Erich Kastner

Emil a tři dvojčata

Jsou děti, které četly „Emila a detektivy”. A jsou děti, které tu knihu ještě nečetly. Těm prvním budu zkrátka říkat „odborníci”, těm druhým „neodborníci”. Takové rozdělení se doporučuje, protože pro každou z těch dvou skupin mám zvláštní předmluvu.

„Pořádek musí být,” prohlásil strýc Karel a praštil o zeď i posledním talířem.

Opravdu potřebujeme dvě předmluvy. Jinak se třebas stane, že starý pan Vychytralík přinese domů druhý díl a jeho děcka - malí Vychytralíčci - rozčileně zvolají: „Ale vždyť my jsme ještě nečetly první díl!” A pan Vychytralík senior pak musí knížku zase hezky zabalit a vrátit do knihkupectví: „Pane knihkupce, je mi líto. Z obchodu nebude nic. Je to druhý díl!”

Vážení neodborníci! I ten, kdo ještě nezná první díl, může číst druhý a rozumět mu. V tom se na mne zcela spolehněte. Co se týče Emila Tischbeina, jsem jedním z nejstarších odborníků na levém i pravém břehu Labe.

Mimochodem - napadá mě, že vám mohu konec konců stručně říci, oč v tom prvním svazku jde. Chcete? Dobrá!

Ale napřed musím pány odborníky poprosit, aby listovali kousek dál a našli si rovnou tu druhou předmluvu. To, co vám mezitím budu povídat, oni stejně už dávno znají.

Vážení odborníci! Na chvilku mě laskavě omluvte! Na „slyšenou” ve druhé předmluvě! Heslo Emil!

V prvním svazku se vypravuje o první cestě neustadtského studentíka Emila Tischbeina do Berlína.

Emil veze babičce do Berlína sto čtyřicet marek. Ale ve vlaku, zatímco spí, někdo mu peníze ukradne. Emil podezírá jednoho člověka, jmenuje se Grundeis a nosí tvrďásek. Ale

Emil jednak neví, je-li opravdu pan Grundeis tím zlodějem, a za druhé - když se Emil probudí - onen milý pan Grundeis v kupé už není. To víte, kluk je celý zoufalý. Vlak zastaví na nádraží „Zoologická zahrada”, Emil vykoukne z okna a zahlédne muže v tvrďásku; s kufříkem a s kyticí v ruce rozběhne se horempádem za tou černou buřinkou. A považte - má vystoupit až na nádraží v Bedřichově třídě!

Ach děti! Děti! Ten tvrďásek opravdu patřil panu Grundeisovi!

Emil ho sleduje. Muž nastoupí do tramvaje, Emil honem naskočí do vlečňáku. A potom ujíždí ten malý neustadtský studentík široširým, neznámým Berlínem a nemá v kapse ani vindru. Jede za svými sto čtyřiceti markami, jenže neví, jestli vlastně mu je opravdu ukradl ten pan Grundeis.

Babička a sestřenice Pony čekají zatím na Emila na nádraží v Bedřichově třídě. Vlak z Neustadtu přijede, ale kdo nepřijede, je Emil! Babička s holčičkou nevědí, co si mají myslit. Nakonec celé ustarané ťapkají domů, to jest babička ťapká. Pony vedle ní jede na kole.

Na rohu Císařské aleje a Trutnovské ulice vystoupí pan Grundeis z elektriky a jde si sednout na letní terasu před kavárnu Josty.

(Nemá ovšem ani zdání, že ho někdo sleduje.)

Emil vystoupí také a schová se za stánek s novinami.

Tam ho jeden berlínský kluk osloví. Emil se mu svěří, co ho potkalo. Kluk se jmenuje Gustav s houkačkou. Nosí totiž v kapse u kalhot automobilovou houkačku.

Kluk potom promete všechny okolní ulice, kudy běží, tudy houká, a zalarmuje kamarády. Přivede je Emilovi a konají válečnou poradu. Každý dá své kapesné. Zařídí pohotovost, telefonní ústřednu a jiné nutné nižší oddíly. A když se nic netušící pan Grundeis na terase kavárny dosyta nají a odjede taxíkem, Emil a detektivové jedou v druhém taxíku za ním.

Pan Grundeis si najme pokoj v hotelu Kreid na Nollendorfském náměstí. Proti hotelu je divadlo. Tam se Emil a jeho kamarádi trvale uvelebí. Jenom Gustav stopuje muže v tvrďásku a stane se na den liftboyem v hotelu Kreid. Tak se kluci dozvědí, že bude pan Grundeis nazítří vstávat v osm hodin. A když druhého dne ráno v osm hodin pan Grundeis přistoupí k oknu, hemží se to na Nollendorfském náměstí dětmi.

Ale nač vám budu všechno prozrazovat! Co bylo dál, to si každý správný kluk vypočítá na prstech. Jen snad ještě dodám, že ten pan Grundeis opravdu tím zlodějem byl a nejenže se nejmenoval Grundeis, ale měl nejméně půl tuctu příjmení. To známe, vždyť u lepších zločinců tomu vždycky tak bývá.

Ano! A nemít Emil ve vlaku u sebe špendlíky, komisař Lurje by mu snad těch sto čtyřicet marek nemohl ani vrátit! Ty špendlíky totiž byly důkaz! Ale víc už vám opravdu nepovím. O tisícimarkové prémii ani muk! O pomníku velkovévody Karla s křivou hubou nebo o tom, jak na tu hubu jednoho dne někdo přimaloval kníry a nos natřel červenou barvou, taky ani muk! Nebo že strážmistr Jeschke jel za Emilem vlakem, který táhlo dvanáct koní! A že Emilova maminka nakonec přijela do Berlína, o tom už taky ani neceknu!

Muž, když na to přijde, musí umět mlčet.

Jenom vám ještě řeknu, že Emilova babička už docela na konci prohlásila: „Peníze posílejte vždycky jenom poštovní poukázkou.” Vidíte, že to byla velmi chytrá stará paní. A nejen byla, je. Však ji poznáte. Ale předtím musím honem ještě dát vytisknout předmluvu pro „odborníky”.

Pravda, odborníci!

Za dva roky po Emilových dobrodružstvích s panem Grundeisem přihodila se mi na známém rohu Císařské aleje a Trutnovské třídy prapodivná příhoda.

Chtěl jsem jet původně tratí 177 do Steglitzu. Ne že bych byl měl ve Steglitzu něco zvláštního na práci, ale toulávám se rád po městských čtvrtích, které neznám a kde neznají mě. Představuji si, že jsem někde v cizině. A potom, když si připadám jaksepatří osamělý a opuštěný, jedu honem zase domů a piji ve svém bytě v pohodlí kávu.

Jsem už takový.

Ale toho dne nebylo z mé steglitzské cesty kolem světa nic. Když tramvaj přijela, zabrzdila a já se právě chystal vydrápat do motoráku, vyskočil vám z ní divný člověk. Na hlavě měl černý tvrdý klobouk a rozhlížel se, jako by neměl zrovna čisté svědomí. Rychle proběhl podél předního vozu, přešel ulici a mířil ke kavárně Josty.

Zamyšleně se za nim dívám.

„Jedete s námi?” ptá se mě průvodčí.

„Chtěl bych!”

„Tak sebou trochu švihněte!” pobízí průvodčí přísně.

Ale já sebou nešvihl, stojím jako opařený a vyjeveně hledím na vlečňák.

Z vlečňáku vystupuje klouček. Nese kufr a kytici zabalenou v hedvábném papíře a rozhlíží se na všechny strany. Vleče kufr za stánek s novinami, který stojí na rohu ulice; tam ho postaví na zem a obhlíží okolí.

Průvodčí na mne pořád ještě čeká. „Tak dost!” povídá najednou. „Když ne, tak ne!” Zatáhne za šňůru a elektrika č. 177 ujíždí bez Mého blahorodí do Steglitzu.

Pán v buřince se usadil na terase před kavárnou a mluví s číšníkem. Kluk opatrně vykukuje za stánkem a nespouští ho z očí.

Já pořád ještě stojím tam, kde jsem stál, a vejrám jako sloup. (Mimochodem, ví někdo z vás, jak sloup vejrá? Já ne.)

Však taky bylo proč! Před dvěma lety vystoupili z elektriky právě na tomhle rohu pan Grundeis a Emil Tischbein. A teď se to děje podruhé? To je jistě nějaký omyl!

Protírám si oči a znovu hledím směrem ke kavárně Josty. Ale ten člověk v buřince tam pořád ještě je! A chlapec za budkou s novinami si sedl unaveně na kufr a kouká ztrápeně před sebe.

Nejlépe bude, když k němu zajdu a zeptám se, co to všechno znamená, říkám si v duchu. A jestli mi řekne, že mu někdo ukradl sto čtyřicet marek, vyšplhám se na nejvyšší strom.

Zamířím tedy k chlapci, který sedí na kufru. „Dobrý den,” povídám. „Copak se ti stalo?”

Ale on, zdá se, nesedí jenom na kufru, sedí si i na uších. Neodpovídá, jen upřeně kouká na kavárnu.

„Neokradli tě snad náhodou o sto čtyřicet marek?” ptám se.

Kluk zdvihne hlavu a přikývne: „Ano. Tamhle ten padouch na terase mi je ukradl.”

Chci zavrtět hlavou a vydrápat se na nejbližší strom, jak jsem si to umínil, ale vtom hlasitě zavřeští houkačka. Poděšeně se ohlédneme. Za námi nestojí žádné auto, jen kluk, a ten se nám směje.

„Co tady chceš?” vyhrknu.

Kluk zatroubí podruhé a řekne: „Jmenuji se Gustav.”

Zkoprněl jsem. To je bláznovství! Snad se mi to nezdá?

Vtom běží napříč přes Trutnovskou ulici neznámý muž, šermuje rukama a křičí: „Jděte laskavě odtud! Nepleťte se do cizích věcí! Vždyť nám zkazíte celý exteriér!”

„Jaký exteriér?” ptám se zvědavě.

„Jste jaksepatří nechápavý,” křičí ten muž nakvašeně.

„To už mám od narození,” povídám.

Oba chlapci se rozesmáli. A Gustav s houkačkou vysvětluje: „Člověče, my tu natáčíme film!”

„No ano,” dodává kluk na kufru. „Film o Emilovi. Já hraju Emila.”

„Prosím vás, jděte odtud,” prosí filmař. „Celuloid je drahý.”

„Odpusťte, že jsem vás vyrušil,” omlouvám se a jdu po svých. Muž se rozběhl k velikánskému autu, na němž byla namontována filmová kamera; u ní stál kameraman, který začal hned zase natáčet.

Loudám se zamyšleně k Nikolburskému náměstí a tam usedám na lavičku. Sedím hezky dlouho a hledím trochu vyjeveně před sebe. Věděl jsem ovšem, že příběh o Emilovi a detektivech bude zfilmován, ale zapomněl jsem na to. A prožije-li člověk touž příhodu po dvou letech podruhé - s kufrem, kyticí, houkačkou i tvrďáskem - pak se není věru co divit, když mu oči lezou z důlků.

Tu si ke mně přisedne cizí muž, vysoký a hubený. Je starší než já, na nose má cvikr a hledí na mne s úsměvem. Chvíli se usmívá a pak mě osloví: „Bláznivá historie, co? Člověk myslí, že prožívá skutečnost. A zatím je to napodobenina.” Potom, tuším, ještě dodává, že umění je fikcí reality. Ale nemyslí to zle. A tak si chvilku moudře povídáme. Když už nás ne a ne nic napadnout, řekne: „Za chvilku se tady, na této pokojné lavičce, bude konat válečná porada detektivů.”

„Jak to víte? Jste také od filmu?”

Dá se do smíchu. „Ne. Kdepak. Čekám tady na syna. Bude posuzovat záběry. Byl totiž tenkrát jedním z detektivů.”

Oživnu a prohlížím si ho pozorněji. „Dovolíte, abych se pokusil uhodnout, kdo jste?”

„Proč ne?” povídá vesele.

„Jste soudní rada Haberland, otec Profesora!”

„Uhodl jste!” vykřikne. „Ale jak to víte? Četl jste knihu »Emil a detektivové«?”

Vrtím hlavou. „Ne. Já ji napsal.”

Soudní rada je velmi potěšen. A za pár minut rozmlouváme, jako bychom se znali už od dětství. A než se nadějeme, stane u lavičky student. Smeká čepici.

„Tak už jsi tady, hochu?” vítá ho soudní rada Haberland.

Poznal jsem Profesora na první pohled. Vyrostl od té doby. Ne příliš, ale vyrostl. Podávám mu ruku.

„Vždyť je to pan Kastner!” volá.

„Ano!” přisvědčuji. „A jak se ti líbí filmové snímky toho vašeho příběhu?”

Profesor si rovná brýle. „Dávají si tuze záležet. To se musí uznat. Ale takový film by měli napsat a zfilmovat kluci. Dospělí v něm nemají co pohledávat.”

Jeho otec, soudní rada, se směje. „Ještě pořád mu říkají Profesor. Ale vlastně by mu už dávno měli říkat tajný rada.”

Pak se Profesor posadil mezi nás a vyprávěl mi o svých kamarádech. O Gustavovi s houkačkou, který zatím dostal k houkačce motocykl. A o malém Dienstagovi. Jeho rodiče prý se přestěhovali do Dahlemu. Ale stále ještě jezdí často do města, protože se mu bez starých kamarádů stýská. O Bleuerovi, Mittenzweyovi a Mittendreiovi, o Traugottovi a Zerlettovi. Dověděl jsem se plno novinek. A ten zlý Petzold prý je pořád ještě onen potměšilý, protivný klacek jako před dvěma lety. Ustavičně aby se s ním zlobili! „Ostatně co tomu říkáte?” praví Profesor po chvilce. „Stal jsem se majitelem domu!” Narovnává se a tváří se náramně pyšně.

„Já jsem skoro třikrát tak starý, ale domácím pánem pořád ještě nejsem,” povídám mu. „Jak jsi to, prosím tě, dokázal?”

„Dědil,” prohlásil soudní rada. „Po staré pratetě.”

„Můj dům stojí na břehu Baltského moře,” vypravuje Profesor radostně. „Příští léto si tam Emila a detektivy pozvu.” Zamlčel se. „Totiž jestli mi to rodiče dovolí.”

Soudní rada hledí po očku na syna. A je to náramně legrační, jak ti dva po sobě brýlemi pokukují. „Pokud tvé vážené rodiče znám,” prohlásí soudní rada, „nebudou mít odvahu ti to odepřít. Dům patří tobě. Já jsem pouhým poručníkem.”

„Tedy ujednáno!” dodává Profesor. „Až se později ožením a budu mít děti, budu se k nim chovat právě tak jako ty ke mně.”

„Budeš-li ovšem mít tak vzorné děti jako tvůj otec,” namítá soudní rada Haberland.

Chlapec se k soudnímu radovi přitiskne: „Děkuju ti!”

Tím rozmluva skončila. Vstali jsme a šli jsme všichni tři na Císařskou alej. Na terase kavárny Josty stál herec, který hrál pana Grundeise. Právě sundal buřinku a otíral si čelo kapesníkem. Před ním stál režisér, kameraman i onen muž, který se na mne u novinářského stánku tak osopil. „Dál už to nevydržím!” křičel zlostně herec, který hrál pana Grundeise. „Zkazím si z, toho žaludek! Mám sníst dvě vejce ve skle! Tak je to v libretu! Dvě vejce! A dost! A já už jich zbaštil osm a vy pořád ještě nejste se snímkem spokojeni!”

„Nic naplat,” domlouvá mu režisér. „Ten snímek se musí udělat ještě jednou, příteli!”

Herec si nasadil tvrďásek, pohlédl žalostně k nebi, zakýval na číšníka a prohlásil smutně: „Pane vrchní, ještě dvě vejce do skla!” Číšník si objednávku poznamenal, zavrtěl hlavou a řekl: „Ten film bude ale hezky drahý!” A zmizel.

DESET OBRÁZKŮ MÁ TEĎ SLOVO

Vida, už je tu zas! Je tomu přes dva roky, co jsme ho viděli naposled. Vyrostl za tu dobu. A má nové, modré svátečni šaty. S dlouhými kalhotami, toť se ví. Ale jestli ten kluk tak rychle poroste, může je napřesrok nosit jako šortky. Jinak se ani moc nezměnil. Je to pořád ten starý, z vlastní vůle vzorný hoch. Maminku má stejně rád jako dříve. A někdy, když sedí spolu, prohlašuje netrpělivě: „Doufejme, že budu co nejdřív vydělávat hodně peněz! Potom už nesmíš pracovat!” A ona mu se smíchem přisvědčuje: „Výborně, potom začnu chytat lelky.”

Za druhé: Vrchní strážmistr Jeschke

Nadpis je správný. Neustadtský strážmistr Jeschke postoupil na vrchního strážmistra. Na to pomalováni pomníku se už dávno zapomnělo. Pan vrchní strážmistr chodí dokonce k Tischbeinovům na kávu, když má volno. Ale předtím koupí vždycky u pekaře Wirtha hromadu koláčů. Paní Wirthová, zákaznice paní kadeřnice Tischbeinové, řekla onehdy svému muži, pekařskému mistru Wirthovi: „Poslyš, Oskare, není ti to nápadné?” A když zavrtěl hlavou, podotkla: „Ještě štěstí, že už vynašli kolečko k trakaři.”

Za třetí: Profesorovo dědictví

To je tedy ten dům, který Profesor zdědil po tetě. Stojí v Korlsbuttelu na břehu Baltského moře. Někde mezi Travemunde a Zinnowitz. Nebožka teta bývala za svého života náruživou zahradnicí. A zahrada, ve které je ten starý jednopatrový dům, stojí věru za podívanou. Pláž je blizoučko, můžete tam jít rovnou v plavkách. Jde se tři minuty zeleným, zešeřelým olšovím - a už jste nahoře na dunách. Dole se prostírá Baltské moře. A dřevěný můstek, u něhož přistávají pobřežní parníky, sahá skoro až k obzoru.

Znáte povídačku o muži, který našel knoflík a dal si k němu ušit oblek? Asi tak to bylo u Gustava. Napřed měl jen houkačku. Potom trápil tatínka tak dlouho, až mu k ní daroval motocykl. Neni to samozřejmě žádný těžký stroj, na který by člověk musil mít vůdčí list. Ale sousedům z okolních domů docela stačí ten rámus, který s ním Gustav dělá. Když naskočí ve své kombinéze na motorku nebo zahýbá s rachotem za roh, řekli byste, že to při nejmenším přijíždí mistr německého motoristického sportu. Školní úlohy zatím zahálejí. „Člověče,” říká Gustav, „v boudě já stejně projdu! Jsem předposlední. To mi stačí!”

Když je klukovi čtrnáct let, je pořád ještě pravý kluk, a snad i kluk všivá. Ale holka v tom věku je mladá dáma. A běda, kdybyste se takové slečince vysmáli! Nebo kdybyste jí řekli: „Jen se tak nedělej, ty žábo!” To byste něco viděli! Z Pony se v těch letech, toť se ví, nestala zrovna opička! Na to je příliš rozumná. Ale dříve bývala poloviční kluk. Dnes je z ní poloviční žabec. Babička ji často říkává: „Jen si dej na čas, děťátko, dej si na čas, holčičko, na starou ochechuli máš času dost!”

Viděli jste už někdy trajekt? V Sasnici? Nebo ve Warnemunde? Nebo ve Stralsundu? To jsou vám prapodivné parníky! Přistanou u nádraží, rozevřou chřtán a najednou na ně vjede vlak. A potom pluje loď s celou železnicí v břiše přes Baltské moře až do Dánska, do Rugenu nebo do Švédska. Tam přistane, vlak sjede s parníku a jede dále po zemi, jako by se nechumelilo. To je, co? Jízda vlakem je krásná. Plavba parníkem je také krásná. Ale jet vlakem po parníku, to musí být teprv krásné!

The three Byrons, tři Byronové, hraji v našem příběhu dost důležitou úlohu. Jsou artisté a vystupují ve varieté. Někdy také v cirkuse nebo v kabaretu. Jeden z Byronů je otec, ostatní dva jsou synové. Synové se jmenují Mackie a Jackie. Jsou to dvojčata, ale Jackie je větší než Mackie. Starý Byron se proto zlobí. Jenže co má Jackie dělat? Roste. Jiní malí chlapci mají radost, když rostou. Jackie Byron je z toho celý pryč.

To, co tady vidíte, je pikolík. Malý zaměstnanec hotelu, který chce být později číšníkem. Nebo vrchním. Nebo správcem hotelu. Zatím je pouhým pikolíkem a pomáhá v hotelu prostírat a roznášet talíře. Být pikolíkem je namáhavé zaměstnání. Někdy ovšem mívá několik hodin volna. Tu běží honem na plovárnu a plove až k písčinám. Nebo se posadí na velikou gumovou tubu, která dělá reklamu pastě na zuby. Přitom se možná setká se starými známými z Berlína a zavzpomíná si na dávné časy.

Že je to stará vodní krysa, poznáte na tomhle pánovi na sto honů proti větru. Je kapitánem a majitelem obchodního parníku, s kterým se plaví po Baltském moři. Někdy veze dřevo, někdy uhlí, jindy švédskou ocel. A někdy si naloží náklad rumu. Nu, to se stává. Mořský vítr vysušuje hrdlo. Kapitán Schmauch má domek v Korlsbuttelu. A v přístavu kotví pěkná plachetnice; ta mu patří. Abych nezapomněl: pikolík je jeho synovcem. Na světě je vůbec více příbuzných, než by se člověk nadál.

Nedaleko baltského pobřeží, uprostřed moře, leží malý, malinkatý ostrůvek. Před divnými časy sem nijaký rybář z žertu zavezl palmu v květináči a zasadil ji do písku. A teď trčí africká palma v severním písku mezi ostřicí a je z ní koste. Pes by se na ni nepodíval, kdyby na ostrůvku nějací psi byli. Ale ostrov je neobydlený, živá duše na něm není. Všude jen samý písek! A ostrůvek je také příliš malý, aby se na něm mohlo bydlit. Kdyby člověk spadl ve spánku z postele, skutálel by se rovnou do Baltského moře. A teď povídka začíná.

První kapitola

VRCHNÍ STRÁŽMISTR JESCHKE MÁ NĚCO NA SRDCI

Pan vrchní strážmistr Jeschke má odpoledne služební volno. S velikánským balíkem koláčů se objevil u Tischbeinů. Emilova matka uvařila kávu. S pravou karlovarskou přísadou! A teď sedí všichni tři v parádním pokoji u kulatého stolku a pochutnávají si. Veliký talíř koláčů se pomalu prázdní, Emil už skoro ani nemůže dýchat. Pan Jeschke vypravuje, že neustadtský starosta chce zrušit starou koňskou dráhu a místo ní postavit opravdovou tramvaj. Je to už jen otázka peněz.

„A proč ne hned dráhu podzemní?” ptá se Emil. „Bez koňské dráhy nebude v Neustadtu už tak hezky. Tramvaje mají všude.”

„Jestli to je už jen otázka peněz, zůstane koňská dráha v Neustadtu až do soudného dne,” podotkne maminka.

Uspokojený Emil sáhne po posledním kousku jablkového koláče a zdolává ho jako nic.

Vrchní strážmistr se zdvořile ptá, smí-li si zakouřit. „Ale samozřejmě, pane Jeschke!” praví paní Tischbeinová. Host vyndá z koženého pouzdra veliký tmavý doutník, zapálí jej a zahalí se do hustých šedomodrých obláčků.

Paní Tischbeinová vstane, sebere talířky a šálky a odnáší nádobí do kuchyně. Když se vrátí, oznamuje, že si musí odskočit k drogistovi pro dehtové mýdlo. Za hodinu prý přijde paní Homburgová, bude jí mýt hlavu.

Emil vyskočí a spolkne rychle poslední sousto.

„Ne, chlapče,” domlouvá mu matka. „Půjdu sama.”

Emil na ni udiveně pohlédne.

Pan Jeschke mrkne po paní Tischbeinové, vdechne příliš mnoho kouře a zakucká se. Když se uklidní, řekne: „Emile, chtěl bych si s tebou promluvit. Víš, mezi čtyřma očima.”

Venku zapadly dveře. Paní Tischbeinová odešla.

„Ó prosím,” usměje se Emil, „jak je libo. Jenom nechápu, proč maminka tak najednou odběhla. Obyčejně chodím nakupovat já.”

Vrchní strážmistr položil doutník na popelníček, přehodil si nohu přes nohu a oprašoval prsty popel z blůzy. (Měl ji docela čistou.) „Možná že odešla proto, abychom si my dva mohli nerušeně promluvit.” A zahleděl se rozpačitě na strop.

Emil tam také pohlédl, ale nic neviděl.

Vrchní strážmistr vzal zase doutník se stolu a z ničeho nic vybafl: „Poslyš, jsem ti moc nesympatický?”

Emil div nespadl se židle. „Jak jste na to přišel? To je směšná otázka, pane Jeschke.” Zamyslil se. „Dřív jsem před vámi míval veliký strach.”

Vrchní strážmistr se zasmál. „Pro ten pomník, co?”

Chlapec přikývl.

„Takové hlouposti jsme taky vyváděli, když jsme chodili do školy.”

Emil se podivil. „Taky? Vy sám?”

Strážník odpověděl: „Já sám, no toť se ví.”

„Pak jste mi rozhodně sympatický,” prohlásil Emil.

Zdá se, že to pana Jeschka potěšilo. „Musím se tě totiž na něco důležitého zeptat,” pokračoval. „S maminkou jsem o tom mluvil už minulou neděli. Ale ona řekla, že to záleží na tobě. Když ti to nebude vhod, nic z toho nebude.”

„Hm,” vyhrkl Emil. Chviličku přemýšlel. Potom se ozval: „Nezlobte se, ale já vám vůbec nerozumím.”

Strážmistr měl oči upřeny na doutník. Ten mu zatím vyhasl, proto jej zase obřadně zapálil. Pak pokračoval: „Těžko o tom mluvit s takovým velikým chlapcem - pamatuješ ty se na tatínka?”

„Skoro vůbec ne. Bylo mi pět let, když umřel.”

Vrchní strážmistr přikývl. Potom rychle řekl: „Já bych si tvou maminku rád vzal!” Rozkašlal se. Když se zase vzpamatoval, pokračoval: „Mohu se dostat k vnitřní správě a za čas budu inspektorem. Zkoušku jistě udělám. I když nemám reálku - nejsem žádný hlupák. Jako inspektor budu mít velmi pěkný plat. Ty můžeš studovat, jestli budeš chtít.”

Emil smetl s pestrobarevného ubrusu několik koláčových drobtů.

„Když ty s tím nebudeš souhlasit, maminka si mě nevezme,” dodal vrchní strážmistr.

Emil vstal a popošel k oknu. Zadíval se na ulici. Po chvilce se obrátil a řekl tiše: „Musím si na tu myšlenku napřed zvyknout, pane Jeschke.”

„Samozřejmě,” přitakal strážmistr.

Emil znovu vyhlédl z okna. Vlastně jsem si to představoval jinak, uvažoval, zatímco sledoval očima nákladní auto. Chtěl jsem sám vydělávat. A hodně vydělávat. Aby už nemusela pracovat. A chtěl jsem s ní zůstat celý život. Jenom my dva. Nikdo jiný. A teď si přijde takový strážník a chce si ji vzít!

Vtom zahnula matka do ulice. Kráčela velmi rychle a dívala se napjatě před sebe.

Emil stáhl záclonu, aby ho nebylo vidět. Teď se musím rozhodnout, řekl si v duchu. A nesmím přitom myslit na sebe. To by bylo sprosté. Ona myslila vždycky jenom na mne. Má ho ráda. Nesmím dát na sobě ani trochu znát, že mě to mrzí. Musím být naopak hodně veselý. Jinak jí pokazím radost.

Nabral zhluboka dech, obrátil se a řekl nahlas: „Nemám nic proti tomu, pane Jeschke.”

Vrchní strážmistr vstal, přistoupil k němu a stiskl mu ruku. Ale vtom už se otevřely dveře, matka rychle vešla do pokoje a pohlédla pátravě na Emila.

