Caroline Lawrence

Flavia Gemina 01. Lupiči z Ostie

Nubii se rozbušilo srdce. Uviděla tři obrovské muže, jak se k nim nenápadně blíží. Nubia je okamžitě poznala. Jejich obličeje se jí často vynořovaly ve zlých snech. Byli to Venaliciovi nadháněči z otrokářské lodě. Nubia se na místě zastavila a horečně se rozhlížela kolem sebe. Mhouřila oči proti slunci, které se odráželo od vodní hladiny. Otrokářská loď VESPA kotvila v přístavu! Tuhle nenáviděnou žlutočernou pruhovanou plachtu by poznala všude. A tamhle stál sám Venalicius a škodolibě na ni šilhal svým zdravým okem. „Zachraňte se! Utíkejte/“ vykřikla Nubia.

Píše se rok 79.

Jsme v římském přístavu Ostii. Krádež pečetního prstenu Flaviina otce ji svedla dohromady s třemi neobyčejnými lidmi - židovským chlapcem Jonatánem, africkou otrokyní Nubii a malým němým žebrákem Lupusem. Jejich pátrání je zavádí do přístavu. na fórum i na pohřebiště. Snaží se mimo jiné vypátrat, kdo zabíjí ostijské psy a proč. Hlavní hrdinka Flavia Gemina nás se svými přáteli vtáhne do napínavého detektivního příběhu. Prvního ze série, která se odehrává v antickém Římě.

Tento příběh se odehrává za časů antického Říma, a proto možná nebudete rozumět některým slovům.

Pomůže vám „Aristův svitek “ na konci knihy, z kterého se dozvíte, co neznámá slova znamenají a jak se vyslovují.

Dozvíte se také, jak číst římské číslice a proč jsou kapitoly v knížce označeny jako „ svitky “.

Flavia Gemina vyřešila svou první záhadu o červnových idách (tj. 15. června) v desátém roce vlády císaře Vespasiána.

Vždycky uměla najít věci, které si její tatínek založil: například tu nejlepší tógu, jakou měl, psací brk, a jednou dokonce i obřadní dýku. Tentokrát však šlo o opravdový zločin spáchaný opravdovým viníkem.

Bylo horké odpoledne, vzduch se ani nehnul, protože vánek, který se kvečeru zvedal od moře, ještě nevál. Flavia se zrovna usadila u fontány na zahradě s kalíškem broskvové šťávy a se svým oblíbeným svitkem.

„Flavie? Flavie!“ ozval se tatínkův hlas z pracovny. Flavia upila trošku šťávy a rychle přelétla očima text na svitku, aby našla, kde je. Přečte si jen jeden dva řádky. Pracovna je blizoučko, jen na druhé straně fíkovníku. Jejich dům stál v Ostii, v přístavu města Řím, a ukrýval za svými zdmi vnitřní zahradu, kterou nebylo zvenku vidět. Podobným způsobem bylo postaveno i mnoho jiných ostijských domů. Z vnitřní zahrady to bylo jen pár kroků do všech místností, které ji obklopovaly: do jídelny, kuchyně, skladu, na malou latrínu i do pracovny.

„Flavie!“

Tenhle tón Flavia znala.

„Už běžím, pater!“ zavolala. Rychle položila kalíšek na mramorovou lavici a místo, kde ve svitku právě četla, si označila oblázkem.

Tatínek v pracovně horečně cosi hledal mezi různými svitky a listinami, které ležely na cedrovém psacím stole. Marcus Flavius Geminus vystupoval na palubě své lodě jako velice schopný velitel, ale na souši byl beznadějně roztržitý.

„Ach, pater!“ vykřikla Flavia a snažila se, aby to neznělo

moc podrážděně. „Co jsi zase ztratil?“

„Nic jsem neztratil! Někdo mi to ukradl!“

„A co? Co ti ukradli?“

„Moje pečetidlo! Můj ametystový pečetní prsten! Ten, co mi dala tvoje maminka! “

„Ach!“ trhla sebou Flavia. Maminka zemřela před několika lety při porodu. Oběma jim pořád ještě moc chyběla.

