schumannově třídě před číslem 15.

„Jsme doma,” řekl Emil a vylezl. „Jsem vám ještě dlužen?”

„Ne. Naopak. Dostaneš třicet feniků.”

„Děkuji,” řekl Emil. „Nechte si je a kupte si za ně pár cigaret!”

„Já žvýkám tabák, chlapče,” namítl šofér a rozjel se.

Emil vstoupil do třetího patra a zazvonil u Heimboldtových. Za dveřmi se strhl povyk. Vzápětí se rozlétly dveře a v nich stanula babička. Popadla Emila za pačesy, vlepila mu na levou tvář hubičku, poplácala ho po pravé tváři a vlekla ho za vlasy do bytu. „Ty darebo! Ty náš darebo!” volala.

„Vyvádíš pěkné věci!” uvítala ho vlídně teta Marta, podávajíc mu ruku. Pony mu nastavila loket. Měla na sobě matčinu zástěru a kvičela: „Pozor! Mám mokré ruce! Myji nádobí. To víš - my ubohé ženy!”

Šli do pokoje. Emil si musil sednout na pohovku a babička s tetou Martou na něho hleděly jako na drahocenný Tiziánův obraz.

„Dali ti ty prachy?” zeptala se Pony.

„Samozřejmě!” řekl Emil, vyňal tři bankovky z kapsy a odevzdal babičce sto čtyřicet marek. „To jsou tvé peníze, babičko. Maminka tě srdečně pozdravuje a nemáš se hněvat, že ti poslední měsíc nic neposlala. Výdělky byly nevalné. Za to ti dnes posílá víc než obvykle.”

„Děkuji ti, milé dítě,” pravila stará paní, a vracejíc mu dvacetimarku, dodala: „To je tobě za to, žes tak dobrým detektivem.”

„Ne, babičko, nevezmu si ji, mám ještě dvacet marek od maminky!”

„Emile, víš, že babičku musíš poslouchat! Honem! Ať už ji máš v kapse!”

„Člověče!” divila se Pony. „Já bych se nedala dvakrát pobízet!”

„Děkuji. Nechci.”

„Buď si to vezmeš, nebo se tak rozzlobím, že dostanu reuma!” vyhrožovala babička.

„Jen si peníze od babičky hezky vezmi!” poručila teta Marta a strčila mu bankovku do dlaně.

„Když nedáte jinak - děkuji pěkně, babičko!”

„Já vám děkuji, tobě děkuji!” opáčila babička a pohladila Emila po vlasech.

Emil odevzdal kytici. Pony rychle přivlekla vázu. Ale když sundali obal, nevěděli, mají-li se smát nebo plakat.

„Uschlý košťál!” prohlásila Pony.

„Není divu. Od včerejšího odpoledne byly bez vody,” prohodil lítostivě Emil. „Když jsme je včera s maminkou u Starnnitzů kupovali, byly krásně čerstvé!”

„Věřím, věřím!” ujišťovala babička, kladouc uvadlé květy do vázy.

„Možná, že se vzpamatují,” utěšovala je teta Marta. „Ale teď pojďte honem obědvat! Strýček přijde domů až k večeři. Pony, prostři na stůl!”

„Ano, maminko,” řeklo děvčátko. „Emile, hádej, co máme k obědu?”

„Nevím.”

„Co jíš nejraději?”

„Makarony se šunkou.”

„No tak!”

Emil měl makarony se šunkou k obědu včera. Ale jednak můžeme oblíbené jídlo jíst takřka denně, jednak Emilovi připadalo, že od posledního oběda u maminky v Neustadtu uplynul nejméně týden. I pustil se do makaronů, jako by měl před sebou pana Grundeise - Mullera - Kiesslinga.

Po jídle se šel Emil s Pony proběhnout ven. Chtěl vyzkoušet sestřenčino kolo. Babička si šla lehnout. Teta Marta pekla jablkový koláč. Její jablkové koláče byly proslulé v celé rodině.

Emil se projížděl Schumannovou třídou. Pony klusala vedle něho a přidržovala mu sedlo. Tvrdila, že by Emil jinak spadl. Potom musil Emil slézt a Pony mu předváděla kruhy, trojky, osmičky.

Přistoupil k nim strážník. Pod paží nesl aktovku. „Děti, bydlí tu v čísle 15 Heimboldtovi?” ptal se.

„To jsme my,” odpověděla Pony. „Počkejte minutku, pane majore!” Šla uklidit kolo do sklepa.