Ten si ještě střelhbitě pomyslil: Musíš být veselý! Zavěsil se do pana Jeschka, zasmál se a pravil: „Co tomu říkáš, pan vrchní strážmistr mě právě požádal o tvoji ruku!”

Když přišla paní Homburgová, aby si dala umýt hlavu, odešel ženich Jeschke zvesela domů. Večer přišel zase. Přinesl květiny. A půl kila jemného nářezu. A láhev sladkého vína.

„Na připití,” vysvětloval. Po večeři si připili. Emil měl slavnostní proslov, kterému se pan Jeschke od srdce smál. Paní Tischbeinová seděla spokojeně na pohovce a hladila Emilovi ruku.

„Milý chlapče,” prohlásil pan Jeschke, „děkuji ti za blahopřání. Mám z toho všeho velikou radost a prosím tě ještě o něco. Neříkej mi »tatínku«! Připadalo by mi to divné. Budu ti jistě otcem, o to tu nejde. Ale na podobné oslovení nemám právo.”

Emil byl v duchu tomuto návrhu rád. Nahlas řekl: „Rozkaz, pane vrchní strážmistře. Ale jak vám mám tedy říkat? Dobrý den, pane Jeschke - to by natrvalo znělo trochu směšně, nezdá se vám?

Ženich vstal. „Napřed si připijeme na bratrství. Já ti sice už tykám, ale teď mně musíš tykat také ty.”

Připili si na bratrství.

„A jestli pocítíš někdy v budoucnu potřebu oslovit mě jménem,” pokračoval pan Jeschke, „upozorňuji tě předem, že se jmenuji Jindřich, rozumíš?”

„Rozkaz, Jindřichu,” řekl Emil.

A když zaslechl, jak se matka směje, byl šťasten.

Když Jindřich Jeschke odešel domů, šli Emil a matka spát. Jako vždycky se na dobrou noc políbili a pak každý ulehl do své postele. Dělali, že spí, ale byli ještě dlouho vzhůru.

Emil uvažoval: Nezpozorovala nic. Myslí, že mě to ani trochu nemrzí. Teď si může pana Jeschka vzít a být šťastná. Přeju jí to. Je to ostatně milý člověk.

A paní Tischbeinová si myslila: Jsem ráda, že kluk nic nezpozoroval! Nesmí vědět, že bych nejraději zůstala s ním, jenom s ním! Ale nesmím myslit na sebe, musím myslit jenom na svého chlapce a na jeho budoucnost. Kdo ví, jak dlouho ještě budu vydělávat! - A pan Jeschke je docela milý člověk.

Druhá kapitola

POŠTA Z BERLÍNA A DO BERLÍNA

Když se druhého dne v poledne vrátil Emil ze školy, matka mu podala psaní. „Máš tady dopis. Z Berlína.”

„Od Pony?”

„Ne. Je to nějaké neznámé písmo.”

„Co je v něm?”

„Ale chlapče!” zvolala paní Tischbeinová udiveně. „Copak čtu tvoje dopisy?!”

Zasmál se. „No dovol! Odkdypak máme před sebou tajnosti?” Potom honem odnesl školní brašnu vedle do pokoje a pomyslil si: Od včerejška! Od té chvíle, co pan Jeschke…! -Když se vrátil, posadil se na pohovku, otevřel dopis a četl:

Milý Emile!

Dlouho jsme o sobě neslyšeli, viď? Ale doufám, že se Ti vede dobře. Já si nemohu naříkat. Zemřela mi sice před několika nedělemi jedna pratetička, ale já jsem ji vlastně skoro ani neznal. To potom člověka tolik nebolí, když se dozví, že umřela. A to je vlastně důvod, proč Ti dnes píšu. Prateta mi odkázala dům. Stojí přímo na břehu Baltského moře. V Korlsbuttelu - jestli to tam znáš. Jsou to lázně.

Kromě toho je kolem mého domu dost veliká, překrásná zahrada. Co myslíš? Pozor! Letni prázdniny jsou, jak se říká, přede dveřmi. Od té doby, co jsem majitelem domu, pojal jsem báječný plán. Zvu Tebe a Tvé detektivy srdečně, abyste přijeli na prázdniny do mého domu u Baltského moře. Rodiče to dovolili a moc by je to těšilo. Opravdu! Budou sice také bydlet v mém domě, ale to nám celkem nebude vadit. Vždyť víš z dřívějška, jak výborně s pány rodiči vycházím. Kromě toho má dům jedno poschodí. Víc si nelze přát.

Gustav už mi to slíbil. Dovolení od rodičů má. (Má.) Ale nepřijede jen on. Přijede i - drž se, ať neupadneš! - Tvoje sestřenice Pony Heimboldová a Tvoje babička, která se nám všem tolik líbila. Přijedou, jestli přijedeš i Ty. Možná že i malý Dienstag. Ovšem nebude-li jeho maminka musit do lázní Nauheimu. Pak by musel jet s ní. Až co řekne lékař. Jestli jí dovolí jet k moři. Stůně na srdce.

Jak vidíš, bude to báječné! Vzchop se a řekni ano, ty starý vůdce loupežníků! Tvoje maminka jistě nebude nic namítat. Vždyť tam bude i Tvoje babička a Pony. Co tomu říkáš? Přijdeme Ti v Berlíně naproti, až přijedeš. Abys snad zase nevystoupil na jiném nádraží. A potom pojedeme spolu na Štětínské nádraží a odtamtud k moři. Do mého domu. Abych nezapomněl: peníze nepotřebuješ! Pojede s námi naše služebná Klotilda. Ta vaří. A dokonce prima! Je to chvályhodné. A bude-li o pár osob ke stolu víc, na tom už opravdu nezáleží, říká maminka. A peníze na cestu nám dá otec, to Ti mám vyřídit. Pratetička nezanechala totiž jenom dům, odkázala nám i nějaké peníze. Ty zdědil zase tatínek. Já ne.

Jenom napiš, jestli přijedeš. Potom Ti hned pošle peníze na cestu. Moc se těším, že Tě zase jednou uvidím, a nezlob se, že se zmiňuji o penězích. Tehdy jsi řekl, že kdo má peníze, nemluví o nich. Nezapomněl jsem na to. Ale v daném případě o nich musím mluvit! Protože jinak bys možná nemohl přijet. A pak by to pro mne nebyly žádné prázdniny. A celé Baltské moře by mohlo jít k čertu!

Milý Emile! Očekávám napjatě Tvoji odpověď. Srdečný pozdrav od rodičů i ode mne. Tvůj věrný

Bohuš Haberland, řečený Profesor.

Nota bene. Před několika měsíci, krátce potom, co jsem podědil, natáčeli tady v Berlíně film o Emilovi. Šel jsem se na to podívat. To je Ti zvláštní, když se nějaká skutečná událost najednou předělává na film. Je to docela podobné a nadobro jiné. Otec to taky říká. Budou prý ten film brzy předvádět. Nemohu se dočkat. Ty asi taky, viď? Ještě jednou mnoho pozdravů. Odpověz brzy svému Profesorovi.

Nota optime: Abych nezapomněl - heslo Emil!

Když Emil dopis dočetl, podal jej matce a odklidil se do vedlejšího pokoje. Tam rozevřel školní brašnu, rozložil před sebe sešit na geometrii a dělal, že píše domácí úkol. Hleděl

však upřeně před sebe a usilovně přemýšlel.

Myslil si: jistě bude dobře, když k moři pojedu. Raději bych ovšem zůstal zde. Ale možná že bych vrchnímu strážmistru Jeschkovi překážel. I když sebeméně - je přece od včerejška matčiným ženichem. A ona ho má ráda. Na to musím jako syn brát ohled!

Paní Tischbeinová měla z Profesorova dopisu radost. To by panečku byly pro jejího Emila prázdniny! Bude mi sice chybět na každém kroku, ale to mu nebudu povídat. Vešla do pokoje, kde Emil seděl.

„Maminko, já myslím, že to pozvání přijmu,” řekl Emil.

„Samozřejmě,” přisvědčila paní Tischbeinová. „Ten dopis je tak roztomilý. Nemyslíš? Jenom mi musíš slíbit, že nepoplaveš nikam daleko. Nebo se přivalí nějaká velikánská vlna! Nebo vír! Neměla bych ani chvíli klidu!”

Svatosvatě to slíbil.

Pokračovala: „Jenom se mi nijak nelíbí, že ti soudní rada chce poslat peníze na cestu. Vyzvedneme si je ze spořitelny. Však to nebude stát jmění.” Pohladila chlapce, nakloněného nad sešitem. „Už zase sedíš nad úlohou? Jdi se před jídlem trochu proběhnout.”

„Půjdu,” řekl. „Mám ti něco obstarat nebo s něčím pomoci?”

Strkala ho ke dveřím: „Ať už jsi venku! Až bude oběd, zavolám tě.”

Emil sešel na dvůr, sedl si na schody vedoucí do prádelny a zamyšleně vytrhával ze škvír sešlapaných schodů trávu.

Najednou vyskočil, vyrazil klusem ze vrat a hnal se ulicí; zahnul do Sporerovy, proběhl Tkalcovskou, na Horním tržišti se zastavil a pátravě se rozhlédl.

Stály tam plátěné stánky prodavačů s ovocem a zeleninou, baterie hliněných hrnců, zahradnické a řeznické boudy. A mezi nimi si v tom pestrém tržišti vykračoval, ruce důstojně založeny na zádech, pan vrchní strážmistr Jeschke a dozíral na pořádek.

U jedné hokyně se zastavil. Šermovala rukama. Vytáhl notes, který měl zastrčený mezi knoflíky blůzy, zapsal si do něho něco důležitého a ubíral se odměřeně dál. Lidé, kteří na trhu nakupovali, a prodavačky se seběhli a cosi si šuškali.

Chlapec kráčel dál po hrbolaté dlažbě náměstí, až došel před strážmistra.

„Pozdrav tě bůh,” zvolal strážmistr. „Hledáš mě snad?”

„Ano, pane Jeschke, vlastně ano - Jindřichu,” přisvědčil Emil. „Chci se tě na něco zeptat. Jeden můj berlínský přítel zdědil dům u moře. A pozval mě tam na prázdniny. Babičku a Pony taky.”

Pan Jeschke poklepal Emilovi na rameno: „Gratuluju. To je přece báječné!”

„Viď?”

Všemocný pan strážník láskyplně pohlédl na svého budoucího pastorka.

„Dovolíš, abych ti zaplatil cestu?”

Emil rázně zavrtěl hlavou. „Mám přece vlastní spořitelní knížku.”

„Škoda.”

„Ne, Jindřichu. Přišel jsem pro něco jiného.”

„Co to má být?”

„Kvůli mamince, víš? Kdybys právě včera nebyl… Já totiž myslím, že by mě jinak jistě samotného nepustila. Pojedu, jen když mi slíbíš, že u ní každý den aspoň hodinu pobudeš. Jinak totiž - vždyť ji přece znám a nechci, aby si připadala opuštěná.” Emil se odmlčel. Co naplat, život je chvílemi hodně těžký. „Musíš mi dát čestné slovo, že se o ni budeš starat. Jinak nikam nepojedu.”

„Slibuji. Na čestné slovo. Bez čestného slova. Jak chceš, hochu.”

„To bychom měli,” prohlásil Emil. „Každý den tedy, ano?

Budu jí sice často psát, ale psaní, to není ono. Musí u ní pořád někdo být, koho má ráda. Nestrpím, aby byla smutná.”

„Zajdu k ni každý den,” sliboval pan Jeschke. „Alespoň na hodinku. A když budu mít víc času, zůstanu u ni déle.”

„Děkuju ti,” řekl Emil. Pak se obrátil a klusal zpátky touž cestou.

Na dvoře si zase sedl na schody, jal se vytrhávat stébla trávy, která vyrůstala ze spár mezi schody, a dělal, jako by se byl odtud vůbec nevzdálil.

Za pět minut vyhlédla z kuchyňského okna paní Tischbeinová. „Hej, mladý pane! Račte k obědu!”

S úsměvem vzhlédl: „Ano, maminko, už jdu.”

Její hlava zmizela.

Emil pomalu vstal a šel do domu.

Po obědě požádal matku o dopisní papír, sedl si ke stolu a napsal studujícímu Bohumilu Haberlandovi, bytem Berlín-Wilmersdorf, tento dopis:

Milý Profesore!

Děkuju Ti srdečně za dopis, který mě velmi potěšil. Že je z Tebe domácí pán, je prostě neuvěřitelné, A ještě k tomu u Baltského moře! Gratuluju! Tam jsem ještě nebyl. Ale v zeměpise jsme nedávno probírali Mecklenburskou přímořskou rovinu a pobřeží baltské.

Umím si to všecko představit. Duny, velikánské lodi, kostely stavěné z cihel, přístavy, na pláži proutěná křesla atd. Jistě je tam moc krásně, myslím si.

A ještě krásnější je, žes mě pozval, abych k Tobě přijel. Přijímám vdecne pozvaní a velmi Tobě i Tvým rodičům děkuju. Tesím se na Tebe, na Gustava i na malého Dienstaga. Všecky, kteří mi tehdy pomáhali, mám rád. A žes pozval i babičku a Pony, to je prostě vrchol!

Kdyby v Tvé vile nebylo dost místa, postavíme si, my kluci, na zahradě stan a budeme tam žít jako beduíni v poušti. Prostěradla si oblečeme místo burnusů. V noci musí stát každý hodinu na stráži, aby ti druzí mohli klidně spát. Ale na to je dost času. Babičce a Pony napíšu ještě dnes. A že mi chcete přijít na nádraží naproti, to je od Vás moc hezké. No, tentokrát už mi peníze nikdo neukradne! I kdybych si je měl schovat do boty!

Vyřiď tatínkovi poděkování za to, že mi nabídl peníze na cestu. Ale já si je raději vyzvednu ze spořitelny. Mám tam totiž na vlastní knížce ještě 700 marek od dřívějška, víš? Za zbývajících 300 marek jsem koupil mamince elektrický vysoušeč vlasů a zimní plášť, jak bylo ujednáno. Je pořád ještě velmi pěkný. Maminka umí své věci báječně šetřit. Maminka mi ještě uložila, abych se Tvé maminky zdvořile zeptal, mám-li si vzít s sebou ložní prádlo. A kolik ručníků a jestli potřebuju na pláž koupací oblek. Mám jenom červené plavky a ty prý se v některých lepších lázních nesmějí nosit. A ještě něco: Pojedete také třetí třídou? Protože jinak bychom nemohli jet v jednom oddělení. Druhá třída je mnohem dražší. A třetí třídou člověk dojede na místo stejně rychle, nemyslíš? Až budeme u Tebe, v té Tvé vile, musíš nám podrobně vypravovat, jaké to bylo, když filmovali „Emila”. Doufejme, že ten film co nejdřív uvidíme v bijáčku. Třebas i spolu!

Maminka a já Tě srdečně pozdravujeme. Pěkné poručení Tvým milým rodičům! A ještě jednou srdečný dík! Těším se. Heslo Emil!

Tvůj věrnýEmil Tischbein

Třetí kapitola

EMIL SE VYDÁVÁ NA CESTU

Zlé dny a chvíle, na které musíme čekat, jsou tu letem. Přihrnou se jako těžké černé dešťové mraky, které před sebou pohání bouře na obloze.

Zato radostné dny si dávají na čas. Jako by rok byl bludištěm, z něhož se nemohou vymotat a najít cestu k nám.

Ale jednoho krásného rána jsou přece jen prázdniny! Probudíš se časně jako vždy a chceš vyskočit z postele! Potom si to rozmyslíš. Vždyť nemusíš do školy! Obrátíš se líně ke zdi a zavřeš oči.

Prázdniny! Ach! Zní to jako dvojitá porce zmrzliny se šlehačkou! A což teprve letní prázdniny!

Zamžouráš opatrně směrem k oknu a zjistíš, že svítí slunce. Nebe je modré. Na ořechu před oknem se nepohne ani lupínek. Strom vypadá, jako by stál na špičkách a nakukoval do ložnice. Jsi blažený, tichá radost tě proniká; kdybys nebyl tak líný, nejraději by ses klofl do nosu.

Ale pojednou se vymrštíš z postele, jako by tě něco bodlo. Hrome, vždyť musíš na dráhu! A dobalit kufr! Vyrazíš bos z ložnice a už v chodbě křičíš: „Maminko, kolik je vlastně hodin?”

Konečně stojí Emil na nádraží. Matka ho drží za ruku. Vrchní strážmistr Jeschke si výjimečně udělal na hodinu volno. Nese Emilovi kufřík a balíček s proviantem; zůstává trochu stranou, protože nechce rušit.

„Piš každý druhý den,” prosí paní Tischbeinová. „Slíbils mi sice, že nepoplaveš nikam daleko, ale klidná tak jako tak nebudu. Taková horda kluků! Co všecko se může stát!”

„No dovol,” ohradil se Emil. „Snad mě znáš. Když něco slíbím, dodržím to. Ale o tebe mám starost, a to je horší. Co si tu beze mne celý čas počneš?”

„Ale vždyť mám práci. A když budu mít čas, půjdu na procházku. V neděli budeme chodit s Jeschkem na výlety. Ke Dvoru nebo do Ptačího údolí. Ovšem nebude-li mít službu. Jídlo si vezmeme s sebou. Když nebude mít volno, budu spravovat. Několik povlaků už nestojí za nic. Nebo ti napíšu dlouhý dopis, ano?”

„Ano. A hodně často, prosím tě,” řekl Emil a stiskl jí ruku. „A kdyby něco bylo, zatelegrafuj! Hned bych přijel.”

„Co by mělo být?” ptala se paní Tischbeinová.

„Člověk nikdy neví. Kdybys mě potřebovala - přijedu. A kdyby zrovna nejel vlak, přijechal bych pěšky. Už nejsem malý chlapec. Na to pamatuj! Nechci, abys mi zatajovala své starosti a všechno ostatní.”

Paní Tischbeinová na něho ulekaně pohlédla. „Copak ti něco tajím?”

Oba umlkli a hleděli na lesknoucí se koleje.

„Nemyslím zrovna nic určitého,” řekl Emil. „Dnes večer, jakmile přijedu k moři, napíšu ti pohlednici. Ale možná že ji dostaneš až pozítří. Kdo ví, jak často tam nahoře u moře vybírají schránky.”

„A já ti budu psát, jen co přijdu domů,” prohlásila maminka. „Abys měl ode mne zprávu co nejdřív. Aby sis nepřipadal opuštěný.”

A pak přirachotil vlak na Berlín. Sotva s hekáním zastavil, vřítil se strážmistr Jeschke do oddělení třetí třídy, a zajistiv u okna místo, vecpal pečlivě Emilův kufr do sítě na zavazadla; potom počkal, až přijde Emil.

„Děkuju ti.” řekl Emil. „Jsi ke mně velmi laskav.”

Jeschke mávl jenom odmítavě rukou. „To nestojí za řeč, chlapče.” Vytáhl z kapsy tobolku, sáhl do ní a vtiskl Emilovi do ruky dvě pětimarky: „Malé kapesné. To se vždycky hodí.

Měj se hezky! V příštích týdnech bude prý krásné počasí. V novinách to alespoň psali. A to, co jsem ti na Horním tržišti slíbil, samozřejmě dodržím. Každý den zajdu k mamince. Kdyby jen na hodinku.”

Emil obě pětimarky pečlivě uschoval. Potom potřásl vrchnímu strážmistrovi rukou: „Děkuju ti, Jindřichu!”

„No dobře, hochu, není zač!” Jeschke se pokoušel zasunout kufr ještě trochu dál dozadu. „Jinak ti v první zatáčce spadne na hlavu,” poznamenal. „Tak - a teď už musím jít.” Vylezl z vlaku na perón a stoupl si za paní Tischbeinovou.

Paní Tischbeinová pokročila těsně k oknu, ze kterého Emil vyhlížel, a připomínala mu, aby nezapomněl srdečně pozdravovat babičku, Pony a všechny ostatní. „A nechoď do vody uhřátý! Mohla by tě ranit mrtvice!”

„A to by byla chyba!” zvolal Jeschke a rozpačitě se zasmál.

„Nezapomeň sníst všecko, co máš na cestu!” napomínala maminka. „Jinak ti chlebíčky ztvrdnou.”

Přednosta stanice mávl výpravkou. Vlak sebou trhl.

„Nezapomeň na mne,” řekl Emil. Ale vyslovil to tak tiše, že mu matka neporozuměla. Byl pak skoro rád.

Vlak se zvolna rozjížděl.

„Ať tam nepomalováváte pomníky!” zvolal se smíchem vrchní strážmistr Jeschke.

A potom se už jen mávalo.

Cesta uběhla tentokrát bez snění a bez krádeže.

Emil si vzal do vlaku učebnici zeměpisu - první díl, Německo - a honem se ještě důkladně poučoval o Lubeckém zálivu, planině Mecklenburské, Pomořanech, ostrovu Rugenu a o baltském pobřeží. Učil se skoro jako ke zkoušce.

Byl prostě zvyklý dělat všechno důkladně. (Jsou věru horší návyky.)

Když si všecko, co v učebnici bylo, dvakrát pročetl, sklapl knihu, vyhlížel oknem a pozoroval krajinu, kterou vlak projížděl. Zatímco hleděl na dozrávající lány polí, honilo se mu to, co četl, hlavou páté přes deváté. Marné obléhání Stralsundu a Holštýnské Švýcary, gotické stavby z cihel, rodiště polního maršálka Bluchera, křídová skaliska ostrova Rugenu, mecklenburský chov dobytka, uhelné doly, jalovcová kořalka, lubecký marcipán, přistání Gustava Adolfa švédského, kantor Buxtehude, všechno se mu v mysli smíchalo, jako když otáčíme kaleidoskopem.

Aby se uklidnil, pustil se do jídla. Po chlebech se jen zaprášilo. Papír vyhodil z okna. Zachrastil, zašustil a nakonec zůstal ležet na záhonu dýní, který náležel k domku železničního hlídače. Závory byly spuštěny. Za nimi stál vůz. Vedle kočího seděl kluk a mával na něho. Emil mu zamával na oplátku.

Lidé vystupovali. Lidé nastupovali. Občas vylezl do vagónu průvodčí a tlustou tužkou přeškrtával cestujícím na rubu jízdenky.

Jak vidíte, pořád byla nějaká změna.

A mnohem, mnohem rychleji než tenkrát před dvěma lety přiblížil se vlak k hlavnímu městu Německa.

To je vždycky tak. Ať je to malá procházka nebo cesta vlakem - podruhé nám připadá tatáž trať mnohem kratší než poprvé. (Tohle mimochodem neplatí, jenom o vzdálenostech, jež lze měřit na metry a centimetry.)

Babička a Pony na nádraží v Bedřichově třídě procházely právě uzávěrou nástupiště. „Neutíkej,” napomínala vnučku babička. „Starý člověk není rychlík.” Černý klobouček se jí pošoupl na stranu.

„Emil tu za minutu bude,” odsekla Pony netrpělivě. „Taky jsme mohly přijít o něco přesněji.”

Babička rázně pohodila hlavou a klobouček se jí svezl ještě víc na stranu. „Nemůžeš přijít přesněji než přesně. To není možné. O půl hodiny dřív je stejně nepřesné jako o hodinu později.”

Pony chtěla vlastně odporovat, ale vtom ji zahlédl Profesor, přistoupil k ní a smekl čepici: „Dobrý den, dámy!” pozdravil.

Popadl Ponyin kufřík a razil ženám cestu.

„Dobrý den, pane velkostatkáři,” odpověděla babička.

Zasmál se a vedl hosty k rodičům. Soudní rada Haberland pozdravil starou paní i děvčátko a představil jim svou ženu.

Paní Haberlandová, Profesorova matka, byla hezká a roztomilá, ne větší než její synek. Vedle svého muže, hubeného dlouhána, vypadala jako holčička.

Pony se několikrát uklonila a vyřídila pozdrav a poručení od rodičů. Babička podotkla, že ještě nikdy nebyla u moře a že se moc těší.

Potom se všichni odmlčeli a čekali na Emila. Nečekali dlouho. Vlak se blížil, vjel s rachotem do nádraží a zastavil. Cestující vystupovali.

„Že ten kluk zase vystoupil u »Zoologické zahrady«,” zabručela Pony. Ale vtom už se kluk soukal z vagónu a táhl za sebou kufr. Pátravě se rozhlédl, spatřil je, usmál se a přiběhl. Postavil kufr na zem, vlepil babičce pusu a podal Profesorovým rodičům ruku. Pony řekl: „Jeminánku, tys ale vyrostla!”

Naposled se přivítal s Profesorem. Oba si při tom počínali velmi formálně. To bývá vždycky, když se kluci dlouho nevidí. (Za deset minut se to zase poddá.)

„Gustav jel už časně ráno na motorce,” hlásil Profesor.

„Aha!” prohodil Emil.

„Pozdravuje tě.”

„Děkuju.”

„A malý Dienstag odjel už včera večer.”

„Nejel do Nauheimu?”

„Ne. Lékař dovolil jeho mamince jet k moři.”

„To je báječné!” zvolal Emil.

„Viď?” řekl Profesor.

Potom oba rozpačitě umlkli. Soudní rada zachránil situaci. Ťukl třikrát o zem vycházkovou holí. „Pozor! Teď jedeme na Štětínské nádraží. Vezmu dva taxíky. V jednom pojedou dospělí, v druhém děti.”

„A já?” zeptala se Pony.

Všichni se bezděčně dali do smíchu. Kromě Pony, toť se ví! Ta byla trochu dotčena. „Dítě už nejsem,” řekla, „a dospělá taky ještě nejsem. Tak co vlastně jsem?”

„Hloupá holka,” rozhodla babička. „Za trest pojedeš s dospělými. Abys viděla, žes ještě dítě.” Potřebovala tohle Pony?

Na Štětínském nádraží poobědvali. Potom sedli do vlaku, který je měl odvézt k Baltskému moři. A jelikož přišli včas, dostali celé kupé pro sebe, ačkoli byl prázdninový nával. Vlak byl přecpán dětmi, kbelíčky, praporečky, míči, lopatičkami, slupkami z pomerančů, sklapnutými lehátky, sáčky s třešněmi, balónky, smíchem a řevem. Byl to náramně veselý vlak. Z otevřených oken vagónů pronikal do tichého kraje křik a rámus.

Sosny se lehce nakláněly v letním vánku. A šeptaly si:

„Začínají letní prázdniny.”

„Ach proto!” zabrumlal jeden prastarý buk.

Čtvrtá kapitola VILA U MOŘE

Korlsbuttel nejsou žádné velké lázně. Před deseti lety neměl Korlsbuttel ještě ani nádraží. Vystupovalo se v malém hnízdě na trati Lubeck - Stralsund, které se, jestli se nemýlím, jmenovalo Stubenhagen. Tam čekával, měl-li člověk štěstí, nějaký staromódní kočár s těžkým mecklenburským valachem, který lázeňské hosty loudavě odvezl do Korlsbuttelu po rozjezděných písčitých cestách. Napravo i nalevo se prostíralo vřesoviště. Jalovcové keře stály jako zelení pidimužíci mezi staletými duby a buky. Chvílemi přeběhl tišinou hlouček srnek. Z milířů postavených na lesních loukách stoupal štiplavý modrý kouř do letního vzduchu. Bylo to jako v Grimmových pohádkách.

Dnes je to jiné. Dnes jedete bez přesedání až do Korlsbuttelu, vykročíte velkopansky z nádraží, svěříte kufr nosiči, za tři minuty jste v hotelu a za deset minut u moře. Dřív to myslím bylo krásnější. Dostat se k moři bylo tehdy spojeno s obtížemi. Nepodceňujte obtíže, jež se nějakému cíli stavějí do cesty! Mají v sobě mnoho dobrého.

Na nádraží bylo půl Korlsbuttelu, aby přivítalo prázdninový vlak. Na náměstíčku před nádražím bylo plno žebřiňáků, kočárů, trojkolek a kár. Čekalo se mnoho hostů a ještě více zavazadel.

Slečna Klotilda Duchvarná, stará služebná Haberlandových, stála opřená o zábradlí. Sotva uviděla soudního radu, začala oběma rukama mávat. Soudní rada převyšoval o hlavu všechny lidi proudící od vlaku.