„Neboj se, pater, já přece vždycky všechno najdu,“ řekla Flavia a dotkla se otcovy paže, aby ho povzbudila.

„Ano, ano, to je pravda…“ usmál se na ni tatínek, ale Flavia cítila, že je rozčilený.

„Kde byl, když jsi ho naposledy viděl?“ zeptala se.

„Přesně tady, na mém stole. Zrovna jsem nechával tyhle dokumenty zaschnout, abych je pak mohl zapečetit.“

Flaviin otec se chystal koncem týdne odplout do Korintu. Jako majitel lodi a zároveň kapitán musel dát před cestou do pořádku i všechny papíry.

„Odešel jsem odsud jen na moment, odskočil jsem si na latrínu,“ vysvětloval tatínek. „Když jsem se vrátil, byl prsten pryč. Podívej, dokumenty jsou tady. Vosk je tuhle. A tady je svíčka - pořád ještě hoří, ale prsten je pryč!“

„Vítr to být nemohl, venku se nepohne ani lupínek,“ dumala Flavia s pohledem upřeným na fíkovník. „Otroci odpočívají ve svých pokojích. Scuto spí pod jasmínovým keřem - ani nezaštěkal. To je tedy záhada.“

„Jedna z mála věcí, které mi po ní zbyly,“ zamumlal tatínek, „a navíc ho potřebuju, abych zapečetil tyhle listiny.“ Nervózně si prohrábl rukou vlasy.

„Tati, nemáš jiné pečetidlo?“ napadlo najednou Flavii.

„Ano, ale moc ho nepoužívám. Dělníci v přístavu ho nemusejí poznat…“

„Je na něm ale vyrytý Castor a Pollux, viď?“

Tatínek přikývl. Castor a Pollux, mytologická dvojčata, kterým se také říká Gemini, byla vždycky spojována s Geminovou rodinou.

„Všichni budou vědět, že je tvoje. Zapečeť s tím druhým prstenem dokumenty a já se zatím podívám po tom ukradeném.“

Kapitánu Geminovi se viditelně ulevilo a s láskou se podíval na dceru.

„Děkuju ti, ty moje malá sovičko,“ řekl a políbil ji na temeno hlavy. „Co bych si bez tebe počal?“

Tatínek odešel nahoru do ložnice, aby se v truhle podíval po pečetidle, a Flavia se rozhlédla kolem sebe. Pracovna byla malá světlá místnost s červenými a žlutými stěnami. Pod nohama příjemně chladila mramorová podlaha. Zařízení bylo jednoduché: cedrová židle, stůl, který sloužil jako pracovní stůl, a bronzová lampa. Vedle stolu ještě stála na růžovém mramorovém sloupku bysta císaře Vespasiána.

Pracovna měla dvoje dveře. Jedny menší zasouvací vedly do atria v přední části domu. Druhými širokými dveřmi se vycházelo rovnou do vnitřní zahrady. V případě potřeby se daly zatáhnout těžkým závěsem.

Teď byl závěs úplně roztažený, takže slunce ze zahrady svítilo přímo na stůl. Listiny v tom jasném světle doslova zářily. Maličký kalamář se na slunci stříbřitě leskl. Byl připevněný ke stolu, aby se neztratil. Ze stejného důvodu bylo ke stolu stříbrným řetízkem přichycené i pero. Flavia zamyšleně točila řetízkem mezi prsty a pozorovala, jak se na slunci třpytí.

Najednou se její pohled zastavil na něčem zajímavém. Na jedné listině - na seznamu lodních zásob - byla jakási nevýrazná černá značka. Nepřipomínala písmeno ani číslo. Flavia se sklonila, až se nosem málem dotýkala listu.

Není pochyb. Někdo - nebo něco - se dotklo inkoustu dřív, než zaschl, a pak udělal zvláštní značku ve tvaru velkého V. Když se Flavia podívala opravdu zblízka, objevila mezi dvěma černými čárkami ještě jednu - vypadalo to jako řecké písmeno psí: Y.