„Nějaká nepříjemnost?” vyzvídal zatím Emil. Ten prožluklý Jeschke mu nešel z hlavy.

„Právě naopak. Jsi ty student Emil Tischbein?”

„Prosím.”

„Gratuluji ti.”

„Kdopak má narozeniny?” ptala se Pony, přistupujíc k nim.

Ale strážník už jí neodpověděl a kráčel do schodů. Teta Marta ho uvedla do pokoje. Babička se probudila a zvědavě se posadila. Emil a Pony stáli u stolu a hořeli nedočkavostí.

„Běží o toto,” řekl strážník, otvíraje aktovku: „Zloděj, kterého dal dnes ráno Emil Tischbein zatknout, jest totožný s bankovním lupičem z Hannoveru, jehož již čtyři měsíce hledáme. Ten lupič ukradl mnoho peněz. Ale naše poznávací oddělení na něho vyzrálo. Už se také doznal. Většina ukradených peněz se našla. Měl je zašité v šatech pod podšívkou. Samé tisícovky.”

„Hrome!” vyjekla Pony.

„Před čtrnácti dny,” pokračoval strážník, „vypsala banka odměnu za jeho dopadení. A jelikož jsi” - strážník se obrátil na Emila - „zloděje chytil, připadne odměna tobě. Pan kriminální komisař tě pěkně pozdravuje a má radost, že se ti za tvou zdatnost dostane odměny.”

Emil se uklonil.

Strážník vyndal z aktovky svazeček bankovek, několik odpočítal a vysázel na stůl. Teta Marta, která dávala bedlivý pozor, šeptla: „Tisíc marek!”

„Aby tě husa kopla!” vykřikla Pony. „Máš z pekla štěstí!” Babička podepsala stvrzenku, teta Marta vyňala ze strýčkovy skříně láhev s višňovkou a nalila strážníkovi velký kalíšek. Strážník ji vypil a šel.

Emil si sedl na pohovku k babičce. Nebyl schopen slova. Babička ho vzala okolo krku, zavrtěla hlavou a zašeptala: „To je k nevíře! To je k neuvěření!”

Pony vylezla na stoličku, dávala ručkou takt, jako by v pokoji byla neviditelná kapela, skandovala a prozpěvovala: „Po - zvem klu - ky, po - zvem kluky na ka - fíč - ko, na ka -fe!”

„Ano,” řekl Emil. „Kluky pozveme také. Ale především… maminku… nemyslíte. že by teď maminka mohla přijet do Berlína?!”

Sedmnáctá kapitola

PANÍ TISCHBEINOVÁ JE TUZE ROZČILENÁ

Druhého dne zrána zazvonila v Neustadtu paní pekařová Wirthová na dveře paní kadeřnice Tischbeinová.

„Dobrý den, paní Tischbeinová! Jak se daří?”

„Dobré jitro, paní Wirthová. Mám velikou starost! Považte, chlapec ještě nepsal! Kdykoli někdo zazvoní, raduji se, že je to listonoš. Chcete se dát učesat?”

„Ne. Přišla jsem jenom tak. a. mám vyřídit vzkaz.”

„Prosím.”

„Emil vás mnohokrát pozdravuje a.”

„Probůh! Co se stalo? Kde je? Co o něm víte?!” zvolala paní Tischbeinová, spínajíc v nesmírném rozrušení úzkostlivě ruce.

„Ale vždyť se mu daří dobře, má drahá! Dokonce velmi dobře! Jen považte! Chytil jakéhosi zloděje a policie mu za to poslala odměnu - tisíc marek! Co tomu říkáte? Máte tedy přijet poledním vlakem do Berlína.”

„Ale odkud to všecko víte?”

„Vaše sestra, paní Heimboldtová, telefonovala před chvílí z Berlína k nám do obchodu. Také Emil řekl do telefonu pár slov. Čekají vás najisto. Nyní, když máte tolik peněz, můžete si to dovolit.”

„Tak tak… no ano…”.zamumlala vzrušeně paní

Tischbeinová. „Tisíc marek? Za to, že chytil zloděje? Co ho to napadlo? Vyvádí samé hlouposti!”

„Myslím, že to za to stálo! Tisíc marek je pěkná sumička!”

„Dejte mi pokoj i s tou tisícovkou!”

„No no, stávají se horší věci. Tedy pojedete?”

„Toť se ví! Nebudu mít pokoje, dokud Emila neuvidím!”

