Mirko Pašek

Fakír z Benáres a jiné povídky

Nikdy, nikdy nezapomenu na oblohu v Sasaramu! Pořád ji vidím, je temně modrá, posetá hvězdami, a netopýři velcí jako kachny na ní plují volnými pohyby blanitých křídel. Na noc v Sasaramu nikdy nezapomenu, na hodiny, které jsem probděl společně s Ganeši Laletn, na hodiny, které sejednou vlekly a podruhé zběsile prchaly, na zvuky neviditelných živočichů, jimž Ganeši naslouchal s klidem, ale mě naplňovaly divným vzrušením. Sasaram.

Přiznám se, že jsem ani netušil, Že v Indií takové místo existuje, a nebýt mé ospalosti, netušil bych to dodnes a nepsal bych tenhle pravdivý příběh.

Vzpomínky na zážitky z Inclie i popis jedné zajímavé události z Divokého západu. To je návrat k textům MIRKO PASKA (1910-2002), cestovatele, reportéra a autora dobrodružných knížek pro mládež i dospělé. Kniha čtenářům znovu přináší povídky ze souboru Fakír z Benáres a novelu Velký run.

STRÁŽ U TÁDŽE

Nechci přehánět, ale byl to zázrak, nebo aspoň naprosto nepochopitelné zjevení. Dodnes si ho neumím vysvětlit. Nikdo, koho znám, nikdy nic takového neprožil - ovšem kromě Marka O’Connora, rudovlasého Dubliňana s tváří jako kropenatá měď. Ale Mark byl tehdy se mnou a viděli jsme to oba. A přitom jsme byli oba střízliví. Až k ránu jsme našli tu ztracenou láhev…

Ale vezměme to pěkně popořádku. Marka O’Connora jsem kdysi našel v mrtvém městě, kam jsem přijel z Ágry ve starém chevroletu. To město se jmenuje Fatehpur Sikrí, leží uprostřed severoindické pláně a je dokonale mrtvé již dobrých tři sta let. Město Akbara Velikého! Tento vládce Mogulské říše ho nechal zbudovat poblíž Agry jako novou indickou metropoli. Ale pak ho i se svým dvorem opustil kvůli zlým snům, jež se mu v něm zdály. Tak zemřelo město dřív než jeho tvůrce, ale nerozpadlo se, zůstalo jen bez účelu trčet v horkém, suchém vzduchu. Dodnes stojí ve středu pláně a dodnes je nové jako v den, kdy sochaři odhodili dláta, kdy Akbar přišel, přespal v něm a opět odešel.

Palác a mešity z tvrdého, červeného kamene. Bloudil jsem v nich časně ráno sem tam, jak to cizinci dělají. Nikde nikdo, jen stařeček v turbanu, který tvrdil, že tu mrtvou krásu hlídá. A zase nikde nikdo, jen ve stínu jednoho z pavilonků Mark O’Connor.

Seděl na pokrývce. Měl ohnivé vlasy a tvář hnědou jako staré sedlo, ale na té tváři pihy. Komický pohled: ty pihy byly světlejší než kůže. Vypadal jako postříkaný kapkami zlatého medu a mě to rozesmálo.

Zůstal naprosto klidný.

„Máte tu automobil?“ ptal se přívětivě.

„Co tu děláte?“ zeptal jsem se já.

„Držím stráž. Máte tu automobil?“

„To mám.“

„Svezete mě tedy zpět do Agry!“ Vstal.

Zůstal jsem jako opařený. A teď se smál on:

„To je ale drzost! Že mám pravdu?“

Šel se mnou. Ukázal mi kde co. Můj Bože, ten to mrtvé město znal! Pak jsme jeli zpět do živého města. Cestou mi vysvětlil, co tím myslel, když říkal, že drží stráž. Strávil sám celou noc ve Fatehpur Sikrí. Za úplňku to prý byl zázrak.

Ale vtom jsme se blížili k Agře. Bylo vidět špičku Tádž Mahálu svítící napravo od města jako vrchol zasněžené hory.

„Co dnes?“ zamyslil se Mark. „Dnes v noci budu střežit Tádž Mahál.“

„A já s vámi!“ vykřikl jsem.

A bylo rozhodnuto. Sešli jsme se v deset večer. Vzduch příjemně hřál. Šli jsme silnicí, která vede zahradami města. Nesl jsem přikrývky a Mark lahvičku limonády. Vtom za námi někdo zavolal:

„Sáhibe! Sáhibe!“

Otočili jsme se a uviděli dva domorodce s ručním vozíkem.

„Co chcete?“ Byli to sluhové z hotelu Cecil a vezli z nádraží náklad skvostných láhví. Prodali nám litr jamajského rumu za dvě rupie. Mark svou vlažnou limonádu rád zahodil. Před námi se objevil celý Tádž Mahál.

Byla už hvězdná tma a brána plná věžiček, která vede do zahrady Tádž Mahálu, se přiblížila. Prošli jsme jí. Zahrada se otevřela a jejím středem tekl pás nehybné vody a v hladině se zrcadlila světoznámá hrobka. Ta nejkrásnější stavba celé Indie! Náhrobek Džahanovy lásky, bílý mramor, který se leskne jako hora ledu. Ovšem, znali jsme ho, oba jsme tu už několikrát byli, ale přesto pro nás byl ten večer nový. Nevím proč. Snad tehdy svítil měsíc nějak krásněji a jinak, snad tehdy bylo ještě víc hvězd. Anebo jsme už byli pod dojmem té divné noci, která přicházela jako po špičkách.

Šli jsme po trávnících. Bylo pusto, jen tu a tam se mihl stín člověka v bílém, jen tu a tam. Šli jsme mezi stromy. Hledali jsme doupě, kde bychom seděli ukrytí a sami mohli pozorovat Tádž Mahál. Našli jsme ho pod křovím oleandrů. Schovali jsme tam láhev a všechny své věci. Měsíc sršel. Šli jsme k mešitám. Ve tmě byly černorudé jako stopa staré vraždy. Stály po obou bocích Tádže a jen jejich kopulovité střechy bíle zářily. Ale Tádž je nesmírně převyšoval a ještě rostl, když jsme se blížili, až se zdálo, že se musí zřítit. Najednou byl zelený jako kus ledu. Měsíc se také zelenal.

A my jsme šli na prostranství mezi červenou mešitou a Tádžem a byli jsme drobní jako brouci. I naše kroky zněly jako jejich šelestění. Mark se tiše smál. Pod zadní stěnou Tádže, v prohlubni vyplněné tmou, tekla řeka Jamuna. Bylo ji cítit, voněla hlínou jako pole. Opřeli jsme se o mramorovou hradbu nad jejím neviditelným proudem. Stín Tádže na nás padl, černý a hustý jako smuteční závoj. A my jsme ucítili svou osamělost.

Byla půlnoc. Brána krvavé mešity se lomila v podivných obloucích a tma v ní byla rudá. Bylo nám jasné, že jsme v této obrovské zahradě hrobu zavření, že jsme úplně ztracení a sami. Vraceli jsme se ke své skrýši v houštině oleandrů - šli jsme rychle, jako bychom se báli, naše kroky zněly na mramorových deskách, pak šelestily v trávě a pak zmlkly, když jsme stáli a očima hledali svůj strom. Měsíc se modře leskl. Tádž Mahál byl z modrého ledu. A my jsme viděli, že má lidskou tvář.

Kdepak, nebyl to sen, a pokud ano, měli jsme ho oba. Oba jsme strnuli, ta tvář se smála. Tvořily ji ostré, černé stíny a my jsme se jí báli. Rychle jsme se obrátili a hledali svůj úkryt, přikrývky a láhev.

Potáceli jsme se v křovinách a šátrali pod kdejakým stromem. Marně. Náš oleandr zmizel a my byli opuštění. Tvář Tádže se nám smála. Posadili jsme se a houští nás úplně ukrylo. Ale Tádž prosvítal listovím, jasně, bledě modrý. I jeho úsměv byl bledý. Nemohli jsme se před ním schovat. Ani jsme nechtěli. V té tváři z mramoru a měsíčního světla bylo veliké kouzlo. Pozorovali jsme ji upřeně, teď už beze strachu. A pak jsme ji oba poznali. Byla to tvář ženy.

Mark mi prudce stiskl ruku:

„Mumtáz Mahal!“

Ano, byla to Mumtáz Mahal, Džahanova žena, která je pohřbena v Tádži a jejíž podoba v Indii koluje na statisících obrazů. Přikývl jsem. Oba jsme věděli, že prožíváme zázrak, a vstali jsme a šli mezi stromy blíž. Ale tvář mizela a nakonec zbyly jenom stíny. A tak jsme couvali zpět a hvězdy kolem nás padaly v proudech jako sníh. Jejich lesk pokryl celý Tádž, ale žena se stále smála, zakletá do mramoru své hrobky.

Znovu jsme se posadili. Najednou se do nás dala zima a roztřásli jsme se jako listy. Jako by Tádž byl opravdu z ledu a hvězdy byly sníh. Tiskli jsme se k sobě. Pak jsme vstali a klusali zahradou sem tam. Žena se nám smála. Kolem ní trčely minarety, průzračné a bílé jako rampouchy.

Ne, nevím už přesně, co se dělo pak. Pamatuju si jen smrtelný chlad, který nám zalezl až do morku kostí. A dodnes vidím veliký, bledý smích na té ženské tváři. Vím, že nás fascinoval. Možná jsme věřili, že uprostřed té zimy zemřeme. Ale nenaříkali j sme, to ne. Byli jsme i v tom mrazivém objetí šťastní. Všechno bylo jako sen. Běželi jsme křovím, abychom si alespoň trochu rozehřáli krev. Mark zakopl a upadl. Vrátil jsem se k němu. Ležel na hromádce našich pokrývek a nechtěl vstát. Hrabal pod nimi, až našel láhev a jediným úderem pěsti jí urazil hrdlo. A tak jsme pili svou živou vodu. Můj Bože, pili jsme živý, vonící oheň, zabalení do přikrývek, které hřály. Pili jsme lok za lokem a bylo to jako zpěv! A tvář ženy z Tádže se bleděmodře smála.

„Hej, bratři!“ zpívali jsme. „My známe zázraky…!“

Ale v té chvíli se něco dotklo hrotu mramorové kopule, pak hrotů minaretů a stále to klesalo níž: mladé, růžové slunce. A Tádž Mahál se skvěl napůl v noční modři a napůl v odlesku červánků. Bylo to velmi krásné. Ale tvář ženy zmizela, jako by ji setřel časný den, a my jsme litovali. Ale proč? Vždyť zmizela jen vidina. Proč?

Nevím. Ale oba jsme cítili totéž.

„Odešla,“ vydechl jsem. „Je konec..

„Konec,“ řekl smutně Mark.

A obrátil láhev dnem vzhůru.

FAKÍR Z BENÁRES

Nikdy, nikdy nezapomenu na oblohu v Sasaramu! Pořád ji vidím, je temně modrá, posetá hvězdami, a netopýři velcí jako kachny na ní plují volnými pohyby blanitých křídel. Na noc v Sasaramu nikdy nezapomenu, na hodiny, které jsem probděl společně s Ganeši Lalem, na hodiny, které se jednou vlekly a podruhé zběsile prchaly, na zvuky neviditelných živočichů, jimž Ganeši naslouchal s klidem, ale mě naplňovaly divným vzrušením. Sasaram.

Přiznám se, že jsem ani netušil, že v Indii takové místo existuje, a nebýt mé ospalosti, netušil bych to dodnes a nepsal bych tenhle pravdivý příběh.

V listopadu roku 1935 jsem jel z Ágry do Benáres a měl jsem v Iláhábádu nebo v Mughalsarai přestoupit na benáreskou lokálku. Navečer jsem si lehl na lůžko, jež indické dráhy poskytují každému cestujícímu od druhé třídy výše. Usnul jsem a probudil se až v deset večer, daleko za Iláhábádem i za Mughalsarai, kdesi na trati ke Kalkatě. V takovýchto chvílích člověk dlouho neuvažuje, ale jedná podle první myšlenky, která ho napadne. Řekl jsem si, že musím okamžitě vystoupit, a vyskočil jsem na nejbližší stanici, rozhodnutý vrátit se prvním vlakem zpět. Ta stanice se jmenovala Sasaram.

Vystoupil jsem a uviděl netopýry. Kroužili na nebi, podobní velikým ptákům, tak příšerní a tiší. Vlak odjel a já osaměl ve tmě. Pak se zjevila lucerna a blížila se stejně neslyšně jako netopýři. Nesl ji přednosta stanice, napůl poevropštělý Ind se znamením Šivy na čele a s ústy rudě zbarvenými betelem. Podivil se přítomnosti sáhiba ve svém království, vykoktal, že vlak do Benáres jede v „pánč bati“, v pět hodin ráno, a zavedl mě do čekárny. Rozložil jsem si tam deky vedle kupy bílých hadrů, zhasl olejový kahan a šel spát.

Když vtom začaly ty zvuky: Přímo nade mnou, na stropě, zaznělo mlaskání, nepřetržité mlaskání, lidské mlaskání, pravidelné jako tikot hodin. Pak, zvenčí, přišlo úpění, táhlé a žalostné vytí, které mi zarazilo dech. A konečně nejnepříjemnější zvuk, co znám: tenounké pištění, zpěv moskytů, napadajících kořist. Zaklel jsem a zapálil si cigaretu, protože jsem věděl, že tu noc už neusnu. A pak promluvil těsně u mého ucha lidský hlas:

„Moskytům chutná evropská krev. Je jim vzácnější!“

Myslím, že jsem vyskočil trochu překotně a že mé prsty byly nejisté, když jsem rozsvěcel kahan. V rudém svitu jsem uviděl hnědé ruce, které se vynořily z kupy hadrů, vedle níž jsem ležel, pak hnědé nohy a posléze vousatou hlavu korunovanou směšným drdůlkem vlasů. Tak jsem se seznámil s Ganeši Lalem.

Ganeši pocházel z jižní Indie a putoval do Benáres vykonat svatou koupel v Ganze. Zastavil se v Sasaramu, kde chtěl navštívit přítele z dětství, ale ten minulé léto zemřel a jeho popel už dávno splynul s vlnami posvátné řeky. Ganeši tedy čekal na ranní vlak do Benáres, stejně jako já.

Jak ten znal Indii! Vyznával boha Višnu, jak napovídal bílý trojzubec nakreslený na jeho čele, a se zanícením mluvil o jeho devíti vtěleních. Vyprávěl o Garudovi, napůl muži a napůl ptáku, na němž jezdí Višnu jako Šiva na býku a Ganéša na kryse. Vyprávěl o Benáres, mluvil až přes půlnoc, kdy celý unavený přestal, vsunul do úst zelený betelový smotek a vážně poslouchal zvuky, které mě tak děsily.

Rozloučil se se mnou těsně před příjezdem vlaku. Stiskl mi ruku:

„Přijďte v deset na ghát Manikarnika v Benáres,“ řekl zvesela a nastoupil do své třetí třídy. Já jsem jel ve druhé třídě sám.

Přišel den a podobal se růžovému mraku. Pak zbělel a objevila se řeka sevřená dvěma podivnými břehy: jedním plochým, pustým a druhým tvořeným paláci, schodišti a chrámy. Řeka se leskla a ve vodě se zrcadlily chrámy jako vidiny, které v poušti pronásledují osamělé a volající: „Pojď, utečeme!“ Ta řeka byla Ganga, ty chrámy Benáres.

Bylo krátce před desátou, když jsem hledal ghát Manikarnika. Kočí mě zavezl k úzké ulici a mávl bičem směrem ke slunci:

„Manikarnika, tam..

Klikatá ulička po chvíli vyústila na náměstí, na jehož okraji jsem zůstal mlčky stát. Uprostřed prostranství, ozářeného světlem podobným zlatému dešti, stál kamenný Nandi, posvátný býk s růžencem zavěšeným v nozdrách. Kolem býka se tísnily ženy a z jejich prstů klesaly na jeho mramorový hřbet květy. Odkudsi bylo slyšet bubny. A nad modlou, na vysoké stolici, seděl bráhman, bílý a nehybný jako socha.

Šel jsem dál. Objevila se brána chrámu, v ní chuchvalec klečících těl a nad nimi krvavá, strašná tvář. Snad to byla Kálí. Nevím. V tu chvíli se z chrámu vyřítila žena, zazpívala pronikavým hlasem a zatančila s cinkotem náramků, kterými byla ověšená. Hodil jsem jí minci. Vrhla se po ní a zasyčela jako had.

Šel jsem dál. Úzká ulička se otevřela, ulička s alejí žebráků. Seděli skrčení ve dvou řadách, seděli pestří jako stromy v květu a natahovali zkřivené ruce podobné suchým větvím. Někteří sténali. Jiní trpěli tiše, jen jejich prsty se svíraly a zmítaly jako ve vichru bolesti.

Ucítil jsem tíseň. Kolem mě žila Indie, kolem mě se vlnily kalné vody cizího moře, kolem mě bylo nepochopitelně. A byl jsem sám! Jako vosa, která omylem vlétla do včelího úlu a marně hledá východ. Zabloudil jsem. Ale v té chvíli se zatřepotal v davu černý plnovous, rulička vlasů se zakymácela sem a tam - a Ganeši Lal po mém boku.

„Myslel jsem si, že nenajdete cestu. Jdu vám naproti,“ smál se a převzal vedení.

Přišli jsme k řece. Byla v hloubce, omývala patu gigantického schodiště, které stoupalo až k nám, ohraničené pilíři vyrůstajícími z vody, pokryté hlučícím davem, stíněné sty slaměných slunečníků. Stáli jsme na nejsvětějším z říčních schodišť v Benáres. Ejhle, ghát Manikarnika!

Sestoupili jsme k řece, vklínění mezi zbožné. Spěchali, nazí a hnědí jako mravenci, obtížení mosaznými nádobami, dychtiví svaté koupele. Vstupovali do řeky s výrazem, který napovídal, že se modlí. Nořili paže do hnědých vln, opojení vírou. Pili požehnanou hnijící vodu s přivřenýma očima, jako oslnění tvářemi bohů.

Ganeši pokynul a člunař nás přijal do loďky. Břeh kolem nás plul klidně a majestátně jako mrak. Schodiště za schodištěm sestupovalo k řece, na schodištích proudy lidí, nad nimi zlaté a rudé dómy, kolem nich budovy, podobné hradům. Zjevil se ghát Scindia, ten, který se kvůli tíze svých staveb zřítil do vody a jehož věže vykukují nad hladinu jako střechy podmořského města. A gháty střídaly gháty a člověk za člověkem spěchal k řece, tak jako kapky stékají po skle při prudkém lijáku.

„Ukážu vám cestu do nebe,“ zašeptal Ganeši Lal.

Přistáli jsme a ucítili žár ohňů. Planuly na břehu, bez barvy, bez zápachu, jen sloupce dýmu stoupaly vysoko, vysoko… až ke slunci. V ohních planula těla mrtvých, těch šťastných mrtvých, kteří zemřeli v Benáres a jejichž duše přijdou do nebe, protože jsou očištěné Gangou. A jiní mrtví čekali zahalení bílými rouchy a připoutaní na břehu s chodidly smočenými ve svaté řece. Nazí starci sypali popel do syčícího proudu.

Smrt mě vždy naplňuje melancholií, za kterou se stydívám. Melancholie přišla i tehdy a přinutila mě říct Ganešimu:

„Jsou mrtví. Co je po smrti, Ganeši? Nic. Tak dokonalé nic, že si je ani neumíme představit. “

„Ne,“ odvětil. „Smrt je brána…“

„Ano, vím,“ přerušil jsem ho. „Smrt je brána nových životů. Ach, Ganeši, buddhistická a hinduistická teorie o stěhování duší je velmi krásná, tak krásná, že bych si přál, aby byla i pravdivá. Bohužel věřím, že smrt je konec, neodvolatelný, konečný.“

A Ganeši se dotkl mého ramene:

„Pojďte! Přesvědčím vás“

Šli jsme dlouho, až jsme beze slova vstoupili do domu, podobného všem ostatním. Uvnitř bylo nádvoří, na nádvoří slunce. A v žáru, v šíleném vodopádu světla, tu seděl stařec. Měl dlouhé, bílé vlasy a vousy jako z pavučiny a až na kus látky kolem boků byl nahý. Odvěká kůra špíny zbarvila jeho kůži do Šeda. Seděl nehybně v krkolomné pozici indických jogínů: levé chodidlo na pravém stehně, pravé chodidlo na levém stehně. Podobal se kameni.

Ganeši promluvil. Nemluvil hindustánsky, ale urdsky, a nerozuměl jsem mu ani slovo. Jogi pokynul a hoch podobný dívce, přinesl mosaznou klec. V kleci byl žlutozelený ptáček a pípal jako stehlík. Ganeši otevřel klec, uchopil ptáčka a podal mi ho zároveň s černou stuhou.

„Zabte ho!“ řekl.

Zabil jsem ho. Zardousil jsem ho černou stuhou bez citu, jako ve snu. Zabil jsem ho, v prstech jsem cítil křeč, která předchází smrti, cítil jsem poslední údery srdce. A čekal jsem ještě pět minut. Ptáček byl mrtvý, neodvolatelně mrtvý, ležel mi v dlani s otevřeným zobáčkem a se skelnýma, mrtvýma očima.

Položil jsem ho před jogína. Ten sňal z hrdla zlatavý kámen, zavěšený na šňůře a broušený do tvaru čočky, zdvihl ptáčka a čočkou promítl tenký proud světla do jeho oka. Bylo ticho. Pamatuji, že jsem ten malý otevřený zobák pozoroval tak upřeně, jako bych si chtěl vrýt do paměti všechny podrobnosti jeho barvy a tvaru. Zobáček se zavřel.

Jogín postavil ptáčka na zem - a ptáček stál. A běhal! Nejdřív kolísavě, jako opilý, ale pak živě, pevně. Uchopil jsem ho do dlaně. A srdce bilo, ptáček pípal, chvěl se, žil!

Zmocnilo se mě vzrušení. „Zázrak,“ šeptal jsem v duchu, „viděl jsem zázrak.“

„Ganeši,“ koktal jsem, „Ganeši, chtěl bych toho ptáčka, řekněte mu, že bych ho chtěl! “

Ganeši se usmál a podal mi papírovou krabici. Na několika místech jsem protrhl víko, aby do ní šel vzduch, vložil jsem ptáčka dovnitř a stiskl krabici pod paží. Vstal jsem a všiml si misky u fakírových nohou. Sáhl jsem do kapsy a nahmatal dvě stříbrné rupie. Jedna z nich byla falešná. Věděl jsem to, dostal jsem ji v Dillí a marně se pokoušel udat ji v celé severní Indii - nosil jsem ji s sebou už dlouho. Ta rupie mi tehdy vnukla myšlenku, kterou proklínám dodnes:

Hoď fakírovi do misky obě rupie! Pozná on, všemohoucí, on, jenž probouzí mrtvé, že jedna z nich je bezcenná? Čte ti myšlenky? Zadrží tvou ruku?

Položil jsem rupie do misky, ale zlehka, aby necinkly. Jogín se nepohnul a já prchal, utekl jsem ve strachu, aby mě nezadrželi, aby mi nevzali mou kořist, utekl jsem bez pozdravu, bez rozloučení s Ganešim. Běžel jsem ulicemi, svíral jsem v podpaží krabici s ptáčkem, cítil jsem jeho pohyby, škrábání drápků o papírové stěny.

„Mám živého tvora, který vstal z mrtvých!“ jásal jsem. „Kdo se může něčím takovým pochlubit? Kdo v celém světě to má? Kdo?“

Běžel jsem jako štvaný. Zastavil jsem až daleko, ve stínu banyánu, kde mě přemohla zvědavost. Opatrně jsem odklopil víko krabice. A pak jsem ji odhodil.

V krabici ležel mrtvý ptáček, ztuhlý, se skelnýma očima a se zobáčkem dokořán. Vedle něho ležel předmět, jehož klouzání jsem měl za ptáčkovy pohyby. Byla to jedna z mých rupií. Ta falešná.

ÚTĚK Z RÁJE

Uprostřed ostrova Cejlon leží město Kandy, které kdysi určitě bylo rájem a i dnes je růží „bez trní“.

Ne, nesmějte se, že vyhrabávám tu frázi ze starých památníků. Vím, co dělám a co chci vyjádřit. Kandy leží v tropech a tropy jsou krásné, ale zlé, tropy kvetou tisícem fantastických květů a lákají jimi - a když přilákají, zraní.

Ty květy, tu krásu tropů, zná každý z obrázků a filmů. Ale jejich trny vidět nejsou, protože je nelze zachytit ani na papír, ani na film: trny tropů, to je podnebí.

Ale v Kandy tropy kvetou - a jsou bez trní.

Proto je Kandy slavné mezi všemi, kteří se kdy plahočili v dusných východních džunglích nebo v prachu jižní Indie. Ano, tam ho kdekdo zná a kdekdo po něm touží. Vždyť okolo bují, klokotají a paří se ty proklaté tropy plné horkého, vlhkého pachu, který dusí jako můra. Ale na Cejlonu, přímo v jeho středu, se zdvihají svahy a míří někam výš. Nahoře, už v jiné vrstvě vzduchu, leží město Kandy, růže bez trní.

Podívejte, ještě je daleko, a už dráždí všechny představy a smysly. A představy rostou, až se unavenému zdá, že v tom pohádkovém ráji nežijí obyčejní lidé, ale jen ti šťastní, krásní a moudří, tedy spokojení.

Tak roste jméno Kandy ve fantazii všech, které tropy vyčerpaly. Když pak konečně stojí v ulicích rajského města, čekaje velké zklamání.

I lidé v Kandy znají pláč.

Jsou to jen obyčejní lidé, kteří naříkají, rouhají se, závidí a touží po nesplnitelném - lidé věčně nespokojení, ačkoli žijí v Kandy, které má i dnes mnoho rajských rysů. Ti lidé jsou hnědí, žlutí, bílí, smíšení, nosí sarongy i krátké kalhoty, hadry i květovaná kouzla, jakoby utkaná z pavučin. Mluví různými jazyky a uctívají různé bohy a mají společnou jen jedinou touhu: opustit Kandy, odejít.

Můj Bože, proč? Vždyť Kandy je jedno z nejkrásnějších míst světa. Tak proč tedy?