„Tady! Tady jsem, pane soudní rado!” volala. „Pane rado!”

„Nekřičte tolik, Klotildo,” řekl soudní rada, potřásaje jí rukou. „To jsme se dlouho neviděli, viďte?”

Zasmála se. „Ale jenom dva dny, pane rado.”

„Všecko v pořádku?”

„To si myslím. Dobrý den, milostivá paní. Jak se daří? Štěstí, že jsem jela napřed. Takový dům dá práce. Dobrý den, Bohouši! Jsi pobledlý, miláčku. Není ti nic? Tohle je jistě tvůj přítel Emil. Že ano? Dobrý den, Emile. Už jsem o tobě mnoho slyšela. Postele jsou povlečeny. K večeři máme bifteky s míchanou zeleninou. Maso je zde levnější než v Berlíně. Ach, a to je Emilova sestřenice Pony. To se hned pozná. Ta podoba! Přivezla sis kolo? Ne?”

Babička si zacpávala uši. „Zadržte,” prosila, „ustaňte, slečno! Vždyť člověku praskne bubínek. Dobrý den. Jsem Emilova babička. Dobrý den, milá slečno.”

„Ne - ta podoba!” zvolala slečna kuchařka. Potom se uklonila a řekla: „Duchvarná.”

„To je nějaké nové zaměstnání?” ptala se babička.

„Ne. Tak se jmenuji.”

„Chudinko,” řekla babička, „zajděte si k lékaři. Snad vám předepíše jiné jméno.”

„Myslíte to vážně?” podivila se Klotilda.

„Ale kdepak, vy chytroušku,” opáčila babička. „Co vás nemá! Já bývám málokdy vážná. To se přece skoro nevyplácí.”

Naložili kufry a brašny na vůz. Vozík Klotildě půjčil povozník Kroger a táhl jim ho jeden čeledín. Emil a Profesor tlačili. Tak to šlo Blucherovou ulicí. Dospělí a Pony šlapali vzadu.

Najednou něco hlasitě zahoukalo. Z postranní cesty vyrazil plnou rychlosti motocykl. Řidič zabrzdil, Krogrův čeledín přidržel vůz a zaklel, až se všechna okenní skla kolem dokola rozdrnčela. Naštěstí klel dolnoněmecky.

„Jen si nepřišlápněte jazyk!” zvolal motocyklista. „Vždyť na tom houby záleží!”

Za kufry udiveně vykoukli Emil a Profesor. „Gustav!” vykřikli nadšeně. Rychle oběhli Krogrův vozík a vítali kamaráda.

Ten leknutím položil motorku na silnici, sundal ochranné brýle a řekl: „To by tak bylo ještě chybělo! Rozmáčknout dva nejmilejší kamarády! Chtěl jsem vám vlastně jet naproti na nádraží!”

„Osudu neujdeš!” ozval se hlas z příkopu.

Gustav zděšeně pohlédl na motorku. „Bože, kam se mi poděl malý Dienstag? Ještě před chvilkou seděl tady za mnou!”

Podívali se do příkopu. Malý Dienstag tam seděl, ale nic se mu nestalo, vyletěl jen obloukem do trávy. Smál se na kamarády a volal: „Prázdniny začínají hezky!” Potom vyskočil a zařval: „Heslo Emil!”

„Heslo Emil!” zahulákali všichni čtyři chlapci a svorně vykročili dál. Dospělí šli hodně daleko za nimi a vůbec nic nezpozorovali.

„Tamhle je Bohušův dům!” prohlásila Klotilda Duchvarná s pýchou. A ukázala rukou přímo před sebe.

Bylo to roztomilé staromódní stavení uprostřed zahrady plné květin, záhonů a stromů. Jeho štít nesl nápis: Vila U moře.

„To, co vidíte vlevo dole, je veliká skleněná veranda s posuvnými okny,” pokračovala Klotilda. „Nad ní je otevřený balkón. Tam je možno se slunit. Vedlejší pokoj jsem zařídila pro milostivou paní a pana radu. Je vám to tak vhod, milostivá paní?”

„Všechno, co uděláte, je mi vhod,” řekla vlídně Profesorova maminka.

Služebná se zapýřila. „V sousedním pokoji bude Emilova babička a Pony. Kluky dáme do přízemí, do toho pokoje vedle verandy. V přiléhající světnici je ještě pohovka. Kdyby snad ještě někdo přijel! Kromě toho můžeme také rozložit skládací postel. Jíst se bude na verandě. Za krásného počasí se může jíst i na zahradě. Jenže venku jídlo rychle chladne. Ovšem můžeme je něčím přikrýt.” Ohlédla se. „Kampak se poděli kluci? Musili přece dorazit dávno před námi.”

„Asi si šli lehnout,” řekla babička. „A budete-li ještě chvíli takto řečnit, chlapci se brzy vyspí a vstanou.”

Klotilda nejistě pohlédla na starou paní. „U vás člověk nikdy neví, jak to myslíte.”

„To je věcí cviku,” ozvala se Pony. „Tatínek říká, že by babička pro vtip hnala blechu přes strniště!” Otevřela zahradní vrátka a rozběhla se k domu. Dospělí šli pomalu za ní a nařizovali Krogrovu čeledínu, kam má jednotlivé kufry a kabely zanést.

Větší část zahrady byla za domem. Tam pobíhali čtyři kluci a hledali garáž pro Gustavovu motorku. Profesor seděl na lavičce a klátil nohama. „Máme, jak je vidět, dvě možnosti,” vysvětloval. „Buďto dáme motorku do skleníku k rajčatům, nebo do kůlny.”

„Ve skleníku je moc horko,” namítal Dienstag.

Emil uvažoval. „V kůlně jsou jistě srpy a jiné ostré předměty. Možná že by tam pneumatiky vzaly zasvé.”

Gustav se rozběhl ke kůlně, nakoukl do ní a pokrčil rameny. „Tam není místo ani pro kolo, natož pro mou těžkou mašinu!” prohlásil.

Profesor se dal do smíchu. „Tomu říkáš těžká mašina?”

Gustav se urazil. „Je to ta nejtěžší bez vůdčího listu. A kdybych nebyl před chvílí jako blázen zabrzdil, byli byste na maděru!”

„Vypneme ve skleníku topení,” navrhoval malý Dienstag. Profesor zavrtěl hlavou. „To by nám rajčátka nedozrála.”

„Jako by to rajčatům nebylo jedno, jsou-li zelená nebo červená,” zvolal Gustav. „Na tom houby záleží.” Vtom přihopkala Pony.

Emil na ni kývl. „Nevíš, kam bychom dali Gustavův motocykl?”

Zastavila se a pátravě se rozhlédla. Potom ukázala na konec zahrady. „Co je to tamhle?”

„Tak zvaný pavilónek,” vysvětlil Profesor.

„A nač jej potřebujete?” ptalo se děvčátko.

„Nemám zdání,” odpověděl Profesor.

Zašli k pavilónku. Gustav za nimi postrkoval motorku.

Pavilón byl skleněný. Uvnitř stál bíle natřený stůl a zelená kropicí konev.

„Prima!” prohlásil Profesor. „Garáž jaksepatří.”

„Panečku, kdybyste neměli mne!” řekla Pony. Otevřela dveře. V zámku trčel klíč. Gustav strčil motorku dovnitř, zamkl dveře, vytáhl klíč a dal jej do kapsy.

Ostatní chlapci šli k domu. Měli hlad.

Pony chtěla jít s nimi.

„Jak se ti vlastně líbí moje motorka?” zeptal se jí Gustav.

Pony se ještě jednou vrátila k pavilónku a prohlížela si stroj oknem.

„No?” naléhal chlapec. „Jak se ti líbí?”

„Podprůměrně skvělá!” ucedila Pony. A důstojně, jako královna matka, odešla.

Gustav se za ní díval jako zkoprnělý. Potom vrhl blažený pohled na svůj motocykl, pohlédl uraženě za odcházející Pony a zamumlal pro sebe: „Vždyť na tom houby záleží.”

Po večeři seděli ještě chvíli na verandě a pohlíželi na pestře rozkvetlou zahradu.

„Chutnalo vám?” zeptala se posléze napjatě Klotilda.

Všichni jednomyslně přisvědčili. A když Emilova babička prohlásila, že od stříbrné svatby nejedla chutnější biftek, byla slečna Duchvarná na vrcholu štěstí.

Zatímco s Ponyinou pomocí sklízela se stolu nádobí, Emil psal mamince pohlednici. Také Gustav se rozhodl poslat pozdrav rodičům a oznámit jim, že šťastně dojel. Pohlednice dali malému Dienstagovi, který už měl být dávno u svých rodičů v pensionu U slunce. Slíbil, že se zastaví na poště.

„Ale ne aby ses tam jenom zastavil,” vymiňoval si Emil. „Raději je také vhoď do schránky!”

Dienstag se se všemi rozloučil a řekl: „Ať jste zítra brzy vzhůru!” A spěšně odešel.

Soudní rada Haberland stanul na prahu verandy a hleděl k obloze. „Slunce sice už zapadlo,” řekl, „ale než půjdeme spát, musíme ještě dát moři »dobrou noc«!”

Ubírali se setmělým olšovím. Jenom Klotilda zůstala doma. Chtěla ještě umýt nádobí.

Když vyšli z olšového lesíka a začali povlovně stoupat k dunám, odkud je vidět moře, prohlásil soudní rada Haberland: „Kdo ještě moře neviděl, ať se přihlásí.”

Přihlásili se Emil, babička a Pony.

„Jděte! My půjdeme za vámi,” vyzval je soudní rada.

Babička vzala obě vnoučata pod paží a šli. Za chvilku stanuli na nejvyšším bodu duny. Po pravé straně stál hotel. Před nimi se po obou stranách prostírala pláž se všemi svými pobřežními koši, lehátky, houpačkami a hrady z písku.

A tam, kde přestávala, začínalo moře. A bylo bez konce, ať se oči obrátily kamkoliv. Leželo před nimi, jako by bylo z tekuté rtuti. Docela vzadu na obzoru mizela v šeru loď. Tu a tam prokmitávalo pár světel. A na nebi, zarůžovělém odrazem slunce, které už dávno zapadlo, visel srpek měsíce, ještě zcela bleďoučký. Jako by byl dlouho stonal! A po pastelové klenbě oblohy klouzaly první pruhy světla ze vzdálených majáků. Kdesi v dálce houkal parník. Babička a obě děti stály jako omráčeny a zdálo se jim, že už nikdy v životě nebudou s to promluvit.

Vtom jim za zády zaskřípěly kroky. Haberlandovi a Gustav se tiše blížili. Gustav si stoupl k Emilovi. „To je, co?” Emil jen přikývl.

Mlčky stáli vedle sebe a hleděli upřeně na moře. Až

konečně babička tise řekla: „Ted konečně vím, proč jsem zůstala tak dlouho na světě.”

Pátá kapitola

SHLEDÁNÍ V BALTSKÉM MOŘI

Když se druhého dne ráno chystala Klotilda zaklepat na dveře, za nimiž spali kluci, uslyšela smích. „Vy už jste vzhůru?” podivila se a přitiskla ucho na dveře.

„Vzhůru není ten pravý výraz,” zvolal se smíchem Profesor.

„Kdo to mluví?” zeptal se přísně Gustav. „Kdo k nám mluví, aniž se představil?”

„To jsem já, Klotilda,” zvolala služebná.

„Aha!” řekl Emil. „Slečna Duchamorná.”

„Duchvarná,” opravila ho zlostně Klotilda.

„Ne, ne,” trval Gustav na svém. „Duchamorná se nám víc libí. Ode dneška vám budeme říkat Duchamorná. A jestli vám to není vhod, budeme vám říkat Šosatá. Rozuměla jste, slečno Klotildo Šosatá?”

„Výtečné přízvisko,” prohlásil Profesor. (Stále ještě měl ve zvyku dávat známky.) „Klotildo, od této chvíle se jmenuješ Šosatá.”

„Ke mně si to můžete dovolit,” prohlásila stará služka zamračeně. „Abych nezapomněla: máte jít k snídani! Ostatní už sedí na zahradě. A teď už jdu!”

„Na shledanou, Šosatá,” zvolali všichni tři hoši. A potom vykročili husím pochodem dveřmi verandy na zahradu za domem. Tam stál uprostřed trávníku veliký kulatý prostřený stůl. Profesorovi rodiče, Pony i babička už tam seděli. Soudní rada četl noviny. Ostatní s úžasem hleděli na nástup chlapců. Paní Haberlandová jemně šťouchla muže do ramene. „Co je?” zeptal se soudní rada. A noviny mu klesly. I on se podivil jako všichni ostatní.

Profesor a Gustav byli v koupacím úboru, Emil měl své červené plavky. Ale to nebylo nic nápadného.

Jenže Profesor měl na hlavě otcův „panama” a mával tlustou vycházkovou holí. Emil si přehodil Ponyin letní pláštík, na hlavě měl její žlutý slaměný klobouček s červenými, nalakovanými třešničkami a nad hlavou třímal rozevřený pestře pruhovaný slunečník, kterým jako poněkud potrhlá dáma nafoukaně balancoval nad trávníkem. Nejhůř ze všech vypadal Gustav. Měl babiččin klobouk, zavázaný pod bradou černými hedvábnými stuhami, a to tak pevně, že skoro ani nemohl otevřít ústa. Na očích měl své ochranné motocyklové brýle. V jedné ruce graciésně pohazoval Ponyinou ruční kabelkou a v druhé vlekl kufr.

Ani jeden z chlapců nehnul brvou. Mlčky usedli do proutěných křesel. Po malé chvíli cinkl Profesor lžičkou o svůj šálek a najednou všichni zvolali jakoby jedněmi ústy: „Dobrý večer, panstvo!”

„Chudáčci malí, dostali úžeh,” prohlásil soudní rada. „A hned druhého dne prázdnin. To je bída!” A sáhl zase po novinách.

„Měli bychom poslat pro lékaře,” podotkla Pony. „Běda vám, jestli mi zamažete kabelku!”

Gustav se ohlédl a zvolal: „Vrchní! Obsluha! Je to hospoda nebo to není hospoda?” Ale potom si honem rozvázal stuhy pod bradou. Málem by se byl udusil. „Příští klobouček si koupím u jiné modistky,” vrčel. „Ta potvora ne a ne sedět na hlavě!”

Klotilda vyšla z domu. Nesla čerstvou kávu.

„No vida,” poznamenal Profesor. „Ovšem! Zase slečna Klotilda Sosatá. Vždy titíž lidé!”

Služebná nalila kávu, postavila konvici na stůl a zeptala se plačtivě: „Musím si vlastně dát líbit, aby mi říkali Šosatá?”

„Jak to, Šosatá?” ptala se paní Haberlandová.

„Pod Duchvarnou si neumíme nic představit,” vysvětloval Emil.

„Proto jsme jí chtěli říkat Duchamorná,” doložil Profesor. „Ale to jí nebylo dost vznešené.”

Gustav žvýkal a zabručel: „Proto jsme ji pokřtili Šosatá. Leckdo by byl rád, kdyby se tak jmenoval. Můj učitel sportu se jmenuje Filip Vůl. Když ho někam pozvou a on se představí, může si to zase rovnou namířit domů. Darmo je lidem pro smích.”

„Jakou radost by takový Vůl měl, kdyby se jmenoval Šos,” tvrdil Emil.

Klotilda Duchvarná už ani nemukla a mlčky zašla do domu. Pony pohlédla na babičku. „Co je těm klukům? Je to něco zlého?”

„Ale ne,” odpověděla babička. „Normální choroba. Říkáme jí klackovská léta.”

Soudní rada přikývl. „Znám tu nemoc z vlastní zkušenosti. Sám jsem ji také kdysi měl.”

Po snídani objevil se na obzoru Dienstag a všichni se šli koupat. Soudní rada a jeho choť zůstali doma. Ostatní i s babičkou se vydali na pláž. Kluci si umínili, že půjdou bosi. Je prý to zdravé.

Nahoře na duně se zastavili. Moře vypadalo docela jinak než včera večer. Hrálo modravým a zelenavým leskem. A chvílemi, když zavál vítr, zatřpytilo se zlatě, až musil člověk oči přivřít. Babička si nasadila brýle proti slunci, které jí půjčila slečna Klotilda.

Dole na břehu, kam oko dohlédlo, hemžilo se to proutěnými koši, hrady z písku, praporečky, korouhvičkami, lidmi.

Chvílemi přeběhly po mořské hladině vlny a Pony usoudila: „Jako by neviditelný prodavač rozvinoval na velikánském pultu mihotavé hedvábí.”

Čtyři kluci na sebe výmluvně pohlédli a mlčeli. Jenom malý Dienstag se neovládl a vyprskl v hlasitý smích.

„Vy bando hloupá,” řekla Pony a vykročila směrem ke břehu. Emil a babička šli s úsměvem za ní. Po chvíli se Emil ohlédl po kamarádech. Stáli malý kousek za nimi a nezdálo se, že chtějí jít dál.

„Kde jste?” volal na ně Emil.

Chlapci zase pomalu vykročili. Ale po několika metrech stávkovali znovu. Gustav poskakoval na jedné noze a láteřil až hrůza.

Babička se dala do smíchu. „Tvoji Berlíňáci nejsou zvyklí chodit bosi. Štěrk jim vadí.”

Emil se za nimi rozběhl. Gustav se šklebil a vrčel: „Člověče, tohle že je zdravé?”

A Profesor prohlásil: „Děkuju zdvořile! Cožpak mám chodidla z hověziny?”

„Už nikdy bos!” přísahal Dienstag a pokusil se o další krok. Našlapoval jako kohout na hnoji.

Gustav seběhl z cesty a chtěl jít trávou. Ale nebyla to tráva, byla to mořská ostřice. A ta se mu tak zařezávala do lýtek, že vztekle zařičel „Au!” a vrátil se zase na štěrkovanou stezku.

Emil prohlásil: „Mořská ostřice obsahuje hodně kyseliny křemičité.”

„ Nevěděl jsem, že kyselina křemičitá je tak pichlavá,” řekl Gustav. „Stejně dobře bys mohl chodit po břitvách.”

Emil ještě chvíli hovořil o výstavbě rostlinných buněk a zejména o charakteru písečného a přímořského rostlinstva.

Ale Profesor ho přerušil: „To všecko je krásné. A ty jsi možná veliký botanik, jenže já se teď rozběhnu honem zpátky domů a vezmu si cvičky.”

A také to udělal. Gustav a Dienstag běželi za ním.

Emil popošel k babičce. Sedli si na lavičku a pozorovali moře. U přístaviště stál zrovna malý bílý pobřežní parníček. Emil pátral, kde je Pony. Byla už veliký kus napřed.

Babička si posoupla vypujcene brýle na vrasate celo. „Konečně jsme chvíli sami. Jakpak se ti vlastně daří, hochu? A jak mamince?”

„Děkuju, děkuju! Výborně.”

Babička trochu naklonila hlavu. „Moc sdílný zrovna nejsi. Pověz mi něco víc. Spusť, mladý muži!”

Emil hleděl na moře. „Ale babičko, vždyť jsme ti v dopisech tak jako tak vsechno napsali! Maminka má moc práce. Ale bez práce by ji život ani netěšil. No a já, já jsem pořád ještě první ve třídě.

„Tak, tak,” podotkla babička. „Tak, tak. To všechno je náramně hezke.” Potom ho popadla za rameno a láskyplně jím zacloumala. „Tak co, budeš hned mluvit, darebáčku! Něco neklape! Něco s tebou není v pořádku! Emile, vždyť já tvou tvářičku znám jako sve boty!”

„Co by nebylo v pořádku, babičko? Všecko je v nejlepším pořádku. Věř mi!”

Stará paní vstala: „To si povídej někomu jinému!”

Nakonec všichni vespolek dorazili na koupaliště. Babička si sedla do písku, zula si boty i punčochy a vyhřívala si nohy na sluníčku. Mimoto hlídala osušky, ktere si děti přinesly.

Kluci vzali Pony mezi sebe, popadli se za ruce a s hurónským řevem se rozběhli do vody.

Jedna tlustá dáma, která seděla kousíček od břehu v moři a zírala tiše a přihlouple před sebe, spolkla přitom doušek vody a nadávala jako špaček.

Babička si vykasala sukni, popošla několik kroku do vody a zdvořile se otázala: „Byla jste take někdy mladá, milá paní?”

„No ovšem.”

„Tak vidíte,” prohodila babička. „Tak vidíte!” A nepouštějíc se do žádných podrobností, šla si zase sednout do tepleho písku a radostně pohlížela za výskajícími dětmi. Bylo jim vidět už jen hlavy. A ani ty vždycky ne.

Gustav plaval nejrychleji. A první vylezl na veliké prkno zakotvené v moři, kde plavci odpočívali a slunili se. Emil a Pony plavali stejně rychle a pomáhali si navzájem při „přistávání”. Dienstag a Profesor připlavali až mnohem později.

„Jak to jen děláte?” ptal se Dienstag, když seděl vedle kamarádů na prkně. „Proč plavete rychleji než Bohuš a já?”

Profesor se smál. „Nic si z toho nedělej! My jsme prostě intelektuálové, pracujeme hlavou.”

Gustav dodal: „S hlavou to má co dělat leda potud, že ji držíte moc vysoko nad vodou. Naučte se kraulovat!” Skutálel se s prkna, bácl do moře a ukázal jim, jak se krauluje.

„Kolik bereš za hodinu?” zeptala se Pony.

Gustav nabral zhluboka dech, ponořil se na delší chvíli, vynořil se prskaje a odpověděl: „Šedesát minut!”

Potom plavali zase všichni zpět. Gustav jim ukazoval leccos z kraulování. Snažili se ho napodobit. Přitom se Profesor srazil s jedním pánem, který ležel na zádech a pohodlně plaval směrem do moře. „Nemůžeš dát lepší pozor?!” zvolal ten pán. „Kde máš oči?”

„Pod vodou,” odpověděl Profesor a krauloval za kamarády jako lodní šroub.

Ti mezitím doplavali do prostoru pro neplavce a stanuli před velikánskou gumovou tubou na zubní pastu. (Byla to reklama.) Všichni se na ni snažili vyšplhat. Ale jakmile se někdo dostal až nahoru, tuba se otočila a plavec spadl zpátky do vody. To bylo rámusu!

Kluci pohlédli na břeh. Tam stálo tělocvičné nářadí. A na vysoké hrazdě se vznášel jakýsi muž; udělal kmihem vzpěrku, zhoupl se dopředu, provedl velkolepý veletoč, najednou prostrčil nohy rukama, udělal sklopku a usadil se nahoře na tyči. Pak následoval sedotoč vzad, muž rozpřáhl obě ruce, zhoupl se dopředu, pustil se hrazdy i koleny, prolétl vzduchem, skočil do písku a ukončil cvik elegantním podřepem.

„Hrome!” ulevil si Gustav. „To neumím ani já!”

Když onen muž poodešel, stoupli si pod hrazdu dva kloučci. Naskočili, zůstali tiše viset, rozhoupali se a oba vedle sebe opakovali současně týž těžký cvik, který před chvíli vykonal muž. Když nakonec ze závěsu střemhlav prolétli vzduchem - velmi graciésně - a ukončili cvičení elegantní úklonou v písku, všichni hosté malých lázniček jim zatleskali.

„Já se zblázním!” prohlásil Gustav. „Něco podobného jsem ještě neviděl, a k tomu ještě u takových špuntů!”

Chlapec, který stál ve vodě vedle nich, řekl: „To jsou »Three Byrons«, rodina artistů. Otec a dvojčata. Večer budou mít vystoupení v hotelu Na pláži.”

„Na to se musíme jít podívat,” prohodila Pony.

„Program začíná v osm hodin večer,” referoval cizí klouček. „Ostatní čísla jsou také prvotřídní. Mohu vám představení vřele doporučit.”

„A dostaneme jistě místo?” vyptával se Dienstag.

„Jestli chcete, mohu vám reservovat stůl,” nabídl se cizí chlapec.

„Ty jsi také akrobat?” ptal se Emil.

Kluk zavrtěl hlavou. „Ne. Umím sice také dobře cvičit, ale povoláním jsem pikolo v hotelu Na pláži.”

Gustav se rozesmál. „Pikolíci brzy umírají.”

„Jak to?” ptal se Dienstag.

„Viděl jsi už někdy starého pikolíka?”

Pony ohrnula nos: „Nech těch hloupých vtipů!”

Ale ten cizí chlapec řekl: „Od té doby, co jsem Gustava viděl naposled, jenom vyrostl, ale jinak se vůbec nezměnil.”

Kluci mezi sebou vyměnili udivený pohled.

„Ty mě odněkud znáš?” ptal se Gustav vyjeveně.

„Znám vás všechny,” prohlásil koupající se pikolík. „Gustav měl dokonce jednou ode mne šaty.”

Gustav zkoprněl. „Žvást! Jakživ jsem na sobě neměl cizí šaty!”

„Ale ano,” stál pikolík na svém. Ostatní nevěděli, co si mají myslit.

„Jak se jmenuješ?” zeptala se Pony.

„Jan Schmauch.”

„Neznám,” odsekl Gustav. „Neznám žádné

Schmauchovy.”

„Mého otce taky znáš,” tvrdil malý Schmauch. „I Emil ho

„Čím dál tajemnější,” divil se Emil. Gustav udělal ve vodě několik kroků, přikročil zhurta k pikolíkovi a řekl: „A teď mluv, ty mrňousi! Nebo tě ponořím pod vodu a nechám tě tam tak dlouho, že z tebe jakživ číšník nebude!”

Jan Schmauch se smál. „Býval jsem dřív liftboyem v Berlíně. V hotelu Kreid na Nollendorfském náměstí. Heslo Emil!”

To byl vrchol všeho. Počali kolem malého Schmaucha tancovat jako šílející Indiáni. Slaná voda stříkala na metr vysoko.

A potom kloučkovi potřásali rukou, až mu kosti praskaly.

„No tohle! To je ale radost!” jásal Emil. „Tvůj otec, vrátný, byl ke mně tenkrát velice milý. Deset marek mi půjčil. A Gustav a já jsme dokonce přespali u vás v hotelu v pokojíčku.”

„Ovšemže,” přisvědčil pikolík. „To byla napínavá příhoda, viďte? Budu si ji pamatovat celý život, i kdybych se stal hoteliérem. Poslyšte, až budu mít volno, můžeme si zaplachtit. Můj strýc bydlí totiž v Korlsbuttelu. Má veliký obchodní parník.”

„Může se s obchodním parníkem plachtit?” ptal se Dienstag.

„To zrovna ne,” odpověděl pikolík. „Ale strýček má také krásnou plachetnici. Můj strýček je velký sekáč.”

Kluci jásali. Rozběhli se na břeh a představili malého Jendu Schmaucha babičce. Ta se radovala s nimi. Ale napřed se musili všichni dobře osušit.

Pln radosti shlížel Gustav na pikolíka, a zatímco si celé tělo vydatně třel, prohodil: „Jenom jedna věc mi nejde do hlavy.”

„Copak?” zeptal se malý Jenda, vzhlížeje k velikému Gustavovi.

Gustav se po něm podíval, zavrtěl hlavou a řekl: „Nechápu, jak mi mohly někdy padnout tvé šaty.”

Šestá kapitola

GUSTAV A FYSIKA

Nastaly šťastné dny. A slunce svítilo, jako by hledělo na Baltské moře zapalovací čočkou. Profesor a jeho prázdninoví hosté byli rudí jako raci a později hnědí jako mulati. Jenom Pony zůstávala červená a loupala se jako cibulička. Babička natírala mladé dámě ustavičně záda vaselinou, ořechovým olejem, lanolinem a krémem na opalování. Ale všecko bylo nadarmo.

Časně zrána, když babička Pony budila: „Vstávat, komtesko! Sluníčko svítí!”, byla by Pony nejraději brečela.

Proč už neprší? myslila si zoufale.

Ale kluci byli krásným počasím svrchované nadšeni. Většinou byli ve vodě nebo někde na břehu. Jindy si zašli k přístavu, který ležel napravo od přístavního můstku, obdivovali se plachetnici kapitána Schmaucha - jmenovala se Kunhuta IV. - a těšili se na příští den, že jejich kamarád pikolík bude mít volno a že se s ním projedou na plachetnici.