„Šťastnou cestu tedy! A dobrou zábavu!”

„Děkuji vám, paní Wirthová,” řekla kadeřnice Tischbeinová, zavřela dveře a vrtěla nechápavě hlavou.

Odpoledne, už ve vlaku, zažila ještě větší překvapení.

V oddělení proti ní seděl pán a četl noviny. Paní Tischbeinová hleděla nervosně z kouta do kouta, počítala telegrafní tyče za oknem a samou nedočkavostí byla by nejraději běžela za vlakem, aby jej mohla postrkovat. Zdálo se jí, že se vleče.

Zatím co tak poposedala a otáčela hlavu hned sem, hned tam, padl její pohled na noviny, které pán proti ní držel v ruce.

„Bože!” vyhrkla a vytrhla mu noviny z rukou. Pán si bezpochyby pomyslil, že se znenadání zbláznila, a dostal strach.

„To. to. tohle je můj chlapec!” vyrazila ze sebe, ukazujíc prstem na fotografii na první stránce.

„Jakže?” zvolal pán radostně. „Vy jste matka Emila Tischbeina?! Ale to je báječný klučina! Všechna čest! Opravdu, klobouk dolů, paní Tischbeinová!”

„Jen si jej račte ponechat na hlavě, pane!” odsekla paní Tischbeinová a pustila se do čtení. Nad fotografií stálo vytištěno tučnými písmeny:

MALÝ CHLAPEC DETEKTIVEM!

Sto berlínských dětí chytá zloděje!

Pod titulkem byl podrobný článek o tom, co Emila potkalo od okamžiku, kdy nasedl v Neustadtu na vlak, až po jeho návštěvu na policejním ředitelství v Berlíně. Paní Tischbeinová zbledla jako stěna a noviny jí šustily v rukou, jako by do nich foukal vítr, třebaže okno bylo zavřené. Pán se nemohl dočkat, až paní Tischbeinová dočte. Ale článek o Emilovi byl dosti obšírný, zabíral téměř celou první stránku. Uprostřed byla Emilova fotografie.

Posléze paní Tischbeinová odložila noviny, pohlédla na svého spolucestujícího a prohlásila: „Sotva ho nechám samotného, už vyvádí takové věci! Kolikrát jsem mu kladla na srdce, aby si dal na peníze dobrý pozor! Jak mohl být tak nedbalý! Cožpak neví, že si nemůžeme dovolit dát se okrádat!”

„Inu, přemohla ho únava! Možná, že ho ten zloděj zhypnotisoval. I to se prý stává,” mínil pán. „Ale není to nádherné, jak si ti kluci pomohli? To bylo přece geniální! Velkolepé!”

„Což o to, on je můj Emil chytrý,” přisvědčila paní Tischbeinová polichocena. „Po každé přinese nejlepší vysvědčení z celé třídy. Je také velmi pilný. Ale považte -kdyby se mu bylo něco přihodilo! Ještě teď se při tom pomyšlení celá třesu, ač už je po všem. Ne, nikdy ho už samotného nikam nepustím. Umřela bych strachy.”

„Vypadá ve skutečnosti tak jako na obrázku?” ptal se pán.

Paní Tischbeinová si podobenku znovu prohlédla a řekla: „Ano. Právě tak. Líbí se vám?”

„Velmi!” zvolal pán. „Chlapec, jaký má být, který to v životě někam přivede!”

„Ale podívejte se, jak nepořádně sedí,” hubovala paní Tischbeinová. „Vidíte, jaký má zmačkaný kabát?! Co se mu naříkám, aby si vždycky kabát rozepjal, dřív než si sedne. Cožpak poslechne?!”

„Nu, nemá-li horších chyb-” usmál se pán.

„Ne. Emil má vlastně málo chyb,” řekla paní Tischbeinová a dojatě se vysmrkala…

Pán vystoupil. Noviny jí daroval. Paní Tischbeinová četla znovu a znovu Emilovy zážitky. Přečetla je celkem jedenáctkrát.

Když přijeli do Berlína, Emil už čekal na peróně. Jí na počest oblekl si sváteční šaty. Padl jí okolo krku. „Maminko, co tomu říkáš?”

„Jen se ke všemu ještě nenaparuj, ty jeden!”

„Ale paní Tischbeinová,” chlácholil ji Emil, bera ji v podpaždí, „vždyť já mám takovou radost, žes přijela, maminko!”