Pochybuji, jestli to budu umět říct, i když to vím. Nebo, lépe řečeno, cítím to, chápu tu divnou, zvrácenou touhu, protože jsem ji prožil na vlastní kůži. Vždyť jsem také kdysi bydlel v Kandy a dýchal ten zelený vzduch, který stoupá z džungle jako z velké opiové dýmky a okouzluje, ale současně tak tísní. A přesto nevím, jestli budu umět vysvětlit tu pošetilou touhu, která v Kandy našeptává: Odejdi!

Vždyť Kandy je krásnější než sen, připomíná ostrov uprostřed rozbouřených moří. A vlastně je ostrovem, který nad vlnobití džungle vyčnívá z vrcholů kopců, které srostly v jedno temeno a uvnitř vytvořily šťastné údolí. Je to mělká miska podobná kráteru gigantické sopky. V ní se skrývá město Kandy jako v přístavišti a žije pro sebe a nedívá se na svět, který ani nevidí. Je obklopené obrubou své misky, kruhem pahorků, zaoblených hustou a pěnící se džunglí. Jen na jedné straně vytéká z té misky proudem bílých domů. Avšak ani ty domy nevidí daleko: za nimi, na obzoru, trčí další vrchy.

Ano, je to ráj, který chtěl Bůh oddělit horami od slzavého světa. Ale slzy přetekly přes hory a Kandy přestalo být rájem a stalo se jen růží bez trní.

Ta slova o horách a o slzách nejsou prázdná. Uprostřed kandyjské misky leží jezírko, modré jako holubicí peří, a mně se často zdálo, že je z lidských slz. To ale jenom v noci, když se voda leskla bezpočtem droboučkých krůpějí. A míval jsem ten dojem jen proto, že noci bývaly vlahé a voněly směsicí těžkých, přezrálých vůní. Tehdy jsem míval přímo hmatatelný pocit, že všude okolo vadnou tisíce velikých květů a jiné se prudce rozvíjejí a zítra stejně prudce zvadnou. Proto ta vůně bývala smutná jako pach věnců za hřbitovní zdí, proto připomínala slzy proto z ní rostla ta divná touha: odejít.

To bylo v noci. Ale ve dne jezírko zářívalo jako velký měsíc. Zmizely slzy a zbyla jen modrá, lesklá voda, z níž roste ostrůvek a na něm čtyři palmy. A další palmy s rozkývanými korunami, které chřestily v pomalém rytmu jako kastaněty hnědých tanečnic. Jsou tu všechny druhy palem: vějířové, královské, kokosové, olejové i talipoty s obrovskými listy - i arekové, ty nejkrásnější, které vypadají vždycky zvědavě a mladě, protože jsou tak štíhlé a nekonečné, jako by chtěly dohlédnout do vzdálené, zakázané zahrady. A za prastarými kamennými zdmi se rozkládají zahrady prastarých chrámů.

V mnohých sedí Buddha nad oltářem plným kadidel a drobných žlutých květin, v jiných leží pod šerým přístřeškem s hlavou opřenou o veliký lotosový květ ze žluté majoliky.

V dalších zase stojí bílé kamenné zvony nad ostatky buddhistického světce - a ve všech přecházejí buddhističtí mniši v oranžových rouchách, tiše jako oranžové stíny.

V buddhistickém Kandy je takový klid, že vnucuje představu smrti. A přesto tu všechno žije. Zeleň bez vyčerpání chrlí proudy fantastických květů, sinhálská děvčata se smějí - za chvíli se snad tou drásavou touhou odejít do Kolomba nebo až do Evropy rozpláčou, ale právě teď se smějí. A je to nádherný smích čistých bílých zubů ve světle hnědé tváři, je to smích celého těla, pokrytého sametovou pletí a oblečeného v křiklavém sarongu a v bílé blůze, která odhaluje nahý, hnědý pas. A dívčí smích přerušuje troubení slonů, kteří přicházejí zdola od Katugastoty se strašnými břemeny připoutanými k sloupovitým nohám. A do troubení slonů zní posvátné gongy z chrámu Dalada Maligawa, v němž oranžoví mniši s holými lebkami opatrují Buddhův svatý zub. Celé Kandy zní divným, tupým zvukem, který se odráží od zelených kopců a pak náhle mizí, jako by spadl do hlubin jezera.

V nastalém tichu je slyšet pouze dívčí smích. A pak jen chřestění kokosových palem, ten tanec nejkrásnějších stromů, ten jednotvárný tón. Vše je tak strašně dokonale krásné a já jsem jen nepotřebná stafáž. Co tady?

Odejdu.

Ale ne, proč odcházet, v Kandy se přece žije dobře. Vzduch není horký, ale teplý, a nedusí, ale skvostně plní plíce. A přesto tu kvetou všechny květy tropů a na všech pahorcích kypí džungle. Jak je to možné? Nevím. Ale připadá mi, jako by tam dole v horkých, dusných džunglích bylo tak nesmírné napětí životní síly, že vymršťuje, vytlačuje džungli do velké výše, až sem do šťastného Kandy, které se tak mění v růži bez trní.

Ano, džungle je tu, a dokonce tak živá, že přelézá okrajní pahorky, dotírá až k domům a požírá všechno, co jí přijde do cesty. Jako by byla stvořená ne z křovin a listů, ale z živočichů se spoustou zelených jazyků. Jako by pořád hladověla, jako by vysílala hlídku na loupeživé výpravě. Jako by chtěla pohltit i Kandy a zabít poslední zbytek pozemského ráje. A přesto jsou v ní cesty.

Klikatí se po úbočích pahorků, které Kandy obklopují. Z města je není vidět, protože mizejí v té kypící, zelené hmotě - a z cest není vidět město, protože džungle má neproniknutelné stěny. Jen tam, kde lidé vytvořili průseky a vytrvale je udržují, se otvírá tento pohled:

Kandy. Kruhové jezero, kruhový ostrůvek, na něm čtyři stébla arekových palem. A napravo i nalevo buddhistické chrámy, pak hotel Suisse, pak bílé město, vytékající z misky, pak opět hory obalené zelení. A ticho. Sem zvuk gongů nedolehne. Město je mrtvé, jako by bylo ztracené, zapomenuté světem, oddělené od něj. A svět je přece tak vzrušující, tak pestrý a tak nádherný! Ale odsud ho není vidět.

A tak se člověku vnucuje touha opustit město, kde je příliš šťastný, a jít někam jinam, kde je jeho osud nejistý. A člověk podléhá touze a chce ten velký svět aspoň vidět a šplhá po cestičkách v džungli až na vrchol pahorků, až tam, kde končí obruba kandyjské misky a spadá příkře dolů. Odsud vidí svět pod sebou a všude kolem sebe: je to moře rostlin.

Je to, jako by nekonečné plochy pokrýval zelený mech. Mech se vlní, ale vlny zkameněly a už se nepohnou. A je to celý Cejlon, ostrov ve tvaru čajového listu, který voní čajem a rodí dobrý čaj. Ale čajové lány odsud nejsou vidět. Splynuly s džunglí v zelené zkamenělé moře, z něhož vyčnívá jen jediný ostrov: ten šťastný, požehnaný, na němž leží Kandy. A člověk stojí na jeho břehu a cítí v sobě touhu odejít.

Je vůbec možné žít na malém ostrově a nezatoužit po protějším břehu? Je možné žít tak výjimečně, v takovém sladkém opuštění, žít v kráteru hory, i kdyby byl sebe krásnější? Co je vlastně Kandy? Údolí bez ošklivosti, růže bez trní. Jezírko a palmy, chrámy a zahrady, přeplněné ovocem. A nebe modré jako milované oči. To snad nestačí?

Ne, nestačí. My, bílí moderní lidé, už neumíme žít v ráji. Potřebujeme překážky a ostny, musíme se věčně s něčím rvát, abychom zkusili, zda v nás neochabla síla, nesneseme pocit, že vše je dokonalé, krásné a my že jsme úplně zbyteční. Alespoň mně to tak připadá. A nejen mně: všichni běloši z Kandy cítí, jak jim ta sladká krása hlodá nervy. Proto náhle a bezdůvodně odcházejí. Jednoho rána vstanou, projdou ulicemi města, kde sloni chřestí řetězy a kde Sinhálcův krámek sousedí s domem japonského zubaře a tamilskou bambusovou chýší. Jdou dál přes tržiště, kde se kupí papaje, banány, manga a ananasy, projdou tou kořennou vůní ovocného masa a dojdou ke kolejím. Tam čeká malý vláček. Bílí nastoupí.

A hnědí je pozorují očima plnýma závisti. Ti hnědí se narodili tady, uprostřed ráje, ale ten věčný koloběh znají: bílý muž přijde unavený, ale jen co si trochu odpočine, zase utíká. A hnědí se za ním dívají a jsou jako nakažení tím věčným odcházením. My také! Také chceme pryč!

Kam? Nevědí přesně, snad do velikého Kolomba, ale pokud možno ještě dál. Vždyť tam v dálce musí být mnohem větší krása než tady, v malém Kandy. Proč by tam jinak všichni bílí šli?

Tak snad uvažují domorodci v Kandy. Jistě to nevím, nevidím jim do duší. Ale jedno vím: že se rouhají Osudu, nejsladšímu ze všech, že jsou posedlí pošetilou touhou, kterou převzali od bílých, že prosí a žebroní: „Vezmi mě s sebou, pane. Já chci odejít..

Ale nikdo je nikdy s sebou nevezme - a oni jsou tak chudí. Proto jen stojí na nádraží v Kandy a hledí za vlakem očima plnýma žalu a poté slz. Snílci!

A vlak odjíždí, už prudce klesá ze svahu a je to, jako by se propadl do dusné, zelené tůně. A v něm sedí jiní snílci, ti bílí, kteří dnes utíkají, ale už za týden budou slovo Kandy vyslovovat tak lítostivě a toužebně, jako jméno krásné, mrtvé milenky. A budou na Kandy vzpomínat ještě léta, na ztracený ráj. Budou o něm psát pošetilé články a přezdívat mu v nich Růže bez trní.

ZÁZRAK V ITIMAD-UD-DAULA

Ten den sršelo slunce z čisté oblohy a země byla jako rozdrcená vedrem. Kolem nás se jako udusaný mlat rozkládala severoindická pláň, veliká země bez vůně a téměř bez odstínů: hnědá, zelenohnědá, šedohnědá. A my jsme se s Jasufem Alim krčili na stupátku vozu a já byl zoufalý, jako by šlo o mé spasení. Jusuf mlčel. Jen občas přikývl svým velikým turbanem jako chryzantémou: „Ano, sáhibe.“ A jak tak seděl, opřený lokty o kolena a s hlavou nachýlenou dolů, mizela jeho temná tvář a bylo vidět jen tu chryzantému, ten velký turban barvy ocúnu.

Slunce se tehdy smálo, až země naříkala. A nikde ani živáčka. Jen nad námi kroužili supi, jako by čekali, že zemřeme, a chvílemi bylo na obloze vidět obrysy jejich silných, roztřepených křídel, spojených holým krkem s malou hadí hlavou. A my dva jsme tu seděli zcela bez účelně. Na nic a na nikoho jsme nečekali, nikam jsme nejeli, odnikud se nevraceli. Co nás sem tedy přivedlo? Má posedlost, můj čirý nerozum.

To ráno jsem se probudil ve svém hotelu v Ágře, svěží jako jindy, a jako jindy jsem došel k oknu, z něhož bylo vidět hrot Tádž Mahálu, který zářil víc než vrcholky Alp. Krásný pohled a krásné prostředí. Okolo klid zahrad evropského města, ale o kilometr dál už zmatek staré Ágry, zmatek orientu, tisíce barev, vůní, hlasů, zmítajících se na schodištích mešit, v bazarech a všude v horkém prachu. To byla Indie, romantika a vše, co si mladý člověk mohl přát. Ale bylo tu ještě něco navíc, to strašné, s čím nikdo nepočítá, když jede na východ: samota.

Ta drásavá východní osamělost mě to ráno přepadla víc než kdy předtím. Byla všude kolem, visela ve vzduchu, cítil jsem ji, musel jsem ji lokat, i když jsem věděl, že s každým dechem roste. Byl jsem sám! Byl jsem uprostřed cizí země, která se nepodobá žádné jiné zemi světa. Ano, blízko žilo město Ágra a v něm lidé, kteří se smáli nebo mlčeli nebo naříkali jako všichni smrtelníci, ale jejich život byl pro mě nepochopitelný a tak vzdálený. Měli jiné vlasy, jinou duši, jiné zvyky, jiný oděv, jiný pach. Byla to hrůzná představa: kolem tisícihlavý dav a uprostřed já sám.

Sám! V tu chvíli jsem si připadal jako zvíře v kleci. Chtělo se mi prorazit ty mříže a utíkat anebo se rvát, jako by se ve mně tou samotou nastřádala síla. Vyběhl jsem před dům a hledal východisko. Stál tam Jusuf Ali se svým vozem a s turbanem, podobným koukolu, a jako každé ráno se uklonil:

„Sáhibe…“

Prudce jsem naskočil a vykřikl: „Jeď!“ A Jusuf Ali jel a až cestou se jako každé ráno zeptal: „Kam, sáhibe?“

A já mu odpověděl drsně a rozzuřeně, jako by se mi tou otázkou vysmíval:

„Jeď si třeba k čertu! Ale rychle! Tak rychle, že si zlámeme vaz!“

Vyrazili jsme z Ágry a step se otevřela. Náhle bylo vidět dálky čiré jako křišťál a pod nimi kruh země tak zelenavý a plochý jako hladina moře, když nad ní visí mraky plné stínů. Ale tady stíny nebyly, ne, jen za námi kotouče prachu a před námi ten křišťál. Jen tu a tam listnatý strom, ale žádná palma. V Ágře ani v Dillí palmy nejsou.

A my jsme jeli dál a Indie se zdála být nekonečná. Jednou přece musíme na něco narazit! Ne. Nic. Step a na ní osamělá kráva. Pak step a na ní muž s turbanem barvy žhavých uhlíků. Pak opět holá step.

Má osamělost rostla a já cítil, že musím mluvit do prázdna. Ano, mluvit! Ta touha byla nepřekonatelná. Vlastně to nebyla touha, ale nutnost, potřeba, a zrála ve mně dlouho, celé ty dny a týdny v Indii, kdy jsem od rána do večera mlčel a mlčel, kdy jsem si připadal jako němé božstvo, kdy jsem byl sám anebo s domorodým sluhou, který se uměl jen uklonit a říct: „Sáhibe..

„Zastav! Zastav!“

Jusuf zastavil. Byli jsme na pláni široké jako celý svět. Díval jsem se před sebe a zdálo se mi, že na její hraně už musí končit pevnina a začínat Indický oceán. Ohlédl jsem se a zdálo se mi totéž. A já o tom nekonečnu i o své divné tísni musel mluvit.

„Jusufe, sedni si vedle mne na stupátko.“

Seděli jsme oba těsně u sebe, hostil jsem ho cigaretou a už jsem slyšel svůj vlastní živý hlas.

„Jusufe, podívej, lidé si myslí, že cestování je jen zábava, že je to vždycky veselé a snadné. Jusufe, lidé se mýlí! Cestování je těžká, tvrdá námaha. Když člověk cestuje sám a na svou vlastní pěst, je to těžká práce…“

„Ano, sáhibe.“ Turban přikývl a bylo to, jako když vítr pohne velkou chryzantémou.

Ale já cítil, že mi Jusuf nerozumí, že chápe jen jednotlivá, oddělená slova. Jenže jsem musel mluvit dál:

„Podívej, Jusufe, ty dálky. Víš, já jsem si Indii představoval úplně jinak. Znal jsem ji jenom z obrázků a na obrázcích jsou vždy jen stavby, chrámy, sloni - ale tahle pustina nikde. Já jsem myslel, že sem přijdu a prostě poputuji z chrámu do chrámu. Neuměl jsem si představit, jak je ta země veliká. Jeden chrám a sta kilometrů prázdna. Jak je to jen možné?“

„Ano, sáhibe.“

Poznal jsem, že Jusuf nechápe nic, ani ta jednotlivá slova. A bylo mi hořko a mlčel jsem, hleděl k nebi a k těm lysým ptákům. Ticho rostlo a zdálo se mi, že se supi snášejí stále níž a níž, jako by cítili smrt, jako by věděli, že musím mluvit anebo v té němé beznaději zahynout.

„Jusufe!“ vykřikl jsem a supi vzlétli výš.

„Ano, sáhibe.“

A já znovu mluvil, aby nenastalo ticho, kterého jsem se bál:

„Chrám a sta kilometrů prázdnoty. Ale ten chrám je krásný, to je pravda. Víš, Jusufe, těch krásných staveb je ještě mnohem víc, než jsem tušil, i když je dělí tak veliké vzdálenosti. Tádž Mahál jsem znal z obrázků, ale tak obrovský jsem si ho nepředstavoval. A četl jsem o Perlové mešitě v Dillí a myslel jsem, že je hrozně veliká - ale ona je zatím malá jako kaple. O jiných stavbách jsem ale nikdy neslyšel, i když se mnohé vyrovnají Tádži. Například Itimad-ud-Daula. Co říkáš, Jusufe Ali?“

„Ano, sáhibe.“ Velká zářící chryzantéma opět přikývla. Člověk ne, jen fialový květ, který nerozumí, co se mu říká. Byl jsem pořád sám.

Vstal jsem a hledal cíl, ke kterému bychom jeli, kde bych se zbavil té sžíravé tísně cizoty.

„Jusufe, jeď k Itimad-ud-Daula.“

Když jsem to říkal, netušil jsem, jaký zázrak tam na mě čeká. Chtěl jsem jen vidět tu bílou, tichou nádheru. Ovšem, už jsem ji znal, znal jsem ten hrob, v němž leží Mirza Ghyias Beg, byl jsem tam už mnohokrát. Vždy mi připadal stejně krásný jako Tádž Mahál, ale mnohem vznešenější a plný tajemství. V jeho stínu bylo cítit, že sice všechno končí, ale že i smrt je krásná. V té myšlence je velké uklidnění.

Když jsem tehdy vešel do zahrady hrobky, byly cypřiše temně, černě modré, ale leskle žlutobílá budova zářila jako slonovina nebo starý porcelán. Vnucoval se dojem, že je to maličkatá skřínka vzácně jemné práce, kterou lze vzít do rukou a otevřít. Ale jak jsem se blížil, stavba rostla. A nebyla ze slonoviny, ale z mramoru, který perleťově zářil.

Vstoupil jsem a vyšel po schodišti do horní komnaty. Tam ležel hrob - hladká, mramorová deska. Byl tak živý a nepodobný smrti, že připomínal spíš stůl. Světlo, které přicházelo zvenku, ho zalévalo barvou mladých růží. Ale nebyla tu okna a světlo pronikalo jen deskami z krajkovaného mramoru, které se zlatě červenaly jako lístky růže nebo jako opál. Už to byl zázrak, mramor prosvítal.

Posadil jsem se a kolem mě se rozhostil klid, růžový jako to světlo. Jen tam, kde byly v mramorové stěně vysekané ornamenty, bylo vidět maličké modré ohníčky. To byla obloha, klenoucí se tam venku nad Indií. Sem dopadala jenom v krůpějích.

Klid. Čas plynul a mě všechno opustilo, tíseň, osamělost i bláhový zmatek. Stíny ornamentů se plazily po mramoru jako pomalá zvířata, která jdou bez šelestu a hluku. Chtěl jsem se jich dotknout. Ale když jsem viděl svou ruku, rychle jsem ji strhl zpět. Byla průsvitná, ale celá rudá. Jako by maso zmizelo a zbyla jenom krev.

Tak jsem seděl v hrobce Itimad-ud-Daula. Byl klid. Ze stěn pršelo světlo jako proudy zředěného vína. Tohle je Indie, přemýšlel jsem. Tohle je asi srdce Indie…

Nevím, jak dlouho jsem zůstal v tom tichém omámení. Probral jsem se, až když přišla žena. Byla to Evropanka, vysoká a štíhlá. Ale neslyšel jsem ji přicházet, jen jsem ji uviděl, jak najednou stojí nad kamenem hrobu. A užasl jsem, protože to byla nejkrásnější bytost, jakou jsem kdy potkal, protože zářila zlatě jako světlo. Ne, zlatorůžově! Zdálo se, že není z hmoty, ale z plaménků. Vlasy se jí svíjely, celé měděné, tělo prosvítalo oblečením a její tvář, ta úžasná, fascinující tvář byla pokryta světelným prachem jako svatozáří.

Upřeně jsem na ni hleděl a nevěřil, že lidská bytost může být tak krásná. Vstal jsem, ale ona už odcházela. Šel jsem tedy za ní a na vrcholu schodiště ji dohonil. Celou ji obklopila růžová pára sršící ze stěn, takže se zdálo, že je to žena z červánků. Šel jsem už vedle ní, hleděl jí do tváře a bylo mi jedno, že hřeším proti všem společenským pravidlům. Obrátila se ke mně, jako by chtěla říct něco ostrého.

Ale vtom jsme vyšli z hrobky a zastavili se v přívalu slunce. Krátká zastávka trvala sotva vteřinu, ale v té vteřině se udála ta zvláštní divná věc.

Záře z ženy spadla, nebo spíše z ní vyprchala. Ještě okamžik bylo vidět nízkou růžovou auru, která obklopovala celé tělo, ale rychle bledla. A náhle tu stála žena bez červánků. Úplně obyčejná dáma středních let, zažloutlé pleti a velmi ostrých rysů.

Skončila vteřina a žena šla dál. Ale já jsem zůstal stát a hleděl jsem střídavě za ní a k zázračné hrobce Itimad-ud-Daula, která obestírá zvadlé ženy krásou. Pak jsem se vrátil k svému autu, ale chtělo se mi o té příhodě mluvit.

„Jusufe! Jusufe, víš přece, že ženy touží být věčně krásné, mladé a oslňující. A já znám místo, kde se jejich touha splní! Kde myslíš, že to je?“

„Ano, sáhibe.“

Tu jsem poznal, že mi nerozumí nebo mě neposlouchá nebo mi nechce rozumět, a hruď mi znovu sevřela ta strašná, cizí tíseň a znovu jsem byl sám.

HLEDÁNÍ SAMARRY

Na světě vznikají podivné příběhy, nad kterými někdy užasneme, někdy zaslzíme a jindy moudře pokýváme hlavou. Nechci tvrdit, že příběh, který hodlám vyprávět, k nim patří, že je ohromující nebo dojemný nebo propastný jako lidská duše. Ne, jde jen o pošetilou historii pošetilé honby za něčím dávno zapomenutým, za tělem obrazu, za stínem, který kdesi žije. V duchu jsem se tomu příběhu už nasmál dost, tak proč bych ho jednou nevyslovil nahlas? Mám se snad stydět za to, že je bláhový a že právě já v něm hraju hlavní roli? Ne! Pryč s červenáním! I bláhovosti vedou někdy k velkým objevům.

Tak tedy, kdysi jsem našel v Káhiře malou knížku. Ležela na stolku v hotelové hale na kupě jiných cestovních brožur, měla otrhané rohy a nesla nápis „Blízký Východ“. A byla plná popisů cest po Egyptě, Palestině, Sýrii, Iráku i zemi, která se dnes jmenuje Írán, plná obrázků, svůdností a krásných slov, ale to nejkrásnější nevysvětlovala. To nejkrásnější se skvělo na její přední desce, přímo nad titulem. Byl to snímek města pořízený z letadla: kolem dokola pláň jakoby rozrytá křivolakými stíny, uprostřed město sevřené oválnou hradbou a převýšené kopulí, která se leskla jako bronz, stranou od města trosky velikého chrámu a po jejich boku věž, jakou jsem nikdy neviděl: spirálovitá věž vinutá jedním dechem od základů k vrcholu, k hrotu, ke špičatému kopci.

Tehdy v Káhiře jsem na tu fotografii dlouhé minuty hleděl. Pak mne přemohla zvědavost, zalistoval jsem v knížce a hledal zem, v níž to město leží, ale nenašel jsem nic, ani zmínku, ani stín vysvětlení. Vzrostlo ve mně rozčilení a ještě jiný pocit, kterému dodnes úplně nerozumím.

Ale snad jsem s tím pocitem nebyl sám. Snad ho mnozí lidé znají, třeba prožili tu divnou touhu, ten pocit jistoty, že tohle je ten nejkrásnější cíl, střed, ke kterému tíhne smysl života, že tohle není obraz, ale představa, která jim patří, kterou někdo cizí vzal jejich myšlenkám, ale která je jejich a kterou milují. Ano! Mnozí lidé už tohle omámení jistě prožili, když zbožňovali obraz a hledali ženu, která stála modelem.

Jistě, lze milovat neznámou ženu a hledat ji z lásky k její tváři. Jenže tady nešlo o ženu, ale o neznámé město uprostřed neznámé pouště. Taková pošetilost, zahledět se do něj a zatoužit po něm, po bezejmenném, ztraceném městě, a chtít je vidět na vlastní oči. Ale stalo se to, ta touha přišla a byla prudká jako stesk. Šel jsem proto k vrátnému hotelu, ukázal mu obraz a ptal se ho na jméno města. Ale on ho neznal, nikdy ho neviděl, a přece věděl všechno. Potají jsem strčil knížku do kapsy a pak jsem ji ukazoval ve všech cestovních kancelářích a vyptával se. Ale nikdo to město neznal, nikdo nic nevěděl. Marné hledání…

Nedlouho poté jsem odjel do vlasti, ovšemže se svým městem v kapse, a doma jsem znovu pátral v knihovnách, v ilustrovaných cestopisech, ale nic jsem nevypátral, nic jsem nenašel. A přece to město někde na blízkém Východě žilo, ano, ta tajemná fotografie dávala jistotu, ten obraz, který kdosi viděl z letadla. Kde? Marné hádání…

Vše v člověku časem zaniká, jen zvědavost a touha sílí. Znovu jsem jel na Východ. Praha-Athény, dlouhá, únavná cesta. Athény-Bejrút, čtyři dny na špinavé lodi. Lidé, kteří na té lodi jeli, Východ dobře znali, jen moje město ne. V Bejrútu klesalo pobřeží příkře jako stěna. Za ním se rozprostírala deska Asie pokrytá libanonskými vrchy, za vrchy ležel uprostřed zelené pláně Damašek a za ním začínala poušť. Projel jsem Libanonem se snímkem města v hrsti. Ptal jsem se kdekoho. Zbůhdarma. Zůstal jsem v Damašku a hledal znalce pouští. Našel jsem ho, ale můj cíl bohužel nepoznal. Projel jsem pouští až do Bagdádu.