Anebo si Gustav vyjel motorkou na vřesoviště. A s ním některý z kluků, který seděl vzadu na nosiči. Gustav složil spolucestujícího v myslivně nebo u milíře, vrátil se do Korlsbuttelu a přivezl dalšího. A jezdil tak dlouho, až je odvezl všechny…

Jednou se i babička dala zavézt do myslivny. Když tam potom slézala s motorky, prohlásila: „Bylo to báječné. Minula jsem se povoláním. Měla jsem být závodnicí. A ne babičkou.”

Jednou se psalo domů. Podruhé přišla klukům pošta. Jindy zas je soudní rada fotografoval. V příštím dopise pak děti posílaly snímky domů.

Někdy zašli do lesa a přinesli veliké kytice. Emil znal skoro všechny rostliny, jmenoval je jménem, označoval jejich význačné vlastnosti. Od suchopýru až k jeřabině, od šťovíku až k rostlinám motýlokvětým, od mechu a jeho tajemného rozmnožováni až po vstavač - všechno kamarádům vykládal, jak nejlépe uměl.

Soudní rada zajel do Rostocku a koupil v universitním knihkupectví botanickou učebnici a klíč k určování rostlin.

Ale od toho dne se kluci přestali zajímat o květiny, traviny i keře. Kromě Emila.

„Tiskoviny mě znervosňují,” prohlásil mistr jízdy na motocyklu Gustav.

Jednoho dne došel babičce dopis z Neustadtu. Bylo to dlouhé psaní. Babička je přečetla dvakrát. Potom je vstrčila do své pompadurky a řekla si: „Aha!”

Ale před Emilem se o ničem nezmínila. Alespoň prozatím.

V poledne, když seděli na verandě a pochutnávali si na obědě, vytasil se soudní rada s návrhem: „Nebude-li to váženým přítomným nevhod, navrhuji, abychom se šli dnes večer podívat do hotelu na představení.”

Kluci by byli nejraději nechali desert desertem, ačkoliv to bylo hroznové želé. A hroznové želé bylo Klotildinou specialitou.

Nakonec je přece jen snědli. Ale potom tryskem upalovali k hotelu. Zatímco okouněli před vchodem a radili se, kdo půjde dovnitř a promluví s pikolíkem, vynořila se na obzoru Pony.

„Hleďme! Jak jsi se sem dostala?” ptal se Gustav. „Po svých,” odsekla Pony. „Ostatně chci na večer zamluvit stůl. Máte snad něco proti tomu?” Nikdo ani necekl. Pony zašla do hotelu.

Pan vedoucí jí pokročil vstříc. „Čím mohu sloužit, milostivá slečno?”

„Ráda bych mluvila s pikolem.”

„Schmauch je v jídelně,” řekl správce, otočil se k ní zády a zmizel v kanceláři.

Pony jídelnu našla. A našla i Jendu Schmaucha, pikolíka! S horou talířů na ruce balancoval právě přes parket. „Okamžik, Pony,” řekl. „Hned jsem ti k službám!”

Čekala.

Přiběhl jako střela. „Tak co si přeješ?”

„Ráda bych zamluvila na večer stůl.”

„Pro kolik osob?”

„Počkej! Musím si to přepočítat. Soudní rada, jeho paní, babička, já, Klotilda Šosatá a tři kluci, to je…”

„Osm osob,” dodal Jenda. „Dobře. Pokud možno hodně vpředu. - Možná že sem přijde i strýc kapitán. Musíte se s ním seznámit.”

Pony podala Jendovi ruku a řekla: „Tedy stůl pro devět osob.”

Pikolík se uklonil. „Představení začíná krátce po osmé hodině.”

„Nevadí,” odvětila Pony. „Přijdeme jistě!”

Po večeři se všichni obyvatelé vily U moře pěkně ustrojili a ubírali se slavnostně k hotelu. Stůl, který pro ně Jenda Schmauch reservoval, stál v první řadě, docela vpředu u jeviště. Soudní rada objednal pro dospělé víno. Děti dostaly oranžádu.

Ačkoli bylo už osm hodin, představení ještě nezačalo. Kapela hrála známé koncertní kousky, jeden za druhým, a sál se plnil veselými lázeňskými hosty, až posléze nebyl jediný stůl volný.

Před hotelem se shromáždilo množství korlsbuttelských domorodců. Zvědavě nakukovali do oken hotelu; chtěli se dívat zadarmo. Ale najednou se přihnal sklepník s pikolíkem a zatáhli záclony. Mimochodem - pikolík si nepočínal moc svědomitě. Portiéry, které stahoval on, ponechávaly široké otvory.

„To je od něho hezké,” prohlásil Emil. „Alespoň ti lidé venku taky něco uvidí.”

„Jenda Schmauch, lidumil,” podotkl Profesor.

Jeho otec, soudní rada, poklepal Gustavovi na rameno. „Odkdy ty jsi tak pilný, že si bereš knihu i do varieté?”

Gustav se začervenal. „To je anglický slovník,” vysvětloval. „Chceš tady louskat slovíčka?”

Gustav zavrtěl hlavou. „O prázdninách? To by tak ještě chybělo!”

Pony se dala do smíchu. „Jistě se chce bavit s těmi akrobatickými dvojčaty.”

„Ano, chci,” přiznal Gustav. „Ti kluci se jmenují Byronové. Jsou tedy Angličané. No - a když mi něco odpoví, čemu nebudu rozumět, otevřu jednoduše slovník.”

„Na to jsem zvědavá,” řekla babička. Měla na sobě černé taftové šaty a vypadala velmi slavnostně.

Potom přišel ještě jeden host. Vysoký, obtloustlý člověk. Měl modrou námořnickou čepici a modrý oblek. Stanul na parketu a rozhlížel se, jako by někoho hledal. Vtom se přihnal pikolo, chvilku s ním mluvil a uvedl ho ke stolu, kde seděli Haberlandovi. „Smím vám představit svého strýce? Pan kapitán Schmauch.” Po těch slovech zase zmizel.

Děti vstaly. Soudní rada také. Pozdravil Jendova strýce a poprosil ho, aby si přisedl.

Kapitán podal všem ruku a řekl: „Jen ne tak formálně. Jinak zase půjdu.”

Všichni tedy opět usedli. Nový host objednal u číšníka grog s rumem. Potom se rozhovořil: „Taková hromada mláďat u stolu - to je skvělé. Vypravujte mi něco ze školy, hoši. Od té doby, co jsem vypadl z gymnasia, už je to čtyřicet let. To byl bláznivý čas.”

Kluci uvažovali. Ale nenapadlo je nic, co by mohlo zajímat starého kapitána. Ten hleděl s očekáváním z jednoho na druhého; najednou se plácl do kolena a řekl: „To jsem neviděl!

To my byli jinší kabrňáci! Každý den jsme vyvedli nějakou neplechu!”

„Ach, to chcete slyšet?” zvolal Gustav. „Snad jste si nemyslili, že čekám, až mi odříkáte Schillerovu »Píseň o zvonu«?”

Ozval se Gustav: „Poslední týden před prázdninami jsem si nadrobil pěknou věc. Napřed mě chtěli okamžitě vyhodit. Ale potom se to přece ještě spravilo.” Ostatní zvědavě naslouchali.

„To bylo tak,” vypravoval Gustav. „Před fysikou byla hlavní přestávka. Mehnert, to je náš primus, letěl k řediteli a tam žaloval na jednoho z nás. Ne na mne. Ale já představuji ve třídě jakousi vyšší moc. A když se něco podobného stane, výkonná moc přísluší mně.

Jenomže milý Mehnert potom, toť se ví, dostal strach a o přestávce po něm nebylo ani vidu ani slechu. Až když už jsme všichni seděli ve fysikálním kabinetě, přišel s Čamrdou, to jest s panem profesorem Kaulem. Šel s nimi ještě školník. Ten totiž panu profesorovi Kaulovi pomáhá vždycky při pokusech.

Měl se předvádět nějaký pokus s elektrickými jiskrami. Délka jisker nebo něco podobného. Kaul a školník rozestavovali přístroje. Potom zatáhli černé záclony. Aby bylo ve tmě jiskry lépe vidět. »Člověče, « šeptá mi tiše do ucha Korte, můj soused. »Teď je báječná příležitost. Proplížíš se ve tmě dopředu, k první lavici, vlepíš Mehnertovi jednu za ucho, a než Čamrda, to jest profesor Kaul, rozsvítí, jsi už dávno zase na svém místě.«

Návrh se mi velmi zamlouval. Protože když takový zrádce jako Mehnert dostane přede všemi facku, až to mlaskne, a při světle se potom ukáže, že mu ji nikdo nedal, leda snad spravedlnost sama - takový nadpřirozený zásah je prostě štěstí.” Gustav se pátravě rozhlédl. Ostatní napjatě naslouchali.

„Inu ano,” prohodil. „Bylo tma jako v ranci. Jako ve sklepě. A Čamrda, to jest profesor Kaul, řekl, že to hned spustí a abychom dávali na jiskry pozor. A zatímco všichni dá vah pozor, odplížil jsem se k první lavici a jaksepatří jsem se rozpřáhl. Minout jsem se nemohl, neboť Mehnert sedává už léta v první řadě hned na kraji.

Jak povídám, rozmáchl jsem se ze všech sil a vsolil jsem tomu padouchovi jednu, div mi ruka neupadla.”

Kapitán Schmauch se plácl do kolena. „Výborně! A vrátil ses na misto. A nebyl to nikdo!”

Gustav smutné zavrtěl hlavou. „Ó ne, nevrátil jsem se na místo. Samým leknutím jsem zůstal stát, kde jsem stál.”

„Leknutím?” ptala se Klotilda. „Jak to?”

„Mehnert totiž neměl vlasy.”

„Neměl vlasy?” ptal se Emil.

„Měl pleš. Víte, nebyl to Mehnert, byl to Čamrda, to jest profesor Kaul.”

I sklepník, který kapitánovi přinesl grog, začal naslouchat.

„Ano,” opakoval Gustav. „Profesor si ve tmě sedl do lavice vedle Mehnerta, protože i on chtěl ten pokus vidět. To je pochopitelné. Pro profesora fysiky je fysika velezajímavá věc. Jenomže - mohl jsem já čuchat, že si ve tmě sedne na Mehnertovo místo?”

Kapitán Schmauch se rozesmál, že nebylo ani slyšet hudbu. A hrála právě pochod!

Slečna Klotilda Duchvarná zbledla jako křída. „To je strašné!” zašeptala. „Až mě mrazí.”

Soudní rada se předklonil. „A jak to dopadlo?”

Gustav se poškrabal za uchem. „Ech, vždyť na tom houby záleží,” řekl. „Ale přesto! Jářku, znám chvíle, kdy mi bylo líp. Tak tedy najednou někdo rozsvítil! A Čamrda seděl na Mehnertově místě a držel si pleš. Nebylo divu, že ho hlava bolela. Udělal jsem, co bylo v mých silách. Třída seděla, jako by do ní hrom uhodil. A u tabule stál náš starý školník a koukal jako u vyjevení. A elektrické jiskry horlivě sršely dál. Ale nikdo po nich ani nekoukl.

»Kdo to byl?« zeptal se Čamrda, totiž pan profesor Kaul, po dlouhém mlčení.

»Já!« povídám. »Prosím, abyste mi to prominul, pane profesore. Já jsem se zmýlil. «

»Na to se spolehni, « vykřikl profesor a vyřítil se uprostřed hodiny ze dveří. Přitom si držel hlavu, jako by se bál, aby mu nespadla!”

„To je báječné!” zvolala Pony. „Jsi sekáč!”

Gustav se zamyslil. Potom pokračoval. „Pak už mi bylo všechno jedno. Zatímco všichni ostatní seděli celí paf, podal jsem si Mehnerta a zmlátil ho, že už se ani do svých šatů nehodil. Nebyl potom tři dny ve škole. - Inu ano. A když jsem našeho šlechetného primuse takto vyvedl z rovnováhy, přišel školník a odvedl mě k řediteli. Čamrda seděl na pohovce a měl na hlavě studený náčinek.

„Právě jsem se dověděl, že jsi ve tmě přepadl starého, zasloužilého učitele našeho ústavu,” povídá šerif. „Budeš samozřejmě vyloučen. Ale předtím tě vyzývám, abys nám sdělil pohnutky svého zákeřného počínání!” Tu to do mne vjelo! Že jsem zákeřný, to mi ještě nikdo neřekl. A tak jsem prostě všechno vyklopil. Řekl jsem, že je-li někdo zákeřný, pak že je to jejich vzorný žáček Mehnert. A ta rána do týla že vlastně platila jemu, za to, že šel o přestávce k říďovi a tam zradil jednoho kamaráda ze třídy. A ať si laskavě zajdou do fysikálního kabinetu a s pohnutím popatří na to, co z jejich miláčka zbylo. Když je jim takový prachšpatný charakter milejší než já, nedá se nic dělat! A tak dále.

Kapitán Schmauch pohlédl láskyplně na Gustava, který byl celý rozzuřený. „A co bylo dál?”

„Potom se stalo něco, co panu profesorovi Kaulovi do smrti nezapomenu.”

„Co udělal?” vyhrkl Emil.

„Dal se do smíchu,” odpověděl Gustav. „Dal se do smíchu a smál se, až mu spadl obkladek!”

Kapitán Schmauch se praštil do kolena. Hned nato se otočil ke sklepníkovi, který tu pořád ještě stál a poslouchal, a zvolal: „Pane vrchní, grog číslo dvě!”

Za chvíli přišel na jeviště zase ten naparáděný pán. Pokládá prý za zvláštní potěšení, že smí obecenstvu ohlásit herce a zpěváka, který vystupoval ve všech velkých kabaretech země a všude byl zahrnován bouřlivou pochvalou.

„To jsem zvědav!” prohlásil kapitán Schmauch. „Že by se někdo, kdo měl takový úspěch, harcoval zrovna do Korlsbuttelu?” Čekali tedy, až se opona znovu zvedne.

Když se tak stalo a objevil se slavný umělec, ulevil si Emil docela nahlas: „Ach, ty chudáku!”

Velký umělec nebyl totiž nikdo jiný než konferenciér. Jenomže byl v cylindru, měl vycházkovou hůl a monokl.

„Zde jsem!” uvedl se. „Nejprve vám přednesu něco vážnějšího: šanson nazvaný ,Takový je život. Božku, hrábni do toho!” (Božek byl pianista. A „hrábni do toho” se týkalo klavíru.)”

Když dozpíval, řekla babička: „Vystupoval-li tenhle plácal ve velkých kabaretech, jsem já císařovna , Alžběta.”

„Umělec” zapěl potom dvě veselé písničky, které vyzněly stejně žalostně. A poté ohlásil desetiminutovou přestávku.

Chlapci vyšli z hotelu na dunu a pozorovali moře. Bylo hladké a mělo barvu olova. Jenom odraz měsíčního světla táhl se jako úzká stříbrná brázda po temných vodách.

Vlny pleskaly v pravidelných intervalech o břeh. Siluety četných plážových košů odrážely se od obzoru jako žitné snopy na nočním poli.

Pod oblohou posetou třpytícími se hvězdami zmocňovala se chlapců lehká hrůza.

„Mně je zima,” zašeptal Profesor.

Vrátili se tedy zase do sálu k Pony a k dospělým.

Po přestávce vystoupila ještě jednou akrobatická tanečnice. Po ní předvedl kouzelník fantastická kouzla s kartami. A posléze přišel zlatý hřeb večera: „The three Byrons”!

Co dokázal Mr Byron se svými dvojčaty, bylo skoro k nevíře. Obecenstvo sedělo na židlích jako ztuhlé a bálo se i dýchat.

Nejúžasnější bylo, když si Mr Byron lehl naznak na taburet a vztyčil ruce. Jackie Byron, větší dvojče, udělal stojku na otcově pravé dlani, Mackie Byron na levé. Zpočátku se ještě rukama přidržovali otcových paží, ale potom se pustili a

připažili ruce rovně ke švům na kalhotách! Tak stah na hlavách jako malí převrácení vojáčci. Po chvíli skočili na nohy a usmívali se jakoby nic.

Mr Byron zůstal ležet na podušce, přitáhl kolena k tělu a zvedl nohy. Mackie si lehl břichem na otcovo chodidlo. A Mr Byron začal pohybovat nohama, jako když šlape kolo, a Mackie se na otcových chodidlech roztočil jako rozvířené vřeteno. A z čista jasna vyletěl do vzduchu, zavířil kolem vlastní osy, zase dopadl na Byronovy nohy, znovu byl vymrštěn, otočil se v povětří o devadesát stupňů a dopadl — ne, nedopadl, najednou stál nohama na nohách Mr Byrona!

„Já už se na to nemohu dívat!” prohlásila Klotilda chvějícím se hlasem.

Ale Emil, Gustav a Profesor byli uchváceni.

„Škoda, že tu není malý Dienstag,” řekl Gustav.

Potom si jedno z dvojčat lehlo na taburet - byl to Jackie -zdvihl ruce, uchopil otce za ruce a ten velký, těžký atlet udělal pak stojku na Jackieho vztyčených dlaních!

„Že tomu Jackiemu nepopraskají kosti!” zašeptal Emil.

Gustav přitakal: „Opravdu. Že se nic nestane, je proti všem fysikálním zákonům.”

Když tři Byronové své umělecké kousky skončili, propukl neslýchaný potlesk. Korlsbuttelští domorodci, kteří stáli před hotelem a nakukovali do sálu skulinou mezi záclonami, tleskali tak dlouho, až vyplašili netopýry, kteří začali rozčileně poletovat sem a tam. V sále musili dvanáctkrát vytáhnout oponu.

Gustav popadl svůj anglický slovník a vstal, odhodlán ke všemu. „Jdu!” řekl a hnal se pryč. Emil a Profesor kvapili za ním.

Čekali na dvojčata na chodbě za jevištěm.

„Hallo, boys!“1 zavolal na ně Profesor.

Dvojčata se ohlédla.

„A moment, please,“2 požádal Gustav.

Mackie, ten menší, se dal na útěk a zmizel v jakémsi zadním pokojíku. Jackie zůstal stát.

„You are wonderfull,” řekl Emil. „Very nice, indeed. My compliments, Byron.“3

Jackie Byron k nim přistoupil. Vypadal velmi unaveně a byl celý zpocený.

Gustav listoval ve slovníku. „Hallo, dear,” zakoktal potom. „We have seen you. Iťs the greatest impression in all my life, by Jove! Do you understand?“4

Jackie Byron hleděl hezkou chvíli na ty tři kluky. Potom suše řekl: „Nehloupněte! Neznám slova anglicky. Nazdar, pánové!”

Kluci zůstali s pusou dokořán.

Gustav sklapl slovník. „Mě raní mrtvice. Ty nejsi Angličan?”

„Kdepak,” odpověděl Jackie. „Naše jméno - to je pouze umělecké jméno. Cizí jména víc lákají. Co myslíte, jak asi se jmenuji ve skutečnosti?”

Svraštili čela a uvažovali. „Raději nám to rovnou řekni,” vybídl ho Profesor. „Jinak můžeme projít celý adresář.”

Jackie položil prst na rty. „Ne abyste to někomu vyzvonili. Jmenuji se - ne, raději to nepovím.”

Emil prohlásil: „Já se jmenuji Tischbein. Tvé jméno nemůže být o moc horší.”

„Ó ano,” řekl Jackie. „Dobrá. Jmenuji se Pavel Pachulke a jsem z Berlína-Teltowa.”

„Pavlíček Pachulke,” zašeptal Gustav. „Z Teltowa nad Řepou!” Nevycházel z úžasu. „Nu, na tom houby záleží. Já se jmenuji Gustav. A oznamujeme ti, že jsme jaksepatří nadšeni. Člověče, vy jste elitní třída!”

Jackieho ta chvála potěšila. „To jsem rád,” řekl. „Přijdete zítra zase na plovárnu?”

Kluci přisvědčili.

„Tedy na shledanou zítra!” zvolal Jackie a běžel do pokoje, kam před chvílí zmizel jeho bratr.

Kluci zůstali stát na chodbě, koukali jeden na druhého a nakonec se dali do smíchu.

Gustav vstrčil slovník opovržlivě do kapsy, zavěsil se do Emila i do Profesora a prohlásil: „Tak vidíte! Nač se učit cizím jazykům?”

Osmá kapitola OBJEVÍ SE TŘETÍ DVOJČE

Druhý den lilo jako z konve. Chlapci byli tedy doma, psali dopisy a pohlednice, hráli šach a halmu, každou chvíli vyhlíželi z okna a připadali si jako rosničky ve sklenici. Naštěstí přišel na návštěvu malý Dienstag. Měl tatínkův deštník a stál v zahradě jako hříbeček.

Pustili ho dovnitř a začali před ním horovat o trojici Byronů a o jejich umělecké produkci. Také mu sdělili, že Pony byla oslovena „milostivá slečno”.

„Nic naplat,” prohlásil Dienstag. „Stárneme.”

A protože Pony byla v kuchyni a zaučovala se u Klotildy ve vaření, hnali se přes chodbu, vpadli do dveří a volali: „Milostivá slečno, venku stojí váš tanečník!”

Pony doopravdy vykoukla z okna.

Kluci spustili hurónský řev a letěli zpátky na verandu. Tam si najednou Profesor vzpomněl: „Dostali jste také za slohový úkol napsat, co jste zažili o prázdninách?”

„No bodejť!” řekl Gustav. „Je to každý rok stejné. »Nejkrásnější prázdninový zážitek«, »Nejnapínavější prázdninová příhoda« a »Zajímavá prázdninová příhoda«! Pomalu už se ti ani nechce něco prožít!”

„V tomhle psím počasí bychom mohli tu úlohu napsat vlastně už dnes,” navrhoval Profesor. „Alespoň to budeme mít z krku.”

Emil byl pro. Ale Gustav a Dienstag protestovali.

Profesor se pokoušel o zprostředkování. „Začněme alespoň s předběžným studiem.” Vzal se stolu knihu - byla to otcova -a začal v ní listovat. „Snad se něco příhodného najde. Třebas jenom nějaký citát.”

„Náš němčinář nenávidí citáty,” namítl Gustav. „Je toho názoru, abychom laskavě sami přišli na nějaký nápad a neopisovali z knih. To prý je stejně zavrženíhodné, jako když se opisuje od souseda.” Zasmál se pro sebe. „Co se mne týče -opisuju raději od souseda.”

Emil se Profesora ptal, co to čte.

„To vám neřeknu,” odpověděl Profesor. „Musíte hádat. Poslouchejte!” Sedl si na stůl a četl: „U nás je zpěv prvním stupněm vzdělání, všechno ostatní se k němu pojí, všemu ostatnímu je zpěv prostředníkem. Nejjednodušší požitek a nejjednodušší poučka se u nás oživuje a vštěpuje zpěvem, ba i všechny dochované odkazy naší víry a našich obyčejů sdělujeme zpěvem.” Profesor vzhlédl od knihy. „Tak kdo to napsal?”

„Patrně dirigent nějakého pěveckého spolku,” prohlásil Gustav.

Profesor se rozesmál. „Chyba lávky! Člověče, ty ses ale blamoval! To je z Goetha!”

„Když z Goetha, tak z Goetha, milý Profesore,” řekl Dienstag. „Z pana šlechtice Goetha.”

„Stejně na tom houby záleží,” zamumlal Gustav.

Profesor četl dál. „Tím, že děti cvičíme, aby tóny, které vyhazují, zapisovaly na tabuli jako značky, a podníceny těmito značkami, znovu je nalézaly ve svých hrdlech a potom pod ně připisovaly text, cvičíme současně ruku, sluch i zrak a naučíme děti pravopisu a krasopisu mnohem rychleji, než bychom se nadáli. A poněvadž se to všechno musí vykonávat a napodobovat podle čistých měr, podle přesně stanovených čísel, chápou nakonec i vysokou hodnotu počtářského a měřičského umění mnohem rychleji než kterýmkoliv jiným způsobem. Proto jsme ze všeho jiného zvolili za výchovný prvek hudbu, neboť od ní vedou schůdné cesty všemi směry.”

„Copak Goethe byl ředitelem školy?” ptal se Dienstag udiveně. „Já myslil, že byl ministrem.”

„Všecko zpěvem!” zvolal Gustav celý bez sebe. „Představte si, že bychom musili v boudě úrokový počet a rovnice o jedné neznámé zpívat! Jářku, mně se nezdá, že by to bylo krásné!”

„Goethe měl jistě na mysli jenom první školní léta,” poznamenal Emil. „V počátcích totiž všechny obory velmi úzce souvisí.”

Vtom vešel na verandu soudní rada. „Copak to tu čtete?” Profesor mu to vysvětlil.

„Aha,” prohodil soudní rada. „Putování Viléma Meistera.”

„Já jsem rozhodně proti zpívanému vyučování,” prohlásil Gustav. „Mám ze zpěvu čtyřku. Jsem naprosto nemuzikální. A teď si představte, že bych musil v každém předmětu a v každé vyučovací hodině zpívat! V latině, matematice, dějepisu a také - ne, to si nesmím ani představit!”

„O moc líp ti latina a matematika ani bez zpěvu nepůjde!”

„To je pravda,” přiznal Gustav. „Tedy prosím, od nynějška můžeme pro mne za mne nepravidelná slovesa časovat čtyřhlasně.”

Soudní rada Haberland se rozesmál. „Pedagogická provincie, kterou Goethe líčí v »Putování Viléma Meistera«, je humanistický výplod přání velmi starého a velmi velikého básníka. Později tomu lépe porozumíte.”

„Není to nijak nepochopitelné,” ozval se Profesor. „Poslyšte!” A četl: „Zdravé, normálně narozené děti přinášejí si mnohé na svět; příroda dala každému vše, co pro život potřebuje. Naší povinností je to rozvíjet. Ale častěji se to všecko lépe rozvine samo od sebe.” Zavřel knihu a rozhlédl se po kamarádech. „Tak vidíte!”

„Co?” ptal se Gustav. „Zdravé, normálně narozené děti jsme všichni, jak tu sedíme. A co dál?”

Profesor ťukl ukazováčkem na knihu. „Goethe je toho názoru…”

„Pan šlechtic Goethe je toho názoru…” opravil ho Dienstag.

„Goethe je toho názoru, že je v nás od přírody - tak říkajíc prozatím utajeno - vše, co potřebujeme k životu. A může se to samo sebou rozvinout, praví Goethe. Nemusí nás pořád někdo cepovat. Předpisy, dozorem, udílením vysvědčení.” Podíval se na otce: „Ty víš dobře, že tím nemyslím tebe, tatínku! Ale mnozí rodiče a učitelé jdou na to zásadně špatně.”

„Je zatraceně těžké vychovávat děti tak, aby to nebylo ani moc, ani málo,” podotkl soudní rada. „A u každého dítěte je to jiné. Některé dítě rozvíjí své vrozené schopnosti snadno a bez námahy. A u jiného abys je páčil kleštěmi, jinak se na světlo boží nedostanou.” Sedl si. „Však to jednou sami poznáte, až budete otci!”

„Na to se těším už dnes,” poznamenal Emil.

„No, někdy by z toho člověk také zešedivěl!” Pan rada se podíval na syna. „Ty víš, synku, že tím nemyslím tebe.”

„Tomu samostatnému vyvíjení rozumím,” tvrdil Gustav. „Já bych mohl i bez diktátů, bez zůstávání po škole a bez vysvědčení být stejně dobrým automobilovým závodníkem. Naopak, ještě lepším. Protože bych měl mnohem více času k trénování.”

„Vážení pánové,” řekl soudní rada Haberland s úsměvem, „chcete tedy pár dní nerušeně pěstovat samostatný vývoj? To lze zařídit. Před chvílí jsem šel okolo cestovní kanceláře a tam jsem si přečetl, že se pozítří jede do Kodaně. Cesta potrvá několik dní. Už jsem v Kodani dlouho nebyl. Ani v Klampenborgu a Marienlystu. Stýská se mi po Dánsku. Navrhuji, abychom moje paní a já, paní babička, naše Klotilda a Pony nasedli pozítří ve Warnemunde na trajekt a odpluli na sever.”