„Že by to honění zloděje tvým šatům posloužilo, to se říci nedá,” bručela paní Tischbeinová. Ale neznělo to zle.

„Jestli chceš - dostanu nové šaty.”

„Od koho, prosím tě?”

„Jedna obchodní firma nám chce - mně, profesorovi a Gustavovi - darovat nový oblek, aby mohla v novinách inserovat, že my detektivové kupujeme šaty jenom od ní. To je reklama, víš?”

„Ano. Rozumím.”

„Ale my to asi odmítneme, ačkoliv by každému z nás přidali k obleku ještě kopací míč,” chvástal se Emil. „Víš, nám připadá ten poprask, který s námi dělají, hodně hloupý. Dospělí ať si dělají, co chtějí. Jsou už takoví. Ale pro děti se to nehodí.”

„To je pravda!” zvolala paní Tischbeinová.

„Peníze mám schované u strýčka Heimboldta. Tisíc marek. To je dobře, viď? Koupíme si především elektrický vysoušeč

na vlasy. A tobě zimní plášť s kožišinovou podšívkou. Co si koupím já - ještě nevím. Snad přece tu kopací merunu. Nebo fotografický aparát. Uvidíme.”

„Myslím, že bude nejmoudřejší, když peníze uschováme a uložíme je na knížku. Budou se ti později hodit.”

„Ne. Ty dostaneš elektrický vysoušeč a teplý plášť. To ostatní můžeme uložit, chceš-li.”

„Nu, o tom si ještě promluvíme,” rozhodla matka a stiskla mu něžně paži.

„Víš, že je moje fotografie ve všech novinách? A že tam o mně píší celé články?”

„Jeden jsem už četla cestou ve vlaku. Nejprve jsem se velmi polekala. Emile, opravdu se ti nic nestalo?”

„Kdepak! Bylo to báječné! Všechno ti dopodrobna povím. Ale napřed tě seznámím s kamarády.”

„Kde jsou?”

„V Schumannově třídě. U tety Marty. Ta napekla už včera jablkové koláče. Pozvali jsme celou naši bandu. Jsou u nás a dělají pekelný rámus.”

U Heimboldtů bylo vskutku boží dopuštění. Byli tam všichni: Gustav, profesor, Krummbiegel, bratři

Mittenzweyové, Gerold, Bedřich První, Traugott, malý Dienstag atd. atd. Neměli si ani kam sednout, nedostávalo se židlí.

Pony pobíhala s velikou konvicí od jednoho k druhému a nalévala horkou čokoládu. A jablkové koláče tety Marty - ach, to byla prostě báseň! Babička trůnila v lenošce omládlá o deset let a neustále se smála.

Když Emil s maminkou vešli do pokoje, nastalo veliké představování. Každý chlapec podal paní Tischbeinové ruku. Ona pak každému zvlášť poděkovala za to, že jejímu Emilovi pomáhal.

„Kluci!” prohlásil Emil. „Šaty ani meruny nepřijmeme! Z nás si nebude nikdo dělat reklamu! Ujednáno?”

„Ujednáno!” zvolal Gustav a zahoukal, až květináče tety Marty na oknech poskočily.

Babička cinkla lžičkou o pozlacený šálek, vstala a spustila:

„Hoši, poslouchejte! Zařečním si! Nemyslete si o sobě příliš mnoho! Nechválím vás. Dost vás už jiní pobláznili. Já je v tom nebudu následovat. To ne!”

Kluci ztichli jako pěny a netroufali si ani kousat.

„Plížit se za zlodějem a chytit ho s pomocí sta dětí, není tak slavné umění. Mrzí vás, že vám to říkám? Ale sedí tu jeden mezi vámi, který by byl stejně rád stopoval pana Grundeise a slídil v hotelu, převlečen za zeleného liftboye. Zůstal však doma, neboť vzal na sebe takový úkol, ano, vzal na sebe úkol.”

Všichni pohlédli na malého Dienstaga. Byl rudý jako pivoňka a nevýslovně se styděl.

„Ano. Malý Dienstag!” pokračovala babička. „Je tomu tak. Dva dny proseděl u telefonu. Věděl, co jest jeho povinností. A konal ji, vykonal svou povinnost, ačkoliv se mu nelíbila. To bylo velkolepé, rozumíte? To bylo nádherné! Dávám vám ho všem za příklad! Vstaňte, provoláme mu slávu!”