Dny, které jsem strávil tou bludnou honbou, byly šílené, ale stojí za vzpomínku. Ubíhaly bez řádu a byly samé překvapení. Snad právě proto byly nádherné. Mistr Franc, český kapelník v bagdádském hotelu Great Eastern, hrával po večerech na terase nad Tigridem. Ani on ale neznal mé prokleté město, i když žil na Východě už dvacet let. Neznal je ani nikdo jiný a už se zdálo, že je pátrání zbytečné i tady a že budu dál bloudit. Ale dny v Iráku letěly a všechny byly jasné. Bagdád žil, mručel jako zvíře, holubi létali nad kopulemi z emailu, kulaté čluny z rákosí pluly na řece. A pontonový most královny Maud duněl pod nárazy nesčetných kroků jako bubny. Bubny Asie! Když někdy, ve vedru a v poledne, na chvíli utichly, bylo slyšet sykot biblické řeky, valící se ve svém korytě z hlíny. A pak přicházel úžasný pocit, že to není hlas vody, ale hlas pouště, která se kolem svírá. Tehdy se rodila touha pít alkohol, silný, ostrý, a pít ho rychle, aby kouzlo vstoupilo do smyslů, aby se zdálo, že se tělo vznáší nad pouštěmi, nad jedním ztraceným městem…

Nebesa! Ty bagdádské dny byly plné opojení. A v něm představa vysněného města nabývá nových a nových obrysů. Protože to už byla jenom představa, jen sen, který si člověk sám v sobě vytváří, jako si vytváří sen o velké lásce.

A pak se to stalo. Přišel mezi nás malý domorodec. Právě jsme se my dva bagdádští Češi vrátili z výletu do Ktésifónu a někdo ho přivedl k našemu stolu na terase v Great Eastern. Už nevím, proč a jak, najednou byl mezi námi. „Hassan Saffar, od společnosti Nairn,“ představil se. Potřásl jsem mu rukou a pak jsem mechanicky vytáhl z kapsy obrázek. Jen tak ze zvyku, bez vzrušení, bez očekávání, bez naděje. A Hassan Saffar se usmál. Ukázal na město. „Samarra,“ řekl. - Ukázal na věž: „Maluja.“

Haha! To jméno znělo slovansky a já se musel nedůvěřivě smát: „Maluja! Maluja! Kde to je?“

„Na cestě do Mosulu. Tam.“ Hassan mávl rukou někam k řece.

„Jak daleko?“

„Daleko ne. Jeden dva dny autem.“

A já s bláznivým, šťastným smíchem vykřikl: „Tak zítra! Zítra jedeme!“

Jeli jsme. Hned za Bagdádem byla poušť, tvrdá jako kámen. Jeli jsme jejím středem na sever. Cesta se ztrácela v rýhách vyrytých do útrob země. Ta poušť byla rozpukaná jako rty v horečce. Jako v horečce letěl i horký den. Okrový prach padal do očí a na tváře. Obzor byl měnivý jako by byl z opálu, šla v něm barva za barvou. Pak se objevil most. Stál sám uprostřed pouště, bez vody, bez proudu, který by pod ním tekl. Tak osaměle stál, tak zbytečně… Jako stařec, který brzy zemře, protože už dokončil své dílo. A my jsme jeli. Hola, jeli jsme k Samaře! Hola, teď se obraz stane tělem a ten, kdo hledal, dosáhne cíle! Smál jsem se. Dvě ženy Hassana Saffara seděly přede mnou a byly celé zahalené, celé černé jako přízraky.

A pak jsme uviděli řeku. Tekla v hluboké kotlině. Byl to Tigris, ale tady tekl jinak než v Bagdádu - a vůbec všechno tu bylo jiné. Jako kdybychom sestoupili do středu toho, co pominulo a je zapomenuté.

Na břehu čekal převozník. Když jsme se usadili v jeho plavidle, vylezl na lano napjaté nad řekou, šel po něm a prám tlačil před sebou. Na druhém břehu čekali lidé z jiného světa a měli zelené turbany Prorokových potomků a dlouhé hedvábné pláště. Šli jsme do svahu. Země pálila jako rošt a každý krok z ní drobil horký písek. Dvě ženy Hassana Saffara pod závoji mluvily, ale bylo slyšet jen zmatené šepotání. Vystoupili jsme na ten nekonečný břeh a uviděli obrovské, zkamenělé moře. A v něm moje město. A za ním moji věž.

Konečně.

Věřte mi, často jsem si představoval, co udělám, až budu u cíle. Představoval jsem si, že to slovo vykřiknu do nebe: „Konečně! Konečně!“ Anebo že budu tiše stát a jenom v duchu říkat: „A přece. a přece jsem tě našel.“ Ale nic z toho jsem neudělal. Smál jsem se. Stejně bláhově jako už tolikrát při té směšné honbě za stínem.

Ale šel jsem k městu přímo a téměř úprkem. Nad jeho zdmi se leskla kopule. Nebyla z bronzu, ale z ryzího zlata.

A město jako by ani nežilo nebo jako by se během věků seschlo z obrovských rozměrů na droboučkou hmotu a žilo dnes jen svým nejvnitřnějším zrnem: všude kolem práchnivěly trosky a město v jejich středu bylo nepatrné.

Tehdy jsem už věděl, že Samarra byla metropolí této země, Mezopotámie, v době před Hárúnem ar-Rašídem. Když se panovníci přestěhovali do Bagdádu, začala upadat, umírat. Umírá dodnes a při životě ji drží jen jedno: svatá mešita, poutní místo šíitů, nad níž se klene zlatá kopule.

Tehdy jsem šel přímo k městu a pak přímo skrz. Bylo vedro jako v nejhlubším pekle. Za městem se táhl pruh pouště a zdálo se mi, že mi puká před očima. Ve vedru trčela věž, spirála z kamene, taková spirála, která vzniká, když smotáme řemen a vytlačíme jeho střed do výšky. Šel jsem k ní ve stínu ruin velkého chrámu. Slunce bičovalo. Plížil jsem se jako ve snách. Ve snách! Můj Bože, copak to nebyl dlouhý, těžce vybojovaný sen?

Vystoupil jsem po spirále, která se vine kolem Maluje až k hrotu. A obraz, ten obraz, pro který jsem bloudil, ležel pode mnou. Skládal se z obzoru, pouště a města. Obzor tvořil kruh, poušť tvořila vypuklinu jako štít, na jejím vrcholu stála Maluja a na vrcholu Maluji já. V tu chvíli jsem si připadal nesmírně veliký. V tu chvíli jsem konečně vykřikl: „A přece! A přece tě mám!“ Chtělo se mi jásat a vzal jsem fotografii města, tu z Káhiry, tu, která mne zavedla až sem, a roztrhal jsem ji na kousíčky. Už jsem ji nepotřeboval. V tu chvíli jsem byl nadšený a zmámený jako dítě. Už jsem hledal v kapse nůž, už jsem podléhal slavomamu, kterým tak často trpí milenci, už už jsem ryl do starého zdiva své iniciály.

Ale vtom se kolem mě něco pohnulo. Anebo ve mně, nevím, ale nechal jsem nůž nožem a sedl si na vrcholu věže, protože mě přepadla hrůza, že se zřítím, protože se mi zdálo, že se svět propadá, že náhle není vypouklý jako štít, ale vyhloubený jako mísa, že hrany obzoru rostou do výše kolem mne, kolem člověka, který je v hloubce a tak osamělý, křehký, maličký. „Tam!“ Na nic víc jsem se ve své úzkosti nezmohl. A ústa se mi třásla, když jsem to slovo říkal.

Pak se prostor přestal hroutit a poušť byla opět nehybná.

Strašná irácká poušť. Brázdily ji jizvy, klikaté a ostré jako stopy drápů, a křížily se v obrazci pavučin. Někde v té poušti a v dálce trčel starý most, pod nímž vyschla řeka jako život vysychá pod rukama smutného starce. Kdesi, ještě mnohem dále, hlučel jiný svět. Ale zde umírala Samarra, obklopená oválem hradeb a nesmírným polem zřícenin. Nad ní se leskla zlatá střecha dómu a vnucovala se myšlenka, že je to velká, neslyšně se valící koule zlata.

Vtom se někdo zvysoka, jásavě zasmál. Byly to děti, které si hrály u paty Maluji ve zbořeništi chrámu. A najednou bylo všechno jasnější, jako by město přestalo umírat, jako by poušť ztratila svůj děs. Najednou byly jen dálky. Klid a velkolepost. Nastal okamžik krásy, ten velký, šťastný okamžik, ve kterém jsme jednoho cíle dosáhli a ještě nemyslíme na další nebetyčný cíl.

Tak skončilo hledání Samarry: chviličkou štěstí. Zdá se mi, že celý tenhle příběh honby za ztraceným městem zní téměř jako příběh honby za štěstím.

I štěstí je vzdálené a málokdo ho zná. I štěstí se skrývá až na konci těžké, bludné cesty. I k němu vede někdy čirá bláhovost.

DIVOKÝ ZÁPAD

VELKÝ RUN

1.

O bílém útoku na Čerokézský pruh tvrdí historici, že to byl „největší koňský dostih všech dob od počátku do skonání světa“, a kupodivu nepřehánějí. Lze totiž s jistotou předpokládat, že už nikdy nedojde k závodu, kterého by se zúčastnilo na osmdesát tisíc koní. Chybí k tomu jednak podnět, důvod, tedy obrovská plocha panenské ornice, o kterou by tak početné zástupy jezdců mohly bojovat, a zadruhé kůň jako rychlý dopravní prostředek už svou roli dohrál. I kdyby tedy ještě někdy došlo k té nepravděpodobné situaci, že by se naráz měla obsadit prázdná země větší než leckteré středověké království, stalo by se tak úplně jiným způsobem, rozhodně ne v sedlech. Historie velkého runu je tedy dobrý příklad toho poměrně vzácného případu, kdy je možné s klidným svědomím prorokovat:

Něco takového se už nikdy nebude opakovat.

To je jeden z mnoha jedinečných rysů velkého runu.

Druhou z jeho zvláštností představuje skutečnost, že v jádře sice šlo o závod o ceny, tedy vskutku o dostih, ale že nikdo z účastníků (až na nepatrné výjimky) neznal ani terén, který bude muset zdolat, ani vzdálenost, kterou bude nucen urazit k cíli, a dokonce ani samotný cíl.

A za třetí nebo čtvrté:

Na startovní čáře velkého runu nestáli pouze jezdci proti jezdcům, tedy konkurenti téhož druhu s podobnými možnostmi, ale i jezdci proti vozům, povozy proti pěšákům, pěšáci proti jezdcům, a vyskytly se dokonce i krkolomnější kombinace. A ti na koních v mnoha případech prohráli.

Ale i mezi jezdci byly propastné rozdíly. Vyprávělo se o jedincích, kteří ve snaze urvat hlavní cenu, tedy claim u náměstí v Enidu, přivezli zdaleka a za drahé peníze závodní koně nejušlechtilejších plemen, zatímco jiní jeli na těžkých studenokrevných kobylách vhodných leda k tahu a další zase na dvacetiletých herkách, které neviděly ani na dva kroky.

A leckterý chudák zapřáhl dokonce před vůz koníka a za vozem vedl bučící krávu anebo vytvořil z obou dvojspřeží a s plným odhodláním se vydal za štěstím; byl na tom pořád ještě lépe než jiní, kteří šlapali pěšky s celým svým majetečkem na zádech nebo na ručním vozíku, do něhož se zapřáhli se ženou a dětmi.

A přesto všichni soutěžili a závodili v podstatě o totéž, o sto šedesát akrů dobré půdy v dobré poloze - o výhodný claim. Všichni, i ti, kdo hráli o štěstí docela jinak, „moderněji“, tedy ani na koních, ani pěšky, ale na velocipédech ať už nejnovějších vzorů s řetězovým náhonem zadního kola, nebo těch starých s velikým předním kolem. Všichni doufali ve svou hvězdu.

Celkem čekalo podél hranic Čerokézského pruhu více než sto tisíc lidí.

Na délku měřil Pruh asi čtyři sta padesát kilometrů, na šířku sto čtyřicet. Plochu lze vypočítat násobením: přes šedesát tisíc kilometrů čtverečných. Ale na celé té úctyhodné rozloze, pokryté z velké části travnatou prérií, ale místy i prašnou prstí, které se ještě nedotkl pluh, v celé té obrovité zemi, protkané sice jen málo řekami, ale zato bezpočtem potoků, nestála jediná lávka, jediný most. Ale nebyly ani cesty, ani stezky, o silnicích nemluvě. Směr jih - sever a obráceně ukazovala jen trať RIRR a v jejím sousedství to, co vypadalo napůl jako cesta, napůl jako silnice, ale hlavně jako pás smrti: Chisholm Trail, Chisholmská stezka. Ale dráha i Chisholmská stezka běžely těsně vedle sebe právě středem Čerokézského pruhu od severu k jihu a napravo i nalevo od nich ležely stovky kilometrů nedotčeného území bez možnosti orientace.

Pravda, i nad Čerokézským pruhem vycházelo a zapadalo slunce, ten věčný kompas. Bohužel bylo třeba počítat s nepřízní počasí, s bouří, se zataženou oblohou. Jak se pak vyznat v jednotvárné pláni bez orientačních bodů? Jak s jistotou zjistit, že nebloudím v kruhu, že se nevracím tam, odkud jsem před hodinou vyrazil? A že mraky zakryjí znenadání oblohu, bylo víc než pravděpodobné. Nikde si nebe nehraje s člověkem tak zlomyslně jako právě tady, což ostatně

ts.

dokazuje příběh jistého farmáře z okolí Guthrie ve Staré Oklahomě, který vyjel s potahem do prérie a vrátil se bez koní:

Ráno mu jeden zmrzl, druhý padl odpoledne vedrem; muž ho dorazil, vyřízl kus masa z kýty, naložil si část nákladu na záda, dva dny se vlekl pěšky domů a žvýkal syrovou koninu; postupně odnosil na hřbetě zbytek nákladu, protože jiného koně neměl, a nakonec odtáhl se ženou i vůz. Zní to jako anekdota a s tím vražedným mrazem ráno a stejně vražedným vedrem odpoledne jistě všechno nachlup nesouhlasí, nicméně potah vskutku zašel a muž vskutku přežil a vůz i náklad zachránil. Tak tvrdý to byl chlap.

Ti, kdo čekali na své štěstí na prahu neznámé pusté země, měli za to, že jsou ze stejného těsta. Někteří se přeceňovali, většina nikoli.

Jestliže však neexistovaly ani cesty, ani stromy nebo skály, které by ukázaly směr, bylo v té podivné zaslíbené zemi něco jiného, co se sice vyskytuje všude, ale zdaleka ne v tak nebezpečné míře: Neviditelný, skrytý prach.

Mnozí - ti, kteří přijeli od jihu - s ním už měli zkušenosti, neboť na něj narazili už na prériích Staré Oklahomy, a vě děli tedy, že číhá i

tam, kde by ho nikdo nečekal, například i v trávě. Zdálo se to neuvěřitelné, ale bylo to tak.

Na dálku se zdála prérie šťavnatě zelená a jako porostlá hustým kožichem. Místy taková vskutku byla. Bohužel opravdu jen místy. Jinak šlo o optický klam - jako když člověk zvedne hřbet ruky do výše očí a spatří hustý porost chloupků; pohlédne-li však na ruku shora, sezná, že převládají lysiny. A stejně klamala i prérie a dusivý, načervenalý prach, skrytý pod trsy travních stébel jako nakypřená poduška. Nikde si před ním jezdec nebyl jistý. Vůbec nikde, až na jedinou výjimku, jež se jmenovala Chisholm Trail, Chisholmská stezka. Táž Chisholmská stezka, která spolu s tratí RIRR zaručovala správný směr a neomylně vedla k nejvyšší výhře, k náměstí v Enidu.

Táž Chisholmská stezka, o níž zpívali starou píseň, zatímco u ohníčků z klestí čekali na velký run:

„Slavná stezka vede Oklahomou, stáda po ní duní jako hrom…“

Řvali a hulákali, jako kdyby chtěli napodobit to hřmění stád, avšak stezka sama byla němá. Už dávno po ní stáda neduněla. Železnice jí vzala všechen smysl, ne však celou slávu. Bylo to přirozené: železnice existovala teprve několik let, zatímco

Chisholmská stezka žila a hřměla stády bezmála půl století.

Vedla z Texasu napříč Starou Oklahomou i Čerokézským pruhem do Kansasu a byla jednosměrná jako některé z těch moderních silnic, jimž se ale podobala jen napůl:

Stádo po ní šlo vždy jen od jihu na sever, z texaského San Antonia do kansaského Abilene, ale nikdy nazpět; v Abilene čekaly dobytčí vlaky do Chicaga, na chicagských jatkách čekali řezníci a v celých Státech čekali muži, ženy i děti na maso.

Ze San Antonia do Abilene je to dobrých jedenáct set kilometrů. Než je stáda urazila svým hřmícím krokem, padlo mnoho kusů. Maso snědli honáci, kůže prodali, kosti nechali ležet. Vítr zavál kosti prachem, ale příští stádo udupalo prach, kosti se znovu zabělely a další stáda je drtila kopyty. Avšak lebkám se vyhýbala, jako kdyby z nich cítila smrt, anebo je odkopla stranou. Tak vznikla dvojitá řada rohatých lebek. Téměř padesát let tu udupávala stáda týž pás a alej

lebek s rohy stále houstla, až vznikla bíle lemovaná stezka, na níž se nikdy neprášilo, protože prach smíšený s hnojem a močí zvířat se proměnil v pevný, pružný krunýř. A stezka se proměnila v stuhu zpola připomínající vyschlé řečiště a zpola dobytčí hřbitov s rohy místo křížů. Pak ztratila svůj význam. A teď o ní muži znovu zpívali:

„Slavná stezka vede Oklahomou, stáda po ní duní jako hrom…“

Kdyby změnili verš a místo o stádech zpívali o svých nadějích, jejichž středem se Chisholmská stezka náhle stala, vystihli by nový stav lépe: ze stotisícové armády čekatelů na run se jich patnáct tisíc soustředilo u ústí stezky do Čerokézského pruhu. Tábořili tam už řadu dní, tísnili se v hustém zástupu, jen aby 18. září 1893 v poledne, až zazní dělový výstřel, mohli vyrazit po stezce přímo k severu. Aby unikli prachu, aby neztratili směr, aby se nejkratší, nejpřímější cestou dostali k nejcennějším claimům. Avšak stezka nebyla širší než koryto řeky, a zástup se tedy rozložil po obou jejích stranách podél hranice a vytvořil mnohonásobnou řadu dlouhou na dvacet mil. Patnáct tisíc lidí… Vozů tam stálo na sedm set, stanů a drnových chatrčí kolem osmi tisíc. Koní se u stezky tísnilo asi tolik jako lidí, protože k mnoha vozům patřili dva, k některým i čtyři, ale naproti tomu mnozí muži neměli ani jednoho. Dobrá polovina z nich počítala s železnicí. A to byla další zvláštnost tohoto kuriózního závodu: Zúčastnil se ho i vlak. Měl vyrazit z Hennessey současně s jezdci a vozy - tedy po výstřelu z děla -, měl jet právě tak rychle jako průměrný jezdec, aby pasažéři mohli za jízdy seskočit, rozběhnout se do prérie a zajistit si ten kus půdy, který se jim líbil; bylo to dobře, snad i poctivě vymyšleno, nicméně co se týče hlavních cen, neměli lidé z vlaku vyhlídky. Později se ukázalo, že dopadli dokonce hůř než pěšáci. Několik jich spadlo pod kola, mnoho smolařů si polámalo nohy a ti, co seskočili šťastně, střetli se s proudem koní a vozů. Jen ti trpěliví nebo bojácní, kteří vydrželi ve vagónech až do Enidu, mohli být spokojeni. Do boje o hlavní ceny však nezasáhli.

2.

Přímo na stezce, tam, kde její tvrdý, jako solí nebo sádrou zpevněný pás překračoval hranici, tábořilo osm mužů,

přivandrovalých bůhví odkud. Obsadili toto nejvýhodnější místo už před třemi týdny. Věřili totiž, blázni, že si tím napůl zajistili vítězství. Ale hned v prvním náporu zmizeli jako osm zrnek písku. Bůhví jak, bůhví kam.

Nalevo od nich, už na trávě mezi stezkou a tratí, čekala parta hrdlořezů, k nimž později přibyl Bonaparte. Měli dobré koně, dobrý vůz a hlavně dobrou náladu; netaj ili se tím, že drží místo pro pana Sama Wilcoxe, který je za to královsky platí.

A napravo od stezky seděl už čtrnáct dní strejda Patent s vozem plným kořalky, ale sám, bez Franka Bastillona. To však nic nezměnilo na jeho snaživosti, natož na jeho obchodním stylu.

„Nuže, gentlemani, nuže, vážení!“ volal večer co večer. „Popřejte si, dodejte před velikou zkouškou sílu svým svalům a kuráž svému srdci! Ochutnejte mou whisky, pánové, ale jen opatrně! Jen trošičku do úst a na jazyk! Jen málokdo se totiž udržel na nohách, když jí vypil půl pinty, a já jsem příliš starý a unavený, než abych vás nosil pryč… Ach ne, gentlemane, už máte třetí sklenici… Ano, chápu, že vám chutná, je bezkonkurenční, ale opravdu si myslíte, že vás neporazí? Vážně? Tedy dobrá. Och, já žasnu! Hleďte, vážení, tento gentleman se vskutku ještě neskácel, tento gentleman je muž ze železa! Snad jen můj synovec a hrdina Frank Bastillon by ho dokázal přepít, kdyby tu ovšem byl. Nikdo jiný z vás, přátelé, jak zde stojíte! Že to není pravda? Chcete to zkusit? Prosím. Ale na vaši odpovědnost. A zatímco vám moje whisky nádherně stoupá do žil, budu vám vyprávět, kde je můj synovec, hrdina Frank Bastillon, vítěz nad Quananhem, králem desperátů. V Kansasu je, vážení, v nejlepší lihopalně Spojených států. Dohlíží tam na výrobu nejlepší whisky ve Spojených státech, na likér pro vás! Na docela zvláštní whisky, ani skotskou, ani irskou, ani kanadský bourbon, ale na whisky, abych tak řekl, patentní a slavnostní. Protože tím slavnostním, patentním likérem oslavíte své vítězství v runu. A bude jí mnoho, protože to bude velké vítězství, a bude sice trochu dražší, ale vy na ni budete stokrát mít, protože budete stokrát bohatší než v tomto okamžiku. Nešetřete tedy, gentlemani, nemá to smysl, vítězství v runu vám všechno stonásobně vrátí. “

V prvním týdnu čekání u hranice prodal desítky sudů mizerné kořalky, ale patentního vlasového elixíru jen málo; ani se o to moc nepokoušel, chlapi byli příliš napjatí, nervózní, nevyspalí, než aby se starali, co jim roste pod kloboukem.

V druhém týdnu rozšířil svůj sortiment o palivo. Dal přivézt z Kansasu celý vagón dřevěných odřezků, odpadu a poloshnilých prken a prodal je za zlato, protože v té době čekatelé na run vysekali už kdejaký trnkový keř a vysbírali v korytech potoků kdejaký kousek naplaveného klestí, aby si mohli uvařit aspoň kávu nebo polévku. Ponechal si však celou čtvrtinu zásob dřeva a večer, když padala mlha a muži křehli na trávě nebo v mokrých stanech, zapaloval u své káry veselý oheň, který už zdálky zval všechny, které šero, chlad, únava a nejistota naladily černě.

„Jsem váš otec, gentlemani?“ volal. „Nikoli, nejsem, tak vzácnou čest si nechci přisvojovat. Ale jsem alespoň váš strýc, váš dobrý strejda, a to mi stačí. Hřejte se, kamarádi, a pijte, všechno bude zase dobré. Zítra zase bude svítit slunce a za pár dní se budete topit v dolarech. Věřte mi to, přátelé! Jsem starý a slabý, ale mám mnoho patentů, a mezi nimi patent na radost. Ano, pijte a veselte se. A jestli se snad někdo náhodou diví, že moje ohnivá voda nedostižné jakosti je o pět centů dražší než včera, ptám se ho: Nehřeješ si, kamaráde, záda a nohy u mého ohně? Ovšemže ano. A já ti to z celého srdce schvaluju, protože jsi dobrý hospodář a umíš si spočítat, že těch pět centů navíc se ti mnohonásobně vyplatí, protože tě to přijde mnohonásobně levněji, než kdybys kupoval dříví, rozdělával svůj vlastní oheň - zkrátka kdyby sis topil sám!“

A muži se smáli, tleskali a ochotně platili dražší kořalku, jen aby se mohli ohřát a opít ve společnosti; po studené samotě nikdo netoužil.

A poté ve dnech, kdy nervozita stoupala a i pro maličkosti docházelo k hádkám, kdy noc co noc štěkaly revolvery, kdy na jednoho slabocha z Arkansasu dolehlo nekonečné čekání a napětí do té míry, že kolem sebe začal pálit jako šílenec, v těch posledních dnech před velkým rozhodnutím uspořádal strejda Patent představení spojené se střelbou o ceny.

Ohlásil ho salvou ze své staré bouchačky. Když se pak seběhli jak uchazeči o štěstí, tak vojáci střežící hranici, aby odnesli nebožtíka, přivítal je jásavým voláním:

„Ne, gentlemani, žádná mrtvola tu není, pálil jsem jen bez cíle, pánubohu do oken. Na cíl budete střílet až vy, přátelé. Ale nikoho vás za to nepověsí, naopak, budete se bavit, a navíc vyhrajete skoro zadarmo tuto láhev nejlepší whisky na zeměkouli. A budete mi vděční, a až se zanedlouho usadíte na svých skvělých claimech a začnete shromažďovat bohatství, vzpomenete si na mě, že jsem vás rozptýlil a ochránil před hořkou nudou a smutkem. S tím počítám, vážení, s vaší laskavou vzpomínkou, s vaší věrností mému podniku, protože vždycky vám budu k službám, i v té nové zemi, do níž všichni hledíme s nadějí. I já, přátelé, ačkoliv se runu osobně nezúčastním.