„A my?” ptal se Profesor.

„Vy chlapci zůstanete sami v Korlsbuttelu. Obědvat můžete v hostinci. Nechám vám tu peníze, ovšem nebudete-li to považovat za přílišný zásah do vašeho samostatného vývoje.”

„Nejsme malicherní,” podotkl Gustav. „Peníze si vezmeme.”

„Ale o všechno ostatní se musíte starat sami,” upozorňoval soudní rada. „Budete mít habaděj příležitosti rozvíjet se, jak srdce ráčí. Budete sami za sebe zodpovídat a poznáte, je-li to zábava nebo břemeno. Platí?”

Kluci byli radostí bez sebe.

Profesor přistoupil k soudnímu radovi a zeptal se s pýchou: „Viděli jste někdy lepšího tatínka, než je ten můj?”

„Ne!” zařvali chlapci.

Malý Dienstag zvedl ruku jako ve škole a prosil: „Pane soudní rado, nemohli by moji rodiče jet taky s vámi?”

Odpoledne pořád ještě pršelo. Když seděli u svačiny, přišel kapitán Schmauch. Klotilda mu musila uvařit horký grog. Sedl si do lenošky, nacpal si lulku a bafal na záclony modrý kouř. „Tady je útulně!” pochvaloval si. „Od včerejšího večera, co jsem byl s vámi, se mi ve vlastním domě stýská.”

„Měl jste se oženit, když jste byl mladší,” prohodila babička.

„Ne, nic takového,” řekl kapitán. „Muž trvale na moři a paní choť trvale sama doma - to by nebylo to pravé. Dnes večer odpluji zase na pár dní do jižního Švédska. S nákladem dříví. Takhle se plavím už pár desetiletí. A vždycky sám! Kdyby alespoň Jenda zůstal v Korlsbuttelu natrvalo. Ale až se vyučí, půjde někam do Anglie nebo do Francie. Číšník musí projít světem, nemůže kvůli starému strýci trčet tady. Ano, ano. A člověk stárne den ode dne. Až jednoho krásného dne stárnout přestane.” Byl upřímně dojat. Proto mu dali honem ještě jeden grog.

Ale potom už musil na loď. Navlekl si námořnický plášť, napuštěný olejem, a vykročil do deště. Směr Švédsko.

Po večeři byli chlapci zase sami na verandě. Dienstag ještě neodešel. Měl od rodičů dovolení do devíti hodin. Déšť bubnoval na střechu. Hoši se nudili.

Pojednou se na okno verandy přitiskla tvář. A kdosi tiše zaklepal na sklo.

Chlapci vyskočili. Profesor běžel ke dveřím. „Kdo tam?” ptal se.

Zahalená postava vkročila rychle do dveří.

Byl to Jenda Schmauch, pikolík. „Promiňte, že vyrušuji,” omlouval se. „Ale musím se s vámi poradit.” Sňal mokrou pláštěnku. „Představte si tohle: Asi k osmé hodině objednal si u mne pan Byron čaj. Na pokoj. Odnesl jsem mu ho tam a chci

zase odejít. Ale on mě zadržel, že prý se mě musí na něco zeptat. A že o tom nikdo nesmi vědět.” Kývl jsem. Co jsem mohl jiného dělat, ne? A on povídá: „Ty umíš výborně cvičit. Viděl jsem tě cvičit na koupališti. Máš talent. Když tě vycvičím, může z tebe být nádherný akrobat. A hlavně jsi tak zázračně maličký a lehounký! Ukaž, potěžkám tě!” A vyzdvihl mě jednou rukou a zatočil se mnou v povětří, až se mi před očima zatmělo. Potom mě zase postavil na zem. „Vychladne vám čaj, pane Byrone,” povídám mu a koukám vypadnout. Ale on mi zastoupil dveře a ptal se, jestli bych nechtěl být artistou a vystupovat s ním. „Ale vždyť máte svoje dvojčata,” povídám. „K čemu potřebujete ještě třetího?” A on na to: „Nepotřebuji žádného třetího, ale druhého.” A víte, co ještě říkal? Kluci vzrušeně poslouchali.

Pikolo pokračoval: „To vám bylo směšné, co povídal. Ale zároveň příšerné! Víte, on řekl: »Jackie začíná být pro mne moc těžký! «”

„Těžký?” opáčil Dienstag.

„Inu ano. Jackie roste. A čím víc roste, tím víc váží. A protože hodně váží, otec s ním už nemůže některé cviky dělat. A jiné cviky už se jim tak dobře nedaří. Anebo začínají být nebezpečné. Jestli Jackie takhle dál poroste, pan Byron už ho nemůže potřebovat.”

Kluci stáli jako sloupy a ani nedutali. Pikolo pokračoval: „Proto pan Byron chce, abych s ním a s Mackiem odjel. Chce s námi ujet za noci a za tmy. Před Jackiem se o tom nesmí ani muknout. Takovou náhradu, jako jsem já, prý by pan Byron hned tak nenašel, povídal.”

Emil se popadl za hlavu. „Ale proboha!” vykřikl. „Ten člověk nemůže přece jednoduše svého syna nechat někde na baltském pobřeží jenom proto, že kluk roste! To je šílenství! Co si ten Jackie počne?!”

„Chudák Pavlíček!” zašeptal Gustav. Profesor chodil sem a tam po verandě. „To by tak hrálo! My to za žádných okolností nestrpíme. Odložit dvojče jakoby nic! A třetí angažovat! Ne, to se nestane!”

„Štěstí, že naši dospělí jedou do Dánska,” prohlásil Gustav. „Alespoň nám nebudou překážet!”

Emil praštil do stolu. „Ten svaložrout se podiví! To je zase jednou záležitost pro nás! Kdy myslíš, že chce upláchnout?” obrátil se na pikolíka.

„Mr Byron prý se zařídí úplně podle mne,” odpověděl Jenda Schmauch. „Já jsem pro něho příležitost, která se hned tak nevrátí.”

„Počkáme, až dospělí odjedou,” rozhodl Profesor. „Potom ihned svoláme válečnou radu. Do té doby - slyšíš, Jendo - do té doby budeš držet Byrona v šachu. Rozuměls?”

Pikolík přikývl.

Ozval se Dienstag: „Ale tentokrát se nedám posadit k telefonu! To vám povídám!”

„Tentokrát se telefonovat vůbec nebude,” prohlásil Gustav. „Tentokrát se bude jenom jednat.”

Jenda Schmauch si přehodil přes ramena mokrou pláštěnku. „Dáte mi tedy vědět!” Zamířil ke dveřím. „Heslo Emil!” A byl ten tam.

„Heslo Emil!” volali za ním ostatní.

Ale v odpověď jim zvenčí zavyl jen vítr.

Náhle se otevřely druhé dveře a jimi nakoukla Klotilda Šosatá. „Co se děje?”

„Ale Klotildko!” povídá Profesor. „Co by se dělo?”

Devátá kapitola DETEKTIVOVÉ MEZI SEBOU

Pozítří zrána odjeli dospělí s Pony do Warnemunde, aby se tam nalodili na parník do Dánska. Ženy, především Klotilda, která byla velmi rozčilená, chtěly chlapcům honem ještě udílet tisíce hospodářských rad. Ale soudní rada je zahnal do kupé, dal Profesorovi dvacet marek a řekl: „Na obědy choďte do hostince. Všecko, co budete jinak potřebovat, si nakoupíte u kupce Warkentiena. Kromě toho máte ještě železné zásoby v Klotildině spíži. Večer zamykejte dobře dům! Nevyvádějte žádné hlouposti! A kdybyste si nevěděli rady, zatelegrafujte do Kodaně. Budeme bydlit v Anglickém hotelu.”

„Toho nebude třeba,” ujišťoval Profesor. „Tím lépe,” opáčil soudní rada. „Přeji vám šťastný vývoj!” A nastoupil do vlaku. Ženy vyhlížely z okna a mávaly.

O několik minut později byli Emil, Gustav a Profesor sami. Jejich samostatnému vývoji nestálo už nic v cestě.

Vrátili se do vily. Bylo pod mrakem a vál studený vítr. Na koupání nebylo ani pomyšlení.

Profesor vyndal z psacího stolu papír a tužku a narovnal si brýle. „Nejprve musíme mít pracovní plán,” prohlásil. „Každý den bude mít jeden z nás službu. Dnes já. Zítra Emil. Pozítří Gustav. Ten, kdo bude mít službu, musí ostatní vzbudit, všechno nutné obstarat, uvařit kávu, uchystat večeři, opatrovat domácí klíče a prostě vůbec udělat vše, co bude třeba.”

„Ale zuby si každý vyčistí sám?” zeptal se Gustav a nejapné se rozchechtal. Potom však zvážněl a řekl, že neví, jak se vaří káva.

„To se naučíš!” řekl Emil.

Poté šli do špižírny a udělali tam důkladnou inventuru. Sepsali přesně, kolik je tam vajec, plechových konserv, salámů, brambor, okurek, jablek, sádla, másla atd.

„To budou dospělí koukat, jak nám samostatnost nedá žádnou práci,” prohlásil Profesor. Nato vzal síťovku a šel k Warkentienovi nakoupit, protože měl službu. Emil a Gustav šli s ním.

V krámě u Warkentiena se dlouho rozhlíželi; kupec jim nabízel všechno možné.

Profesor pohlédl rozpačitě na kamarády. Potom řekl: „Pane Warkentiene, promiňte, že jsme vyrušovali. Ale my, jak vidím, ve špižírně už všechno máme.” A s prázdnou síťovkou ubírali se zase domů.

„To jsou zkušenosti,” řekl Profesor, když se vrátili, „které člověk musí udělat!”

„Aha!” utrousil Gustav. Donesl si jablko a zakousl se do něho.

Profesor vzal inventurní seznam a škrtí v něm jedno jablko. „ Není nad bezvadný pořádek,” řekl.

„Stejně na tom houby záleží!” zamumlal Gustav žvýkaje.

V poledne, když se chystali jít do hospody, navrhl Emil: „Peníze za obědy bychom vlastně mohli ušetřit. Víte co? Budu vařit sám!”

„A co?” vyptával se Gustav.

„Já něco usmažím,” řekl Emil a vyhrnul si rukávy. „Vejce tady jsou. Máslo tu je. Salám je tu taky. Udělám sázená vejce na salámu. K tomu si vezmeme chleba, abychom se zasytili. A nakonec si otevřeme jahodovou konservu.”

Uvázal si Klotildinu zástěru, připravil si na stůl máslo, vejce, salám, nůž a sůl, postavil na plyn pánev, dal do ní máslo, do rozpáleného másla nakrájel plátky salámu, rozbil o okraj pánve dvě vajíčka, vylil obratně jejich obsah ze skořápek na salám a vhodil do toho špetku soli.

Kamarádi sledovali jeho vyčerpávající činnost s napětím a s tichým obdivem.

„Žloutek se neroztekl,” konstatoval pyšně Emil. „To je na tom nejtěžší.”

Otevřeným oknem nakoukl do kuchyně malý Dienstag. A v mžiku se vysoukal na okenní rám a tam se po domácku usadil. Chvíli na Emila hleděl a potom pravil uznale: „Jako vyučený kuchař!”

„To je všechno cvik!” odpověděl Emil. „My nemáme služebnou. A když má maminka přes poledne práci, musím se o jídlo starat já.”

Dienstag jim oznámil, že smí příští dny spát u Profesora. Chlapci měli velikou radost. „Ale do Kodaně rodiče v žádném případě jet nechtěli,” dodával. „Nechtělo se jim! Jako by to byl nějaký důvod, viďte?”

„Nechápavá!” zvolal Gustav pohoršeně.

Dienstag pokrčil rameny. „Mohu já se takhle samostatně vyvíjet?!”

Emil přitáhl trochu plyn. „Nemůžeme jíst najednou. Tu porci, co mám na pánvičce, dostane Gustav, protože je z nás největší žrout - nenasyta.” Hoši se smáli. Jenom Gustav se nesmál: „Vy pánvičkovatí bábovkové!” řekl. (Tuto nadávku si sám vymyslil.)

Profesor vyndal z příborníku talíř a příbor. Emil dal sázená vejce na talíř a odkrojil dva krajíce chleba.

Gustav se posadil ke kuchyňskému stolu, nadrobil si na vejce chléb a pustil se do jídla.

Profesor přinesl kuchyňský ručník a uvázali jej Gustavovi okolo krku. Vypadal jako pacient u zubaře.

Emil dal na pánev druhou porci salámu a vajec.

Profesor si sedl na kuchyňskou lavici a spustil: „Tak. A teď přijde to hlavní. Zatímco Emil a já budeme jíst a umývat nádobí, Gustav s Dienstagem zajdou do hotelu a promluví se Schmauchem. Musíme v prvé řadě vědět, zdali s ním chce Mr

Byron pořád ještě upláchnout. Jestli ano, ať se pikolo s Byronem prostě o všem domluví: kdy utečou a pojedou-li vlakem nebo parníkem.”

„Půjčil bych jim třeba svůj motocykl,” podotkl ironicky Gustav. „A proč máme toho chlapa napřed vlastně nechat napolo utéci? To nechápu. Nebylo by lepší rovnou k němu jít a říci: „Poslyšte, velevážený, žádné taškařinky! Vy pěkně zůstanete zde, nebo vám ukážeme, zač je toho loket! To by bylo mnohem jednodušší. Ne?”

„Ne,” rozhodl Emil. „To by nebylo jednodušší. Půjdeme-li na něho takhle, zůstane pár dní tady a potom stejně vezme roha! I když bez pikolíka! Ale Jackie bude stejně v bryndě!”

„Tak, tak,” přisvědčil Profesor. „Udělejte to, jak jsem řekl!”

„A řekněte Jendovi, ať navrhne pro útěk pokud možno pozdní noční hodinu!” radil Emil. „Proč to?” ptal se Dienstag.

„Protože v tu dobu bude Jackie spát a nezpozoruje, že ho táta opustil. A až se ráno probudí, jeho otec i Mackie budou už zase dávno zpátky. A Jackie bude ušetřen zklamání.”

Gustav vstal. „To byla nejlepší sázená vejce, jaká jsem kdy jedl. Schovejte mi talíř jahod, vy dvě domácí pomocnice!” Šťouchl do malého Dienstaga a ten se skulil s okna do zahrady; Gustav skočil za ním.

Bylo slyšet, jak upalují po štěrkované pěšině. A hned nato zaklapla vrátka u zahrady.

Emil a Profesor se najedli. Pro Gustava dali stranou talířek jahod. A teď stáli u dřezů. Emil oplachoval nádobí a čistil příbory. Profesor všecko utíral a ukládal do kredence.

Pánev šla nejhůř vyčistit. Ale nakonec se přece jen leskla jako zrcadlo.

Umyli si ruce. Zatímco Emil věšel ručník na háček, říkal: „S otci jsou potíže. Jednomu klukovi táta chce upláchnout a druhému zas se vnucuje nový otec, ačkoliv kluk o něho nestojí.”

„Kterému jinému klukovi?” ptal se Profesor. A protože Emil neodpověděl, podíval se na něho. A najednou pochopil. „Ach tak!”

„Ještě jsem se o tom živé duši nezmínil,” pokračoval Emil. „Ani s maminkou jsem o tom nemluvil. S tou už teprve ne.”

„Já bych to nikomu neřekl,” prohodil Profesor.

Emil sundal pánev z háčku a pověsil ji na druhý. Utáhl kohoutek u vodovodu. Popošel k oknu a zavřel je. „Musím si o tom s někým pohovořit. Je to pro mne velmi těžké, chápeš? Na svého otce se sotva pamatuju. Od té doby, co zemřel, jsme s maminkou sami. Nikdy mě nenapadlo, že by se to mohlo změnit. A pořád jsem si myslil: Až budu vydělávat, bude všecko krásnější. O prázdninách budeme podnikat daleké cesty. Nebo kratší. A najmeme si větší byt. S pořádným nábytkem. A koupíme si hodně pěkných knih. Dvakrát týdně bude chodit poklízečka. A prádlo budeme dávat z domu. -Ano, tak si to člověk představuje. A místo toho z čista jasna přijde cizí člověk a chce si matku vzít. A kdo teď najme větší byt? On! A kdo bude s maminkou cestovat? On! A kdo jí vezme posluhovačku? On! On vydělává. A jestli já vydělám nějaké peníze, na tom nesejde! Prý mohu dokonce studovat, povídal! Všude on! A najednou už matce nemohu ani všecko říci! Snad ji to už ani nezajímá, říkám si v duchu. Večer pak nemohu spát. A když maminka přijde, schválně zhluboka oddechuji, jako bych přece jen spal! A nejraději bych hlasitě brečel! Jako malý chlapeček!” Emil polkl naprázdno. Potom se rázně vzchopil. „Nu což, to se poddá. Když ho má ráda, musí si ho vzít. A snad na tom opravdu nezáleží, že život už mě tolik netěší.”

„Možná,” podotkl Profesor. „Ale má ho opravdu ráda?”

„No dovol! Proč by si ho jinak brala? Jistě ho má ráda. On je ostatně velmi milý člověk. Snášíme se spolu docela dobře, on a já.” Upřel oči na Profesora. „Co ty tomu říkáš?”

„Snad smýšlíš příliš sobecky,” řekl Profesor. „Nezdá se ti? Tvoje maminka není jenom tvá matka. Je i žena. Od té doby, co tvůj tatínek umřel, přestala kvůli tobě na to myslit. Protože jsi byl malý. Ale teď už jsi velký dost. Proto zase jednou po dlouhé době myslí na sebe. Má na to plné právo.”

„Já si to také stokrát za den říkám. Ale mrzí mě to, víš? A je to veliká škoda.”

„V životě je leccos veliká škoda,” usoudil Profesor. „Na tom my dva nic nezměníme. Ale je pořád ještě lepší, když je to škoda pro tebe, než aby to byla škoda pro tvou maminku.”

„Samozřejmé,” přisvědčil Emil. „Ale připadá mi, že jsou ve mně dva lidé. Ten jeden všechno uznává a přikyvuje tomu. A ten druhý zavírá oči a tiše pláče. Znáš to?”

„Četl jsem o tom,” přikývl Profesor. „Ale sám tako

1

„Haló, hoši!”

2

„Okamžik, prosím!”

3

„Jste úžasný! Bylo to opravdu krásné. Přijměte mou poklonu, Byrone.”

4

„Haló, příteli! Viděli jsme vás. To je, přisámbůh, největší dojem mého života. Rozumíte?”

„Četl jsem o tom,” přikývl Profesor. „Ale sám takový nejsem. Když něco uznám, pak už mě to netrápí.”

„To ti závidím!” řekl Emil zamyšleně. „Proto jsem byl moc rád, když přišlo tvé pozvání. Neumím se přetvařovat. A možná, že by byla něco zpozorovala. Jen si představ! V tu ránu by prohlásila, že si ho nevezme. To ona mu totiž rovnou řekla: »Vezmu si vás, jenom když můj chlapec bude chtít! « A musil se mě napřed zeptat.”

„To bylo cd tvé paní matky úžasně správné!” prohlásil Profesor uznale.

„No dovol.” pozastavil se Emil. „To bys mou maminku musel znát!”

Po nějaké chvíli si obleku pláště a šli kamarádům naproti. Potkali je v olšinách.

„Zítra ráno to spustí,” hlásil Gustav. „Zítra má totiž pikolo celý den volno. A večer chce ten »gentleman« s mladším dvojčetem a s naším Jendou Schmauchem frnknout. Mr Byron, ten bábovka, chce totiž buď jak buď odjet posledním parníkem, protože to už Jackie bude spát. Z Warnemunde hodlá jet dál vlakem. Do Polska. Tam má příbuzné. A chce tam nějakou dobu s novým dvojčetem trénovat, dřív než přijme nové angažmá.”

„Mám docela jednoduchý plán,” řekl Dienstag. „Stoupneme si k přístavišti, a až se přihrne, řekneme mu, aby si šel zase pěkně domů lehnout.”

Profesor zavrtěl hlavou. „Tvůj plán je příliš prostý. Takové věci se stávají. My musíme chlapa přistihnout už na cestě. To už se nebude moci nijak vymluvit. Musíme ho nechat kousek cesty odjet. Jinak se nám vysměje. Musíme to navléknout tak, aby měl strach, že zavoláme přístavní policii.”

Usedli na lavičku, jež byla darem okrašlovacího spolku, a půl hodiny se radili. A přesný plán byl hotov:

Pikolo vysvětlí Mr Byronovi, že není dost dobře možné, aby on se s ním a s dvojčetem nalodil v Korlsbuttelu. A ujedná si s ním, že nasedne na parník teprve v příští stanici. V Heidekrugu.

„A jak se dostane Jenda Schmauch do Heidekrugu?” zeptal se Gustav.

„Ty se ptáš?!” zvolal Emil. „Jak jinak než s tebou, na tvém motocyklu!”

„Aha!” hvízdl si Gustav.

„Kdežto detektivové,” vysvětloval Profesor, „nepřisednou na parník ani v Heidekrugu jako Jenda Schmauch, ani v Korlsbuttelu jako Mr Byron a Mackie, ale ještě dřív. V Graalu. Sejdeme do kajuty a v Korlsbuttelu budeme dávat pozor, jestli starý Byron opravdu nasedne. V Heidekrugu pak přistoupí pikolo. Těsně před Warnemunde vylezeme na palubu a prohlásíme: Velevážený pane Pachulke, kdepak máte svého syna Pavla? A jak to, že s vámi jede místo něho pikolo? Jestli nechcete, abychom vás ve Warnemunde odevzdali policii pro pohození syna a únos dítěte, pak se s námi honem zase laskavě vraťte do Korlsbuttelu. Vlakem nebo taxíkem - na váš ctěný účet. Záleží nám neobyčejně na tom, aby se o tom Jackie nedozvěděl. A myslíte, že se bude vzpouzet?”

„Do Korlsbuttelu se vrátit musí,” zvolal Dienstag radostně. „Nezbude mu nic jiného.”

„To je všecko pěkné,” namítl Gustav. „Ale jak se dostanou detektivové do Graalu?”

Upřeli na něho vyčítavý pohled.

„Aha!” rozbřesklo se Gustavovi. „Se mnou na motorce!”

„Ano, tak!” přisvědčil Emil. „Musíš jet tolikrát tam a zpátky, dokud tam všichni nebudou. A potom pojedeš z Graalu docela sám přes Korlsbuttel a Heidekrug až do Warnemunde a vypátráš, kde je nejbližší přístavní policie. Pro případ, že by se Mr Byron přece jen vzpíral! Až my připlujeme parníkem, ty už budeš na místě a budeš očekávat nás a našeho zajatce. Je ti to jasné?”

„Mně ano,” odpověděl Gustav. „Horší je to s motorkou!”

Desátá kapitola DOBRODRUŽSTVÍ NA MOŘI I NA ZEMI

Druhého dne bylo úterý. Když Emil, který měl službu, časně zrána otevřel dům, aby si vzal nachystané mléko a housky, strnul jako sloup. Venku, uprostřed trávníku, seděl Jenda Schmauch, pikolo, smál se a přál mu „dobré jitro”.

„Dnes mám celý den volno. Toho musíme využít.”

„Proč jsi nezazvonil?”

„Nač? Jako zaměstnanec hotelu vím, jak je protivné, když člověka vytáhnou z postele. A tady v trávě bylo pěkně a miloučko. Barometr stoupá.”

Šli do kuchyně a vařili kávu. Mezitím vysvětloval Emil Jendovi plán, na němž se detektivové včera usnesli, a když skončil, dodal: „Opakuju ještě jednou hlavní body: my detektivové vstoupíme na loď už v Graalu. Byron a Mackie nasednou zde v Korlsbuttelu. Ty až v Heidekrugu. A Gustav s motorkou bude stát ve Warnemunde u přístaviště. Bude-li se Byron vzpírat, Gustav dojde pro policii. Do té doby my ostatní Byrona zadržíme.”

Jendovi se ten plán velmi zamlouval. Prostřeli stůl k snídani a šli vzbudit kamarády. Malého Dienstaga oslovovali trvale „milostivá slečno”, protože spal v Ponyině posteli.

Pikolo si přehodil přes ruku ubrousek a vzorně je obsluhoval.

„Vrchní každým coulem,” podotkl Gustav s uznáním. „Ještě sklenku mléka bych prosil, pane vrchní.”

„K službám, pane. Hned!” odpověděl Schmauch. Odběhl do kuchyně a přinesl sklenici mléka, kterou na tácku obratně balancoval. Postavil ji před Gustava a otázal se: „Zdrží se pán u nás delší čas? Počasí je slibné. A náš hotel je prvotřídní. Pánovi se u nás bude jistě líbit.”

„Je mi líto,” odpověděl Gustav. „Musím se hned zase vrátit do Berlína. Zamkl jsem totiž včera ženu a děti do šatníku a klíč jsem nedopatřením odvezl s sebou.”

„Škoda,” řekl Jenda Schmauch. „Mohl jste se totiž jít v pátek podívat do našeho kina na film »Emil a detektivové^.”

„Cože?!” vykřikli kluci a vyskočili.

Pikolo vytáhl z kapsy noviny a připíchl je na rám jednoho obrazu. Mezi inzeráty bylo veliké oznámení tohoto znění:

Četli návěští znovu a znovu. Gustav si vykračoval po pokoji a volal: „Račte vstoupit, velevážení! Zde uvidíte nejvýznamnější kluky přítomné doby! Vstupte, prosím! V prvním díle se k smrti usmějete a v druhém zase smíchy obživnete!”

„Mám horečku z vystoupení. I když je to jenom film. A i když jsme v něm ani nehráli.”

„Ale člověče, vždyť nikdo nebude vědět, že sedíme mezi diváky,” utěšoval ho Emil. „Nebo jsi to někomu vyzvonil, Jendo?”

„Ani živé duši!” ujišťoval je pikolo. „Vaše inkognito je dokonale zachováno.”

„To je tvé štěstí!” řekl Gustav. „Ani trochu totiž nestojíme o to, aby na nás lidé vejrali jako na nová vrata.”

„Baže!” zvolal Dienstag. „Jsme pořádní kluci a žádní filmoví tatrmani!”

Najednou se Jenda Schmauch praštil do čela. „Kam jsem to dal hlavu! Chtěl jsem vás vzít na plachetnici! Proto jsem tak časně vstal! Víte co? Uděláme si pořádný veliký výlet s piknikem a se vším, co k tomu patří! Odpoledne se vrátíme!”

„Já zůstanu doma,” prohlásil Emil. „Mám službu.”

„Blbost!” vyhrkl Gustav. „Dům nikdo neodnese. Jen pojed s námi, ty hloupý!”

„V člunu je místa dost,” poznamenal pikolo. „Je tam i kajuta.”

Ale Emil setrval na svém rozhodnutí.

„Já s vámi - mimochodem - také nemohu jet,” prohlásil malý Dienstag. „V poledne musím být doma k obědu. Nebo bude zle. Když nepřijdu k obědu, nesmím tady v noci spát. To je na beton. A pak bych nemohl s vámi stíhat Byrona. Už jednou to tak bylo. Tehdy jste mě posadili k telefonu. Ale tentokrát chci být při tom. Ať se děje co děje!”

„Dobrá,” souhlasil Gustav. „Poplachtíme tedy jen my tři. Budu obsluhovat motor, když bude třeba. Ale o plachtění nemám ovšem ani ponětí.”

„Zato já!” zvolal Jenda Schmauch. „Stačí, když budete dělat, co vám řeknu!”

Potom běželi do kuchyně a Profesor jim vydal píci. Pro piknik. Složili všechno do starého nákupního koše: jablka, konservy, salám, chleba, máslo, nože, vidličky, talíře, ubrousky.

Emil, který měl službu, poznamenal všechno přesně do seznamu.

Gustav vzal plný koš. „Ten ponesu já. S proviantem se musí zacházet opatrně.”

„Vždyť na tom stejně houby záleží,” řekl Emil s potutelným úsměvem.

„Na jídlo tohle úsloví neplatí,” namítl Gustav vážně. „Gemu čest, tomu čest!”

A dali se na cestu k přístavu.