Hoši vyskočili. Pony dala ruce k ústům, napodobujíc trubku. Z kuchyně přiběhla teta Marta a paní Tischbeinová. A všichni volali: „Sláva Dienstagovi! Ať žije náš malý Dienstag!” Když zase usedli, Dienstag nabral dechu a promluvil: „Děkuji vám. Ale přehnali jste to. Každý z vás by to byl udělal. To je jasné. Pořádný kluk udělá, co je třeba! Basta!”

Pony vyzdvihla konvici: „Lidičky, kdo chce ještě čokoládu? Připijeme Emilovi!”

Osmnáctá kapitola JAKÉ JE Z TOHO NAUČENÍ?

K večeru se hoši rozloučili. Emil musil svatosvatě slíbit, že zítra přijde s Pony na návštěvu k profesorovi. Přišel strýček Heimboldt a večeřelo se. Po večeři odevzdal Heimboldt švagrové, Emilově matce, tisíc marek a radil, aby je uložila do spořitelny.

„To jsem měla tak jako tak v úmyslu,” řekla kadeřnice. „Ne!” vzepřel se Emil. „Z toho bych neměl žádnou radost! Ať si maminka koupí elektrický vysoušeč a teplý kabát! Co si myslíte?! Jsou to mé peníze! Mohu s nimi dělat, co chci! Či snad ne?”

„Vůbec ne!” namítl strýček. „Jsi pouhé dítě. O tom, jak s penězi naložit, rozhoduje maminka.”

Emil vstal a odešel od stolu. Stoupl si k oknu.

„Ale tatínku, nebuď tak paličatý,” orodovala Pony. „Nevidíš, jakou má Emil radost, že může mamince něco koupit? Vy dospělí jste někdy tak nechápaví.”

„Maminka dostane vysoušeč i plášť, to je jisté,” prohlásila babička. „Ale zbytek se uloží do spořitelny, viď, Emile?”

„Ano,” řekl Emil. „Souhlasíš s tím, maminko?”

„Nu, když jinak nedáš, ty boháči!”

„Hned ráno půjdeme nakupovat. Pony půjde s námi!” zvolal spokojeně Emil.

„Snad nemyslíš, že budu mezitím chytat mouchy?” odsekla Pony. „Ale sobě musíš také něco koupit. Tetička dostane vysoušeč a ty si kup kolo, abys nemusil ničit kola svým sestřenicím.”

„Tys jí rozbil kolo, Emile?” ptala se paní Tischbeinová starostlivě.

„Ale ne, maminko. Jenom jsem jí sedlo trochu vyzvedl. Jezdí moc nízko, opičí se po jiných, ráda by vypadala jako závodnice.”

„Ty jsi opičák!” rozlítila se Pony. „Jestli mi ještě jednou s kolem pohneš, nemluvím s tebou, abys věděl!”

„Kdybys nebyla holka a hubená jako chroust, ukázal bych ti, zač je toho loket! Dnes se nechci zlobit, ale pamatuj, že ti do toho nic není, co si za vlastní peníze koupím a co ne!” Zamračeně vrazil ruce do kapes u kalhot.

„Nehádejte se, neperte se, raději si rovnou oči vyškrabte!” chlácholila je babička. A byl pokoj.

Za chvíli šel strýček Heimboldt vyvést pejska na procházku. Víte, Heimboldtovi žádného pejska neměli, ale říkali tak, hlavně Pony, když šel strýček na pivo.

Babička, obě její dcery, Pony a Emil seděli v pokoji a hovořili o posledních pohnutých dnech.

„Bylo to snad také k něčemu dobré!” prohodila teta Marta.

„Ovšemže!” přisvědčil Emil. „Poznal jsem, že není radno nikomu věřit!”

„A já alespoň vím, že není dobře, když děti samy cestují,” řekla paní Tischbeinová.

„Třesky plesky!” zamumlala babička. „Na to pravé jste nepřišli.”

„Třesky - plesky - třesky - plesky - plesky - plesky!” prozpěvovala Pony, která seděla na židli obkročmo jako na koni a rejdila po pokoji sem a tam.

„Myslíš, že si z té příhody můžeme vzít nějaké poučení?” tázala se teta Marta.

„O ano!” tvrdila babička.

„A jaké?” ptali se všichni jakoby jedněmi ústy.

„Peníze posílejte vždycky jen poštovní poukázkou!” pravila babička a rozchechtala se jako hrací skřínka.

„Sláva!” zvolala Pony a odrejdila na své stoličce do ložnice.