A teď se dívejte! Zde je láhev od kořalky, zde je brambora. Tady jsou tři šípy a tady indiánský luk, který patříval slavnému náčelníku Apačů Geronimovi, ale který mu sebral můj synovec a hrdina Frank Bastillon. A nyní pozorně sledujte můj patent. Co udělám? Posadím tuhle obrovitou bramboru na tuto prázdnou láhev od whisky a ustoupím o deset dvanáct kroků. Přiložím šíp, napnu luk. A střelím, pozor, teď… No - co vidíte, gentlemani? Hravě jsem srazil bramboru z láhve! A co za to dostanu? Nic, vážení! Vůbec nic nevyhrávám, protože všechny výhry patří vám. Za každou sestřelenou bramboru dostanete zdarma láhev whisky! Opravdu zadarmo, protože jedna rána z Geronimova luku stojí pouze čtvrt dolaru, ani o cent víc. Tak do toho, střílejte do bramborů místo do svých bližních a vyhrajte báječný likér místo šibenic. Kdo bude první? Kdo má sílu napnout Geronimův luk, kdo má moje oko?“

A muži se smáli a stříleli Geronimovým lukem a strejda Patent sbíral čtvrtdolary a šípy zaryté do trávníku.

„Hrajete královskou hru, vážení!“ volal opojně. „Samozřejmě to všichni víte, ale pro ty, co zrovna nebyli ve škole - haha! -, když učitel vykládal o Vilému Tellovi, pro ně kratičké vysvětlení: Vilém Tell, přátelé, byl zpupný germánský král, tak nafoukaný, že se vsadil, že sestřelí bramboru z hlavy své královské manželky. A proč se tak hloupě vsadil? Aby vyzkoušel lásku té jisté manželky. Jestli si to ona - jako ta královská manželka - dá líbit, chápete, gentlemani. A ona si to doopravdy líbit dala, protože ho milovala a nebála se ničeho, protože pocházela od nás z Ameriky, přesněji řečeno z Kansasu, kde teď můj synovec a hrdina Frank Bastillon..

„Moment!“ ozval se z davu tenký, jakoby nastydlý hlásek. „Vilém Tell nebyl německý král, ale obyčejný Švýcar. A nesestřelil bramboru z hlavy své ženy, ale jablko z hlavy svého syna. Promiňte, že jsem přerušil váš zajímavý výklad.“

Strejda Patent se zarazil a zvedl huňaté obočí, ústa dokořán. Jeho rozpaky však trvaly pouze vteřinu - hned nato použil otevřená ústa k tomu, aby se z hloubi duše zachechtal:

„Hahaha! To je dobré, gentlemani! Výtečná anekdota, že ano, přátelé! Jen pojďte blíže, vážený! Ano, vy, který toho tolik víte, vezměte si tento luk i tento šíp, který vám půjčuji zdarma - ano, docela zdarma, vážení! - a ukažte nám, co dovedete, činem. Nejen hubou, cheche! Sestřelte tuto bramboru z láhve, a aby vám to šlo líp, myslete si, že je to hlava vašeho syna. Ta láhev, ne ta brambora! Hehe! A láhev této výtečné whisky bude vaše, a bez placení, prosím. Jen vás žádám, abyste mi pověděl své jméno. Rozumějte, abych věděl, kdo bude za chvíli pít na moje zdraví a nevysolí za to ani chlup. Hahaha!“

„Jmenuji se John Dolittle,“ řekl muž a kýchl. „Hepčí Byl asi třicetiletý, šaty na něm visely, jako by je zdědil po někom dvakrát tlustším, měl úzké rty, které vypadaly jako čárka namalovaná

na hubeném obličeji, ale nejpozoruhodnější rys jeho tváře byl bezesporu špičatý, zkřehlý, bambulkou zakončený nos.

„Hepčí… Promiňte,“ omluvil se zdvořile. „Mám rýmu.“

„Nic si z toho nedělejte, gentlemane!“ zasmál se strejda Patent povzbudivě. „Učenci mají obyčejně chytrou hlavu, ale hloupé tělo, co nesnese ani trochu zimy. Haha!“

„Lichotíte mi,“ uklonil se John Dolittle. „Bohužel nejsem učenec, ale obchodník jako vy.“

„Vida, vida,“ zvolal strejda Patent s podezřením. „A neprodáváte snad také kořalku?“

John Dolittle se usmál a čárka jeho rtů se prohnula do obloučku, avšak stále zůstala jen čárkou:

„Uklidněte se, prodávám starší věci.“

„Ohó! Moje whisky tu byla dávno předtím, než jste se narodil, moje whisky je padesátiletá!“ ohradil se Patent bez ohledu na to, co před chvílí tvrdil: že jeho synovec hrdina atd. dohlíží právě v Kansasu na výrobu té whisky. Ale z takové maličkosti si nemusel dělat těžkou hlavu - nikdo ho nechytil za slovo, slova jsou mýdlové bublinky, jež zazáří a prasknou a nezbude po nich nic. Zato Johna Dolittlea, toho zmrzlého svatého, kdekdo s živým zájmem okukoval, jak se svou slaboučkou rukou snaží napnout tětivu, jak míří - a jak šíp letí někam do neznáma. Ale rozhodně ne příliš daleko.

„No, moc jste toho doopravdy neudělal, Mr. Dolittle,“ zajásal strejda Patent a narážel přitom na střelcovo jméno, jež znamená „Dělá málo“ nebo „Dělej málo“. „Jinak ovšem všechna čest, pobavil jste moje vážené hosty a za to se vám samozřejmě musím odměnit. Tady je výhra, tady je plná láhev! Pijte a radujte se, a až budete zase vědět něco legračního.“

„Hepčí!“ kýchl John Dolittle a vysmrkal se do kostkovaného kapesníku. „Promiňte. Ale kdyby to bylo možné, vzal bych si radši místo whisky brambory. A kdybyste proti tomu nic neměl, upekl bych si je na vašem ohníčku.“

Skutečně nabral do klobouku brambor, co se jich tam vešlo, a nacpal si i kapsy, skutečně si jich hrst upekl, ale snědl pouze dva nepříliš velké. Zbylé, ještě horké, schoval za košili. Pak se skrčil zimomřivě u ohně a přimhouřil víčka. Zdálo se, že spí.

Až před půlnocí zvedl hlavu. Oheň už dohasínal a strejda Patent rovnal na voze prázdné láhve. John Dolittle vstal, ruce v kapsách, a tichounce přikročil blíž.

„Žádný strach,“ zahučel, když se strejda ostražitě vztyčil. „Mám tam jen vaše brambory. V těch kapsách, myslím. Ani revolver, ani cent.“

„A to si říkáte obchodník?“

„Tamhle kus dál mám dva pytle. V jednom jsou staré hadry, ale v druhém moc zajímavá věc. Vložil jsem do toho všechny dolary.“ „Jenže já, kamaráde, nepůjčuju, zvlášť vetešníkům ne. Nemůžu je ani cítit.“

„Prodávám také jiné zboží,“ řekl John Dolittle, ruce stále v kapsách. „Například nápady. A ten, co vám chci nabídnout, stojí za to.“

„O co jde?“

„Jak zaručeně vyhrát run.“

„Chachá!“ zasmál se strejda Patent od srdce. „A proč ho prodávat, proč ho neprovedete sám?“

„Právě proto, že jsem sám. Aby můj nápad fungoval, je zapotřebí nejmíň dvou…“

„Jděte do pekla,“ zívl Patent. Srovnal láhve a chtělo se mu spát. „Já na run kašlu. Já nepoběžím.“

„Vy ne. Ale váš synovec. Jinak by nesháněl v Arkansasu prvotřídního běhouna.“

Strejda Patent prudce zvedl hlavu: „Kdo vám to povídal?“

„Nikdo. Náhodou jsem se k tomu nachomýtl. Hledá závodní kobylu, ale nenajde, aspoň ne takovou, jakou potřebuje. Mně to můžete věřit, handloval jsem v koních.“

„Jděte do pekla!“ zavrčel strejda podruhé. „Pěkný koňský handlíř, když musíte žebrat o brambory.“

John Dolittle se nepohnul:

„Nebuďte blázen, Patente, tamhle číhá banda SamaWilcoxe a má mnohem lepší koně, než si může koupit váš Frank.“

„Ale Sam není jezdec. Nikdo z nich neumí pořádně jezdit!“

„Však taky nepojedou v sedle. Sam bude mít vůz.“

„Tím hůř pro něj! Vůz proti jezdcům - a takovému, jako je Frank. K smíchu!“

„Možná k pláči, jestli nedáte na mou radu,“ řekl John Dolittle varovně. „Třeba na to nevypadám, ale hodně toho vím. A povídám vám, že Sam Wilcox si nechal udělat zvláštní, lehoučký vůz. Proto ho schovává pod plachtou. A že má určitě dobrý důvod, proč pojede právě s vozem, a ne na koni. A že má tedy všechny šance vyhrát run, jestli…“

„Co jestli?“

„Jestli mě necháte odejít,“ dopověděl John Dolittle skrz kapesník; už asi popáté si utíral zmrzlý nos. „Vyslechněte mě aspoň: nic předem nechci, ani měďák. Jen záruku.“

„Jakou?“

„Až vyhrajete run, dáte mi pět stovek. To je poctivý kšeftík. Nejmíň polovinu vám slevuju..

„Víš co, neslevuj a koukej zmizet!“ zasmál se strejda Patent. „A honem, než se rozsypu! Tady máš ještě jednu bramboru a ztrať se, legrace jsem si už dneska užil dost.“

„Dobrá, jak myslíte,“ otočil se John Dolittle na podpatku a potěžkával bramboru v ruce. „Na shledanou v Enidu!“

„Přihlas se tam u mě, budu potřebovat sluhu do hospody!“ houkl strejda Patent za ním do tmy. „A šaška třeba taky, hahaha!“

Stále ještě jím lomcoval smích, i když se vlastně nic dvakrát veselého nestalo. Avšak představa, že tenhle vyzáblý chudák chce pět stovek za pomoc Franku Bastillonovi, byla příliš groteskní.

Tak srdečně se řehtal, že si zapomněl připravit k ruce revolver, jak to v noci dělával, protože jistota je jistota. Pět set dolarů! A to ještě slevuje, hahaha!

V polospánku si ale na zbraň vzpomněl a vstal. Když si pak znovu lehl, napadlo ho, že přece jen neměl Dolittlea tak zbrkle vyhánět, že se aspoň mohl pokusit vytáhnout z něj něco bližšího. Koneckonců ten chlapík opravdu věděl, kde Frank teď je a co dělá, a zadruhé nechtěl nic předem, odměnu žádal až dodatečně.

Ale jak by někomu mohl zajistit vítězství? Jak to chce navléknout? Ať si lámal hlavu sebevíc, přišel leda na to, že by Dolittle musel otrávit nebo zchromit koně všech nejlepších jezdců tady u stezky, což je samozřejmě hloupost. Nebo by se musel vloudit do Enidu jako sooner, což je taky nesmysl, protože v Enidu je plno vojska; takových by bylo… A ostatně, kdyby měl něco takového v úmyslu, nepotřeboval by k tomu spojence.

Ne, samé nesmysly, samá pitomost.

Ale proč tedy vůbec přišel, proč čekal, až budou všichni pryč? Blázen není, aspoň tak nevypadá.

Víčka se mu klížila. Než však usnul, rozhodl se, že se zítra po Dolittleovi poohlédne.

Naneštěstí ráno na Dolittlea zapomněl jako na smrt.

Přijel totiž nejváženější závodník, Sam Wilcox.

3.

Veselý, bohatý Sam přiharcoval na své klisně Lucy, na kterou byl od jisté doby nesmírně pyšný, protože - jak vykládal každému, kdo to chtěl slyšet -, protože prý má hodně společného s Frankem Bastillonem. Ona, moje kobyla, s ním, hrdinou prérie, chacha. A víte proč? Protože ji taky kdekdo chodí očumovat, hlavně kvůli kostýmu, hehe.

Nejednou to veřejně vykřikoval v kingfisherském baru, vůbec se nebál, že se to Frank doví - spánembohem, je to přece spravedlivý, světa znalý člověk, a musí tedy uznat, že mám svatou pravdu. A Frank Bastillon to asi vskutku uznával, protože se v Kingfisheru neobjevil, nepřispěchal, aby Samovi vyrazil pár zubů, dokonce ani Rattlesnakea k Samovi neposlal s varováním nebo se žádostí, aby si ty hloupé řeči nechal, jestli nechce umřít na olovo. Ovšem dost možná, že si Sama příliš vážil jako hosta, který u kořaleční káry nepočítá sklenice, když napájí celý zástup. Frank Bastillon byl pořád v první řadě kramář, a teprve v druhé vítěz nad Quanahem.

Na hranici k Chisholmské stezce přijel však Sam Wilcox na Lucy nahé jako palec, bez pohádkového hávu za dvě stě dolarů. Měla na sobě jen sedlo jako každý jiný kůň. Žlutá, zeleně lemovaná čabraka nesvědčila na delší cestě ani Samovi, ani jí; potila se pod ní a Samovi se ty hadry motaly kolem nohou. A tak tedy svinul tu parádu do balíčku a připevnil za sedlo, aby ji měl po ruce pro slavnostní příležitosti.

„Hej, chlapci!“ mával už zdálky kloboukem. „Všechno připraveno? Už se těšíte na zítřek? Já taky. Ať žije velký run!“

Až ho musel Bonaparte šetrně upozornit, že run začne teprve pozítří.

A Veselý Sam se vesele smál sám sobě, jak se to povedlo - já blázen pospíchám až z Frisca do Kingfisheru a z Kingfisheru sem, skoro nespím, a zatím mám fůru času. Haha, kalendář byl odjakživa moje slabost, moje Achillova pata, jak říkají elegáni z Frisca, co spolykají denně jedny noviny a měsíčně jednu knihu. Ale teď se všichni pojďte napít, všechny zdvořile zvu, jen dítka ať zůstanou doma, strejda Patent neprodává limonádu, ledaže by jim načepoval ten svůj vlasový elixír.

Tak začal shon kolem Patentová vozu, strejda naléval na Samův účet a Sam vyprávěl o velkoměstě San Franciscu, kde strávil týden v samých radovánkách. Ale nejen v radovánkách, i v hrozně vážném obchodním jednání. Protože já tam mám, kamarádi ožralové, bůhvíkolik domů. Celé ulice tam chudák bratříček koupil - a ještě dřív, než tam ty ulice stály. Za babku je koupil, takový měl nos! Ale já teď všechny prodám a všechny ty hrnce dolarů přivezu sem a vystavím tady - vlastně ne tady, ale tamhle kousek dál v Čerokézském pruhu - teda vystavím tam na nejlepším plácku město, jaké svět ještě neviděl, nové Frisco nebo nový New York, jenže se bude jmenovat Enid. Rozumíte! Přesně jako ta pitomá zastávka, co se tam každý chystá urvat nejlepší kus - jenže ten urvu já, haha! - a jak povídám a slibuju, postavím tam město, co se bude jmenovat Enid s takhle velikánským „E“. Nebo ne Enid, to beru zpátky, já to svoje město pokřtím na „Wilcox“. Na Nový Wilcox, haha! Nebo ne, zpátky, ne na New Wilcox, ale Cheerful Wilcox. Veselý Wilcox, tak se bude jmenovat od zítřka Enid - vlastně od pozítřka, chacha, pořád si to pletu! - tak to bude stát na mapě, kterou dám barevně natisknout.

„Každý z vás dostane jednu!“ halekal. „Všechny ty mapy rozdám a na všech bude kolečko a u toho kolečka tučně vytištěno Cheerful

Wilcox! Tak co, jsem kamarád, nebo nejsem?! Kdo je pro, ať zvedne ruku!“

A všichni hosté zvedli sklenice, jen Walter Cook ne, ale zato vystoupil na špičky, aby ho bylo taky trochu vidět, a křikl, že to nic není, jaképak mrňavé kolečko, celá Oklahoma by se měla jmenovat Wilcox, pak by to bylo natištěno napříč celou tou mapou nebo od rohu k rohu, a pořádnými písmeny. Jenže pak by samozřejmě přišlo zkrátka to nové město, protože by se jmenovalo Enid, a to by byla nesmrtelná škoda.

„Dávám návrh!“ Strhl klobouk a zvedl ho vysoko nad svou zrzavou hlavu. „Vidíte mne? Slyšíte mne?! Dávám návrh přejmenovat Enid na Lucy po té kobyle, co vyhraje run! Ne, počkat, zpátky!“ křikl hned nato. „Co kdyby Lucy nevyhrála, co kdyby vyhrál Frank Bastillon? Takže dávám návrh radši počkat, on člověk nikdy neví. Na tuhle záležitost má patent jen Velký duch Manitou“

Nasadil si klobouk a najednou bylo všem nějak smutno, ne proto, že zmizela záře jeho hlavy, ale spíš proto, že Sam Wilcox ztratil náladu. Pořád se smál, avšak přestal básnit o mapě, jen mlčky ukazoval zuby. Už to zkrátka nebylo ono.

Ale i to tiché usmívání ho za chvíli unavilo a křikl na Patenta, že zaplatí až najednou, a šel. Za ním šla Lucy, odfrkávala, strkala ho nosem do ramene, jako by mu pohádkovou koňskou řečí domlouvala: „Nezoufej, můj dobrý pane. Frank Bastillon run nevyhraje, ještě není nic ztraceno.“ A za Lucy šel Bonaparte s lahví pro ty hrdlořezy, kteří nemohli pít u Patenta, protože museli hlídat Samovy koně a vůz. A u vozu stál hubený chlapík v příliš velkých šatech, smrkal do kostkovaného kapesníku a díval se úzkostlivě na pistolníky, kteří ho nespustili z očí.

„Mám pro vás návrh, Same,“ řekl skrz nastydlý nos. „Ale nejdřív pošlete ty chlapy stranou “

„Jaký návrh?“

„Pošlete je pryč,“ trval Dolittle na svém. „Nemám rád, když mi někdo kouká do karet. Vy asi taky ne, ačkoliv se o vás říká, že dovedete prohrávat, a to že je kumšt. Já zas říkám, že větší umění je vyhrát.“

„Nedá se pořád vyhrávat. Běžte dál, chlapci, nevidíte, že mám návštěvu?“

„Nedá,“ souhlasil zmrzlý muž. „Ale umění je vyhrávat zrovna tehdy, když na tom záleží. Například být první v Enidu. Chcete přece vyhrát run, ne?“

„Kdybych nechtěl, nebyl bych tady,“ zasmál se Sam. „A když už jsem tady, vyhraju.“

„To není tak jisté, Same Wilcoxi! Důvěrně vám prozradím, že Frank Bastillon koupil nejlepšího běhouna v celém Arkansasu, a to už je co říct, protože v Arkansasu mají nejlepší koně z celých Států. Proto tady Frank Bastillon ještě není: bojí se, aby mu ho někdo nezmrzačil nebo neotrávil. Anglická rasa, plnokrevník! Hravě vydrží sedmnáct mil, zvlášť pod takovým jezdcem. Co proti tomu můžete postavit?“

„Třeba tenhle vůz. A k němu dva takové běhouny, jako má Bastillon!“

„Dovolte, abych se zachechtal,“ řekl John Dolittle beze stopy po úsměvu. „Váš vozík je moc lehký, bude po cestě poskakovat, neudrží směr. Budete muset jet daleko pomaleji, než jste počítal, jinak vyletíte nebo u prvního potoka zlomíte kolo.“

„Bez starosti, znám všechny brody!“

„Znáte, protože je pro vás obhlédl Bonaparte. Jenže Frank Bastillon poslal Rattlesnakea a zná terén ještě líp, protože Rattlesnake je indián..

„Jak to všechno víte?“ vyhrkl Sam Wilcox.

„Povídá se to. Ostatně mám tak trochu rozum. Čili Frank Bastillon má na své straně všechny výhody. Až na jednu.“

„Kterou?“

„Tuhle,“ ukázal si John Dolittle na čelo. „Až na můj nápad. A ten vám přicházím nabídnout, Same. Pomohu vám vyhrát run, nechci nic předem a potom jen pět set dolarů. Přirozeně jen v tom případě, že to vyjde. Na sto procent to zaručit nemohu, jen na devadesát.“

„Ven s tím!“

„Dáte pět stovek?“

Sam si pomalu zapaloval cigaretu a hleděl přes ni na Dolittleův nos s bambulkou, která vypadala, jako by se v ní nastřádaly zásoby rýmy pro dvacet takových zmrzlých otrapů.

„Je v tom samozřejmě trik?“

„Jak se to vezme,“ pokrčil Dolittle rameny. „Z které strany, myslím. Když na vás někdo vyzraje, je to vždycky podvod; když vy vyzrajete na jiného, je to chytrost. Taková je už lidská povaha… Dáte těch pět stovek?“

„Dám,“ přikývl Sam. „Sedněte si a povídejte. Chcete skleničku?“ John Dolittle chtěl, ale srkal tak opatrně, pomalu, že byl s výkladem hotový ještě dřív, než se dostal ke dnu. Plán byl ostatně tak prostý, že ho vysvětlil pěti větami, z nichž poslední, ta s otazníkem, byla navíc zbytečná. Zněla:

„Tak co tomu říkáte?“

„Mohlo by to vyjít! Namouduši!“ vyhrkl Sam. „Ještě jednu?“ „Prosil bych,“ nastavil John Dolittle sklenici. „Tedy jak jsem řekl, jsou jen dvě možnosti: Buď to vyjde a dostanu pět stovek. Anebo to nevyjde. V tom případě nedostanu nic. Ale vy nepovíte nikomu ani slovo! “

„Platí.“

Přiťukli si. Když však John Dolittle odcházel, zavolal za ním Sam, už zase plný humoru:

„Poslyšte, a to vás nenapadlo, že je ještě třetí možnost?“

„Jistě. Ale bylo mi trapné o ní mluvit hned napoprvé,“ řekl John Dolittle přes rameno. „Máte asi na mysli tenhle případ: vyjde to, a vy mi nakašlete?“

„Tak nějak. Nemáte strach?“

„Ani trochu,“ usmál se Dolittle uzoučkými ústy. „To neuděláte.“ „Proč ne?“

„Protože pak bych byl nucen jít na pozemkový úřad, udat vás a předložit důkazy.“

„A spadl byste do té kaše se mnou!“

„Samozřejmě,“ kýchl Dolittle. „Háček je v tom, že mně nemůže nikdo nic vzít, protože nic nemám. Ale vám by zabavili vaši výhru. Na shledanou, Same Wilcoxi!“

„Na shledanou,“ zabručel Sam.

Díval se za tím nastydlým panákem, jak peláší celý shrbený pryč, dlaně schované v příliš dlouhých rukávech, a myslel si, že je ještě čtvrtá možnost, na niž John Dolittle kupodivu nepřišel. Nebo o ní ví a nějak se pojistil? Těžko říct, je to zatraceně mazaný chlap. Tak jako tak by byla velká škoda nevyzkoušet jeho nápad, ačkoliv výsledek není zdaleka jistý. Ale vyjde-li to aspoň trošičku…

Nalil si tak zprudka, až mu whisky postříkala boty. Přišel tím o dobrý hlt, nicméně získal víc. Vždycky věřil, že náhodně vylitá kořalka přináší štěstí ve hře.

A to, na co se s pomocí Johna Dolittlea chystal, byla určitě největší partička jeho života.

4.

Nazítří po západu slunce se z šera vynořil Frank Bastillon v bílém stetsonu, v lakýrkách a na svém neposkvrněném bělouši, ne na jiném, lepším běhounovi, jak předpovídal Dolittle. Nic se tedy nezměnilo, stále to byl ten malebný, dlouhovlasý jezdec na koni jako vytesaném z cukru.

Za ním jel Rattlesnake na hubené ryzce, zpod tmavého širáku mu blýskaly oči, zbraně na něm řinčely, ale pořád byl proti tomu nádhernému bělostnému princi nicka. Zbrojnoš, páže, sluha a osobní stráž.

Veselý Sam, který už byl po večeři, přišel právě k Patentoví naposled před velkou událostí popít.

„Haló, Franku, tak přece!“ zvolal vřele. „Namouduši, už jsem vás nečekal, pomalu jsem si myslel, že vám run nestojí za to. Že jako máte dost nacpané kapsy.“

„Haló, Same,“ usmál se Frank Bastillon a seskočil z koně. „Jestli myslíte, že při tom povyražení jde jenom o peníze, proč se do toho hrnete vy? Dochází vám už?“

„Uch - uch!“ vyrazil ze sebe legračně Sam. Právě si zhluboka přihnul, a jak se chtěl rozesmát, zakuckal se, chudák. „Uch-uch-uch!“

„Samovi jde o čest, gentlemani,“ zaskočil za něj Bonaparte. Od té doby, co si ho ten indiánský děda spletl s generálem tam v prokleté prérii a co ho on, Bonaparte, rozdrtil majestátním hlasem, řečnil neobyčejně rád, a vždy hrdě, zvysoka, s viditelnou převahou:

„Čest je veliká věc, čest nekoupíte za peníze, tu si musíte vybojovat. Každý se zkrátka hrne za tím, co mu chybí.“

Pokoušel se samozřejmě píchnout Franka Bastillona, že je žebráček, pohříchu se však trochu zapletl a vyšlo mu z toho něco docela jiného. Ale neuvědomil si to, a když se vzadu ozval Walter Cook: „Co by rád měl, jenže nemá! Tak to myslíš, že jo?“, odpověděl důstojně:

„Právě tak to myslím, pidimuži“

Vyjeveně se rozhlédl, proč se všichni chechtají, a hlavně proč se tolik řehtá Walt Cook.

„On je možná někdo rád, že moc nevyrostl!“ zahlaholil vztekle na celé kolo. „On si možná někdo myslí.“

„Nech toho a nalej si, to ti jde líp,“ přerušil ho Sam Wilcox, také roztřesený smíchy. Měl za moudřejší řehtat se s davem než se tvářit uraženě. Koneckonců všichni si ohřívali žaludky za jeho drobné a jemu by stačilo zvednout prst, aby potok whisky vyschl a aby je přešlo veselí. Nicméně měl vztek, až se mu chvěl hlas, a když se konečně přestali chechtat, zvedl ten všemocný ukazovák. Aby je potrestal, ale aby se nezdálo, že je trestá.