„Ať jste včas zpátky!” volal na ně Emil, když už Gustav spouštěl motor. „Máme dnes ještě hodně práce.”

„Ahoj!” zařval Gustav. Sedl si vedle kormidla.

„Už zase chroupá jablko,” řekl Dienstag Emilovi. A hned na to zavolal i on: „Ahoj!”

Jola vyplouvala z přístavu. Jenda Schmauch stál u stožáru a rozvinoval velikou plachtu.

Profesor si nasadil svou baskickou čepici a mával jim na rozloučenou. Člun přeplul kolem předmostí. Ven na širé moře. Vanul lehký vítr.

„Teď vypnuli motor,” řekl Dienstag.

Emil přikývl, dal si ruku na oči a hleděl za kamarády.

Jenda Schmauch vztyčil spodní plachtu. Člun plul k severozápadu.

Asi v téže době seděli naši výletníci v Dánsku v Kodani na terase restaurace zvané Frascati. Snídali a kochali se překrásnou zvonkovou hrou z radniční věže. Mimoto obdivovali chuť svých sousedů.

„Čím menší země, tím větší chuť k jídlu mají její obyvatelé,” pravil soudní rada Haberland.

Emilova babička pozorovala dánské manžele, kteří seděli u vedlejšího stolu, a řekla: „Je to div! Na to, co ti dva lidé snědli za tu dobu, co tu sedíme, musili by vlastně už dávno puknout.”

Dvojice dánských manželů se nedala rušit. Sklepník jim právě podával další chod.

„Tady musí mít kuchařky práce,” podotkla slečna Klotilda Duchvarná. „To já to mám u vás lepší, milostivá paní.”

Pani Haberlandová se na starou slečnu usmála. „To je dobře, že jsme jedna s druhou tak spokojeny.”

Klotilda se zapýřila a zmlkla. Zbožňovala paní Haberlandovou.

Pony se krčila nad zápisníkem, který si prozřetelně vzala s sebou, a poznamenávala si, co na cestě od příjezdu do Kodaně zažila. Byla to ovšem jen pouhá hesla: Gedser. Majáková loď. Vivel - prima večeře. Tivoli, veliké mraveniště. Amalienborg. Christianborg. Stará bursa, řada ulic s nádhernými šíity a lomenicemi. Cizí válečné lodi, dokonce i japonské. Dlouhé linie, toulka přístavem. Thorwaldsenovo museum.

„Co asi teď dělají chlapci?” vzpomněla si Klotilda.

„Jsou rádi, že se nás zbavili,” řekl soudní rada.

Ale Klotilda Šosatá tomu nechtěla věřit.

„Má milá, tohle vím lépe než vy!” prohlásil soudní rada. „Byl jsem kdysi zrovna takový klacek!”

Pony se na něho nedůvěřivě podívala.

Dal se do smíchu. „No ano, Pony!” ujišťoval ji. „Je tomu sice už hodně dávno, ale někdy mi připadá, že to bylo včera.” Potom zavolal sklepníka, zaplatil a vyzval je k odchodu.

Na Westerbrogade nastoupili do meziměstského autobusu a jeli společně s cestujícími Angličany, Dány a Francouzi přes ostrov Seeland. Silnice vedla na sever. Pořád okolo čistých domků a zahrad. A všude kvetly rudé popínavé růže. Jedno takové hnízdo bylo obzvlášť pěkné. Jmenovalo se Klampenborg. Pony si to jméno honem zapsala do notesu.

Chvílemi zahlédli po pravé straně moře. Nebylo to však moře, nýbrž mořská úžina zvaná sund. Pluly tam zaoceánské parníky, na kterých vyhrávaly kapely.

A najednou objevila Pony na druhé straně za sundem zemi. Připadala si jako Kolumbus. Rozčileně zatahala soudního radu za rukáv a zeptala se: „Co je to tam na druhé straně?”

„To je Švédsko!” odpověděl soudní rada Haberland.

„Aha!” řekla Pony. Vytáhla svůj zápisník a zaznamenala si:

Viděla švédské pobřeží. Soudní rada H. - strašně milý pán.

Plachetnice Kunhuta IV. byla už několik hodin na moři. Stále ještě vál lehký větřík. Pikolo ukázal Profesorovi a Gustavovi, jak se povolují plachty. Seděli na návětmé straně a pluli vesele Baltským mořem. Jídlo už slupli. Všechno bylo v nejlepším pořádku. Slunce štědře svítilo. Vánek hladil jejich opálené obličeje, jako by to s mládím myslil dobře.

Gustav ulehl v malé kajutě na jednu z pryčen a snil, že se na své motorce řítí přes oceán.

Profesor seděl vedle pikolíka, který obsluhoval kormidlo, a hleděl na moře. Chvílemi viděl, jak okolo něho přeplavala pestrá třpytivá medusa nebo nějaká ryba.

„Co je to?” zvolal najednou Jenda Schmauch a ukázal rovně před sebe.

Před nimi ležel ostrov. Zamířili k němu.

„To si musíme prohlídnout zblízka!” prohlásil pikolo.

„Vypadá to jako veliká písčina. S trochou trávy,” usoudil Profesor.

Byli už docela blízko.

„Palma!” vykřikl Jenda Schmauch. „Palma uprostřed Baltského moře! Je to možné?”

„Vypadá, jako by měla chřipku,” zjišťoval znalecky Profesor.

„Je to vějířová palma.”

Vtom přišel náraz!

Jenda Schmauch a Profesor se svalili.

Gustav se prudce vztyčil a narazil hlavou o strop kajuty. Zaklel. Potom vylezl ven a zeptal se: „Nepotápíme se snad?”

„Ne,” odpověděl Schmauch. „Přistáli jsme.”

Gustav se rozhlédl. „Vy jste mi bábovky! Kolem tohohle písečného kopce jste nemohli proplout, co? Kdyby to byl aspoň ostrov Rugen!” Vylezl z člunu. „Ale uprostřed

Baltského moře najet zrovna na tuhle víkendovou parcelu, to přestává všecko!”

„Chtěl jsem si jenom prohlédnout tu palmu,” řekl Jenda Schmauch dost zdrceně.

„Jen si ji důkladně prohlédni!” zvolal Gustav. A pokročil k té podivné rostlině. „Rarita, pane přírodozpytče! Palma s květináčem! To by bylo sousto pro našeho botanika Emila!”

Profesor pohlédl na hodinky. „Dělejte! Musíme se vrátit do Korlsbuttelu!”

Opřeli se tedy spojenými silami o člun a snažili se jej zatlačit zpět na moře. Pracovali, až jim tváře zčervenaly do modra. Ale s člunem ne a ne hnout! Ani o centimetr!

Gustav zul boty a ponožky a vlezl do vody. „Pozor!” zavelel. „Všichni muži: Hej-rup! Hej-rup!” Najednou uklouzl na mazlavém mechu a trávě, které rostly pod vodou, a zmizel na hodnou chvíli pod hladinou moře.

Když se zase vynořil, vyplivl nejprve asi litr slané vody. Potom zvolal pln vzteku: „Svinstvo!” Svlékl promáčenou kombinézu a zlostné ji pověsil na palmu, aby oschla.

„Vidíš?” řekl Profesor. „Teď je ti ta rostlina v květináči přece jen k něčemu dobrá.”

A znovu se opřeli do člunu a pachtili se s ním asi půl hodiny jako stěhováci, když stěhují klavír.

Ale člun nebyl klavír. Trčel a nedalo se s ním hnout.

„Potvora!” ulevoval si Schmauch. „Kluci! Do toho! Hej-rup! Hej-rup!”

Marně. Všechna námaha byla bezvýsledná. Znaveni usedli do písku a oddychovali. „To může být pěkná polízaná,” řekl Gustav. „Co si počneme, když s tím naším parníkem nepohneme?”

Schmauch se položil naznak a zavřel oči. „Svineme plachty a bude z nás malý ostrovní nárůdek. Štěstí, že máme s sebou konservy.”

Gustav vstal a podíval se, zdali jeho oblek už trochu oschl. Vyždímal ho a řekl: „Teď už našemu samostatnému vývoji nepřekáží zhola nic. Ani telefon tu není. Nebo aspoň dopisní schránka. Jsme učinění Robinsoni.”

Profesor praštil pěstí do písku. „Musíme zpátky! Musíme!” zvolal. „Sice nám Mr Byron upláchne!”

Gustav se rozhlédl kolem dokola. Nic než moře a mraky. Zasmál se zle: „Snad abychom šli pěšky, Profesore!”

Jedenáctá kapitola PASOVÁ PROHLÍDKA

Připozdívalo se. Blížil se soumrak. Slunce zapadlo za mračno a zalilo ostatní mraky a moře růžovou záplavou.

Emil a malý Dienstag stáli už přes hodinu na Korlsbuttelském můstku a čekali netrpělivě na kamarády. Emil jim uchystal chlebíčky. Dienstag balíček nesl. Byl neobyčejně veselý a těšil se na příští události jako blázen.

Plachetnice všech velikostí zahýbaly do přístavu. Ale ta, na kterou čekali, nejela a nejela!

„To jsou oni!” vykřikl Dienstag a ukázal na člun, který se blížil k můstku.

Ale nebyli to oni.

„Umíš si to vysvětlit?” řekl Emil. „Doufejme, že se jim nic nestalo!”

„Co by se jim stalo? Vždyť nebyla ani bouře, ani nic jiného. Asi zajeli moc daleko. A zpáteční cesta trvá déle, než se nadán.”

Emil zakřičel na jeden vracející se člun: „Neviděli jste venku Kunhutu IV.?”

„Ne, žádnou holku jsme cestou nepotkali!” zavolal kormidelník v odpověď. A ostatní v člunu se dali do hlasitého smíchu.

„Hlupák jeden,” prohodil Dienstag.

„Počkáme ještě půl hodiny,” řekl Emil. „Nepřijedou-li do té doby, musíme jít do Graalu pěšky, místo abychom se svezli na Gustavově motorce.”

Čekali.

Potom vytáhl Emil z kapsy kousek papíru a napsal na něj:

Šli jsme do Graalu bez vás. Pospěšte si a buďte včas v Heidekrugu a ve Warnemunde.

„Počkej tu chvilenku,” řekl Dienstagovi a seběhl dolů do přístavu. Na stanovišti Kunhuty IV. umístil cedulku tak, že ji při přistávání musil každý na první pohled uvidět. Připíchl ji špendlíkem na kůl. (Od známé příhody s panem Grundeisem nosil špendlíky stále u sebe.)

A letěl zpátky k Dienstagovi. „Ještě tu nejsou?”

„Ještě ne.”

„Tuláci!” řekl Emil. „No co se dá dělat! Musíme vzít nohy na ramena!”

A upalovali do Graalu. Chvílemi vytrvalým poklusem, chvílemi pochodovým krokem. Dienstag nesl balíček s chlebíčky.

V lese bylo temno a smutno. Nablízku byly bažiny. A komáři div ty dva uspěchané chodce nesnědli. Přes cestu skákaly ropuchy. V dálce volala kukačka.

Asi za hodinu došli na louku, kde se pásly černobílé strakaté krávy. Jedna z nich, ale mohl to být i vůl, se proti nim rozběhla se skloněnou hlavou. Kluci utíkali, co jim nohy stačily. Konečně doběhli k jakémusi plotu, přelezli ho a stáli na pobřežní stezce. Dobytče na ně chvíli vážně hledělo, potom se obrátilo a vrátilo k svému stádu.

„Dobytek,” ulevil si malý Dienstag. „Takhle člověka hnát! I chlebíčky bych byl málem ztratil!”

„Tamhle je Graal!” zvolal Emil. „A tamhle právě přijíždí parník z Muritzu! Honem! Poklusem klus! Klus!”

Venku na moři na jednom ostrůvku Profesor v téže chvíli pohlédl na hodinky. „Teď vyjíždí parník z Graalu,” řekl. „K zbláznění!”

Jenda Schmauch, který seděl na bobku vedle palmy, měl oči plné slz. „Já jsem tím vším vinen. Můžete mi to odpustit?”

„Nežvaň,” odsekl mu Gustav. „Pánové, pravou velikost u člověka poznáváme teprve v neštěstí! Ostatně Emil se s tím panem Pachulkem vypořádá i bez našeho laskavého spolupůsobení. Emil a Dienstag nejsou padlí na hlavu.”

Ale Profesor mínil: „Bez nás to nedokážou. Emil a Dienstag - to je příliš málo detektivů! A kromě toho stojí jistě stále eště v přístavu v Korlsbuttelu a čekají na nás. Možná že právě v této chvíli burcují přístavní policii, protože se náš člun ještě nevrátil.”

Gustav byl jiného mínění: „Proč by Emil burcoval policii? Co se nám tady může stát? Přespíme v kajutě. Jídla máme taky dost. A zítra nějaký rybářský člun nebo parník kolem tohoto pitomého ostrova jistě pojede.”

„Řeč jako rozprávka,” usoudil Profesor. „Jakpak, prosím tě, může Emil vědět, že sedíme na tomhle ostrově? Jak to může čuchat?”

Gustav byl ohromen. „Pravda, ovšem že to neví! Promiň, prosím tě! Jsem někdy strašně zabedněný.”

„Emil si jistě myslí, že jsme se převrhli,” řekl pikolo smutně. „A že se ještě s námahou tak tak přidržujeme dna lodi. A že se topíme.” Dojatě se vysmrkal. „A zítra ráno přijede můj strýc ze Švédska.”

„Člověče, to bude pohlavků!” podotkl Gustav zamyšleně. „Neměli bychom raději zbytek života prožít tady? Co myslíš? Rybolovem bychom se jakž takž uživili. Nevěříte? Z plachet bychom si postavili přenosný stan. A možná, že na tomhle blbém souostroví najdeme křesací kameny. Potom si nalovíme připlavené dříví, usušíme je, zapálíme a upečeme si ryby. Ráno, v poledne a večer. Co byste tomu říkali?”

„Ten návrh je tě hoden,” řekl posměšně Profesor. „A možná, že jednoho dne vyrostou na té palmě kokosové ořechy. V jejich skořápkách si upečeme racčí vejce. A kokosové mléko budeme mít k snídani do kávy!”

„My máme kávu?” ozval se Gustav udiveně.

„Ne, ale zato ty máš ránu!” zvolal Profesor. „Jendo, na jak dlouho vystačíme s pitnou vodou?”

„Budeme-li šetřit, asi den,” odpověděl pikolo.

„Musíme šetřit ještě víc,” prohlásil Profesor přísně. „Musí vystačit na dva dny. Doufejme, že zítra bude pršet. Rozestavíme prázdné plechovky od konserv a nachytáme si dešťovou vodu.”

„Velkolepé!” zvolal Gustav. „Profesore, ty jsi pořád ještě ten starý stratég.”

„A zásob jídla se to taky týká,” dodal Profesor. „Budu je rozdělovat já.”

Gustav si zacpal uši. „Prosím, nemluvte stále o jídle,” žádal. „Nebo dostanu hlad.”

Profesor popošel ke břehu a zadíval se na moře.

Gustav dloubl pikola do žeber a otázal se tiše: „Víš, jak vypadá?”

„Ne.”

„Jako Napoleon na Svaté Heleně,” zašeptal Gustav a zachechtal se.

Když parník přistál v Korlsbuttelu, Emil a Dienstag vyhlíželi napjatě oknem kajuty. Dienstag přitiskl nos na sklo. „A co když Byron teď nenastoupí?”

„Tak vyběhneme nahoru, a dřív než uvolní lana, vyskočíme na břeh,” odpověděl Emil. „Ale tamhle už jde!”

Mr Byron a Mackie, menší dvojče, vstoupili na loď. Měli několik kufrů. Konečně je všechny uložili a Byron přistoupil k zábradlí. Mackie usedl na lavici. Hlídač na přístavišti odvázal lano a hodil je jednomu z lodníků. Motor se rozběhl. Loď se hnula.

Oba kluci upírali oči na břeh. Osvětlená okna korlsbuttelských domů se zmenšovala a zmenšovala. Voda pleskala o lodní okénka.

„Je tu cítit olej,” zašeptal Dienstag. „Dělá se mi zle.”

Emil otevřel okno. Do kajuty se vhrnul studený noční vzduch. Slaná voda jim šplíchla do tváře. Dienstag vystrčil hlavu z okna a zhluboka vdechoval vzduch. Potom si sedl na lavici a usmál se na Emila: „Kdyby to tak rodiče věděli!”

Emil si na okamžik vzpomněl na maminku v Neustadtu a na babičku v Kodani. Ale hned se vzchopil. Poklepal Dienstagovi na koleno. „Dobře to dopadne, neměj strach! A dávej pozor, špunte, v Heidekrugu vstoupí na palubu pikolo. Pak budeme vědět, že jsou i ostatní na místě. A všecko další už bude hračka!”

Emil se zmýlil. Jenda Schmauch v Heidekrugu nepřistoupil!

Podivil se tomu nejen Emil a Dienstag, ale ještě více Mr Byron. Sedl si k Mackiemu, jednomu z dvojčat, a škrabal se za uchem. Na protějším břehu se míhalo rostocké vřesoviště.

Emil vstal. Dienstag se polekaně svezl s lavice. „Co je?” zašeptal.

„Věc je ta, přítelíčku,” řekl Emil, „ostatní nepřišli. Musíme zařídit celou věc sami. Pojď!” Vylezli po schůdkách nahoru, a hledajíce očima pana Byrona, začali obcházet palubu.

Za dýmajícím komínem, zataraseni kufry, seděli muž a chlapec.

Emil k nim přistoupil. Dienstag se mu držel těsně v patách. Pořád ještě vlekl balíček s chlebíčky, které chtěli dát kamarádům.

„Pane Byrone, musím s vámi mluvit!” řekl Emil.

Akrobat překvapeně vzhlédl: „Co je?”

„Přicházím z příkazu svých přátel,” pokračoval Emil. „Víme, že jste v Heidekrugu očekával pikolíka Jana Schmaucha a že jste s ním chtěl uprchnout.”

Oči pana Byrona zle vzplanuly. „Proto tedy ten kluk nepřišel? Vy jste mu to rozmluvili, darebáci?”

„Mírněte se v řeči. Já vás také nenazývám tak, jak bych chtěl.”

„Jen ho pojmenuj, jak si zaslouží!” prosil Dienstag. „Vida, ještě jeden,” ušklíbl se Byron. „Dobrý večer, pane Pachulke,” řekl malý Dienstag. Muž se zlobně zasmál.

Emil prohlásil: „Přicházíme především kvůli Jackiemu. Nestydíte se opustit toho ubohého chlapce tajně za noci?”

„Nemohu ho už potřebovat.”

Dienstag energicky předstoupil. „A proč? Protože je vám moc těžký. My víme všechno, vážený pane. Ale cožpak to je nějaký důvod?”

„Ovšem, že je to důvod,” tvrdil Mr Byron. „Nemohu s ním dále pracovat. Můj repertoár tím trpí. Jsem umělec. Rozumíte vy tomu? Mohl bych vystupovat v »Colosseu« v Londýně! Kdybych byl před dvěma lety tušil, že ten klacek tak rychle poroste! Natloukl bych si!”

Emila pojal vztek. „Jen to udělejte! V tom vám bránit nebudeme. Nechápu, jak může být člověk tak surový. A co si Jackie počne? Co?”

„Má snad jít žebrat?” vyjelo z Dienstaga. „Nebo má skočit do moře? Anebo jít do sirotčince? My to nedovolíme!”

„Moji přátelé a já jsme se jednomyslně usnesli, že se vrátíte do Korlsbuttelu,” prohlásil Emil.

„Tak, tak!” Mr Byron zakoulel očima. „Kdybyste se radši starali o své učebnice, vy usmrkanci!”

„Vždyť jsou prázdniny, pane Pachulke!” namítl Dienstag.

„Nedovolíme za žádných okolností, abyste jednoho ze svých dvojčat uvrhl do neštěstí jenom proto, že roste a nezůstává malý,” pokračoval Emil. „Vyzývám vás, abyste se s námi vrátil do Korlsbuttelu. Za pár minut přistaneme ve Warnemunde. Tam na nás čekají naši přátelé. A budete-li trvat na tom, že pojedete dál, odevzdáme vás policii.”

Zmínka o policii se Mr Byronovi zřejmě nelíbila.

„Tak co?” otázal se Emil po chvíli. „Chcete dostát svým otcovským povinnostem? Nebo vás máme dát zatknout?”

Panu Byronovi se náhle zřejmě ulehčilo. „Otcovským povinnostem?” zeptal se.

„Ano, pane Pachulke!” vykřikl Dienstag rozhořčeně. „Je to slovo snad pro vás neznámé?”

Mr Byron se chmurně usmál. „Tedy proto mi tenhle hloupý mrňous neustále říká Pachulke? Vždyť já se nejmenuji Pachulke!”

Kluci strnuli. „A jak se jmenujete?”

„Jinak!”

„Dobře. Ale jak?”

„Jinak,” opakoval akrobat. „Jmenuji se Jinak.”

„Řekněte nám své pravé jméno!” dorážel Emil. „ Že se jmenujete jinak, to jsme už slyšeli.”

Mackie, který až dosud mlčel, vmísil se do hovoru: „Nejmenuje se jinak, nýbrž Jinak. Jmenuje se Jinak, tak jako se jiný jmenuje Novák nebo Černý. Jmenuje se pan Jinak.”

„Ach tak!” zvolal Emil.

„Máte u sebe nějakou osobní legitimaci?” zeptal se Dienstag.

„Svůj cestovní pas,” podotkl Mr Jinak.

„Byl byste tak laskav a ukázal mi ho?” řekl Dienstag zdvořile. A protože artista se zdráhal, dodal: „Není-li vám snad milejší předložit ho policii.”

Akrobat vyndal pas. Dienstag ho věcně prostudoval jako nějaký celník při prohlídce na hranicích.

„Souhlasí popis osoby?” zeptal se Emil.

„Jméno souhlasí,” hlásil Dienstag. „Mr Byron se opravdu jmenuje Jinak.” A potom četl: „Povolání - artista. Postava -nápadně vysoká a silná. Obličej - průměrný. Barva vlasů -černá. Zvláštní znamení - tetování na pravé paži.” Podal pas artistovi. „V pořádku. Děkuji vám.”

Emil ztrácel půdu pod nohama. „Vy tedy nejste Jackieho otec?”

„Ne,” zabručel Mr Jinak. „Nejsem ani jeho otec, ani jeho matka. Jackie a Mackie také nejsou dvojčata. Ba nejsou ani bratři. A nejsem ani otcem Mackieho. Mackie se ve skutečnosti jmenuje -”

„Josef Kortejohann,” doložil Mackie. „Jméno Byron a ty rodinné »vztahy« jsou z obchodních důvodů. Mně je Jackieho ovšem taky líto. Jak by ne! Ale opravdu už ho nemůžeme potřebovat. Chlapec má smůlu, že roste.”

V tom okamžiku šlehla už po vodě i po obloze zář reflektoru warnemundského majáku. A osvětlená okna hotelů zablikala vlídně do tmy.

Emil byl pořád ještě celý zkoprnělý.

Konečně se vzchopil a řekl: „Přesto si myslím, že je to křivda, takhle toho ubohého chlapce opustit. Cítím se za sebe i za své přátele odpovědný za jeho budoucnost. Proto vás musím požádat, abyste mi tu pro něho nechal nějaké peníze. Alespoň pro první týdny.”

„Ani mě nenapadne!” zvolal popuzeně Mr Jinak. „Dávat cizím klukům peníze!”

Emil vytáhl z kapsy cedulku. „Dáme vám samozřejmě stvrzenku, na kterou se podepíšeme.”

„A když vám nic nedám?” podotkl výsměšně akrobat.

„Můžete si to ještě rozmyslit,” odpověděl Emil. „Budete-li se zdráhat, dáme vás zatknout.”

„Ale vždyť nejsem Jackieho otec!” rozkřikl se Mr Jinak. „Co máte pořád s tou policií?”

„Tam vám to pak už všecko vysvětlí,” řekl Dienstag mírně. „Tam se v podobných věcech vyznají lépe než my.”

Emil si šel sednout pod lucernu. „Já už tu stvrzenku na 100 marek píšu.”

„Vy jste se zbláznili!” zvolal artista. „Sto marek? Zakroutím vám krky!”

„Ale ne!” řekl Dienstag.

Ozval se Mackie: „To je moc. Tolik peněz nám nezbývá.”

„Nelžeš?” zeptal se Dienstag.

„Nelžu. Čestné slovo,” řekl Mackie.

„Tedy padesát marek,” rozhodl Emil. Napsal potvrzenku a podepsal ji. „Pojď sem, Dienstagu, a podepiš to také!”

Dienstag napsal na stvrzenku své jméno. A Emil ji podal akrobatovi. Ale Mr Jinak se neměl k tomu, aby ji vzal.

Parník se přibližoval k přístavišti.

„Jak chcete,” řekl Emil vážně.

Parník přistál; přitahovali jej lany.

„Dobře, pane!” prohlásil Emil. „Dojdu pro kapitána.” Běžel k velitelskému můstku a chystal se po něm vyběhnout nahoru.

„Tady máš!” zvolal Mr Byron. Zlostně vyškubl z kabátu náprsní tašku a podal Emilovi bankovku.

Emil ji vzal. Bylo to padesát marek. „Prosím, zde je stvrzenka!” řekl.

Artista začal pobírat kufry. „Ten cár si nech! A táhněte k čertu!” Po těch slovech vystoupil na břeh. Za ním Mackie. Ten se ještě jednou ohlédl: „Pozdravujte Jackieho!” A potom capal dál za kolohnátem jménem Jinak a zmizel jim z očí. Emil vstrčil potvrzenku do kapsy u kalhot.

Krátce potom stál s Dienstagem v nádražní hale a luštili jízdní řád. Emil pokrčil rameny. „Kamaráde, žádný vlak už nejede. Ani parník. Ale přesto se musíme hned vrátit do Korlsbuttelu. Abychom konečně věděli, co se stalo s ostatními. Doufejme, že se mezitím vrátili.”

„Půjdeme tam pěšky?” vyhrkl Dienstag.

Emil přikývl. „Myslím, že tam za tři hodiny dojdeme.”

„Tak do toho!” řekl unaveně Dienstag. „Zahajme pochod noční pustinou. Připadám si už jako legionář z cizinecké legie.”

„Já si už vůbec nepřipadám,” ucedil Emil.

Zatímco Gustav, Profesor a jeden pikolo spali v uvízlém člunu, zatímco kapitán Schmauch v kajutě své obchodní lodi plující Baltským mořem popíjel svařené víno, zatímco Emil s Dienstagem vandrovali temnou silnicí do Markgrafenheide, seděli naši dánští turisté v kodaňském hotelu proti Opeře a spokojeně večeřeli. Cestou autobusem přes Seeland a prohlídkou Hamletova hrobu a pevnosti Helsingor notně vyhladověli. Jedli, hovořili, smáli se.

Jenom paní Haberlandová, Profesorova matka, byla ještě tišší než obvykle. Ani se neusmívala jako jindy.

„Co je ti?” ptal se soudní rada. „Bolí tě hlava?”

„Nevím, co to je. Ale mám strach. Mám pocit, že se v Korlsbuttelu něco děje.”

Soudní rada ji objal. „Ale, ale! Máš utkvělé představy, dušinko. Kdykoliv jsme na cestách, myslíš, že chlapci každým okamžikem spadne cihla na hlavu.” Zasmál se. „Hoši horují pro samostatný vývoj. Nesmíme jim překážet. Jinak se zarputí. No tak, maminko, netruď se!”

Usmála se. Ale jenom proto, aby mu udělala radost.

Uplynula hodina.

Na temné silnici do Heidekrugu předejel mlékárenský vůz dva velmi pomalu jdoucí chlapce. Kočí zastavil. „Kam jdete?”

„Do Korlsbuttelu,” zvolal ten větší. „Mohl byste nás kousek svézt?”

„Vlezte si dozadu!” bafl zhurta vozka. „Ale ať neusnete! Spadli byste!”