„Tak, kamarádi, pro dnešek dost, jdu spát. Běžte radši taky“

Stále jím však lomcoval hněv, ačkoliv se pomstil, ačkoliv jim přetrhl lacinou zábavu. To bylo málo, zasloužili víc, například ochutnat, co je to bezmocná zuřivost.

„Pamatujte, že zítra touhle dobou už budete honit soonery a že vám to bude houby platné!“ dodal tedy.

S potěšením pozoroval, jak jim zhasly tváře. Sooneři, to bylo jejich bolestivé místo; řekni jednou sooner a začnou vrčet, řekni to dvakrát a začnou štěkat, řekni třikrát sooner a nebudou spát vzteky celou noc. Chacha!

„Ačkoliv tam třeba ani žádný sooner není,“ zakončil.

A zase trefil do černého, spustili povyk, že je jich tam, až bůh brání, plná prérie jich je, a tomu se říká spravedlnost! Svinstvo je to! Kdejaká sebranka se tu sešla, všichni šibeničníci z Texasu si tady dali rendezvous, protože tady se pěkně ztratí v houfu. A kde je jaký šerif, kde je maršál? Nikde! Maršál si sedí v Kingfisheru, šerif jakbysmet a na nás se vykašlou! Ať nám tisíc lumpů krade koně…

„Ne, ne, ne, kamarádi,“ usmíval se Veselý Sam, teď už od srdce. „To byste jim moc křivdili! Myslím ne těm lumpům soonerům, ale šerifům a maršálovi. Tady žádný maršál ani šerif nemá právo, tady nás chrání až do zítřka armáda..

Nedali mu domluvit, zvedali pěsti, že vojsko chrání leda soonery, aspoň to tak vypadá. Nebo nedělá vůbec nic, leda hubou, leda rozhlašuje, že pročesává prérii - ale kolik soonerů čapli za límec a pověsili? Ani jednoho, všechny je zase pustili, že nemají na čem je oběsit. A chlapi zase pěkně proklouzli zpátky a teď se tam chechtají do hrsti nám pitomcům, že posloucháme zákon.

„No, moc do hrsti se asi nechechtají,“ povzdechl Veselý Sam, „protože jak jsem slyšel, dělají to tak, že si vyberou díry v zemi, zakryjí je drnem a dýchají jen škvírou nebo trubičkami z rákosu. To, kamarádi, není žádná psina, sedět v díře a cucat vzduch klíčovou dírkou! A pro vojsko to taky není špás, hledat pod každou kupkou drnu.“

Musel sklonit hlavu, aby se jim nechechtal přímo do očí, a pak se raději hleděl ztratit, protože jejich pobouření se znovu obrátilo proti armádě: „Však by ty skunky našli i v dírách, jen kdyby si s tím dali práci! Jenomže ta banda líná jen brát žold, válet se a žít si z našich daní. Za náš pot!“

Hulákali, až přišel četař hlídky střežící hranici, že tohle je urážka federálních vojsk, že zavolá kapitána a ten přivede křiklouny k rozumu.

Vtom zvedl strejda Patent ruce do výšky i s lahvemi, které v nich držel; vypadalo to, jako kdyby cvičil s činkami.

„Omyl!“ ječel bez sebe úzkostí, že dojde ke rvačce, při níž by mohl vzít za své jeho vůz i se zásobami. „Omyl, omyl! Zadržte, gentlemani! Vojáci jsou taky gentlemani, vojáci jsou naši přátelé, jenže je jich málo! A proč je jich málo, vážení? Protože ten žold nestojí za řeč, protože za takový pakatel by nikdo z vás nesloužil ani u volů. Na zdraví vojska, gentlemani! Já první pozvedám svou sklenici anebo - abych to řekl vzdělaně - svou číši!“

Nezvedl jsem samozřejmě nic, jen ty dvě prázdné láhve, avšak napůl zažehnal bouři. A po chvíli se vrátil Sam Wilcox, který ve stínu za vozem číhal, jak se věci vyvinou, a s konečnou platností uklidnil dav:

„Všecko platím! Na zdraví federálních vojsk! Ať žije naše armáda…“

Začal bouřlivě, ale skončil tiše, napůl roztržitě. Napadlo ho totiž, že by byl hřích této příležitosti nevyužít.

„V kolik zítra vystřelíte, důstojníku?“ zeptal se četaře.

„Přesně ve dvanáct. Ale jsem jen poddůstojník.“

„Určitě neprávem. A kolik je teď, kapitáne?“

„Přesně půl deváté. Ale jsem jen četař…“

„V každém případě jste teď můj vzácný host,“ usmál se Sam. „Nařídím si podle vás hodinky, jestli dovolíte.“

Vytáhl veliké stříbrné cibule, jež patřívaly nebožtíku maršálovi, okatě kroutil ručičkami a jeho příklad byl tak nakažlivý, že jej napodobil každý, kdo měl hodinky. I strejda Patent, který už odložil láhve. I Frank Bastillon, který večeřel vzadu na voze. I Walter Cook, který se schválně kvůli tomu zastavil na cestě k svému tábořišti. Leželo až vzadu v poslední řadě, a ještě kus stranou od stezky a nebyl to v pravém smyslu slova tábor, nýbrž jen dvě pokrývky svinuté do balíku, sedlo, měděný kotlík, pytlík zásob a kůň přivázaný ke kolíku smyčkou z koženého lasa.

Valná většina z těch, kdo pili u Patentová vozu, měla druha nebo ženu, kteří hlídali jejich majeteček.

Tábor Waltera Cooka nehlídal nikdo. Pokrývky byly staré, kotlík i sedlo taky, zásoby nepatrné a kůň malý jako tele, šedivý jako myš a ošklivý jako stará Indiánka.

Tou dobou si už hrál strejda Patent opět na Viléma Tella. Přinutil ho k tomu Rattlesnake, který se doslechl o jeho šikovnosti v zacházení s lukem a chtěl se na vlastní oči přesvědčit. A strejda opět

zasáhl bramboru - a tím zpečetil svůj osud.

*

Noc byla klidná, bez větru, ale také bez hvězd. Tu a tam ještě žhnula ohniště, nebylo jich však mnoho. Jen na třech místech tvořila ta rudá kola celé chomáče, zdálky připomínající roj jisker, jaký někdy srší z komína lokomotivy.

Přímo u Chisholmské stezky.

Asi patnáct kilometrů na východ od ní u potoka Skeleton, jehož horní povodí na území Čerokézského pruhu zaručovalo dobrou zavodněnou půdu.

Asi patnáct kilometrů na západ od stezky u potoka Turkey, který také sliboval výhodné claimy.

Ale dále k východu i západu se už táhla jen řídká šňůra žhavých bodů, podobná korálkům navlečeným na klikaté niti. I zde, na hraniční čáře táhnoucí se od Nového Mexika až k Arkansasu, čekaly sice desetitisíce lovců půdy a štěstí, avšak hranice byla tak dlouhá, že na jednu míli připadlo v průměru sto mužů; někde sto šedesát, jinde čtyřicet; ještě jinde na tři sta a místy jen kolem dvaceti, podle toho, jak se kde sešli, jaká kde byla voda či místo pro táboření či možnost nasbírat trošku dřeva. Nebo i podle toho, kterým směrem hodlali zítra vyrazit a kam až chtěli dojet, jestli dále do vnitrozemí, nebo zůstat hned za hranicí, na claimu, který si zpovzdálí vyhlédli.

Byli to buď lidé příliš chudí, než aby se svou výstrojí mohli doufat v úspěch u stezky, nebo lidé skromní, méně průbojní a zdraví, kteří si vůbec netroufali bojovat o některou z hlavních trofejí; či lidé opatrní, kteří si říkali, že lepší vrabec v hrsti než holub na střeše; nebo konečně i ti, kteří měli před očima jasný cíl a po tom, za čím se pachtila většina, vůbec netoužili.

Jedním z těch posledních byl Sudík.

Tábořil asi dvanáct mil od potoka Skeleton, přesně tam, odkud vede podle jeho výpočtů z mapky nejkratší přímá cesta k Lesu a Stromu. A měl to štěstí, že se v okruhu jedné míle sešlo jen pětadvacet mužů, navíc většinou s rodinami - a tedy pomalých. Jeho nejbližší soused ostatně nehodlal táhnout daleko do prérie. Tvrdil, a možná ne neprávem, že jednou tudy určitě povede železnice, právě tudy, po hranici, po čáře runu, protože severojižní trať už stojí, druhá podobná se připravuje, ale co úplně chybí, je spojka od východu na západ.

„A ta musí jezdit tudy!“ ujišťoval pořád a pomáhal si přitom rukama; přivandroval před lety odkudsi z Francie a anglicky se domluvil ještě hůř než Sudík.

Byl dokonce o své pravdě natolik přesvědčen, že tři dny před runem svěřil Sudíkovi do opatrování svůj těžký vůz plný zemědělského nářadí a odjel na koni k jihu do Guthrie vyzvídat, jestli se tam o magistrále (jak své železnici říkal) už něco neproslýchá; a také proto, aby všude cestou, v kdejaké hospodě i usedlosti, vykládal o výhodách, které magistrála přinese; nepochyboval, že tímhle jednoduchým způsobem zaseje semínko, které jednou musí vzejít.

Vrátil se večer před runem sice bez novinek o své trati, zato celý oslněný zjevem Franka Bastillona, kterého v Guthrii zastihl i s Rattlesnakem.

„Jeli, monsieur, do Hennessey k Chisholmské stezce, úplně báječný ten Frank, úplný - jak se to řekne - no..

Mával rukama, luskal prsty a pomlaskával, jako kdyby Frank Bastillon byl něco k upečení, ale to pravé slovo, jež by vystihlo Frankovu nádheru, hledal marně. A tak raději vykládal jednodušší věci, že run vyhraje Frank, alespoň kdekdo na něj sází. A že Frank má u stezky zajištěné místo a že. a že. Jen jedno mu vrtalo hlavou: Proč on, ten nádherný Frank, jede na horším koni než ten jeho špinavý podomek Rattlesnake. Frankův je sice krásně bílý, ale Rattlesnakeův ryzák je lepší - oh la la, a o moc! Já tomu rozumím, monsieur, u nás doma je koňský ráj .

„To se vám asi jen zdá, Frank si dovede vybrat, Frank ví, co je dobré,“ prohlásila Mařka Sudíková uraženě, ale dál se v debatě o koních nedostali, Sudík je přerušil. Hořel napětím, jak je to vlastně s Rattlesnakem: jestli doopravdy odjel s Frankem k stezce, nebo jen naoko, a hlavně, kdy se s ním Francouz v Guthrii setkal.

„Dnes?“ ptal se znovu a znovu, ačkoliv to Francouz potvrdil už nejmíň čtyřikrát. „Dnes po poledni?!“

A pak se smál a válel se radostí po trávě jako chlapec, neboť teď už bylo jisté, že se Rattlesnake nevloudil do prérie, že není sooner a nečíhá u Stromu. Ať jel s Frankem, kam chtěl, je tady, ve staré Oklahomě, nepřekročil předčasně zakázanou čáru! Leda by měl v úmyslu provést to dnes v noci - jenže k tomu už nebude mít ani čas, ani příležitost, když jel odpoledne s Frankem do Hennessey.

„Mařko!“ volal česky, aby mu nikdo nerozuměl. „Máme Strom! Teď už je to hotová věc. Máme Strom!“

„Možná,“ pokrčila rameny. Stále se nemohla zbavit vzpomínky, jak ji Rattlesnake tehdy v Kingfisheru důvěrně našeptával, aby si s tátou dali pozor, že u Stromu najdou překvapení. Nezdálo se jí, že by si dělal legraci nebo mluvil do větru, šklebil se příliš zasvěceně. Anebo zlomyslně, čert ví. Mimoto si na rozdíl od táty nemyslela, že Rattlesnake může získat Strom a Les jen úskokem. Proč? Má výtečného koníka - Francouz to alespoň tvrdí. Co mu tedy brání, aby se v noci nevrátil z Hennessey sem? Run začne až zítra v poledne, do té doby si kůň odpočine a Rattlesnake klidně a poctivě vyrazí až po dělové ráně. Na tátu desetkrát stačí.

Ale mlčela, aby otci nekazila radost.

Když však druhý den těsně před polednem seděla na zbrusu novém voze, v rukou zbrusu nové opratě, když přes hlavu tažné klisny pozorovala tátu, jak se tetelí rozčilením v sedle jezdeckého koně, věřila už i ona, že Les jim neunikne.

Po Rattlesnakeovi ani památky.

Nepřijel tedy v noci. Zůstal s Frankem na místě hlavního náporu.

V duchu odříkala otčenáš, napůl vděčně, napůl s prosbou, aby se tátovi nic nestalo, až pobídne koně a bude pelášit napříč prérií, aby šťastně dojel…

Věděla totiž mnoho věcí:

Že táta bude štvát koně bez rozumu.

Že je na takové tempo už starý.

Že jeho kůň není z nejlepších, spíš naopak.

Že prérie sice vypadá hladká, ale že to zdaleka není louka, protože ve vysoké trávě se skrývá spousta záludností.

A konečně že je to prokletá prérie. Nebo ztracená, jak je libo.

Donedávna si Mařka sama o sobě myslela, že není pověrčivá. Nicméně čím více se blížil rozhodující okamžik, tím častěji vzpomínala na ten nesmysl o prokletí, který jí vyprávěl táta, když se tehdy vrátil se zprávou, že objevil Les. Žasla, kde se v ní bere ten nepříjemný, tísnivý pocit. Je to rozčilení z nejistoty? Snad. A snad i únava z čekání. Trvá to už dlouho.

Všichni nervózně čekali, ti blízko i ti daleko, ti na jižní hranici i ti na severu, na východě i západě. Přes sto tisíc lidí. A slunce pálilo jako přeplněné žhavou jízlivostí.

Pak zaduněl výstřel, Francouz vykřikl: „En avanti“, Sudík bezhlavě pobídl koně a Mařka trhla opratěmi:

„Hyjó!“

5.

Většina z patnácti tisíc lidí tábořících u Chisholmské stezky vstala v den runu pozdě. Neměli už nic na práci, leda se najíst, sbalit své věci a naposled poklábosit o favoritech závodu, o svých vyhlídkách a plánech do budoucnosti; ale podobnými řečmi si krátili čekání už dlouhou řadu dní a opravdu už jimi nudili sami sebe i jeden druhého.

Proto vstávali tak pozdě, aby co možná zkrátili tu trapnou mezeru, jež je dělila od rozhodující chvíle. Vládlo neklidné napětí.

Ale kolem desáté už byli všichni plně připraveni a nevěděli, co dál. Když pak kdosi spustil píseň o staré Chisholmské stezce a o stádech, jež duní, mnozí se přidali a dlouho hulákali na celé kolo. Poté začali pokřikovat na vojáky střežící čáru, vojáci jim odpovídali a chvíli byla švanda. Pak jezdci znova z dlouhé chvíle zkoumali podpínky svých koní, povolovali, přitahovali a znova povolovali, aby se koním volně dýchalo, protože pořád ještě zbývá hodina a byl by hřích zvíře týrat. Proto taky nikdo nevyskočil do sedla - nač koně unavovat, k čemu na něj přenášet svůj neklid. Zvířata jsou ukrutně citlivá, vytuší všechno, co se v tobě děje, a zejména, když jsi v sedle; jako kdyby ti to tvé rozčilení sálalo ze stehen, neřkuli ze zadku.

Na chvilku je rozptýlil i bývalý šerif Vestal, který ulovil novou hodnost a spolu s ní i přednostní právo na výhodný úsek; stal se komisařem pozemkového úřadu. Nebo dozorcem nebo špiclem, jak se to, kamaráde, vezme; inu, pitomci a rošťáci mají vždycky štěstí… A teď - v té nové hodnosti - jezdil na svém velkém koni až za hranicí na dosud zakázaném území, aby dal najevo, že on smí, jen on a vojáci, nikdo jiný.

A okázale pokřikoval, že ručí za pořádek a prvního chlapa, který provede nějakou špinavost, že vlastnoručně srazí do prachu.

„Pěkně v řadě!“ mával revolverem. „Netlačit se! Jinak bez výstrahy střílím! “

Jenomže to vydržel sotva dvacet minut, potom to připadlo i jemu jednotvárné, obzvlášť když mu nikdo neodporoval. Slezl tedy z koně, zapálil si a vykládal hlasitě - naoko strejdovi Patentoví, že v posledních dnech objel skoro celou čáru a všude zavedl zatraceně tuhou disciplínu. Vtloukal chlapům do hlavy, že má oči všude. Jako on, Bertie Vestal, komisař Land Office, s řadou svých podřízených. Ty rozestavil na vedlejších úsecích - ty svoje poslušné pomocníky, ale on sám se v rozhodující chvíli - jako dnes! - odebral na nejožehavější, nejnebezpečnější místo, kde jsou chlapi všeho schopní. Jenže on udrží pořádek i tam! Jako tady, u stezky.

Odmítl dokonce skleničku, kterou mu Patent nabídl. Odpovědný činitel musí mít čistou hlavu a jít příkladem, tak je to! A vám, chlapi, bych tak radil nepít, nebo něco provedete a budete mít se mnou mrzutosti. Tady jsem víc než deset šerifů!

Bohužel opět hrozil zbytečně, protože Patent nečepoval; pouze pro něj, pro hodnostáře Vestala, udělal výjimku.

Potom Vestal opět nasedl a popojížděl sem a tam, jeden revolver v ruce, druhý v pouzdře po levém boku, u sedla pušku - strašlivý, nesmiřitelný, a navíc vyzbrojený jako Rattlesnake.

„I potom bude pořádek, až to bouchne!“ volal neúprosně. „Vyrazíte, až vám dám pokyn! Ale tím pořádek neskončí! Pojedu s vámi, na všechno dohlédnu, všude budu! Nemyslete si, že mě oblafnete! Ať si každý dá pozor! “

Bohužel mu to opět vystačilo jen na chvíli, nikdo se mu neozval, protože popudit si toho idiota proti sobě zrovna teď by bylo šílenství.

Tak zvolna ubíhaly minuty a každá se zdála delší než ta předchozí, jako kdyby si čas dělal z lidí legraci. Až se mnozí znovu a znovu dívali na hodinky a těm, kdo je neměli, ukazovali na prstech, že do poledne schází ještě moc. Přes půl hodiny. A koně stále ostřeji cítili, že se něco děje, stříhali ušima, hrabali kopyty, vzpínali se, ačkoliv pořád ještě nebyl nikdo v sedle, a nemohl jim tedy něco sdělit ani stehny, ani zadkem, jak to předtím kdosi tvrdil.

Nejmírněji z těch v první řadě se choval Bastillonův bělouš -snad proto, že jeho pán seděl pokojně na trávě, dokonalý obraz klidu od lakýrek až po bělostný klobouk.

Zato Rattlesnakeův ryzák projevoval velké rozčilení, ačkoliv stál hned vedle bělouše a Rattlesnake pevně držel uzdu a konejšivě vrčel cosi po indiánsku.

„Haló, Franku!“ křikl Veselý Sam Wilcox. „Na večer vás zvu. Bude první slavnost v Enidu!“

„To těžko,“ ozval se místo Franka Patent.

A Sam:

„Myslíte, že nebudu mít co slavit?“ A Patent:

„Kdepak, kdepak! Ale že nebudete mít co pít. Nepoštvu se, do večera se tam asi nedostanu.“

„Bez starosti,“ chechtal se Sam. „Mám s sebou pěknou zásobičku. Chcete ji vidět?“

Vyskočil na svůj lehký dvoukolový vozík, ale očividně nemohl nic najít, ani láhev, ani soudek, nebo v čem kořalku vezl.

„Kam jsi to k sakru zastrčil? Že jsi to vypil, ty ničemo?“ osopil se na Bonaparta a Bonaparte taky honem lezl na vůz, že to tam určitě je, jen klid, nic jsem nepil, Same, čichněte si.

Horlivě dýchal Samovi do tváře, až se Sam legračně zapotácel. „Už dost, nepils opravdu nic, ale propánakrále, už radši dost.“ A Bonaparte tedy zavřel ústa a oba začali šátrat ve vozíku. Vtom zahřměla dělová rána.

Sam se bleskem vztyčil, v jedné ruce opratě, v druhé bič, a vozík vyrazil vpřed jako vymrštěný prakem. „Run! Run! Běžte! Běžte! Run!“

Než se ostatní vzpamatovali, vozík se už hnal daleko na stezce, jen zadní kola bylo vidět, jak poskakují, a Samovu shrbenou postavu s bičem nad hlavou a Bonaparta, jak se křečovitě drží postranic.

Bylo půl dvanácté, třicet minut před zahájením runu.

Ale Sam Wilcox už pelášil:

„Run! Run!“

*

O tom, co následovalo, se ještě léta vedly dlouhé debaty. Jeden tvrdil, že šlo o jasný podvod, do kterého byl zapleten i Vestal; druhý, že šlo o omyl; třetí, že všechno byl dobře promyšlený trik, ale bez Vestala, bez jeho vědomé spolupráce, protože takového hlupáka přece nikdo nevezme do komplotu. A jedni opět namítali, že nebýt Vestala, trik by se nepodařil, a jiní, že to muselo vyjít v každém případě, Vestal sem, Vestal tam, protože lavinu nelze zadržet a do pohybu ji neuvedl Vestal, nýbrž Sam Wilcox.

Jak to bylo doopravdy, vědělo jen málo lidí; a jak by se věci vyvinuly, nebýt Vestala, neví dodnes nikdo.

Jisté je, že bezprostředně po předčasném, a tedy zcela nečekaném výstřelu zavládlo ustrnulé ticho. Mnozí ve zmatku sáhli po hodinkách, jiní horempádem odvazovali koně nebo lezli na vozy. Pouze jeden muž vykřikl „Za ním!“ Ale současně četař rozpřáhl ruce, jako by chtěl nápor zachytit.

A snad by mohl nápor opravdu zadržet, snad by stačilo volat s absolutní jistotou „Stát! Podvod! Stop!“.

Bohužel četař neměl tušení, co se vlastně stalo, zda jde o záměr, trik, nebo o náhodu. Jestli se tam vzadu u kanónu nepřihodilo nějaké nedopatření, které dělostřelci přirozeně nebudou chtít přiznat. Jinými slovy nevěděl, zda dělo vystřelí za půl hodiny ještě jednou, nebo ne… A v té těžké vteřině učinil to, co poddůstojníci dělají v podobné situaci vždycky - přenechal odpovědnost důstojníkovi.

Nejprve rozpřáhl paže, vzápětí zaváhal, spustil je - a pak zvedl jednu ruku, aby přivolal kapitána.

Vtom vyrazil za Samem Vestal, bývalý šerif, nyní komisař.

Později tvrdil, že konal jen svou povinnost, že chtěl Sama Wilcoxe chytit a přivést zpět, že křičel z plných plic „Stát! Zpátky! Stát!“, a patrně mluvil pravdu. Avšak jeho hlas zanikl v dupotu a křiku zástupů, které jeho pohyb považovaly za potvrzení, že run opravdu začal. A hráze se protrhly.

Ti, kdo chtěli následovat Sama a hned po výstřelu vyskočili do sedel nebo na vozy, vyrazili. Naneštěstí mnozí v prvních řadách ještě váhali a uzavírali jim cestu. V několika vteřinách nastal bohapustý zmatek. Zdálo se, že linie u hranice se změnila v linii boje, že se střetly dvě armády. Živý pruh, složený z lidí a koní, se otřásl, zachvěl a zahučel jako zpěněná řeka. Na rozdíl od řeky se však nehnal ve směru koryta, ale chvíli se tetelil na místě, až z něj vytryskly úzké prameny.

Bylo to, jako když hadice nebo roura nevydrží tlak vody a praskne současně na desítkách míst. Vzápětí vzrostl počet pramínků i jejich objem, najednou z nich byly klíny podobné hrotům šípů nebo kopí. Na okamžik to vypadalo, jako kdyby vojevůdce Vestal vedl do boje své poslušné, nadšené šiky.

A pak už se řítila celá lavina a bojiště zahalil prach. Jen nad Chisholmskou stezkou stále visela čistá obloha.

To vše se odehrálo uprostřed čáry, na stezce a v její blízkosti.

Dál na východ a západ, kam falešný výstřel nedolehl, nastal zmatek o něco později, až když si muži na tomto úseku všimli, co se děje po jejich levici nebo pravici. Jakmile však spatřili, že run začal, nečekali a přidali se.

A tak se průlom v hrázi postupně rozšiřoval, tu rychleji, tu pomalu, podle toho, j ak hustě byla hranice obsazená.

Na východ od Skeletonského potoka se pohyb zastavil úplně, neboť pahorek v prérii zakrýval mužům výhled směrem k stezce. Čekali tedy poctivě na výstřel „svého“ kanónu.

Děl bylo celkem tucet, dělostřelci měli přesně seřízené hodinky a vypálili nachlup ve dvanáct.

Tehdy vyrazily další desetitisíce, mezi nimi i Oldřich Sudík.

A tak pouze u Chisholmské stezky zazněl pravý výstřel do prázdna, jako na oslavu nebo pro legraci. Nikdo tam už nebyl.

Voje vedené Bertem Vestalem dávno pádily k severu.

V trávě zbyla jen spousta zavazadel, jež tam závodníci ve spěchu zapomněli nebo poztráceli, a asi dvacet raněných, kteří váhali příliš dlouho, až se přes ně přehnaly zadní řady. Jako na bojišti.

Velmi podrobné a svým způsobem roztomilé vylíčení velkého runu přinesl časopis „New Kansas City Daily Observer“ z pera zvláštního zpravodaje Alfreda Harrise.

Tento žurnalista, zapálený vlastenec a bojovník za spravedlnost, měl bystrý postřeh i pozorovací talent, a můžeme-li dnes jeho reportážím něco vytknout, je to jen přílišná záliba v básnických obratech a nadnesený sloh, tehdy ostatně obvyklý. A kromě toho snad i přesvědčení přímo čišící ze všech jeho článků: totiž že není možné napsat pět řádků a nezaplést do toho ptačí zpěv, nebo alespoň červánky a mráčky.

Svou reportáž, kterou psal inkoustovou tužkou, usazen na ploché střeše kasáren v Enidu, začal například takto:

„Luzný den vzešel nad nesmírnými rozlohami naší vlasti. Nic netušící skřivan se vznesl, aby zapěl svou každodenní, leč stále novou hymnu na počest Hospodina

U toho skřivánka se zdržel velmi dlouho, protože v Enidu se prozatím nic pozoruhodného nedělo. Jen pár vojáků okounělo ve vratech ubikací a opodál se jakýsi Mexičan ve velikánském sombreru rýpal nožem v zubech a okukoval se zájmem toho blázna v haveloku, který si vynesl na střechu židli a teď tam něco čmárá po papíře. Blázen v haveloku byl přirozeně reportér Harris; a Mexičan pod sombrerem byl Jezu Morales, který od včerejška působil jako ozbrojený strážce pořádku v pozemkovém úřadě.

„Malé to ptáčátko! “ básnil tedy reportér. „Ale jak vesele švitoří nad požehnanými lány Čerokézského pruhu, naší novou bílou zemí. “ A tak dál a dál.

Sotva se však účastníci runu přiblížili na dohled, zanechal Alfred Harris ptáčete a s velkou vynalézavostí popsal, co viděl:

„Rada jezdců a vozů se žene vpředjako nesmírné voje faraónovy. Obraz líté seče vyrůstá mimoděk před očima. Leč co to - voje se řítí do prázdna, neb nepřítele není! A přece, ó hrůzo, válečníků ubývá, jako by je po desítkách sklály šípy rudokožců. I ptáče zmlklo v hrůze nad tou děsivou hekatombou. Co však mohlo spatřit ptáče, i kdyby mělo oči sokolí! Daleko více jsem viděl já, vyzbrojen výtečným námořním dalekohledem firmy Jakobs & Hicks. Přiloživ jej k oku, spatřil jsem jako na dosah ruky ony muže zdánlivě zasažené neviditelnými šípy, jak - seskočivše živi a zdrávi z koní - zapichují do panenské půdy kolíky, jež znamenají první předpoklad vlastnictví.

Nebyli mrtvi, byli u cíle svých tužeb, hotovi zulíbat zem, dříve než ji skropí potem svých pilných paží…

Ale běda, spatřil jsem i jiné, kteří padli do nástrahy četných potoků, a vřítivše se strašlivou rychlostí do jejich zrádných koryt, ztratili tam své koně a rozbili svá vozidla. Strašný pohled… Díky znamenitým sklům svého dalekohledu mohl jsem jasně číst na rtech těch nešťastníků slova: ,Běda, je konec všemu! Ach, krutý osude, vzals mi poslední naději! Vezmi tedy i mé srdce, vyrvi je z mé hrudi, ať zajdu stejně bídně jako tento můj věrný čtyřnohý společník.

Jistě nemůže být sporu, že Alfred Harris nelitoval slov, aby co nejsugestivněji vystihl skutečnost, a že se mu to vcelku podařilo, ačkoliv hodně přikrášloval a přeháněl. Například ti, kteří zůstali vězet v potocích nebo tam spadli, nešeptali, nýbrž řvali vzteky a často i bolestí. Co se týče věrných koní, zašlo jich tam opravdu hodně a řada vozů byla napadrt\

Kupodivu krátce a téměř stydlivě se naproti tomu Harris zmínil o jedné z nejhanebnějších epizod velkého runu, ačkoliv ji spatřil na vlastní oči:

„Byl to nádherný, poctivý závod, tak příznačný pro občany Nového světa. Jestliže se vyskytl i případ hodný odsouzení, přičtěme jej spíše na vrub rozčilení zcela pochopitelného než na vrub zlé vůle. Usmějme se mu stejně shovívavě, jako se zapadající slunce usmívalo do růžových mlh, věštících konec pohnutého dne, jehož datum bude provždy zapsáno v dějinách národa:

18. September 1893. “

Tak uzavřel Alfred Harris svou reportáž. Byl však natolik čestný že tím nepovažoval za uzavřený onen „odsouzeníhodný případ“ a že osobně zasáhl ve prospěch pravdy a spravedlnosti.

Byl to případ dvou vítězů runu.

*

Náskok, který Veselý Sam získal předčasným startem, nepřesáhl pět minut, nicméně znamenal mnoho. Sam zapřáhl do bryčky výtečné koně, kteří by se pod sedlem jistě osvědčili. To, že se nakonec rozhodl pro vůz, mělo tři důvody.

Zaprvé o sobě věděl, že je jen průměrný jezdec; zadruhé chtěl mít s sebou společníka, který by pozoroval, jak se vyvíjí situace vzadu, a včas upozornil, je-li nutné přidat nebo je-li možné zpomalit a šetřit koně; a zatřetí mohl na voze skrýt zcela běžné, ale v této situaci velmi neobvyklé zemědělské nářadí, které měl pomocník v krajním případě použít.

Tím pomocníkem byl Bonaparte, který své povinnosti po celou dobu runu plnil velmi snaživě.

V první čtvrthodině měl ovšem vcelku málo práce. Oznámil pouze nejdůležitější věc - že ostatní vyrazili; to byl první úspěch, neboť kdyby masa účastníků runu neuvěřila falešné ráně, kdyby zůstala sedět na čáře, znamenalo by to fiasko, nutnost návratu, unavené koně, a tedy značný handicap. Ale trik se podařil. „Jedou! Dál!“ křikl Bonaparte.

A opět neměl dobrou čtvrthodinku nic na práci; pouze ujišťoval Sama, že vzadu na stezce je vše v pořádku, že se nikdo příliš

nepřibližuje. Co se dělo stranou od stezky, Sama nezajímalo; kdo se pustil těžkým terénem a prachem prérie, nemohl ho ohrozit.

„Vidíš Bastillona?!“

„Ne, Same. Ale jsou pořád stejně daleko.“

„Kašlu na ně! Kde je Bastillon?“

„Nevidím ho, Same. Žádný bílý klobouk.“

„Třeba mu spadl. Koukej po bílém koni, hlupáku! “

„V první řadě není “

„Tak zůstal sedět!“ zajásal Sam Wilcox, skloněn nad otěžemi. „Ale pořád na něj dávej pozor! Jak to vypadá na trati?! “

„Stejně jako dřív, Same,“ křičel Bonaparte, ale myslel tím vzdálenost jezdců, ne obraz prérie tam vzadu, jež se nyní docela proměnila a náhle nabyla hrozivé velkoleposti. Připomínala smršť: Nad jižní obzor se zvedla rudá oblaka, zahalila vše s výjimkou první skupiny útočníků a rychle postupovala k severu a pohlcovala všechno před sebou. Jen ne tu první řadu drobných postaviček, které před ní prchaly jako v zoufalé snaze zachránit holý život.

Byl to ovšem pouze klamný dojem. Rudá oblaka byly kotouče prachu, nikoli smršť, a jezdci před nimi neprchali, nýbrž ony - ty prašné chuchvalce - letěly za jezdci, vířeny kopyty jejich koní. Ale co dělalo ten obraz ještě obdivuhodnějším, byl otvor zející právě uprostřed rudé hradby prachu. Podobal se obrovské, dokořán otevřené bráně plné žlutozeleného světla; jako kdyby v ní hořel oheň se zelenými plameny. Zprvu sahal jako úzká soutěska až k obloze, ale jak ubíhaly minuty, stěny z červeného prachu se k sobě nakláněly stále blíž a blíž, až se konečně nahoře spojily a vytvořily nad otvorem oblouk. Tak vznikl přesný tvar gotické brány. Tím však proměna neskončila.

Za další čtvrthodinu se z brány stal tunel, na jehož konci zářilo nazelenalé světélko. Ale i to posléze pohaslo a tunel nyní vypadal jen jako prohlubeň v rudé stěně.

Tak si hrálo světlo a prach s Chisholmskou stezkou, kromě železniční trati jediným bezprašným místem v širém okolí; dráha však běžela stranou a z Bonapartova zorného úhlu zmizela v prachu, stejně jako lesní cesta zmizí mezi stromy, pokud nestojíme přímo v její ose.

A celá ta nádhera našla jediného, a navíc špatného diváka v Bonapartovi, protože oba další muži, kteří jeli před hlavním vojem a mohli ji vidět, hleděli opačným směrem, tedy vpřed.

Ti dva byli Sam Wilcox a Vestal, který stále ještě cválal za Samovým vozem v bláhové naději, že ho zastaví a přiměje k návratu. Alespoň později neochvějně tvrdil, že to měl v úmyslu a že by to byl také bez milosti provedl, kdyby Sama dohonil.

Bohužel ho nejen nedohonil, ale po necelých čtyřiceti minutách byl sám dostižen a předstižen lepšími jezdci na lehčích koních. Dav ho spolkl. Dochovalo se však svědectví jakéhosi Maxe Grunda z Oregonu, který jel dlouho po Vestalově boku a slyšel prý na vlastní uši, že Vestal opravdu bez ustání velí: „Zpátky! Chyťte Sama!“ Jeho, Maxe Grunda, původním povoláním eskamotéra, tím prý Vestal připravil o lepší umístění v runu, protože on, Max Grund, se musel tak bouřlivě řehtat, až se veselím nakazila i jeho kobyla, rozchechtala se a ztratila tempo. Historku s úspěchem šířil Jezu Morales, jemuž jí prý Max Grund vyprávěl.

Ve chvíli, kdy hlavní voj pohltil nešťastného Vestala, měl Sam Wilcox za sebou už téměř polovinu cesty do Enidu, ale jeho náskok se zmenšil v řečišti bezejmenného potoka, kam zajel příliš zprudka, a navíc v pravém úhlu, ne šikmo, jak mu radil Bonaparte.

„Pozor, Same! Na tohle místo jsem vás přece..

„Kuš!“ zařval Sam a nějakým zázrakem se bez úrazu dostal i s vozem na protější břeh. „Pořád nevidíš Bastillona?“

„Ne. Ale jsou blíž.“

„To vím taky. Kolik je jich vpředu?!“

„Čtyři… Ne, tři!… Ne, čtyři!“

„Neumíš počítat, pitomče?“

„Pořád se to mění, Same. Teď je úplně vpředu jen jeden -“ „Bastillon!“

„Ne!“ zaječel Bonaparte. „Toho už teď vidím. Je vzadu, je vzadu! Poznám ho podle toho klobouku. Do toho, Same! Do toho!“

Přerývaně sípěl, jak jím vozík zmítal, dokonce se otočil vpřed, jako by se sám chtěl chytit opratí, ale hned se zase vrátil na své místo, aby nedostal bičem.

Hnali se už přes hodinu, rychlost vozů i pronásledovatelů znatelně povolila, jednolitá řada vzadu se roztrhla, prořídla, jak jedni odpadli vyčerpáním a jiní zastavili, aby zarazili svůj kolík, a zároveň rychle řídla i clona prachu. Najednou bylo vidět do stran i do hloubky - desítky a desítky teček v pekelné červené mlze. A hrstku postav v prvním sledu a čtyři jezdce ještě za nimi. Ale až daleko vzadu Franka Bastillona, vlastně jeho bílý klobouk a bělouše.

„Můžete zpomalit, Same,“ houkl Bonaparte. „Mám přehled, vpředu je jen pár padavek, nevydrží dlouho. Schválně zpomalte, co udělají. Taky zpomalili! Už toho mají dost. Tak jen klidně, ať neztrháte koníčky.“

„Třeba je to taktika!“ odfoukl Sam, ale uposlechl. Bonaparte měl bezpochyby pravdu, bylo třeba šetřit spřežení na finiš. Na poslední nápor. Na posledních pár kroků. Na poslední krok. Na poslední. Nevěděl už vlastně na co, jen to slovo „poslední“ se mu zmítalo v hlavě, tak jako on sám se zmítal na vozíku. Měl toho už taky dost. Plné zuby toho měl, celé tělo ho bolelo, potil se, jako kdyby sám běžel a táhl vůz. A pořád jeli, teď sice jen klusem, ale námaha byla stále stejná. Ne, větší, protože rostla únava. Jel a jel jako ve snách.

Pak se vpředu objevily obrysy enidských baráků a Bonaparte křikl:

„Same, chlapi přidávají!“

„Dobře. Kolik jich je?“

„Jen dva. Ale rychle…“

„Je tam Bastillon?!“

„Ne. Ale honem! Dohánějí.“

„Co je?“ křikl Sam.

Štval koně bičem, všechno kolem skákalo, zmítalo se, hučelo, ale přesto zaslechl cosi jako vzlyk. „Co je s tebou, ničemo?! “

„Bastillon! Same, ten první je Bastillon! Jede na ryzáku, prohodil si s Rattlesnakem koně i klobouk… Kristepane, dostane nás!“ „Nedostane!“ zařval Sam. „Shoď ho!“

A vzápětí se to stalo:

Frank Bastillon, který už cválal vedle vozu, spatřil náhle proti sobě cosi jako pět tenoučkých prstů, v poslední vteřině je zachytil levicí a trhl. A vidle vyklouzly Bonapartovi z ruky, jejich násada opsala půlkruh od jeho dlaně k nohám Bastillonova ryzáka, kůň klopýtl, padl a Frank mu přeletěl přes hlavu. Chvilenku se oba kutáleli po Chisholmské stezce, v aleji rohatých lebek. Jako dvě veliké koule na ještě větším kuželníku.

V tu chvíli vyrazil vzadu druhý z pronásledovatelů, přilepený k šíji svého koníka dostihl Samův vůz a opatrně jej předjel. Velmi opatrně, obloučkem, ne příliš blízko, aby na něj Bonaparte nedosáhl v případě, že má na voze ještě druhé vidle nebo něco ještě delšího.

Ta prozíravost ho značně zdržela. Přesto dorazil do Enidu o dobrých pět koňských délek před Samem. V trysku seskočil, zarazil kolík. Strhl klobouk. Zářil vítězoslávou až po ty rezavé vlasy. A jeho koník, malý jako tele, šedý jako myš a ošklivý jako stará squaw, zvedl hlavu a zařehtal, jako kdyby také oslavoval triumf.

Ale vtom dojel Sam Wilcox, spíše spadl z vozu než seskočil a vleže zarazil svůj kolík sotva deset kroků od vítězova.

„Počkat, Same!“ vyhrkl Walter Cook. „Tohle je můj claim!“

„Co tě vede,“ zasmál se křečovitě Sam, dosud roztažený v trávě. Walt Cook zaťal pěsti:

„Byl jsem tady první!“

„To by mohl říct každý,“ ozval se Bonaparte; když se k němu Walt obrátil, uviděl ho, jak stojí na voze, dlaň na pažbě revolveru. „Ale dokaž to, skrčku! “

„Jsme totiž dva proti jednomu,“ zasmál se Sam Wilcox a vstal. „Dva svědci, aby bylo jasno.“

Tak začal spor, který trval půl roku a stál mnoho krve.

„Tohle je špinavost,“ zajíkl se Walt.

(Jeho hlas utonul v dupotu koní. První sled jezdců se přihnal, někteří zastavili, aby obsadili vedlejší claimy, jiní vyrazili dále za náměstí.)

„Jsme dva svědci,“ opakoval Sam Wilcox, zpocený jako myš a stále s tím křečovitým úsměvem. „Ty jsi jen jeden!“

„Nejsem, tamhleti všechno viděli!“ vykřikl Walt Cook.

Ukazoval k dvojici vojáků, kteří opodál zvědavě přihlíželi; jeden z nich měl tlustý obličej a pootevřená ústa svědčící o slabém rozumu, ale druhý, ten s vousisky, vypadal na lišáka.

„Hej, pojďte sem, kamarádi!“ kývl na ně přátelsky Sam Wilcox a vytáhl z kapsy balíček cigaret a doutníků. „Co kouříte? Ale to je vlastně jedno, vemte si obojí a rozdělte se…“

„Počkat!“ ohradil se Walt Cook. „Tohle není rovná hra!“

„Co? Že si chlapci chtějí zakouřit? Já jim to zase přeju, jen klidně bafejte, kamarádi, na voze mám celou bednu, a samý prvotřídní tabáček. Znáte mě, ne?“

„Bodejť by neznali,“ křikl Bonaparte z vozu. „Veselý Sam Wilcox je na světě jen jeden, a to jste vy. Ačkoliv já bych vám spíš říkal Štědrý Sam, protože u vás se člověk nemusí bát, že by přišel zkrátka. He,“ zachechtal se, když viděl, jak Waltovi naskakují na tvářích bledé skvrny. „To víš, zrzku, každý není milionář jako Sam. Například hned ty ne, ty jsi žebráček“

„Neplácej a nezdržuj,“ přerušil ho Sam dobromyslně, „tady kamarádi vojáci by už rádi řekli, co vlastně viděli. Jestli vůbec něco viděli, že ano“

„Museli to vidět!“ vyjekl Walt Cook. „Byl jsem tu první!“ „Neovlivňujte moje svědky, to bych si vyprosil!“ okřikl ho Sam přísně. „Ať se vyjádří sami! Tak co jste viděli, chlapci, ven s tím. A jestli jste neviděli nic, jestli jste se náhodou dívali stranou, povězte to klidně taky, já se zlobit nebudu.“

„Teda…,“ spustil ten s pootevřenými ústy, ale hned zmlkl, jak ho vousatý odstrčil:

„Nech to na mně! “

„Nech ho mluvit!“ vyjel Walt Cook. Hlas se mu třásl.

(A stále přijížděli jezdci, tu osaměle, tu ve shlucích jako zbytky rozprášené armády, tváře černé prachem. Jen bělma jim svítila žlutě i do ruda a zuby se leskly v grimasách únavy a rozčilení. Nikdo z nich se nesmál. Zato někteří měli v koutcích zkrvavenou pěnu, docela stejnou jako jejich koně.)

„Co na mě řveš, jsi můj důstojník?“ ohnal se voják vztekle po Waltovi. „Když budu chtít, tak bude mluvit on, když budu chtít, tak budu mluvit já, a když nebudu chtít, tak nebude mluvit nikdo. Viď, Bude.“

„Správně,“ pochválil ho Veselý Sam. „Takovýchhle mužů si dovedu moc vážit. Ale radši mluv. Viděli jste něco?“

Voják mu pohlédl do očí. „Kdepak, pane, nic jsme neviděli,“ řekl pomalu. „Náhodou jsme se dívali stranou, viď, Bude.“

„He…,“ vyrazil Bud ztěžka.

„Hehe!“ napodobil ho Bonaparte, ale hlasitěji, vítězně, zvesela. „Hehehehe!“

A pořád hulákal své „hehehe“, až Bud, ten s pootevřenými ústy, zmlkl a jen se vyjeveně rozhlížel. Ale posléze mu to přece jen došlo, zasmál se, odešel za svým druhem a blaženě přitom čichal ke krabičce doutníků.

„Tak oni neviděli vůbec nic, zatracená věc,“ obrátil se Sam Wilcox smutně k zrzkovi. „Ale nevadí, do večera vám přivedu deset lepších svědků, a třeba -“

„Haló!“ křikl kdosi velmi blízko, a když se rozhlédli, spatřili Jezu Moralese, sombrero na stranu a ústa od ucha k uchu. Seděl na boku, zády opřený o kolo Samova vozu; jak se tam dostal, že ho neviděli přicházet, byla záhada.

„Kde se tady bereš?“ zavrčel Bonaparte a nakláněl se dolů přes postraňky, jako by se chtěl přesvědčit, zda se někdo neskrývá i pod vozem. „Co tu chceš?“

„Ale, slyším, že pan Wilcox hledá svědky, tak se hlásím,“ řekl Jezu s pýchou. „Na mě se můžete spolehnout, Same, já nejsem jako tamti, já se koukal!“

„A cos viděl?“

„Všechno, Same. Jak je Bůh nade mnou!“ udeřil se Jezu levou rukou do prsou, zatímco pravou šátral po kapsách. „Kde mám ten tabák, že jsem ho zapomněl… Děkuju, pane Wilcoxi, to nemuselo být, ačkoliv takhle je to lepší.“

„Cos viděl?“

„Záleží na tom, co chcete,“ pravil Jezu snaživě. „Pravdu, nebo lež?“

„Samozřejmě pravdu! “

„Safra, safra…,“ potřásl Jezu hlavou. „No, jak je libo. Tak teda nejdřív přijel Walt Cook, teprve potom vy. A teď mu chcete sebrat jeho claim.“

(Proud jezdců už slábl, ale neustal, co chvíli se objevila zpocená, zaprášená skupinka, jezdci zastavili, trhavě se rozhlíželi - jako štvanci hledající úkryt -, pak zakleli a znovu vyjeli, kopajíce koně do zkrvavených slabin.)

„Co to meleš, blbče!“ sykl Veselý Sam a vykročil k Mexičanovi.

„Přece pravdu, jak jste si ráčil přát!“ zvolal legračně Jezu Morales, vklouzl pod vůz, vylezl druhou stranou ven a postavil se v bezpečné vzdálenosti. „Za ty cigarety jste si mohl vybrat, byl bych vám ochotně vyhověl…“

„Pozor!“ zaječel vzápětí na celé kolo, když spatřil, že Bonaparte seskočil z vozu. „Pozor! To by byl útok na úřední osobu, protože já j sem teď -“

„Nech ho,“ zavrčel Sam Wilcox a ovládl se natolik, že se dokázal i usmát. „Je to jen šašek. Paňáca.“

„Kdepak, pane Wilcoxi, teď jsem doopravdy takříkajíc ruka zákona!“

Ale Sam Wilcox se vytrvale smál, najednou to byl opět Veselý Sam, který nejlíp ví, co je to psina. A smál se o to srdečněji, že věděl ještě řadu důležitějších maličkostí, tak třeba kdo mu je nebezpečný a kdo ne, koho lidé berou vážně a na koho se dívají svrchu. Například na tohohle barevného tatrmana nedá žádný soud.

(V té chvíli dorazil jezdec podobný příšeře, bez klobouku, s červenou skvrnou místo obličeje, jak cestou spadl do kamenitého řečiště a rozbil si čelo, nos, tváře, bradu - jen bělma mu bíle svítila.

Zarazil třesoucího se koně, chvilku koulel těmi bělmy, než spadl a zůstal ležet v trávě. Zakrátko však napůl vstal, pověsil se rukama za hřívu koně a klopýtal někam k okraji budoucího města, kde snad na něj čeká odpočinek a kus vlastní půdy.)

„Same Wilcoxi,“ řekl Walter Cook velmi pomalu, protože ztěžka dýchal. „Same Wilcoxi, jestli si myslíte, že vám tahle zlodějna projde, jste na omylu. Nenechám to tak. Ale jestli počítáte, že na vás vytáhnu bouchačku, aby ten váš pistolník měl záminku odstřelit mě jako v sebeobraně, mýlíte se ještě daleko víc. Půjdu na to jinak, protože ještě je nějaká spravedlnost. I kdybych tam měl jet. I kdybych měl kvůli tomu prodat svého koně!“

Sam se podíval na toho koně a zasmál se dvojnásob. Byl to opravdu velmi malý a velmi ošklivý kůň. Jenomže předběhl víc než deset tisíc hezčích koní, vyhrál run, a to byla veliká věc. A Walt právě odpřisáhl, že ho třeba kvůli sporu prodá, a to byla taky veliká věc. Z obou věcí dohromady vyplývalo, že Walt Cook to myslí smrtelně vážně, že nepřistoupí na žádné kompromisy.

Přesto se Sam vesele smál. Kolem se už seskupil hlouček, přivolaný křikem Jezu Moralese, a on, Sam, se tedy musel smát, protože jednak byl Veselý Sam a za druhé byl bohatý, všemocný Sam, takže už nemohl couvnout, aniž by ztratil tvář. Kromě toho ani couvnout nechtěl.

Nepřestal se smát, ani když přiběhl pobouřený novinář Alfred Harris a inkoustovou tužtičkou píchal do prsou Walta Cooka, že tady stojí jediný a spravedlivý vítěz.

„Jsem vám cele k dispozici, dobrý muži,“ volal. „Vy jste zde byl první a já vám to dosvědčím. Zde je má navštívenka, obraťte se na mě, kdybyste něco potřeboval.“

„Kdo vlastně jste?“ smál se Veselý Sam.

„Zde je má navštívenka!“ zvolal Harris podruhé. „Předpokládá, že umíte číst. Ačkoliv se asi mýlím, jinak byste jistě znal zásady charty lidských práv, vtělené do ústavy Spojených států naším velkým prezidentem Jeffersonem!“

Pak odkvapil ke staniční boudě, aby odeslal po drátě svou reportáž. V hlavě mu dosud zněly její zvučné, básnické věty, což asi zavinilo, že se i vůči Samovi vyjadřoval tak vznešeně. Jinak, za normálních okolností, mluvil totiž jako každý druhý, ba i hůř.

(Proud jezdců již ustal, ale dosud přijížděly vozy, bryčky, káry, mnohé polámané, jiné sice dvouspřežní, ale tažené jediným koněm, protože druhý kdesi padl a zdechl, tak jako kdysi padal dobytek na Chisholmské stezce.)

A pak zapískala lokomotiva.

*

Vlak, který měl vyjet od jižní hranice současně s hlavním náporem, své poslání ani zdaleka nesplnil. Velmi se zdržel. Strojvůdce totiž nevěřil falešnému výstřelu, a ani mu věřit nemohl, neboť v půl dvanácté stál na tendru svého stroje a z tohoto vyvýšeného stanoviště viděl vzadu v prérii dělo i dělostřelce, kteří odpočívali v trávě. Když pak zazněla rána, pohlédl sice stranou, po směru zvuku, avšak hned nato znovu upřel oči k dělu, zda ho snad sluch neklamal.

Spatřil, že dělostřelci vyskočili a že zmateně gestikulují, ale nerozeznal podrobnosti a domníval se, že rána vyšla nějakým nedopatřením anebo že snad některý z kanonýrů - patrně opilý -omylem vystřelil. Pak se znovu obrátil k místu, kde rána zaduněla, a posléze - upozorněn křikem svých pasažérů - i ke stezce, po níž se už hnaly davy. Přesto ještě nevyjel. Byl železničář, měl hodinky, na něž se mohl spolehnout, a navíc svůj jízdní řád, sice pro dnešek zcela výjimečný, ale to neznamená méně přesný a jasný: odjezd v poledne. Nakonec však přece jen slezl dolů a zapískal na znamení, že hodlá uvést vlak do pohybu. Bál se svých vlastních pasažérů.