Emil pomohl Dienstagovi vylézt do vozu a vyšplhal se za ním. Vůz se rozjel. Za minutu už malý Dienstag spal. Emil ho držel, a zatímco malý klouček spal, hleděl Emil do tmavého lesa a vzhůru k hvězdnatému nebi. Myslil na to, co všechno za celý den zažili. - Počínal jsem si snad v něčem špatně? Co si teď Jackie počne? A kde asi jsou Gustav a Profesor?

Dienstag ho vzal ze spaní oběma rukama kolem krku - i tou, ve které držel balíček s chleby. Přes vrcholky stromů tiše přeletěla sova. Kůň se poplašil. Kočí ho bručivě chlácholil. Potom se ohlédl dozadu a chtěl se chlapců něco zeptat. Ale když viděl, jak Dienstag tvrdě spí v Emilově náručí, neřekl nic a obrátil se zase k svému koni.

Emil si připadal strašlivě osamělý.

Dvanáctá kapitola KAPITÁN SE VRACÍ

Ve středu časně zrána přistál kapitán Schmauch opět v Korlsbuttelu. Přístavní dělníci, kteří měli vyložit zboží, stáli už na nábřeží. Kapitán vyřídil běžné formality s celníky a vystoupil na břeh. Bylo mu chladno. Zamířil k hotelu Na pláži, aby si tam vypil šálek horké kávy.

Sotva si ji u sklepníka objednal a sklepník odešel, přihnal se hoteliér, pozdravil ho a vyhrkl: „Nemáte tušení, kde vězí váš synovec?”

Kapitán se dal do smíchu. „Vždy dobře naložen, viďte? Pošlete mi toho caparta sem. Rád bych mu popřál dobrého jitra.”

„Ale vždyť on tu není! Včera měl volný den a od té doby jsem ho neviděl. A od včerejška večer zmizel prý beze stopy také Mr Byron a jedno z jeho dvojčat. Člověk má pořád jen samý kříž!”

Kapitán vyskočil. „Odvolejte tu kávu!” A běžel, co mu jeho staré námořnické nohy stačily, k jachtovému přístavu. Jeho plachetnice tam nebyla! Kolena se pod ním roztřásla. Rozhlédl se, jako by hledal nějakou pomoc. Vtom si všiml cedulky přibité na jednom z kůlů.

Poklekl, strhl ji a přečetl, co na ní je psáno. Byla to Emilova zpráva ze včerejšího dne.

Kapitán namáhavě vstal, a těžce dýchaje, utíkal do Korlsbuttelu. Konečně stanul před vilou U moře. Vrazil do vrátek u zahrady a zazvonil u vchodu do vily. Dveře byly zamčeny. Oběhl dům a nahlédl dovnitř oknem verandy.

U stolu na židli seděl Emil Tischbein. Ruce a hlavu měl položeny na stole a spal.

Na pohovce u zdi ležel malý Dienstag a také spal. Byl zabalený do pokrývky z velbloudí srsti. Z podušky na pohovce čouhala mu jen kštice.

I dveře na verandu byly zamčeny. Kapitán zabubnoval prsty na okno. Nejprve docela potichu. Ale hoši se neprobudili. Zaklepal silněji. A ještě hlasitěji.

Konečně zdvihl hlavu Emil. Zprvu byl ještě moc rozespalý. Ale najednou jeho oči oživly. Udiveně se rozhlédl po verandě, zdálo se, že se rozpomíná na mnoho věd, vjel si rukou do rozcuchaných vlasů, vyskočil a šel odemknout dveře.

„Kde je Jenda?” vyhrkl kapitán.

Emil honem vyklopil, co věděl. Nakonec řekl: „Vrátili jsme se teprve o půlnoci z Warnemunde. Dienstag se vůbec neprobudil. Sundal jsem ho z vozu, dovlekl jsem ho sem na pohovku a přikryl jsem ho. Sám jsem si sedl na židli. Chtěl jsem čekat, až se rozední, že půjdu napřed zalarmovat přístavní policii, potom připravit Jackieho na to, co se stalo, a že mu odevzdám pro první útěchu padesát marek. A kdyby se plachetnice nenašla, hodlal jsem telegrafovat do Kodaně, do Anglického hotelu.” Pokrčil rameny. „Ale potom jsem najednou asi usnul. Promiňte, pane kapitáne. Co budeme dělat?”

Starý kapitán zamířil ke dveřím. „Seženu všechny motorové čluny, jež budou k použití. Musíme prohledat moře! Vzbuď svého kamaráda a přijďte do přístavu!” Pak s velikým chvatem odešel.

Emil přistoupil k pohovce a zacloumal Dienstagem. Rychle si vyčistili zuby, zběžně se umyli, rozbalili balíček s chleby, který Dienstag celý včerejší den vláčel s sebou, a žvýkajíce vyrazili z domu.

Na rozcestí se Emil zastavil. „Kamaráde, běž do přístavu! Snad můžeš být kapitánovi nějak platný! Já zatím vzbudím Jackieho a přivedu ho.” A upaloval k duně.

Za půl hodiny vyplouvalo z korlsbuttelského přístavu dvaadvacet rybářských bárek, pět jachet a sedm motorových

člunů. Za předmostím se vějířovitě rozjely různými směry. Bylo ujednáno, že každé plavidlo nespustí sousední z dohledu.

Doufali, že takto nepřehlédnou nic, co by bylo sebeméně nápadné.

Kapitán Schmauch stál u kormidla motorového člunu Argus. Jeho majitel, továrník, dal mu jej k disposici. Emil, Dienstag a Jackie klečeli na lavici a dívali se pozorně po vlnách. Chvílemi se člun tak naklonil, že jim pleskla o tváře slaná voda.

„Myslím, že jsem vám ještě ani nepoděkoval,” řekl Jackie.

„Ale to tím leknutím. První leknutí je vždycky nejlepší. Upřímně vám děkuju. I za ty peníze.” Stiskl jim ruku. „Tak, a teď se budu věnovat starému pánovi. Tomu je mnohem hůř než mně.”

Přistoupil ke kapitánovi a vesele na něho kývl. „Nedělejte si starosti, kapitáne,” oslovil ho. „Jistě se nic zlého nestalo. Mám pro podobné věci čich. Víte, jsem obdařen šestým smyslem.”

Kapitán zíral strnule před sebe.

Jackie se ohlédl. Nalevo se prodíral vlnami tmavý rybářský kutr a docela vpravo sněhobílá jachta. „Otázku, kapitáne! Nejsou tady někde písčiny? Nebo malé ostrůvky či něco podobného?”

Starý námořník pustil na vteřinu kormidlo. Člun poskočil na vlnách jako káča. Hned nato se kapitán chopil kormidla pevněji než dřív. „Chlapče!” zvolal celý bez sebe. „To je nápad! Abys tak měl pravdu!” Víc neřekl.

Ale změnil směr.

Naši tři Robinsoni se velmi záhy probudili. Byli celí zkřehlí. Vylezli z kajuty a cvičili, dokud sluníčko na nebi nepovylezlo.

Potom se každý napil hltu vody a k snídani snědli konservu. A nyní stály prázdné plechovky s otevřenými tlamičkami v písku a čekaly, až do nich naprší dešťová voda! Ale o dešti ani zdání! Naopak. Nebe bylo modré, jako už kolik dní nebylo.

„Jakživ bych se byl nenadál, že mě bude krásné počasí tak dopalovat,” prohodil Gustav. „Člověk nikdy není dost moudrý.”

Profesor se zlobil. „Kdybychom ty plechovky od konserv neměli, už by teď asi lilo jako z konve. To je vždycky tak.”

„Ale přesto má všechno svou dobrou stránku,” namítl Gustav. „Představ si, že bys svou úlohu o nejzajímavější prázdninové příhodě byl napsal už onehdy! Nechci to ani domyslit! Mohl bys ten sešit hodit rovnou do pece.”

„Je otázka, budeme-li ještě vůbec někdy v životě nějaký úkol psát,” poznamenal Profesor melancholicky.

„Kdyby šlo jen o tohle!” zvolal Gustav. „To bych snad ještě oželel. Ale pomyslím-li, že už možná nikdy nespatřím svou motorku, je mi do breku.” Začal si pro sebe pískat.

Jenda Schmauch svlékl bílou košili a pověsil ji na plachtové lanko. „Snad nás takhle spíš najdou,” řekl.

Později se ještě jednou pokusili uvolnit Kunhutu. Ani se nepohnula.

„Potvora jedna! Přes noc zapustila kořeny!” láteřil pikolo. „Ne. Je to marné.” A když pak seděli zase na písku, pokračoval: „Poslyšte! Já vás do toho maléru přivedl. Pitná voda nám vystačí do zítřka do rána. Jestli nás do dnešního odpoledne nenajdou, připnu si jednu z plovacích kazajek, které leží ve skříňce v člunu, a pokusím se doplavat k břehu. Možná, že už cestou potkám nějaký rybářský člun nebo parník!”

„Vyloučeno!” zvolal Gustav. „Jestli někdo z nás poplave, budu to samozřejmě já, a nikdo jiný!”

„Já jsem vám tu šlamastiku nadrobil,” stál na svém pikolo. „Já vás z ní taky dostanu!”

„Na tom vůbec nezáleží,” namítl Gustav. „Poplave ten, kdo nejlépe plave. Rozuměls?”

„Tedy já!” řekl pikolo.

„Ne, já!” opáčil Gustav.

„Já poplavu!”

„Ne, já!”

Vyskočili. A chtěli se do sebe dát.

Profesor hodil každému do obličeje hrst písku. Tu začali oba prskat jako diví a vytírali si oči. „Zbláznili jste se?” řekl

Profesor klidně. „Raději si lehněte a trochu se prospěte! Alespoň zapomenete na jídlo a na vodu. A zásoby nám déle vydrží.”

Lehli si poslušně do písku a zavřeli oči. Profesor si sedl do člunu, opřel se o stožár a pozoroval obzor.

Motorový člun Argus rázně brázdil vlny. Chvílemi, když se kluci zapomněli držet, skutáleli se s lavice na druhou stranu. Dienstag už měl na čele bouli. Kapitán Schmauch stál u kormidla jako socha. Hoši sledovali jeho pohled přes vodní poušť.

„Tam!” zvolal z čista jasna kapitán a ukázal do dálky. Ale chlapci nic neviděli.

„Bílá vlajka!” vzkřikl radostně. „To jsou oni!” Kývl na Jackieho. „Ta tvá otázka prve byla nad zlato, hochu!”

„Jaká otázka, kapitáne?”

„Jsou-li tu ostrovy,” odvětil kapitán. „Kluci najeli na ostrov s palmou. No, ti ať se těší!”

Hoši ho obstoupili. „Však jsem hned věděl, že se nic zlého nestalo!” podotkl Jackie.

Kapitán se s ulehčením usmál. „Pravda. Tys obdařen tím šestým smyslem!”

„Teď taky vidím něco bílého!” vykřikl Emil. „A stožár!”

„Já taky!” zvolal Jackie.

Dienstag pořád ještě nic neviděl. Když mu chtěl Emil při pátrání pomoci, všiml si, že jeho malý kamarád pláče. Slzy mu stékaly po opálených lících.

„Copak? Co je ti, špunte?”

„Jsem tak strašně rád,” zašeptal Dienstag. „Ale neříkej to Gustavovi ani Profesorovi, že jsem kvůli nim brečel. Ještě by se nafoukli, bábovkové hloupí!” A s uslzenýma očima se usmál.

Emil slíbil, že nic neřekne.

„Tři postavy!” zvolal kapitán. „Ano! A je to moje Kunhuta! No počkejte, holenkové! Já vám ukážu!”

Gustav a pikolo skákali jako černoši po malém ostrůvku sem a tam. Mávali, hulákali.

Profesor se nehnul z místa a kreslil prstem do písku jakési obrazce. Po chvíli vstal, posbíral prázdné plechovky od konserv a zamyšleně je naházel do moře, jednu po druhé.

Pikolo vlezl do člunu, sundal svou košili, bílou vlajku, a rychle si ji oblékl.

Vtom uz zpěněnými vlnami přišuměl motorový člun. Motor přestal pracovat. Kapitán vyhodil do vzduchu lano. Jenda Schmauch je obratně zachytil a zaklesl je o záď plachetnice. Obě plavidla stála teď těsně vedle sebe.

„Hurá, vy bábovkové!” zvolal Gustav.

Kapitán Schmauch vyskočil první z Argusu na Kunhutu.

Synovec před něho předstoupil: „Strýčku, vším jsem vinen já!”

Kapitán mu vsolil pohlavek, jen to mlasklo, a řekl: „Zaplať pánbůh, ze jste zdrávi!”

Třináctá kapitola DALŠÍ KROKY

Návrat početné záchranné flotily a přistání trosečníků se proměnilo v malou lidovou slavnost. Na přístavním můstku, na pobřeží, ba i v ulicích, které k němu vedly, tísnili se domorodí obyvatelé i lázeňští hosté a mávali. Bylo to k polednímu. Asi ve dvaceti kuchyních se zatím připálil oběd.

Kapitán Schmauch poslal kluky oklikou do hotelu Na pláži. Sám se odebral s rybáři a s lodníky, kteří pomáhali hledat, do vesnické hospody a dal tam k dobru dva sudy piva a dvě „rundy” kmínky. Když si se svými pozvanými hosty připil a pěkně jim poděkoval, zamířil rovnou do hotelu a objednal tam pro sebe i pro kluky báječný oběd.

Aby byli sami, uvelebili se v místnosti pro „menší spolky” a cpali se o sto šest. A mezitím si obšírně vyprávěli, co zažili. Jenda Schmauch seděl u tabule s ostatními, ačkoliv byl pikolík, a sklepník Schmidt, jeho přímý nadřízený, ho s velikou ochotou obsluhoval. Jako moučník měli čokoládový puding s vanilkovým krémem.

„Navrhuji,” řekl kapitán, „aby se o té robinsonádě, kterou někteří z vás prožili, nemluvilo. Zítra se vaši vrátí z Dánska. Nemusí se dovědět o tom, co se vám přihodilo. A pro případ, že by se to nedalo ututlat, prosím vážené přítomné, aby to svedli na mne. Já už to spravím.”

Emil a Profesor vyskočili.

Kapitán je pokynem zarazil. „Vím, co chcete říci. Jste ovšem hrdí a chcete se za své provinění sami odpovídat.” Zavrtěl hlavou. „Ale stačí myslím, že já z toho měl bolení břicha! Šetřte dospělé! My velcí máme slabé nervy!”

Emil a Profesor si zase sedli.

„No tak!” řekl kapitán vlídně. „A nyní půjde strýček Schmauch prodávat dříví.” Ohlédl se. „Platím, pane vrchní!”

Po obědě se kluci rozběhli dolů k přístavu. Jenom Jenda Schmauch zůstal v hotelu. Oblekl si svou kazajku a byl z něho zase pikolo, jako by se nechumelilo. Ostatní chlapci vynesli z plachetnice Kunhuty IV. košík se zbylými potravinami a přenesli jej slavnostně do špižírny do vily. Gustav se naparoval. „Dnes mám konečně službu já!” volal. Položil seznam na stůl v kuchyni a dělal v něm záznamy, pokud to uměl. (Moc to neuměl.)

Potom poslali Jackieho Pachulka do hotelu, aby si donesl kufr a svých pět švestek. A zatím rozložili v pokoji skládací polní lůžko, o němž se Klotilda svého času zmínila. V hotelu nemohl totiž Jackie déle zůstat.

A když to bylo hotovo, Profesor řekl: „Vlastně bychom se měli teď konečně pořádně vyspat.” Ačkoliv na ostrůvku rostla jižní palma, nachladil se a silně huhňal. „Jenže musíme přece jen prozatím spánek odložit a uvažovat, co bychom mohli pro Jackieho udělat. Že Mr Jinak těch padesát marek pustil, je dobrá věc. Jenže - jak dlouho s nimi Jackie vydrží? Rodiče nemá. Sourozence nemá. Bůh ví, kdy dostane nové angažmá. Co byste navrhovali?”

Malý Dienstag zvedl ruku. „Pojďme do zahrady. Jsme čtyři detektivové. Zahrada má čtyři rohy. Každý detektiv zapadne do jednoho rohu a bude usilovně přemýšlet. Po pěti minutách se opět sejdeme u zahradního stolu. A každý poví, co ho v jeho koutě napadlo.”

Návrh byl přijat. Upalovali do zahrady. Každý do jiného rohu. A tam dumali.

Počasí bylo přímo děsivě krásné. Cvrčci vyhrávali na mandolínu. Kobylky v trávě skákaly ze stébla na stéblo. Z olšin bylo slyšet pískání žluvy.

Po pěti minutách se podle úmluvy sešli u velikého kulatého zahradního stolu a vážně usedli jako nějací lidoví soudci. Emil se rozhlédl. „Mám nejasný pocit, že jeden z nás chybí,” řekl.

„Gustav!” konstatoval Dienstag.

Běželi do kouta, kde byl Gustav. Mistr motoristického sportu ležel v trávě jak široký tak dlouhý a spal.

Profesor jim vydatně zatřásl: „Hej, mladý muži!” Gustav otevřel ztěžka oči. „ - se děje?”

„Měls přece přemýšlet,” napomenul ho Dienstag přísně. Gustav se posadil. „Jak má člověk přemýšlet, když vy ho rušíte?”

„Ach tak!” prohodil Emil. „Tys přemýšlel. A co tě napadlo?”

„Nic, vy bábovkové!”

Rozesmáli se. Potom ho kluci zdvihli a klusali zpátky ke stolu.

„Prohlašuji sněm za zahájený,” obrátil se Profesor k ostatním. „Slovo má Emil.”

Emil vstal. „Vážení posluchači! V pátek, to jest pozítří, bude se v Korlsbuttelu v biu Maják dávat film »Emil a detektivové”. Umínili jsme si, že se nedáme poznat a že se na ten film půjdeme podívat jenom jako bezvýznamní diváci. Ale teď si myslím, že bychom mohli Jackiemu pomoci, kdybychom naše tajemství prozradili a sdělili majiteli bia, kdo jsme. Příčí se to sice našim zásadám a je nám to hrozně proti srsti, ale nouze láme železo. Majitel kina může pak dát například oznámení do novin. Anebo může dát přelepit plakáty na sloupech návěštím, na kterém bude napsáno, že detektivové budou na několika představeních osobně přítomni. To možná přiláká do kina víc dětí než jindy. A za to, že mu pomůžeme víc vydělat, ať věnuje výtěžek prvního představení Jackiemu.

Ostatní zamyšleně přisvědčili.

„Nikdo proti tomu nic nenamítá?” ptal se Profesor. „To je docela znamenitý návrh. Abychom Jackiemu pomohli, musíme se dát poznat.” Odmlčel se. „Emilův návrh je jednomyslně přijat. Nic jiného nám nezbývá. Tak. A teď si beru slovo já. Navrhuji, aby jeden z nás zašel do redakce »Lázeňských novin« a promluvil tam s redaktorem. Redaktor musí okamžitě otisknout článek, který jeden z nás sepíše a ve kterém názorně vylíčí, jak Mr Jinak Jackieho opustil a že je povinností všech dětí v Korlsbůttelu i v sousedních lázních, aby se Jackieho zastali a sebrali pro něho nějaké peníze. A za několik dní potom oznámíme, kolik peněz se sebralo.” Posadil se.

„Prima!” zvolal Gustav. „Nikdo nemá námitky? Ne. Profesorův návrh je přijat! Ať promluví Dienstag!”

Malý Dienstag vstal. „Chtěl jsem navrhnout, aby Gustav a snad ještě jeden z nás projel dnes odpoledne na motorce všemi lázeňskými místy a aby všude na pláži dětem oznámili, co se stalo a že se Jackiemu musí stůj co stůj pomoci. Snad bychom mohli v každém místě umístit na pláži vývěsku, kde bude všechno napsáno. Mohou si ji přečíst a vypravovat o tom dál.” Posadil se.

„Velmi dobře!” zvolali ostatní.

A Gustav dodal: „Štěstí, že mne nic nenapadlo! Nevěděli bychom, kam s nápady!”

Chvíli se ještě radili. Potom běželi na verandu a namalovali barevnými tužkami osm vývěsek. Jednu pro Korlsbůttel, jednu pro Graal, jednu pro Můritz, jednu pro Heidekrug, jednu pro Warnemůnde, jednu pro Heiligendamm, jednu pro Ahrenshoop a jednu pro Brunshaupten.

Potom si šel Gustav do pavilónu pro motorku a vytlačil ji na ulici. Dienstag popadl těch osm plakátů a sedl si na nosič. A jelo se! Emil a Profesor za oběma kamarády mávali.

Když přišel Jackie se svými zavazadly, dali mu hlídat dům, zanechali ho jako „dozorce” samotného a rozběhu se do Korlsbuttelu. Ale neřekli mu, toť se ví, proč mají tak naspěch.

Když Emil vkročil do kanceláře kina Maják, majitel kina, pan Bartelmann, ho odbyl. „Nemám čas! Přijď někdy jindy!” Po pěti minutách vzhlédl od psacího stolu, protože kluk se pořád ještě neměl k odchodu. „Ty jsi tu ještě? Oč jde?”

„Jsem Emil Tischbein!”

Pan Bartelmann se opřel o lenoch křesla. „Jak to?”

„Jsem Emil Tischbein, podle jehož příběhu byl natočen film, který budete pozítří dávat.”

„Velice mě těší,” odpověděl majitel kina. „Upřímně mě těší. A co dál?”

Emil mu vyložil plán, na němž se detektivové usnesli.

Pan Bartelmann přimhouřil oči. Jinak nedovedl uvažovat. Potom zamlaskal jazykem. Jako koňský handlíř, když mu na dvoře předvádějí nového koně. Pan Bartelmann větřil dobrý obchod. „Věnuji výtěžek prvního představení vašemu chráněnci pod jednou podmínkou! Musíte se zavázat, že se po celý týden ukážete po každém představení na jevišti!”

„Po celý týden?” zvolal Emil. „Po každém představení? Nás už až dost mrzí, že u vás máme vystoupit jednou! Nejsme přece žádní klauni!”

„Zadarmo ani kuře nehrabe!” prohodil majitel kina.

Emil uvažoval. „Dobrá,” řekl pak. „Nic jiného nám nezbývá. Ale když se k tomu zavážeme, budeme za to požadovat příjem z celého prvního dne. Tedy z prvních tří představení.”

Pan Bartelmann přimhouřil oči. „Jsi dobrý obchodník!” Potom pokývl hlavou. „Platí!” A naťukal na psacím stroji smlouvu. S jedním průklepem. Podepsali oba exempláře a každý si vzal jeden.

„Hotovo!” ukončil rozmluvu pan Bartelmann. „Ať jste v pátek včas na místě!”

Emil odešel. V kapse mu šustila smlouva.

Majitel kina šel okamžitě k telefonu a spojil se s ředitelem administrace „Lázeňských novin”. Objednal si veliké oznámení. Potom zatelefonoval hrmě, která tiskla plakáty (společnost s ručením omezeným), a objednal pro každý plakát vyvěšený v Korlsbuttelu a v jiných lázeňských místech červenou ceduli na přelepení plakátu, na které mělo být velikými písmeny vytištěno: PO CELÝ PRVNÍ TÝDEN BUDOU EMIL A DETEKTIVOVÉ KAŽDÉMU PŘEDSTAVENÍ OSOBNĚ PŘÍTOMNI.

Mezitím seděl Profesor v jedné místnosti redakce „Lázeňských novin” a psal, jak si to s šéfredaktorem ujednal, „výzvu všem dětem v lázních”. Líčil Jackieho neštěstí i jeho tísnivou situaci a vyzýval všechny, aby peněžitými dary částečně zajistili nejbližší budoucnost malého artisty. Podepsal to: „Za Emila a detektivy a na jejich výslovný příkaz Bohuš Haberland, vulgo Profesor.”

Donesl článek redaktorovi do vedlejšího pokoje. Ten jej pomalu pročetl, zavolal zřízence a řekl mu: „Zajděte do tiskárny. Tenhle článek se musí okamžitě dát do sazby a zařadit na první stránku. Za chvilku přijdu do tiskárny sám.” Zřízenec odešel.

Zazvonil telefon. Redaktor zdvihl sluchátko. „Meziměstská? Graal? Kdo tam? Dienstag? Ach tak! Ano, je právě u mne!”

Podal sluchátko Profesorovi. „Co je nového?” zeptal se Profesor. „Tak. Ano. Velmi dobře. Ano, ten text na vývěskách může zůstat tak. Naše výzva vyjde zítra ráno v novinách. Že padáš únavou? Já taky. Ať to dobře provedete! Heslo Emil!” Položil sluchátko.

„Co je to za vývěsky?” otázal se redaktor.

Profesor mu to vyložil.

„Ale to je skutečně příkladný vzor dokonale zorganisované lásky k bližnímu!” zvolal uznale pan redaktor. „Mimochodem - ten text, který jsi napsal, je velmi zdařilý. Čímpak bys chtěl jednou být?”

„Nevím,” řekl Profesor. „Jako malý chlapec jsem chtěl být stavitelem. Ale teď už ne. Dnes mě nejvíc zajímá štěpení prvků, atomová energie a kladné a záporné elektrony. Všemu ovšem ješte nerozumím. Ale myslím, že je to Úžasné povolám. Tak a teď už musím zase ke kamarádům.” Vstal a poděkoval.

„Rádo se stalo,” dodal pan redaktor a doprovodil chlapce až ke dveřím.

V téže době byli Gustav s Dienstagem na pláži v Graalu. Motorku a sedm vývěsek opřeli o přístavní můstek, osmý plakát Gustav právě připichoval rýsovacími cvočky na černou tabuli, kde byla vyvěšena různá oznámení lázeňského ředitelství.

Několik dětí se zvědavě zastavilo. Gustav zmáčkl svou houkačku.

Hlouček dětí vzrostl. I dospělí už se zastavovali. Všichni chtěli vědět, co na plakátu je.

„Abychom snad pronesli pár vhodných slov, nemyslíš?” řekl Dienstag. „Vezmi mě na záda!” Gustav si dřepl na bobek a Dienstag mu vylezl na ramena. Zdvihl ruku.

Všechno ztichlo.

„Vážení přítomní!” zvolal Dienstag. „Přišli jsme vás požádat o pomoc. Samozřejmě, že ne pro sebe. Pro jednoho chlapce, kterému se vede prašpatně. Několik podrobností se dozvíte z této vývěsky, kterou jsme zde pověsili na tabuli. Další podrobnosti najdete zítra ráno v »Lázeňských novinách«. Kdo z vás ještě neumí číst, ať si to dá přečíst. Projedeme dnes odpoledne osmi lázeňskými místy a doufáme, že nás děti nenechají na holičkách. Moji přátelé a já jsme Emil a detektivové. To vám říkám jenom proto, abyste si nemyslili, že vás chceme ošidit. Možná, že jste o nás už slyšeli. Kluk, který mě drží, je Gustav s houkačkou.”

Gustav se uklonil a Dienstag přitom málem přepadl do písku.

„A ty jsi jistě malý Dienstag!” zvolala jedna holčička. „Viď?”

„Ano. Ale na tom houby záleží! Hlavně aby se něco sebralo! A teď musíme jet rychle dál. Gustave, sundej mě!”

„Okamžik!” zavrčel Gustav. „Mám nápad. Zcela proti svému zvyku. Poslyšte!” vykřikl. „Peníze, které seberete, můžete uložit vlastně na knížku!” Po těch slovech postavil Dienstaga na zem a oba detektivové se sedmi plakáty nasedli na motorku.

„Na shledanou v pátek!” zavolal Dienstag. „V biu Maják! Heslo Emil!”

„Heslo Emil,” křičely graalské děti.

Motorka kodrcala po lesní pěšině vedoucí do města. Gustav troubil. Propagační jízda pro Jackieho Byrona, alias Pavlíčka Pachulka, pokračovala.

Čtrnáctá kapitola VÁŽNÝ ROZHOVOR

Ve čtvrtek dorazili kodaňští zase do Korlsbuttelu. Připluli od dánského ostrova Bornholmu a slečna Klotilda Duchvarná byla ještě celá zelená. Dostala na lodi mořskou nemoc a tvrdila, že se jí ještě teď houpá země pod nohama.