V té době už byla hranice pustá, stál zde jen vlak nacpaný cestujícími, které parní píšťala vůbec neuklidnila. Dál proklínali, hrozili, hulákali, plakali, že tohle je komplot schválně vymyšlený proti nim, chudákům, co nemají ani na koně, natož na vůz. Do pekla s vládou, na šibenici s podvodníky, k mučednickému kůlu se strojvůdcem a smečkou jeho pomahačů!

Jen jeden z nich - ten v příliš velkých šatech a se zmrzlým nosem zakončeným bambulkou jak bičiště - seděl mlčky na stupátku a odfukoval stejně namáhavě jako lokomotiva.

Jestli totiž nechtěl vzbudit podezření a celou akci zkazit, musel umístit svou nálož střelného prachu až daleko vzadu v prérii. A třebaže použil dlouhý doutnák, měl opravdu co dělat, aby doběhl k vlaku včas; i tak by ho asi zmeškal, nebýt strojvůdcovy váhavosti. Prostě na ně - na to štěstí - dvakrát nespoléhal. Měl dobře promyšlený plán, jak dál postupovat, a nedělal si iluze, že by nějaká dobrá hvězda mohla napravit případnou chybu ve výpočtech. Ale v tom ohledu si byl jist: počítal správně. Nyní šlo jen o to, zda vzal v úvahu všechny okolnosti; bylo jich trochu moc a zahrnovaly i tak těžko postihnutelnou složku, jakou je lidská povaha… Z únavy i pro uklidnění tedy přivřel oči a znovu vše promýšlel. Vypadal přitom jako socha s kapičkou u nosu.

Ze stupátka se zvedl právě včas, aby ho nesrazili ti hlupáci, kteří se svými batohy a pytli seskakovali za jízdy. Utřel si hřbetem ruky nos, vklouzl do vagónu, nyní již zdaleka ne tak přeplněného, usadil se pohodlně tam, kde bylo volno, to jest nejdále od dvířek, a opět stiskl víčka.

Když je otevřel podruhé, duněl vlak jako vypitý sud; byl totiž ze tří čtvrtin prázdný. Všichni blázni už cestou vyskákali, jen hloučky ještě bláznivějších optimistů se tísnily u dvířek v naději, že Enid na ně pořád ještě čeká, že tam pro ně zbyla smetana. S útrpným úsměvem pohlédl John Dolittle na hodinky. Zjistil, že k cíli zbývá přibližně ještě deset minut. Zůstal tedy sedět. Nepospíchal, neměl proč.

V dlouhých úvahách za zavřenými víčky dospěl znovu k přesvědčení, že postupoval správně, že na nic nezapomněl, a že výpočty tedy musí vyjít. Ledaže by ve vlaku byl ještě někdo stejně chytrý jako on. A to se mu nezdálo.

Poté vlak zapískal na znamení, že vjíždí do stanice, ti potrhlí se začali rvát u dvířek a u okének, protože i tudy se člověk dostane rychle ven. A John Dolittle sebral svůj scvrklý vak a beze spěchu, nenápadně přistoupil k dvířkám, která pro něj zbyla. Byla to docela volná, prázdná dvířka, nikdo se u nich netísnil a nerval.

A když vlak zpomalil a horda šílenců počala bezhlavě vyskakovat okny, když ti u dvířek zvedli pěsti, aby srazili nebo odstrčili jiné, vystoupil John Dolittle tiše, nenápadně a pohodlně na opačnou stranu.

V tom vězel celý vtip jeho matematiky.

Hlupáků je stokrát víc než chytrých; a sto průměrně chytrých připadá na jednoho obzvlášť chytrého, který dovede uvažovat jinak než ostatní, samostatně a líp. Ten obzvlášť chytrý je pravděpodobně ve vlaku jen jeden. A dále: Ti hloupí i ti průměrně chytří se samozřejmě vyhrnou z vlaku napravo, ke staniční boudě, jež pro ně znamená budoucí město Enid a bohatství. Že na druhé straně kolejí, nalevo ve směru jízdy, k západu, leží claimy mnohem bližší k náměstí než ty, které ještě na druhé straně zbyly - slovem že i za tratí bude jednou město, nikoho ani nenapadne.

To byl základ výpočtů Johna Dolittlea a skutečnost jim dala za pravdu.

Opačným směrem, od boudy stanice, vystoupil jen on. Nikde nikdo. A tu, zatímco si levým, příliš řasnatým rukávem utíral nos, zarazila jeho pravice blízko u trati kolík.

Pak poodešel. Usedl v trávě. Ještě jednou se rozhlédl. Byl sám. Potřetí v krátké chvilce si utřel kapičku u nosu. Týmž pohybem vytáhl ze záňadří pytlík z voskovaného plátna. Rozvázal tkanice a jedním okem nahlédl. Ano, svazek bankovek tam stále byl, sedm set dolarů a nějaké drobné. Zavázal pytlík. Dlouhým nožem, jaký kdysi požívali lovci k stahování bizonů, vyrýpl kus drnu. Potřetí se obezřele rozhlédl. Čistý vzduch. Prázdný vlak. Člověk by řekl: svět je tak plný hlouposti, že lepší člověk musí uschnout žalem. Ale neuschne, naopak, tím líp.

Vložil pytlík s penězi do díry, zakryl ji drnem a utěsnil botou. Nechtěl se potloukat po Enidu s celým jměním v kapse. Člověk nikdy neví, třeba tě někdo skolí, a možná pro maličkost. Dobrá, to je riziko podnikání. Ale moje peníze nedostane. Jsou příliš vzácné, skoro posvátné. Nepil jsem, vlastně jsem ani nežil, bezmála jsem nejedl, i o brambory jsem žebral. A teď mám sedm stovek a jsou moje, ale zároveň nejsou. Patří do obchodu. Jsou to první kameny, ze kterých všechno vyroste. A nezůstanou dlouho samy, protože k nim přibude pět stovek od Sama Wilcoxe, jestli ovšem ten hlupák nepromarnil šanci a nezůstal viset někde cestou. To by byla smůla, jen prach pro ten falešný výstřel mě stál skoro pětku.

Chvilku starostlivě krčil čelo. Načež vylovil z pytle kus chleba, studený vařený brambor a cibuli, kterou mu dal včera ze soucitu jeden chudák, a pustil se do jídla, poprvé v životě na vlastní půdě.

S dneškem mohl být opravdu spokojen.

8.

Půlhodinka na koni znamenala půldruhé až tři míle, podle toho, jaké je to zvíře, jaký je jezdec a jak dalekou cestu už mají oba za sebou. A také podle toho, jaký je terén.

Krejčí Oldřich Sudík byl průměrný jezdec, měl průměrného valacha, hnal se ke Stromu už dlouho a na špatné, hrbolaté půdě. V době, kdy John Dolittle zarazil svůj kolík a získal tím druhé největší bohatství v Enidu, měl tedy Sudík k cíli ještě daleko, a navíc stále zpomaloval.

Nešlo to jinak. V poledne, po dělovém výstřelu, vyrazil příliš prudce, zlákán jak nedočkavostí, tak tempem jezdců okolo, kteří -jak se mu alespoň zdálo - cválali mnohem rychleji než on. Použil tedy bič, i když si ještě ráno umiňoval, že bude zvíře šetřit, protože je to koneckonců značný majetek a základ budoucího hospodářství. Kůň, zavalitý strakáč, přidal. Nicméně ti vpravo i vlevo si stále udržovali svůj náskok, dokonce i ten potrhlý Francouz s „magistrálou“, který jel na plně zatíženém voze a nějakým zázrakem dokázal přimět své dvoj spřeží k neuvěřitelnému výkonu; teprve když sotva míli za hranicí přitáhl opratě a rozhlížel se po nejvhodnějším místě, podařilo se Sudíkovi dostat se před něj.

„Bonne chance! Hodně štěstí!“ křikl za ním Francouz. Hned však zmizel vzadu a Sudíkovi po něm zbyl letmý obraz, jak seskakuje z vozu, v jedné ruce bič, v druhé kolík, a sklání se k trávníku.

Tak jeden z nás už to má za sebou…

Skoro Francouzovi záviděl. Ale když v dálce po pravici spatřil jiné muže, kteří už také zastavili, aby obsadili ten či onen úsek, zapomněl na závist a byl ze srdce rád, že soupeřů ubývá. Zakrátko však pocítil divnou úzkost právě proto, že se hnal kupředu téměř sám a sám. Ale nebyl to strach z opuštěnosti, jaký přepadá člověka v liduprázdných končinách. Byla to horší, složitější úzkost: Najednou si připadal osamělý ve svém záměru, který se proto jevil jako bláhovost. Tolik mužů zůstalo blízko u hranice, kdežto já se ženu bůhvíkam! Nejednají moudřeji než já? Co když tudy jednou vskutku povede dráha? Pak by cena půdy stonásobně stoupla, a navíc by zde byl život lehčí, příjemnější, obzvlášť pro Mařku.

Tehdy se poprvé otočil v sedle, co je s ní, s dcerkou, a skrz načervenalou mlhovinu spatřil vzadu hustší chuchvalce prachu. Bylo to, jako by tam dýmaly ohně z vlhkého dřeva, celá řada hraniček roztroušených od východu k západu; avšak každý sloupec dýmu měl svého jezdce nebo svůj vůz. Až vznikla fantastická představa, že ti jezdci i ty vozy jsou zapraženi do oblaku, který za sebou vlečou jako obrovský chvost.

Tak poznal, že je v čele a že se dal zbytečně strhnout ke spěchu těmi, kdo měli před sebou jen kratičkou cestu a nemuseli šetřit síly.

A tak zpomalil.

Ale vzápětí opět přidal. Už se nebál, že je blázen, který se jediný ze všech štve za nesmyslnou vidinou, teď ho posedl jiný strach:

Že ti vzadu mají namířeno k Lesu, že i jim jde o Strom.

Vztekle, jako bez rozumu štval koně bičem i ostruhami.

Vtom si uvědomil, že zapomněl na Mařku, a znovu se obrátil k těm roztroušeným, putujícím chomáčům z červeného prachu. A poznal ji, vlastně se domníval, že ji poznal - hranatá tečka a za ní oblak jako pštrosí pero. Jela daleko vzadu a dozajista ho také viděla pouze jako bod. Přesto jí zamával.

A poté - zničehonic - ho opustil všechen strach, všechna malomyslnost. Jsem v čele a jedu si pro svůj Les, o němž nikdo neví, jen těch pár chlapů, kteří se mnou pracovali. Ale žádný z nich tu není. Takže zbývám opravdu jen já, nikde jsem se přece o Stromu nezmínil, i Mařce jsem nařídil mlčet, a že poslechla, na to se mohu spolehnout.

Je to chytrá holka, možná chytřejší než já, sama mi kladla na srdce, abych si dal pozor, jestli se mi nějaký chytrák nepověsil na paty. Abych radši nejel přímo k Lesu, ale trochu stranou a zabočil tam až v poslední chvíli. Snad má pravdu.

A tak vedl koně maličko doleva, ne už přímo na sever, ale k severoseverovýchodu, a řídil se stínem přilepeným k nohám strakáče. Byl to stín jich obou, koně i jezdce, ale vypadal jako krab s krátkými tykadly mrskajícími se v trávě.

Chvíli ho upřeně pozoroval, ten směšný, skrčený stín, aby si ho vryl do paměti, protože to bylo jediné vodítko, taková nouzová střelka ukazující směr. A když si byl jistý, že ho dopodrobna zná, že si přesně pamatuje jeho tvar i polohu, zvedl hlavu a po levici spatřil jezdce, který mu v ostrém úhlu křížil trať.

Byl to vousatý kolohnát na černé klisně s vlajícím ohonem ozdobeným pentličkami jako na svatbě, stál ve třmenech, zarostlou bradu až ve hřívě, hnal se jako vítr, a přímo na severoseverozápad, tedy tam, kde se na obzoru skrýval Les a Strom.

„Hej!“ křikl Sudík. „Kam?!“

Chlap beze slova mávl bičem k nebi a zmizel v cloně prachu, jež se za ním táhla jako zvlněný načechraný kouř. A krejčí Sudík se hnal za ním, ale vraník toho blázna letěl opravdu jako bouře. Nebyla nejmenší naděje ho dostihnout. Ale najednou se prach rozplynul, chlap stál v prérii a v ruce držel pušku.

„Pryč!“ křičel. „Tohle je můj claim!“

„Good luck!“ křikl Sudík a trhl koně stranou.

„Good luck!“ zasmál se chlap. „Máš rozum, pro všechny je dost.“

Proč si zvolil právě tento kus půdy a proč byl připraven pro něj zabít nebo se dát zabít, byla hádanka: prérie jako všude, bez keře, bez potoka, beze stínu… Ledaže objevil cosi v půdě, snad známku něčeho vzácného, třeba rudy. Snad se mu líbila jen tráva. Nebo jen cítil v zádech pronásledovatele a chtěl se ho zbavit. Snad měl také přesně vyhlédnutý cíl. Tak či onak to nebyl Strom.

Ve chvíli, kdy Sudík obracel koně k severu, pohlédl přes rameno a zjistil, že vzadu je pusto. Jen na jediném místě stoupal nad obzor tenoučký oranžový obláček, ale to mohla být Mařka s vozem a se svým pštrosím perem z prachu. Jinak nikde živá dušička.

Nemálo ho to překvapilo. Bylo mu jasné, že všem jezdcům nemohl ujet, rozhodně ne tak daleko. Kam se tedy poděli?

Našel jediné vysvětlení: Rozprchli se na různé strany, ztratili se v prérii jako mravenci, obsadili svůj kus drnu a teď na něm sedí nebo leží a zkoušejí, jak chutná mít svůj pozemek. A zpocený kůň stojí nad nimi se svěšenou hlavou a je mu to jedno. Zvláštní tvor.

Myšlenky mu letěly hlavou v nesouvislé řadě a najednou nevěděl, kdo nebo co je ten zvláštní tvor, jestli člověk, nebo kůň. Vlastně kdo je moudřejší. Ale nepřemýšlel o tom, byl strašně unavený a v té spojitosti si bezděčně uvědomil, že kůň si asi potřebuje odpočinout.

„Good luck. Mnoho zdaru!“ řekl ještě jednou, ačkoliv chlap s vraníkem ho dávno nemohl slyšet.

Už ho nikdy neviděl, ani jeho černou, vyšňořenou kobylu. Ale dlouho vzpomínal na pentličky v jejím ocase a na výraz úlevy v tváři toho muže - vybavil si ho před očima, kdykoli v pozdějších letech slyšel, že někde v Oklahomě opět objevili ložiska petroleje. Jenže tam, kde při runu zakotvil ten chlap, se nikdy nic cenného nevyskytlo.

Ýi Ýi Ýi

Na další cestě už Sudík nikoho nepotkal a mnohem klidněji klusal stále na sever. Dospěl k názoru, že bude lépe se neodchylovat, neprodlužovat si cestu a nekomplikovat stanovení směru. Zkušenost s mužem na vraníku ho ostatně poučila, že lovci výhodných claimů chtějí být sami. Jestli se tedy někdo vynoří vzadu a zahlédne mě, pravděpodobně odbočí. Takže kdybych já jel stranou od Stromu, mohlo by se stát, že ten vzadu by jel přímo ke Stromu, ačkoliv o něm přirozeně nemá tušení. Čili místo abych ho svedl ze stopy, přivedl bych ho rovnou tam, kam nechci.

Jel nyní velmi zvolna, nízkou trávou, v níž tu a tam svítily žlutooranžové lysiny. Pro koně to byl dobrý, snadný terén, rozhodně však ne pro zemědělce, ba ani pro dobytkáře. Co vlastně budu chovat, až se usadím u Stromu? Koně, umínil si. Krávy a koně, ale víc koní. Kůň je nádherný, moudrý tvor.

Přišlo mu trochu divné, že o této nejdůležitější stránce věci uvažuje až teď, kdy už investoval tolik peněz a námahy, že nemůže couvnout. Jako kdyby v sobě neměl ani stín odpovědnosti. Asi nejsem dobrý hospodář.

A ta myšlenka, že v sobě nemá ani vlásek dobrého hospodáře, ho kupodivu naplnila příjemným zadostiučiněním:

Když už nejsem hospodář, co tedy? Asi dobrodruh.

Hrdě se rozhlédl po velké zemi, která v jediné hodině pohltila desetitisíce lidí, že po nich nebylo ani vidu, ani slechu, a tiše se smál. Dobrodruh! Cítil se zvláštně blaženě.

Země jako evropské království, a v ní já na koni a s puškou u sedla. Já, Oldřich Sudík, dříve krejčí, teď dobrodruh…

Opět se tichounce smál sám pro sebe, jen občas zamlaskal, aby z toho velkého okamžiku něco měl i kůň. Dovolil mu, aby šel, jak chce, jen když to bude na sever. Slunce ho pálilo do zad, překvapivě horké na toto roční období.

Překročil dva úzké potoky a užasl, že ani tady nikdo není, ačkoliv je to znamenité místo. Vládlo nesmírné ticho, rušené pouze dusotem kopyt jeho vlastního koně, ale ten zvuk byl tak nepřetržitý, že ho už nevnímal. Jen chvílemi se mu zdálo, že kdesi v dálce klape mlýn, a opět se zasnil ve vzpomínce na klukovská léta, kdy si chodil hrát s mlynářovic Frantou. Co z Franty asi je? Mlynář, co jiného.

Mimoděk si v duchu přál, aby ho teď někdo z dětství viděl, například zrovna mlynářovic Franta. Až mu to samotnému připadalo komické, a znovu se nahlas smál a zvedal oči vzhůru, jako to dělávají pijáci, když se chechtají zvrácení na židli se sklenicí v ruce. Ale najednou zmlkl a postavil se ve třmenech. Krajina mu připadala známá: pahorek, podobný spící velrybě - napravo prérie až k čáře modrých spících hor.

Je to možné? To už jsem tady?

Uvědomil si, že kůň stojí, že on sám ho zastavil, a tak ho pobídl. Vteřinu nato mu bleskla hlavou divná věc: že ten mlýn vzadu skutečně klape, že to není přelud. Obrátil se ve třmenech. Za ním, sotva pět set metrů, klusal jezdec.

Srdce se mu rozbušilo jako nedávno právě v těchto místech, když z vrcholu pahorku poprvé spatřil Les a Strom. Zaťal zuby a divoce švihl koně. Strakáč skokem vyrazil. Dusot vzadu ztichl. Sudík se otočil. Muž tam stále byl, jen zvuk jeho klusu splynul s dusotem strakáče.

„Nesmysl! Nesmysl!“ vykřikl Sudík nahlas a myslel tím svou vlastní úzkost, jež ho stále a stále nutila otáčet se. Byl to nesmysl, protože to zdržovalo a protože bylo jasné, že jezdec se nepropadne do podsvětí. Samý nesmysl, stejně jako prve, když jsem zpomalil, jako bych už měl Strom.

Znovu švihl koně. Avšak strakáč nepřidal. Jen něco zrychlilo jeho dech. Najednou zněl trhaně, jako v chomáčích. Terén mírně stoupal a kůň mlel z posledního.

A přesto se zdálo, že se země pod jeho kopyty otřásá. Všechno se třáslo, i Sudíkovo srdce, cítil ho až v krku jako živou cukající se věc. I v prstech na uzdě je cítil jako živé nitě, jež se zmítají.

„Panebože!“ vykřikl. Obrátil se v sedle potřísněném skvrnami potu. Jezdec byl už docela blízko, cosi volal a mával hnědým kloboukem. Druhý hnědý širák měl na hlavě. Sudík zastavil. Napadlo ho, že šílí. Nikdo nejezdí po prérii s dvěma klobouky.

Vzápětí ho jezdec dostihl.

„Pádím za vámi!“ řekl udýchaně. „Ztratil jste něco.“ Podal mu hnědou věc, kterou držel v ruce. Nebyl to klobouk, ale pokrývka zmuchlaná do koule. „Je to přece vaše?“

„Ano,“ přikývl Sudík. Až teď poznal, že se kolem nic netřese, jen on sám. „Děkuju vám.“

„Za málo. Jmenuji se Rex Colt,“ řekl jezdec. Měl hnědé oči a hubenou bradu, zarostlou až do hnědá.

„Mé jméno je Sudík.“

„Kam máte namířeno?“

Jak uvazoval pokrývku za sedlo, přivřel Sudík oči a chvatně přemýšlel. Co říci? Pravdu? Lež?

„Nechci za vámi. Právě naopak,“ zasmál se Rex Colt. Sudík si oddychl. „Tamhle,“ ukázal vlevo. „Dobrá. Tak já tamhle.“

„Na shledanou.“

Colt zamával širákem, Sudík čepicí. Pomalu vedl koně pod levý svah pahorku, aby viděl, kam se obrátí ten druhý. Colt nelhal, opravdu zabočil vpravo, zmizel za svahem. Zaplať bůh.

Popohnal strakáče, protože teď už ho šetřit nemusel, za chvíli si oba odpočinou. Projel údolím. Před ním stál Les a byl docela jiný, než když ho před třemi týdny viděl poprvé. Mnohem řidší, mnohem ubožejší.

Prudce zastavil koně. Blesklo mu hlavou, že zde kdosi řádil, kácel, ale hned tu nesmyslnou myšlenku zaplašil.

Ne, je to můj Les, jenže vzpomínky mi ho asi vykreslily v pohádkovém světle. To vzpomínky i představy rády dělají - čím je něco vzdálenějšího, ať už v čase nebo prostoru - tím se nám to zdá krásnější. Velkolepější. Ale člověk se nesmí nechat zmást. Prostě je to můj Les a je nejkrásnější a největší, protože jiný v Oklahomě není a protože v něm roste král všech stromů.

Pobídl koně. Postřehl šumění potoka a zdálo se mu, že nádhernější zvuk už léta nezaslechl. Všechno v něm jásalo. Jel blíž a blíž. A Les se otevíral, rozestupoval se a Zelený král v jeho středu byl stále větší a větší. Jeho košatá koruna podpírala nebe.

Byla tak obrovská, že to, co leželo na zemi pod ní, vypadalo jako uzlíček. Ale nebyl to uzlíček, nýbrž muž, a neležel, nýbrž seděl tam přikrčený na bobku s puškou na kolenou.

Sudík zastavil. I srdce se v něm zastavilo a v té vteřině děsivého klidu se zdálo, že potok hučí a burácí jako jez. Muž pod Stromem se pohnul, zvedl pušku k rameni: „Stop! Tohle je můj claim!“

Jeho ječivý hlas byl důvěrně známý stokrát slyšený, nicméně Sudíkovi trvalo dobrou minutu, než si vzpomněl, komu patří:

„Zbláznil ses, Bobe?!“

„Povídám stát!“

Ale Sudík nemohl stát, bylo to příliš nesmyslné, neuvěřitelné a směšné zároveň:

Je tady sooner, jak varoval Rattlesnake - a je to švec Bob Acuff.

„Zbláznil ses?“ vykřikl podruhé a velmi nahlas, aby přehlušil šumění potoka. Měl dojem, že švec ho předtím neslyšel nebo nepoznal. „To jsem já…“

Řeč mu přetrhla ostrá rána, a kdyby neviděl záblesk z Acuffovy hlavně, asi by se rozhlížel, kdo to střílí. Kůň divoce uskočil, kulka se zaryla do země kousek od něho. Sudík málem spadl. Acuff to myslel doopravdy.

„A teď zpátky a pryč! Jinam! Země je tady dost!“

„Bobe Acuffe!“ zvolal Sudík. „Už nejsi švec, jsi padouch!“

Avšak pořád ještě nevěřil, že je to možné, že jde o skutečnost, a ne o sen či hru. Proto neobrátil koně. A když vzadu za Acuffem spatřil jezdce, který se kvapem blížil, skoro vykřikl: Pozor, Bobe, za tebou!

Ale v té chvíli Acuff houkl „Tak obrátíš, nebo ne?!“, znovu zamířil a Sudíkovi se zdálo, že vidí ústí jeho hlavně, že je cítí mezi očima - takovou malou černou jehlu, která bodá, ačkoliv je daleko.

Vteřinu váhal. A pak zvedl ruce nad hlavu. To proto, aby ten vzadu viděl, co se děje, a aby pomohl, má-li v těle kus cti. Jinak je všechno totam, všechna naděje, všechny peníze, všechna námaha, protože Acuff je doopravdy padouch.

Jak pomalu zvedal ruce, spatřil, že jezdec seskočil z koně a sáhl k pasu. Zachvěl se bláznivou nadějí.

Ale jezdec vytáhl jen kolík a zarazil ho do drnu.

V tu chvíli ho Sudík poznal:

Rex Colt.

9.

Po letech sepsal Rex Colt těžkou rukou paměti, které později vydal jeho syn Rex Colt junior, jeden z oklahomských petrolejových magnátů.

Je to drobná knížka plná zajímavého čtení a sympatická prostým slohem. První setkání s Oldřichem Sudíkem (jehož jméno si kupodivu zapamatoval, třebaže je komolí na Suedick) popisuje Rex Colt důkladně a do všech podrobností - dokonce se zmiňuje i o tom, že pokrývka, kterou „Suedick“ ztratil, s kterou on, Colt, za ním pospíchal, byla nejen hnědá, ale i nová a chlupatá; a že „Suedick“ neměl na hlavě klobouk, nýbrž čapku s dlouhým štítkem. V dalším textu se však už takovými maličkostmi nezdržuje. Píše doslova:

Rozloučili jsme se přátelsky. Zabočil jsem vpravo. Objel jsem jakýsi pahorek. Chtěl jsem se pustit dál, ale náhodou jsem pohlédl vlevo. Na obzoru jsem spatřil skupinu stromů. Rozhodl jsem se jet tam, neboť stromy mohou znamenat dobrou půdu a potok. Když jsem se přiblížil, zaslechl jsem výstřel. Popohnal jsem koně. Skrz stromy jsem spatřil dva muže. Jeden seděl za potokem na koni a zvedal ruce nad hlavu. Podle čepice jsem poznal, že je to ten Suedick. Druhý muž stál u největšího stromu na mé straně potoka a mířil na Suedicka puškou. O mně nevěděl, neslyšel mě pro bublání potoka.

Rozhlédl jsem se, kde má koně nebo vůz. Ale neviděl jsem nic. Tak jsem poznal, že tento muž s puškou je sooner, neboť pěšky se sem nemohl dostat dřív než Suedick a já. Místo se mi zamlouvalo a rozhodl jsem se, že zde zůstanu. Byl jsem zde první, neboť sooner nemá na půdu právo, a Suedick byl na sousedním claimu, za potokem. Seskočil jsem z koně, vytáhl jsem kolík, který jsem měl za pasem, a zapíchl jsem jej. Teď to byl claim můj. Pak jsem vzal pušku a skrčil jsem se za jeden z menších stromů. „Zahoď pušku!“ křikl jsem na soonera. „Mířím na tebe! “

Lekl se a obrátil se ke mně. Chtěl pálit, ale viděl, že ho mám na mušce. „Jsi sooner!“ zvolal jsem znovu. „Zahoď zbraň, nebo střelím! “

Sooner tedy zahodil pušku. Sel jsem k němu a sebral jsem ji -Vzal jsem mu i oba revolvery. „ Teď jdi pryč, “ řekl jsem mu. „Jsi sooner a tohle je plným právem můj claim. “

Pomalu šel. Byl to malý starší člověk, strašně špinavý. Měl křivé nohy. Vstoupil do potoka, aby se přebrodil. Ten muž Suedick vstoupil na koni do potoka z druhé strany. Uprostřed se setkali. Suedick plivl soonerovi do obličeje.

Suedick vyjel na koni ke mně. Myslel jsem, že pojede dál. Ale zastavil se u největšího stromu, slezl z koně a sedl si. Zakryl si rukama obličej. Přistoupil jsem. Byl jsem zvědavý, proč si zakrývá obličej. Poznal jsem, že pláče. Nelíbilo se mi to. (I didn ’t like it.) -Řekl jsem mu: „Jste blázen? Tohle není země pro baby. “Odpověděl: „ Tolik jsem chtěl ten Strom. “ - „Proč? “ zeptal jsem se. „Potřebujete dříví? “ - „Ne, “ řekl. „Ale mám ho rád. “

„Proč?“ zeptal jsem se po chvíli. -„ Jsem ze země krásných stromů, “ řekl. Bylo mi ho líto.

„Dejte mi svůj kolík, Suedicku, “ řekl jsem mu. - „Proč?“ zeptal se. Řekl jsem: „Zapíchnu ho místo svého. “

Zprvu nevěřil. Pak řekl: „ God bless you, Colt. Bůh vám žehnej, Colte. “ - Nevěděl jsem, co odpovědět. Trochu jsem se styděl. Zarazil jsem jeho kolík a nasedl na koně. Když jsem odjížděl, zavolal Suedick ještě jednou: „Bůh vám žehnej! “ - Opět jsem nevěděl, co říct. Jel jsem k východu a bylo mi blaze. Ještě nikdy jsem necítil takovou radost. Řekl jsem si, že ústy toho muže Suedicka promluvil dobrý pánbůh. A bylo tomu tak.

Potud Rex Colt. V další kapitole knížky popisuje, jak tři dny putoval k východu, protože půda se mu nezdála, byla příliš písčitá. Anebo už byly claimy obsazené. Posléze zakotvil až v severovýchodním cípu Čerokézského pruhu, v sousedství nové, skalnaté rezervace Čerokézů. Za ženu si vzal jedno z jejich děvčat, protože v širém okolí neměl nikdo z bílých osadníků dceru na vdávání.

Půda rodila jen málo, a tak choval dobytek a jakž takž se protloukal až do doby, kdy se na jeho pozemku objevila nafta. Během jediného roku nesmírně zbohatl. V té době mnohokrát vzpomněl na „onoho muže Suedicka, svého dobrodince“:

Často jsem si umiňoval, že zajedu k onomu potoku navštívit Suedicka a poděkuji mu za slova „God bless you“, která se tak podivuhodně splnila. A že mu nabídnu i pomoc, bude-li ji potřebovat. Ale zatím jsem se k tomu nedostal.

Těmi slovy končí Coltovy paměti. Avšak z dovětku, který jeho syn ke knížce připojil, vyplývá, že Rex Colt senior se k Velkému stromu nikdy nevypravil. Colt mladší totiž sděluje, že krátce poté, co napsal poslední řádky rukopisu, srazil si jeho otec vaz, když se vsadil o balíček tabáku, že zkrotí divokého koně. A vyčítavě dodává:

Přitom byl otec nekuřák.

*

Rex Colt patřil k slušným lidem, jakých se při velkém runu sešlo více, než by leckdo hádal.

Zcela cizí mladý člověk postoupil například svůj výhodný claim na Turkey Creeku manželskému páru, který nemohl dál. Jeli oba, muž i žena, na jediné herce, která pod nimi padla. Muž vyvázl se zdravou kůží, ale žena si pohmoždila nohu a vypadalo to, že ji muž bude muset nést na zádech bůhvíkam. Ale ten sotva osmnáctiletý mladík, který seděl u svého kolíku a už si vařil kávu, jim ze soucitu přenechal svůj ohníček i svou půdu a jel hledat štěstí jinam.

Jmenoval se Luis Lefier a bohužel mnoho štěstí nenašel, ačkoliv žil velmi dlouho. Dokonce tak dlouho, že si k stáru vysloužil přezdívku. Nesmrtelný kovboj‘.

Vyskytly se však i opačné případy. Obzvlášť dlouho se přetřásala historie dvou střelců, kteří se u potoka Skeleton poslali navzájem na věčnost. Jeden zahynul hned, druhý ještě řadu hodin žil, bezvládně ležel ve vysoké trávě a jen křičel „Jsem tu! Jsem tu!“, ne však proto, aby mu někdo přišel na pomoc, ale aby každý věděl, že tento úsek je už obsazený, že je jeho.

Ovšem právě jeho volání přivábilo třetího muže, který když zjistil, jak se věci mají, sedl na bobek k raněnému, žvýkal sušené maso a znova a znova se ptal:

„Hej, kamaráde, smím si vzít vaše věci, když vám vykopu pěkný hrob?“

Postřelený naštěstí neslyšel, stále volal své „Jsem tu! Jsem tu!“, a žvýkající obchodník se k němu tedy sklonil a křičel mu přímo do ucha:

„Poslyš, nerad bych, abys pánbíčkovi hlásil, že jsem olupovač mrtvol! Smím si vzít koně a nářadí, když vás křesťansky pochovám? Jinak tě tu namouduši nechám kojotům! “

Když pak asi za hodinu zraněný zemřel, aniž odpověděl, zakopal ho ten dobrodinec i s jeho soupeřem, vzal si oba koně i naložený vůz, nicméně si stále nebyl jistý, je-li v právu. Odjel tedy později na zděděném voze do Kingfisheru, kde byl nejbližší kostel, vyzpovídal se a dostal rozhřešení.

Věc však nějak prosákla na veřejnost a mínění se rozdvojilo. Jedni tvrdili, že je to poctivec a dobrý křesťan, jinak by se přece nešel zpovídat, druzí zase, že je to vypočítavý darebák a hyena a zpověď že na tom nemůže nic změnit; každý mazaný lotr se přece kryje tím, že si opatří schválení vyšších míst.

Těžko rozhodnout, kdo měl pravdu.

10.

Během runu vůbec došlo k řadě podivných zápletek a situací, v nichž se výrazně projevily lidské povahy. Ani v jediném případě se však nestalo, že by run proměnil špatného chlapa v dobrého. O to častěji se ale přihodilo, že se z muže, který až dosud platil za slušného, vyklubal při náporu vlkodlak. S takovou možností a s takovými lidmi počítal ostatně kdekdo, i Sudík.

Přesto ho Acuffova záludnost ohromila do té míry, že v prvním okamžiku neviděl jiné vysvětlení, než že ševci přeskočilo.

Nasvědčovalo tomu i jeho chování: když přebrodil potok, posadil se do trávy a civěl do prázdna, ani promočené boty si nezul.

„Táhni, padouchu!“ křikl Sudík nervózně. „Sedíš ještě na mém!“

„A just ne, ty ničemo!“ houkl Acuff zpátky. „Kdo je tady ničema?“

Švec už neodpověděl, ale protože stále hleděl ke Stromu, napadlo Sudíka, že možná chce své věci, které tam nechal. Byl to plátěný vak s popruhem přes rameno, pokrývka a kotlík - typické vybavení soonera, který přirozeně musel putovat pěšky, protože kůň by ho na dálku prozradil. Ze stavu zásob ve vaku Sudík usoudil, že se švec potloukal prérií celou řadu dní. Čert ví, jak dlouho se krčil pod Stromem, anebo spíš na něm, v koruně, kde byl zřejmě nejlepší úkryt.

Později se dověděl, že to tak opravdu bylo, že Acuff seděl tři dny na Stromě a slézal, jen aby se napil; ani oheň se neodvážil rozdělat. A že den před runem, právě když si chtěl u potoka uvařit aspoň polévku, zaslechl dusot kopyt a hlasy vojenské patroly. Měl však ještě čas schoulit se pod převislý břeh, a tak unikl smrtelnému nebezpečí. Důstojník totiž pojal podezření, že v husté koruně by se mohl někdo skrývat, a když se na jeho výzvu nikdo neukázal, nařídil vojákům vypálit tam salvu; bylo to jednodušší a rychlejší než šplhat na Strom a prohlížet větev po větvi. Vojáci pak odtáhli, ale Acuff ve vlhké díře pod břehem strávil ze strachu ještě celou noc. Ani kávu si už netroufal uvařit, aby vojáci nespatřili kouř. Sám to prohlašoval za nesporné hrdinství, neboť takové útrapy by podstoupil a vydržel málokdo, zatímco jiní včetně Sudíka si nedali vzít, že to byla vyslovená zbabělost.

Ale v této chvíli nebyla dosud o hrdinství nebo zbabělosti řeč.

„Hej, padouchu!“ zvolal Sudík. „Pojď si pro ty krámy, nebo je hodím do vody. A pak honem zmiz, než ti uříznu uši“

Opravdu odnesl ševcovy věci na břeh. Nejdříve však sebral jeho zbraně pohozené v trávě, revolvery zastrčil do kapes a pušku přivázal na spodní větev Stromu, aby se k ní Acuff tak snadno nedostal. Byla to zbytečná opatrnost, protože švec se nepohnul. Tak seděli hodinu po hodině proti sobě, odděleni potokem, a dívali se nenávistně jeden na druhého. Čas letěl a potok šuměl, ale šuměl i Veliký strom a zdálo, že oba, potok i Strom, si povídají. Že si vyměnily úlohu s lidmi, že se baví a smějí se, zatímco dva muži dřepí v trávě jako dva kameny.

Pozdě odpoledne přijela od jihovýchodu Mařka, zapráskala bičem a vykřikla:

„Namouduši, táto, ten Strom je chlapík. Kdepak Zelený král - to je přinejmenším císař!“

„Aby nebyl,“ řekl Sudík, ale nezvedal oči. Díval se přes potok. Pohlédla tím směrem:

„Kdo to tam sedí?“

„Bob Acuff“

„Ten švec?“ Znala Acuffovo jméno z tátova vyprávění. „Tvůj kamarád?“

„Žádný kamarád! Padouch, sooner! Chtěl ukrást tenhle claim.“

„A ukradl ho?“

„Ne. To snad vidíš.“

Šla pomalu na břeh. Stejně pomalu se vrátila.

„Táto,“ řekla, „ten člověk se třese. Asi by se potřeboval ohřát a něco sníst.“

„Co je mi po něm, je to padouch! Musím ho dostat pryč.“

„Jak?“ zeptala se. A po chvíli: „Bojíš se ho, táto?“

„Trochu. Je to sooner čili padouch.“

„Hm,“ řekla. „Soonery jsem si představovala hůř. Ty taky, ne?“ „Ani nevím.“

„Tak ho hlídej, táto. Udělám zatím večeři.“ Rozdělala oheň ze suchého klestí. Když šla s kotlíkem pro vodu, musela si zaclonit oči, protože slunce viselo nizoučko nad obzorem. Vtom uviděla Acuffův stín, šišatý jako vajíčko. Ležel - ten stín - na drnu nad potokem a za ním seděl švec, vlastně sooner, a vypadal jako pytlík neštěstí.

„Haló,“ křikla. „Hej, pane Acuffe! Rattlesnake mi už dávno říkal, že se sem nějaký padouch vloudí dřív. Jak to mohl vědět? Vy jste se mu pověsil na nos?“

„Co je s ním?“ řekla otci, když se vrátila. „Jen kouká a mlčí.“ „Blázen,“ zavrčel Sudík. „Jde mi ale zatraceně na nervy. Pořád tam přece dřepět nemůže. Co v noci?“

„To je to,“ řekla. „Prokřehne skrz naskrz.“

„Ať. Ale budeme muset hlídat.“

„A co sis myslel, táto?“ zasmála se. „Že tady na nás bude dávat pozor šerif?“

Uvařili šlichtu z krup a sušeného masa. Chvílemi jí bylo divné, že táta už vůbec nemluví o Stromu a Lese, ačkoliv teď má obojí. Ale přišlo jí to na mysl opravdu jen občas, když na vteřinku zapomněla, že za potokem sedí ten nehybný zmrzlý padouch. Většinu času myslela na něj a věděla, že táta také.

„Jez,“ řekla otci. „A dej mi flintu. Jestli se hne, střelím.“

Šla s puškou k potoku.

„Hej,“ zvolala. „Pojďte se najíst, vy strašidlo. Takhle dostanete zápal plic, a já vám jámu kopat nebudu. Mám důležitější práci.“

Spatřila, že se pohnul, a mimoděk položila ukazovák na spoušť. Nezvedla však pušku, strachovala se, že by tam zůstal sedět a strašil by celou noc.

„Jen pojďte, Acuffe,“ opakovala co nejveseleji. „Člověku je z vás mdlo.“

Jak se brodil přes potok, viděla, že je to starý člověk, nebo snad ne zrovna starý, ale strašně unavený a hladový. Musela mu podat ruku, aby se vůbec dostal nahoru.

„Pozor! Srazí tě!“ křikl vzadu Sudík.

„Jen klid,“ řekla přes rameno. „Brrr…“ Měla dojem, že svírá v ruce leklou rybu, ale byla to opravdu jen Acuffova dlaň, studená a vlhká jako platýz.

„Tak co, jak to bylo?“ vyštěkla, když ho táhla na břeh. „Honem, nebo vás pustím a vykoupáte se celý! Jak mohl Rattlesnake vědět, že si sem přijdete hrát na soonera?!“

„Sám mi to poradil,“ drkotal švec zuby.

„A co tvá žena?“ zeptal se Sudík.

„Umřela.“

„Kdy?“

„Když jsem tady s tebou vyměřoval.“

„A sakra,“ řekl Sudík. „Ale proč tě vlastně napadlo -“

„Nech ho už, táto,“ skočila mu Mařka do řeči.

Předala otci pušku a jedla s Acuffem z jednoho kotlíku. Pak vypráhla koně, na kterého kvůli ševci úplně zapomněli. Na voze připravila pelech pro tátu, ale Acuffovi donesla pokrývku až na břeh. Pečlivě pro ni vybrala místo tak, aby na ni nepadal stín a aby v pozadí nic nezakrývalo obzor. Počítala, že noc bude jasná a že stráž, jež bude sedět pod Velkým stromem, zahlédne siluetu ševce, kdyby snad vstal a chtěl se připlížit a zmocnit se své zbraně. Věřila mu, nicméně jen napůl. Ani sama sobě úplně nedůvěřovala: po cestě byla jako zmlácená a bála se, že usne. Ale věděla, že táta je unavený ještě víc a že první stráž připadne na ni. Nešlo to jinak.

Do půlnoci seděla pod Stromem, pokrývku přes ramena, pušku na kolenou, a myslela si, že je to všechno hloupost.

Vůbec všechno. Velký run skončil, máme Strom i Les, ale co z toho? Švec tamhle leží, vidím ho jasně, nevypadá jako člověk, ale jako hrobeček, nepohne se, asi ani neví o světě - ale co z toho? Kdyby teď někdo tiše přišel zezadu a jen lehce mávl nožem, spadne mu všecko do klína.

Potom myslela na jméno Ztracené prérie, které si tato krajina vysloužila, protože ještě každý o ni přišel. Komančové, Čerokézové… A do třetice. Kdo ji asi vezme nám?

Trhla sebou. Hlava jí klesala a v polospánku měla dojem, že vzadu, za Velkým stromem, kam neviděla, něco zapraskalo.

Vyskočila a obrátila se. Nikde nikdo. Opět usedla. Chvilku se chvěla jako zimou. Ale nebyla to zima.

Zdá se mi něco? Anebo jsem tak zbabělá?

Nedovedla se rozhodnout. Seděla bez pohnutí, smysly zaostřené na každičký šelest. Bylo jich mnoho, zdálo se, že noc je černá místnost plná věcí, jež se plíží. Ale chvílemi všechno ztichlo a jí se opět zdálo, že noc je nekonečná, že se s tátou přistěhovali do země, kde slunce vychází jen jednou za rok.

Konečně usoudila, že je půlnoc, a probudila otce.

„Švec se nepohnul,“ řekla. „Možná že už to má za sebou.“

Avšak ráno Acuff vstal dřív než ona. Když procitla, spatřila ho ještě celého špinavého a zarostlého. Vařil se Sudíkem snídani. Zůstala ležet, aby slyšela, o čem mluví.

„Běž ještě pro dříví, padouchu.“

„Nekomanduj mě, ty ničemo,“ sykl Acuff. Ale šel.

Sotva byl z doslechu, zvedla se:

„Vypadá to, že tady zůstane, co?“

Táta pokrčil rameny. Už nic neřekla. Dívala se k Velkému stromu. Připadal jí jako z pohádky. Byl tak mohutný že určitě ještě pamatoval i to, co se už v pohádky proměnilo. Například slávu Komančů.

11.

Asi pět minut poté, co Bonaparte vyhodil Franka Bastillona ze sedla a ztratil přitom vidle, dorazil na místo činu komisař Bert Vestal a zastavil:

„Co se stalo?“ vyrazil ze sebe trhaně. Chraptil už, chudák hodnostář, i dech mu chyběl po tolika ostrých výzvách „Stát! Zpátky!“, které přestal chrlit až v dobré polovině cesty. „Čí jsou to vidle?“

„Bonapartovy,“ zavrčel Frank Bastillon. „Zmrzačil mi koně.“

„To si odskáče! Kde je?!“

„Jel se Samem, a kam asi jel Sam!“

„Sam?“ zachmuřil se Vestal. Hm…“

Až teď si uvědomil maličkost, kterou v zápalu přehlédl: Bonaparte byl na voze se Samem Wilcoxem, a co tedy provedl Bonaparte, padá i na Samovu hlavu. Jenže jiná věc je hnát k odpovědnosti pobudu Bonaparta a jiná zaskočit proti milionáři.

„Hm.,“ řekl ještě jednou. „A co s tím chcete dělat, Franku?“

„Uvidíte.“

„Jen žádné násilnosti!“ zvolal Vestal varovně. „Všechno se vyřeší v klidu. Samozřejmě jestli je právo na vaší straně.

A to mohu rozhodnout jen já. Samozřejmě až vyslechnu obě strany. A na to teď nemám čas.“

„Samozřejmě,“ odplivl si Frank Bastillon a zamával vidlemi na Rattlesnakea, který se přihnal na bělouši, zbarveném prachem do růžová jako psí jazyk. „Dej mi koně, seber vidle a poběž za mnou!“

V příštích vteřinách se už řítil k Enidu. Ale bylo pozdě. Boj o nejvyšší ceny skončil a na velkého Franka zbyl jen jeden z vedlejších úseků, ten za barákem vojska.

Ve chvíli, kdy tam Frank Bastillon zapichoval svůj kolík, byl už Vestal opět v pohybu. Jel však velice zvolna, ale s o to větší důstojností. Nemusel už spěchat. Rozhodl se totiž, že bude řešit věci hezky popořádku, tedy od falešného dělového výstřelu. Ačkoliv ani to nebude snadná záležitost: Kdo vyrazil po výstřelu první? Sam Wilcox. Takže pravděpodobně v tom má prsty zase on. Ale zazobanec má obyčejně prsty ve všem, to už nesou peníze s sebou. I při volbě maršála v Kingfisheru, a to není místo k zahození.

V těchto úvahách dorazil na budoucí náměstí a seskočil z koně tak překotně a horlivě, že úplně přehlédl Bonaparta, zato div neobjal Sama Wilcoxe:

„Haló, Same! Gratuluju! Vidím, že jste vyhrál run!“

„Chyba!“ ozval se místo Sama Walter. „Náhodou jsem vyhrál

já.“

„Cože?“ podivil se Vestal. „Je to pravda, pane Wilcoxi?“

„Nesmysl, šerife,“ křikl Bonaparte. „První tu byl -“

„Safra, safra,“ skočil mu Vestal do řeči, „já tady plácám, a v úřadě mám na čtrnáct dní práce! “

Připadlo mu, že se z té nepříjemné kličky šikovně vyvlékl, dokonce že měl z pekla štěstí. Jak odjížděl - teď už opět v obrovském spěchu - zahlédl koutkem oka, že sem míří Frank Bastillon. Něco se tady semele a zdravý rozum velí nebýt u toho. Protože kdy se vede zrnu lépe? Když se odkutálí stranou, anebo když zapadne mezi mlýnské kameny?

Ty mlýnské kameny byli Frank Bastillon a Sam Wilcox a to zrníčko byl přirozeně on, Bert Vestal. A zatímco opatrně šplhal po žebříku na střechu pozemkového úřadu, napadlo ho, že nejlepší by bylo, kdyby na bojišti zůstal pouze jeden mlýnský kámen, protože pak by zrno mělo po starosti. Ano, snad dá milý pánbůh, že jeden z těch bláznů odstřelí druhého!

V té naději se skrčil za komín, aby viděl, ale nebyl viděn. Slyšet nepotřeboval, stačily mu oči.

Frank Bastillon se přikolébal pěšky, pistoli u pasu, v ruce vidle, které očividně hodlal vrátit tomu, kdo je ztratil. Alespoň je podával Bonapartovi tak klidně a s tak přátelským úsměvem, že Bonaparte po nich mimoděk natáhl ruku. A tu - v okamžiku, kdy je uchopil, kdy se jeho prsty sevřely na násadě - Frank vší silou trhl. A Bonaparte plul vzduchem za vidlemi přímo na Frankovu pěst.

Setkal se s ní na milimetr přesně. Bylo slyšet suché zapraštění, jako když se láme větvička. A současně se Bonaparte rozpadl na dva kusy, jeden velký, druhý malý, který se pomalu kutálel v udupané trávě. Na chvilku vznikl dojem, že je to Bonapartova hlava, která se ulomila.

Ale byl to pouze jeho proslavený klobouk, který nikdo nikdy neviděl jinak než na Bonapartově hlavě. Tak jako nikdo nikdy nespatří střechu jinde než nahoře na domě, leda když ji strhne uragán.

Bonapartův sešpendlený klobouk spadl. A poprvé se na božím světě objevila Bonapartova lebka, červená jako rajské jablíčko, avšak veliká a holá jako meloun.

„He!“ hekl Vestal za svým komínem. To ho nikdy nenapadlo, že Bonaparte nemá skalp, že ho přenechal nějakému špinavému indiánovi a tu operaci přežil; takových případů je málo.

Ale hned se se zájmem díval, jak se Frank Bastillon shýbá pro Bonapartův klobouk, jak ho zvedá, prohlíží a pak ho znovu pokládá na drn a čistí si o něj své slavné lakýrky.

„Prima rohožka!“ Tato Frankova slova zaslechl Vestal zřetelně až nahoru na střechu.

„Haha!“ smál se trochu nuceně Sam Wilcox. Jinak kdekdo mlčel, v první řadě Bonaparte, natažený v trávě jako kláda.

„Budu ji potřebovat,“ pokračoval Frank Bastillon. „Postavím na tom claimu, co na mě zbyl, hospodu, Same..

Veselý Sam zvedl k nebi dva prsty:

„Já za to nemohu, Franku, na mou čest! Nevěděl jsem, co to čuně provede. Namouduši jsem ani netušil, že má ty vidle s sebou!“

„Vzal jste si prostě moc horlivého sluhu,“ přikývl s pochopením Frank. „No nevadí. Já jen že má hospoda bude dobrý podnik, Same, a právě proto potřebuju tu rohožku. Počítám s vámi jako se stálým zákazníkem.“

„Ale ovšem, Franku..

„Můžete přijít už zítra večer,“ obrátil se Frank Bastillon na odchodu. „Hospoda ještě nebude, ale bude vůz, a dobře zásobený.“

„Ale samozřejmě, Franku…“

„Franku!“ vykřikl Walter Cook, který dosud stál nad svým kolíkem u svého koníka podobného myši. „Franku, z koně vás dal shodit Sam Wilcox. Proč to nepřiznáte? Máte strach?! “

Frank Bastillon se zastavil a obrátil. Neměl ani bílý klobouk, ani žlutou kazajku s třepením, ale stále to byl krásný hrdinný idol všech žen a dívek, teď dokonce ještě nějak hrdinštější, protože byl celý umazaný a zaprášený, od lakových bot přes roztrženou košili až po zmuchlanou hřívu; celý poznamenán bojem.

„Tak je to. Mám strach,“ řekl pomalu. „Z nespravedlnosti. Abych se jí nedopustil. Viděl jsem s vidlemi jen Bonaparta. Ale Sama Wilcoxe ne, Walte Cooku!“

Odcházel a napadal přitom trochu na nohu, kterou si narazil pádem z koně. Vestal už neviděl nic zajímavého.

Slezl ze střechy, posadil se v kanceláři, nyní pusté, a sáhl pro láhev. Potřeboval se napít. Obě mlýnská kola zůstala naživu, a to bylo zlé. Na druhou stranu se ovšem zdálo, že nepůjdou proti sobě, nýbrž spolu, a to bylo dobré. Jenomže to všechno vypadalo nějak podezřele, ale neuvěřitelně… Jako divadlo.

Později toho odpoledne dorazil do Enidu druhý vůz Sama Wilcoxe, řízený těmi hrdlořezy, kteří drželi svému pánovi na hranici místo, a naložený dřívím i nářadím potřebným k stavbě. Ještě za šera začali budovat dřevěný dům na claimu Walta Cooka, zřejmě aby ukázali, že Sam nemíní ustoupit, a aby zajistili jeho právo.