Soudní rada přinesl z domácí lékárničky baldriánové kapky a slečna je musila spolknout. „Je to skandál, dát se takhle zdolat!” prohlásila a zamířila do kuchyně. Tam kontrolovala seznam, který chlapci pořídili, a srovnala jej se zásobami ve špižírně. Všechno bylo v bezvadném pořádku. Zprvu tomu nechtěla ani věřit. A za chvíli se vydala, lehce se potácejíc, do města, aby nakoupila na oběd.

Ostatním cestovatelům nebylo špatně. Vypravovali živě o Kodani, Seelandu a Bornholmu a Pony přečetla leccos ze svého heslovitého cestovního deníku. Celkem však byli všichni rádi, že jsou zase doma. Emilova babička prohlásila: „Hotelová postel je hotelová postel. Půjdu se zase jednou až do oběda natáhnout na tu svou, abych poznala, jak se to na ní leží.” A odešla s Pony nahoru. Soudní rada se ptal, jestli se za tu dobu, co byli pryč, nepřihodilo něco vážného nebo povážlivého.

Klukům zatanul na mysli ostrov s palmou, ale vtom si vzpomněli na kapitána a jeho radu a rozpačitě zavrtěli hlavami.

„Nic jiného jsem nečekal,” řekl soudní rada. A vypravoval jim, jakou úzkost v úterý náhle pocítila jeho žena. Usmál se vítězoslavně. „Ženy jsou vždycky hned tak ustrašené. Maminka, chlapče, měla opravdu strach, myslila, že jste ve velikém nebezpečí. Alespoň zase jednou vidíte, že není správné naslouchat vnitřnímu hlasu, který citlivé ženy slýchají. Je to jen depresivní obraznost, a nic víc!”

Kluci po sobě koukli a moudře mlčeli. Dienstag použil této příležitosti, aby se z vily vytratil. Došel si do vedlejšího pokoje pro pyžama a kartáček na zuby, poděkoval za poskytnuté pohostinství a odešel do pensionu, kde bydleli jeho rodiče.

Profesor informoval otce zhruba o nezdařilé honbě na Mr Byrona a o plánech a pokusech, jež chlapci podnikli, aby Jackiemu pomohli na nohy. „Kromě toho u nás Jackie dnes v noci spal na reservní posteli. Teď je na návštěvě u Jendy Schmaucha. Nemáte-li nic proti tomu, mohl by tu zatím bydlet.”

Rada Haberland souhlasil. „Využili jste své samostatnosti dobře,” prohlásil. „Snad abychom my velcí hned zase odjeli!”

Kluci si vzpomněli na robinsonádu na malém ostrůvku a nebylo jim přitom dobře u srdce.

Gustav si, toť se ví, neodpustil malou prostořekost: „No, někdy je to přece jen docela praktické, že jsou na světě dospělí!”

Chlapci se ulekli. Emil mu rázně šlápl na nohu. Gustav se zašklebil.

„Co je ti?” zeptal se soudní rada Haberland.

„Bolí mě žaludek!” pomohl si Gustav z nouze.

Rada Haberland okamžitě vstal a přinesl baldriánové kapky. A Gustav je musil spolknout, i když byl zdravý jako řípa.

Kamarádi se škodolibě zubili jako měsíc v úplňku.

„Když se ti neuleví, dostaneš po deseti minutách ještě jednu polévkovou lžíci,” podotkl soudní rada Haberland.

„Ani zaboha!” zvolal Gustav, celý bez sebe. „Mně je už docela dobře!”

Soudní rada měl radost. „Inu, baldriánové kapky,” prohodil spokojeně. „Na ty nedám dopustit.”

Po obědě přišel kapitán. Sedělo se ještě u stolu. Pozdravil dánské cestovatele, vytáhl z kapsy „Lázeňské noviny”, jež právě vyšly, a řekl: „Vy jste se ale do toho vložili, hoši! Zmobilisujete půl baltského pobřeží pro toho vašeho Jackieho! Mimochodem - kde ten kluk je?”

„U pikolíka,” odpověděl Emil. „U vašeho synovce.”

Kapitán podal noviny dospělým. Kluci si stoupli za ně. A všichni společně četli Profesorovo provoláni. Jenom autor zůstal sedět, ačkoliv by se byl k smrti rád podíval, jak se jeho

článek vyjímá vytištěný.

Potom kapitán ukázal dospělým veliký inzerát kina Maják, hlásající, že Emil a detektivové budou po celý týden osobně přítomni představení a že výtěžek prvního dne připadne Jackiemu Byronovi.

Pony byla nadšena. „Které šaty si k tomu klanění obléknu?” ptala se celá rozčilená. „Neměla bych si dát z Berlína poslat ty nové?”

„Jak někoho mohou takovéhle věci těšit!” zvolal Gustav zaraženě.

„Je to hrozné!” přisvědčil Profesor. „Kdykoliv na to pomyslím, připadám si jako šašek!”

„Nedá se nic dělat,” řekl Emil. „Účel světí prostředky.” Pony vstala.

„Kampak jdeš?” zeptala se jí babička.

„Psát domů. Aby mi poslali ty nové šaty.”

„Okamžitě si sedni!” poručila babička. „Neblázni!” S nelibostí zavrtěla hlavou. „Ženy jsou přece někdy až hrůza zpozdilé!”

„To je pravda,” řekl Gustav. „Už si myslí, že je Greta Garbo!”

„Troubo!” zamumlala Pony.

Gustav dělal, že neslyší, a prohlásil: „Být holkou, jdu ze žalu do kláštera.”

„A já být klukem,” odsekla mu Pony, „vlípla bych ti jednu zprava i zleva!”

Kapitán vstal k odchodu. Chtěl si promluvit s Jackiem. Jackie nebyl v hotelu, byl na tenisovém hřišti. Kapitán putoval tedy od hotelu k tenisovým hřištím. Tam malého artistu natrefil. Sbíral hráčům míčky. Jakmile uviděl kapitána, zvolal radostně: „Ahoj, kapitáne!”

„Ahoj!” opáčil starý kapitán Schmauch. „Mohu si s tebou pár slov promluvit?”

Jackie hodil jednomu z hráčů dva míče, zvedl tři jiné, které ležely u sítě, a odpověděl: „Teď hned to bohužel nejde, kapitáne. Já, jak vidíte, tady pracuji. Mám padesát feniků za hodinu. Musím přece nějak žít, ne? A mimoto mě nebaví zahálet.”

„Aha!” řekl kapitán. „A kdypak budeš s prací hotov?”

„Za necelou hodinku. Jestli mě pak už nebudou potřebovat.”

„Přijď tedy za necelou hodinku ke mně. Jestli tě pak už nebudou potřebovat.”

„Provedu, kapitáne!” zvolal Jackie. „Ahoj!” A přihodil jednomu z hráčů další dva míčky.

„Ahoj, chlapče!” řekl kapitán a šlapal domů.

Mezitím se babička s Emilem a s Pony procházeli po lese. Byl to nádherný les. Mezi stromy rostlo kapradí, kručinka, lesní jahody, ostružiní, psí fialky a plané macešky. A zelený zimolez se pnul až do nejvyšších vrcholků stromů.

Pony byla daleko vzadu a trhala kvítí.

„Psával jsi pravidelně mamince, Emile?” zeptala se babička.

„Ale samozřejmě, babičko! A maminka mi také obden píše.”

Sedli si do trávy. Na větévce břízy se houpal strnad. A na

pěšině si důležitě vykračovali konipásci.

„Mimochodem - já jsem mamince také psala,” znovu se ozvala babička. „Z Kodaně.” Pozorovala chrousta, jak na stébélku trávy roztahuje křídla a letí pryč. „Jak se ti líbí strážmistr Jeschke, chlapče?”

Emil k ní polekaně vzhlédl. „Co ty o tom víš?”

„Máš snad něco proti tomu, že se mě dcera zeptá, má-li se znovu provdat?”

„Vždyť už je to dávno najisto ujednáno, že se vezmou.”

„Nic není najisto ujednáno,” vysvětlovala babička. „Nic není jisté.”

Vtom se přihnala Pony. Ukazovala jim svou kytici a volala: „Myslím, že budu zahradnicí!”

„Pro mne a za mne!” zabručela babička. „Pro mne za mne buď si třeba zahradnicí! Minulý týden chtělas být ošetřovatelkou. Před čtrnácti dny drogistkou. Jen pokračuj, slečinko! Jen tak dál! Jenom být hasičem ti nedovolím!”

„Však není tak lehké najít nějaké vhodné zaměstnání,” prohodila Pony. „Kdybych byla bohatá, byla bych pilotkou!”

„Kdyby tvoje babička měla kola, byla by omnibus,” odsekla stará paní. „Jdi, odnes si tu kytici do vily a dej ji do vázy! Upaluj, krásná zahradnice!”

Pony chtěla zůstat v lese.

„Jen běž!” zvolala babička. „Máme s Emilem vážný rozhovor.”

„Vážné rozhovory mám strašně ráda,” dorážela Pony.

Babička na ni upřela přísný pohled.

Pony pokrčila rameny. „Johanka jde,” zacitovala. „A víckrát se nevrátila.” S těmi slovy odešla.

Emil seděl chvíli mlčky. Z dálky slyšeli, jak Pony zpívá. „Jak to, že to ještě není jisté?” zeptal se po chvíli.

„To přesně nevím. Jak se ti ten Jeschke líbí?”

„Nemohu si na něho naříkat,” odpověděl Emil. „Už si spolu tykáme. Jmenuje se křestním jménem Jindřich. A hlavní věc je, že se líbí mamince.”

„To je pravda,” připouštěla babička. „Jenže já si myslím, že právě to ty jí zazlíváš. Neodporuj! Když má takového báječného a oddaného syna, jako jsi ty, nepotřebuje muže, myslíš si!”

„Něco pravdy na tom je,” přiznal Emil. „Jenomže to vyjadřuješ velmi hrubě.”

„To se musí, hochu. To se musí. Když někdo nechce mluvit, musí ten druhý trochu přehánět.”

„Maminka se to nikdy nedoví,” řekl Emil. „Ale představoval jsem si to jinak. Myslil jsem, že zůstaneme celý život spolu. Jenom my dva. Ale ona ho má ráda. To je rozhodující. Jistě nedám na sobě nic znát.”

„Opravdu ne?” opáčila babička. „Měl by ses někdy příležitostně kouknout do zrcadla. Přinášíš-li oběť, nesmíš vypadat jako obětní beránek. Jsem sice jen stará, krátkozraká osoba, ale na tvůj obličej ani brýle nepotřebuju. Jednoho dne tě matka prokoukne. A bude pozdě.”

Začala se hrabat v taštičce a vyndala dopis a brýle. „To je dopis pro mne. Přečtu ti z něho jedno místo. Ačkoliv bych to vlastně neměla dělat. Ale musím ti ukázat, jak málo svou matku znáš.” Obřadně si nasazovala brýle. Potom četla: „Jeschke je opravdu milý, solidní a dobrý člověk. Nevím o jiném, kterého bych si mohla vzít, když už bych se chtěla vdávat. Víš, milá maminko, jenom Tobě to řeknu, že bych mnohem raději zůstala sama s Emilem. On o tom nemá ovšem ani tušení a nikdy se to také nedoví. Ale co mám dělat? Jednoho krásného dne mohu zemřít. A co potom z Emila bude? A co když nebudu dost vydělávat? Vlastně už tomu tak je. Na tržišti si jeden holič otevřel nový krám. A ženy obchodníků musí chodit k němu, protože jeho žena u nich nakupuje. Musím pamatovat na Emilovu budoucnost. Ta je pro mne nejdůležitější. A Jeschkovi budu dobrou ženou. To jsem si slíbila. On si to zaslouží. Ale doopravdy ráda mám přece jen svého dobrého, jediného hocha, svého Emila.”

Ruka, v níž babička držela dopis, klesla. Stará paní hleděla vážně před sebe. Pomalu sundávala zase brýle.

Emil seděl, objímaje rukama kolena. Byl bledý. Zatínal zuby. Ale najednou si položil hlavu na kolena a rozplakal se.

„Tak, chlapče,” řekla babička. „Tak!” Potom umlkla a nechala ho vyplakat. Až po hodné chvíli zase promluvila: „Ty máš rád jenom ji a ona jenom tebe. A každý z vás toho druhého z lásky klamal a oba jste se přes tolikerou lásku v sobě mýlili. Bývá to tak v životě. Ano. Bývá.”

Sojka přeletěla nad vrcholky stromů a skřípavě zakřičela.

Emil si utřel oči a pohlédl na starou paní. „Babičko, já nevím jak dál! Cožpak mohu připustit, aby si ho vzala proto, že mně chce pomoci? Když bychom zůstali oba nejraději spolu sami? Co mám dělat?”

„Jedno nebo druhé, Emilku: buď ji poprosíš - až se vrátíš domů - aby si ho nebrala. A padnete si okolo krku. A věc bude vyřízena.”

„Anebo?”

„Anebo jí to neřekneš! A zamlčíš jí to až do smrti! Pak ale musíš mlčet vesele! A netvářit se jako o pohřbu! Pro co se rozhodneš, to je tvoje věc. Já ti jen povím ještě tohle: budeš starší a také maminka bude starší. To zní jednodušeji, než to potom je. Budeš moci už za pár let vydělávat dost peněz pro vás oba? A jestliže ano, kde je budeš vydělávat? V Neustadtu? Ne, hochu. Jednoho krásného dne musí člověk odejít. A kdo nemusí, měl by to přece udělat! A maminka zůstane sama. Bez syna. Bez muže. Docela sama. A ještě něco: co když se za deset, za dvanáct let oženíš? Matka a mladá žena pod jednou střechou - to nedělá dobrotu. Vím to. Já to zažila. Jednou jako žena. A podruhé jako matka.”

Zdálo se, že babiččiny oči nehledí do lesa, ale do daleké minulosti. „Provdá-li se za něho, přinese každý z vás tomu druhému určitou oběť. Ale ona se nikdy nedoví, že ty o její oběti víš - ode mne. A nikdy se nedoví, že i ty přinášíš oběť! Tak bude břemeno, které na sebe vezme kvůli tobě, lehčí než to, které pro ni poneseš ty. Rozumíš mi, chlapče?”

Emil přikývl.

„Není lehké přijmout vděčně oběť, když člověk sám radostně přináší oběť ještě větší, o níž ten druhý neví, pokračovala babička. „Je to čin, který nikdo nevidí a nikdo

nechválí. Ale jednoho dne přinese tomu druhému štěstí. To je jediná odměna této oběti.”

Stará paní vstala. „Dělej, jak chceš! Udělej buď jedno, nebo druhé. A dobře si to rozmysli! Nechám tě teď samotného.”

Emil vyskočil. „Jdu s tebou, babičko! Vím, co udělám. Budu mlčet! Až za hrob!”

Babička mu pohlédla do očí. „Jsi chlapík, Emile!” řekla. „Jsi chlapík! Dnes ses stal mužem! A kdo se stane mužem dřív než ostatní, také jím déle než ostatní zůstane! - A teď mi pomoz přes příkop!”

Patnáctá kapitola KONEC PŘEDSTAVENÍ

V pátek ráno zahájili detektivové v Korlsbuttelu ohlášenou sbírku pro Jackieho. Dienstag a Profesor si vzali na starost pláž a přístav, Gustav plovárnu, Emil ulice a Pony nádraží.

„Jak je to vzrušující,” libovala si Pony, „když si člověk představí, že v této chvíli po celém pobřeží, kam oči dohlédnou, chodí děti s listinami a s tužkou a přijímají peníze pro Jackieho. Dejte mi honem tužku a sběrací listinu! Nemohu se na to nečinně dívat!”

Když se v poledne vrátili a usadili se na verandě, aby přepočítali peníze, přilítla Klotilda, celá bez sebe. „Jak má člověk uvařit?” křičela. „Víte, kolikrát dnes u nás zvonili? Třiadvacetkrát! A pokaždé stály venku děti, ptaly se po vás a přinesly peníze!”

„Ale Šosatinko,” chlácholil ji Profesor, „vždyť je to báječné!”

„Pro vás možná,” namítala podrážděně. „Ale pro oběd ne! Napřed mi přeteklo mléko. Potom se mi rozvařila zelenina. A nakonec se připálila skopová. Jsem kuchařka, a ne nějaká bankovní filiálka!”

„Pro takový účel mi i připálená pečeně zachutná, slečno Duchamorná.”

Klotilda něco zabručela, vyndala z kapsy na zástěře hromadu mincí a vysypala je na stůl. „Tady je máte! Tři marky a devadesát feniků. Na dvojité účetnictví mi nezbyl čas.” Zdvihla nos a zavětřila. „To je hrůza! Už se tam zase něco pálí!” A hnala se do kuchyně. (Že sama z vlastních peněz přidala padesát feniků, to schválně zamlčela. Byla to kuchařka vznešené povahy.)

Děti vyndávaly ze všech možných kapes peníze, sypaly je na stůl a třídily na hromádky: měď, nikl, stříbro: mince kladly na sebe. A potom je počítaly. Bylo to třiadvacet marek. Sečetly částky zapsané na sběracích listinách. Souhlasilo to. Malý Dienstag k nim s potutelným úsměvem přiložil dvacetimarku. „Od tatínka,” řekl. „To posílá veliký Dienstag.”

Profesor se rozběhl do zahrady, vyslídil otce ve skleníku u rajských jablíček a vrátil se s deseti markami.

Potom vyštrachali každý své kapesné, vypáčili pokladničky a nedali pokoj, dokud na stole neleželo celkem pětasedmdesát marek.

Zářili nadšením.

Dienstag přinesl čistý kapesník a vsypal do něho peníze. Potom kapesník pevně zavázal.

„Chceš provádět kouzla?” ptal se ho Emil. „Chceš počítat do tří a nechat těch pětasedmdesát marek zmizet?”

„Vezmu peníze k sobě,” rozhodl Dienstag.

„Jak to?” podivil se Profesor.

„Mohou přece zůstat tady!” zvolala Pony.

„Jen maličkého nechte,” řekl Gustav. „Máme s těmi penězi jistý záměr. Je to můj nápad.”

„Ó jé!” ušklíbla se Pony. „Odkdy ty máš nápady? Nejsi náhodou nemocen?”

„Já ne,” odsekl Gustav a vysoukal si rukávy. „Ale jen pojď blíž! A zítra ráno tě navštívíme v nemocnici.” Přistoupil až k ní. Utekla do kuchyně ke Klotildě.

„Bábovka jedna!” soptil Gustav. „Člověk má jednou dobrý nápad a potom přijde taková žába a bude si z něho dělat dobrý den!”

„Co se škádlí, rádo se má,” podotkl Dienstag. Hned nato popadl uzlík s penězi a sypal domů.

K obědu se objevil Jackie. Ačkoli byla Klotilda tak nešťastná, pečené všem báječně chutnala. Nábožně ji jedli. Babička se zmínila o sbírce a ptala se Jackieho, co o tom soudí.

„Mám velikou radost, paní babičko,” prohlásil Jackie.

Před biografem se splašil kůň. Tak hlasitě, prosím, ty děti křičely!

Potom se setmělo a promítací přístroj začal bzučet.

Sotva film skončil, začali diváci pochvalně tleskat. Tleskali celou minutu. Potom se hlediště rozsvítilo. Děvčátko, které sedělo vedle Pony, řeklo: „Ty ses ale od té doby strašně změnila!”

„Ta holčička ve filmu, to přece nejsem já!” vysvětlovala Pony. „Ta mě pouze hraje!”

„Ach tak! A Emil z filmu taky není ten Emil, co sedí vedle tebe?”

„Ne,” řekla Pony. „Pravý Emil je můj bratranec. A toho Emila z filmu osobně vůbec neznám. Ale teď buď zticha. Jde to ještě dál!”

Na jeviště vkročil Jackie. Postoupil k rampě a promluvil: „Sbírali jste peníze pro jednoho kluka. Ten kluk jsem já. Všem srdečně děkuju! Je to od vás báječné! Až ze mne jednou bude bohatý člověk a někomu z vás se povede špatně, ať se u mne přihlásí! Nezapomeňte!”

Vtom vešel na jeviště Gustav. Oslovil Jackieho: „Jménem svých kamarádů a jiných korlsbuttelských dětí odevzdávám ti výsledek zdejší sbírky. Spořitelní knížku na pětasedmdesát marek.”

Jackie mu potřásl rukou.

Dole v hledišti pošeptal Profesor Dienstagovi: „Tak to byl ten Gustavův nápad!”

„Zdá se ti špatný?” zeptal se Dienstag.

„Výtečný!” prohlásil Profesor. „Znamenitý!”

Gustav zavolal z jeviště do hlediště: „A nyní prosím zástupce ostatních lázeňských míst, aby přišli laskavě sem nahoru.”

Dole nastala prudká tlačenice.

Konečně stanulo na jevišti dalších sedm hochů.

Jeden z Ahrenshoopu, jeden z Brunshauptenu, jeden z Heiligendammu, jeden z Warnemunde, jeden z Heidekrugu, jeden z Graalu a jeden z Muritzu. A každý podal Jackiemu spořitelní knížku! Jackie měl v očích slzy, ačkoliv nebyl vlastně vůbec povaha přístupná citovým dojmům.

Gustav listoval horlivě ve spořitelních knížkách. A když těch sedm delegátů slezlo z jeviště, oznámil: „Celková částka je šest set patnáct marek. Kromě toho dostane Jackie celý příjem z dnešních představení. Jackie, gratuluju ti k tvému jmění. Ať ti z něho ztloustne bříško!”

Gustav zmizel za jevištěm.

„To jsem nečekal!” zvolal Jackie. „Na to musím mít bankéře!” Svlekl si bundu. „Můj starý přítel, pan kapitán Schmauch, mi poradil, abych vám něco zacvičil. Jaksi z vděčnosti. Jsem sice zvyklý cvičit s partnerem, ale sám také snad něco málo dokážu.” Mrštil bundou za jeviště a udělal stojku. Potom skrčil paže a spustil se na lokty. Hned nato paže zase vzepřel a přešel z jedné strany jeviště na druhou. Pořád po rukách. Diváci tleskali.

Jackie vyskočil na nohy. Potom dělal kolo. Potom provaz. Potom most. Potom se po obou rukou překulil dopředu. A ještě jednou. A zase. Potom už jen po jedné ruce. A znovu a znovu. Napříč přes celé jeviště. A na závěr udělal salto. A další. Ještě jedno. Ještě. Rychleji. Pořád rychleji, jednu chvíli byly nohy nahoře, hned nato hlava. Vířil v povětří jako malé kolo štěstěny!

Děti výskaly, jásaly a div si ruce neutleskaly. I dospělí byli uchváceni.

Pak to zašumělo a opona spadla. A už se do sálu draly děti, které chtěly zhlédnout další představení. Byla tam mačkanice a rámusu jako v čarodějnickém kotli.

„To salto se mi moc líbilo,” pochvalovala si babička Emilovi. „Musím si je zítra ráno zacvičit.”

Večer zakotvily oba parníky zase u přístaviště. Děti ze sousedních sedmi lázní se hrnuly na palubu. Rodiče a chůvy byli strženi do jejich víru.

Parníky zahoukaly k odjezdu. S křikem a máváním dobíhalo klopýtavě k můstku pár opozdilců a vřítili se s rámusem na palubu. Potom přístavní hlídač uvolnil lana. Parníky se zahoupaly. Šrouby začaly pracovat. Motory se rozehrály. Na sta kapesníků zamávalo. Některé nebyly zrovna čisté. (Ale bylo už dost tma.)

„Heslo Emil!”, řvaly děti na parníku odplouvajícím k západu. „Heslo Emil!” hulákaly děti na lodi, jež plula na východ.

A „Heslo Emil!” volaly korlsbuttelské děti, které stály na můstku.

„To byl nejpěknější den mého života!” prohlásila slečna Klotilda Duchvarná.

Na parnících se rozsvítily pestré lampiónky. Jeden parník jel nalevo, druhý napravo. Emil a detektivové stáli na předmostí a mlčky za nimi pohlíželi.

Gustav si odkašlal. Potom objal rukama všechny tři chlapce stojící před ním a pravil: „Zůstaneme přáteli, i když z nás budou staří vousáči.” Ostatní ani necekli. Ale myslili si totéž.

Jackie se přihnal klusem. „Tady jste!” zvolal s uspokojením. „Všude jsem vás hledal.” Přistoupil k nim. „Na dnešní den nezapomenu,” řekl zasněně. „Tolik peněz na jedné kupě - to snad ani není pravda!”

„Kde máš svých osm spořitelních knížek?” zeptal se Dienstag.

„Dal jsem je do úschovy Bartelmannovi. Má ve své kanceláři ohnivzdornou pokladnu. Považte! Udělal mi nabídku! Chce, abych v jeho biografu vystupoval jako artistická jevištní atrakce. Napřed týden na zkoušku!”

„Kolik ti zaplatí?” zeptal se věcně Profesor.

„Pět marek za den. Beze srážek.”

Detektivové měli radost.

„A dnešní příjem, který jste mi vymínili, dělá přibližně dvě stě padesát marek. Ještě to nevím přesně. Ale tak zhruba!”

Tiše se zasmál. „Já tomu pořád ještě nevěřím! Půjde-li to takhle dál, koupím si příští týden vilu s parním osvětlením.”

Venku na Baltském moři pluly dva malé osvětlené parníky. Moře šumělo. Vlny bily o břeh. Bílá pěna se ve tmě leskla.

„Pánové,” ozval se kapitán Schmauch. „Musil jsem našemu pikolíkovi skálopevně slíbit, že se večer ještě zastavíme v hotelu. Celý den měl službu jako řemen. Ani neviděl film.”

Dohodli se tedy, že zajdou ještě na skok do hotelu. „Vždyť jsou prázdniny,” řekla paní Haberlandová a zavěsila se do svého muže.

Ubírali se přes most. Kapitán s Jackiem šli vpředu. „Poslyš, něco bych ti navrhl,” pravil kapitán Schmauch. „Očpak jde, kapitáne?”

„Můj dům je sice malý, ale pro mne samotného až příliš veliký,” pokračoval kapitán.

„Pronajměte jeden pokoj!” zvolal Jackie.

„To právě chci,” prohodil kapitán. „Jak dlouho chceš zůstat v Korlsbuttelu?”

„Dokud nezavřou tenisová hřiště. Do té doby budu sbírat míče. Až bude po hlavní sezóně, bude mi trenér dávat hodiny. Jednu denně. Velmi lacino. Možná že zadarmo.”

„Jestli chceš, nastěhuj se ke mně!” řekl kapitán.

„Provedu, kapitáne! Kolik požadujete nájemného?”

Pan Schmauch ho dloubl do žeber. „To jsou nejapné vtipy! Budu jen rád.”

„To je skvělé,” řekl chlapec. „Kapitáne, děkuju vám! Večer si vždycky na verandě zahrajeme »Černého Petra« nebo »Vole, lehni! «”

Kapitán se nemálo rozveselil.

„Mimochodem, nepotřebujete peníze?” ptal se Jackie. „Jsem teď zámožný. Budu-li ještě pár neděl spořit, mohu vložit do vašeho podniku tisíc marek. Nač mají prachy ležet ve spořitelně, no ne?”

„Dobrá,” odpověděl kapitán. „To by se mohlo udělat. Budeš mým tichým společníkem. Pod jednou podmínkou! Každý rok musíš bydlet přes celé léto u mne v Korlsbuttelu!”

„Platí!” zvolal Jackie. „A když se ukáže, že pro tenis nemám nadání, vstoupím do našeho podniku jako plavčík!”

„To je slovo!” zaliboval si kapitán. „Doufejme, že nemáš vlohy pro tenis!”

Se smíchem vešli do hotelu.

Babička s Emilem kráčeli vzadu poslední. Před hotelem se zastavili a zahleděli se na moře. Jeden parník už zmizel. Druhý plul ještě po obzoru. Jako svítící ořechová skořápka.

„Myslím, že Jackie naši pomoc ani nepotřeboval!” prohodil Emil.

„Každý dobrý skutek má svůj smysl, Emilku!” Vkročila na schody: „A teď napíšeme mamince pohlednici!”

„Snad abychom poslali dvě?”

„Komu ještě?”

„Vrchnímu strážmistrovi Jeschkovi!” řekl Emil. Stará paní ho políbila.