V tu chvíli na zahradě něco zašustilo a zaplácalo. Flavia vzhlédla a uviděla na fíkovníku velkého černobílého ptáka -straku. Pták otočil hlavu a upřeně se na ni zadíval pronikavým

inteligentním očkem.

Flavia okamžitě věděla, že se dívá na zloděje. Straky přece milují třpytivé věci. Určitě stoupla na listinu, když byla ještě vlhká, a pak na ni otiskla černou stopu.

Teď hlavně zjistit, kde má hnízdo.

Flavia horečně přemýšlela. Potřebovala návnadu; něco třpytivého. Nepohnula hlavou, neudělala žádný prudký pohyb, jen se rozhlížela po pracovně. Na policích podél zdí ležely různé svitky, ale ty byly z pergamenu nebo z papyru a visely z nich kožené cedulky. Voskové tabulky na stole by byly pro straku moc velké a bronzová olejová lampa zase moc těžká.

Napadla ji jediná věc, na kterou by mohla ptáka nalákat. Pomalu zvedla ruku ke krku a rozepnula sponku stříbrného řetízku. Flavia nosila na krku zvláštní amulet - bulu, tak jako všechny římské děti, které se narodily jako svobodné. Až se jednoho dne vdá, věnuje bulu bohům.

Teď však poslouží řetízek od amuletu jinému účelu. Flavia zasunula bulu do malého váčku na mince, který měla pověšený na opasku, a řetízek opatrně položila na stůl ozářený sluncem. Lákavě se zatřpytil.

Pak pomaličku vycouvala z pracovny a proklouzla kolem zasouvacích dveří do chladného, zšeřelého atria. Jakmile zmizela strace z dohledu, proplížila se krátkou chodbičkou k zahradě.

Vykoukla za roh zrovna ve chvíli, kdy straka mizela v pracovně. Flavia zadržela dech a modlila se, aby se tatínek neobjevil, protože by zlodějku vyplašil.

Straka za chviličku vylétla z domu a posadila se na větev. V zobáku se jí houpal řetízek jako nějaký lesklý červík. Chvíli se rozhlížela kolem sebe a pak se rozlétla přes střechu z červených tašek na jih, směrem k pohřebišti.

Flavia proběhla zahradou a otevřela malou zadní branku. Zastavila se v ní a na okamžik zaváhala.

Věděla, že za ní zaklapne těžká západka a zůstane zamčená venku. Jakmile se octne na druhé straně zdi, ztratí nejen ochranu svého domova, ale bude rázem i za hradbami Ostie. Jejich dům totiž sousedil s opevněním města.

A navíc ještě branka vedla rovnou na pohřebiště, do „města mrtvých“, kde stála spousta hrobek a hrobů roztroušených pod stromy. Otec ji varoval, aby se tam neopovážila chodit.

Jenže slíbila, že mu najde prsten, ten, co mu dala její maminka.

Zhluboka se nadechla a vykročila. Než stačila dveře zadržet, zavřely se za ní a závora zaklapla. Zpátky už nemohla.

Měla nejvyšší čas. Jen tak tak zahlédla, jak se ve větvích borovice zaleskla černobílá křídla. Rychle, ale zároveň co nejtišeji se rozběhla za zlodějkou. Pořád se držela za silným kmenem mohutného cypřiše.

Straka se znovu vznesla a letěla dál. Flavia utíkala k borovici, vykoukla za ni, ale nic neviděla; nikde se nic nepohnulo. Byla zklamaná.

Pak ji uviděla. Ve větvích starého dubu u jedné velké hrobky se cosi zalesklo… cosi černobílého… straka! Vynořila se na větvi, jako když se vyhoupne korek na hladinu - a měla prázdný zobák!

Několik minut si pyšně čechrala peří. Očividně byla velice spokojená s dnešním úlovkem. Popolétla na vyšší větev, napřímila hlavičku a odletěla zpátky severním směrem. Nejspíš se letěla podívat, jestli v domě ještě něco nezbylo.

Flavia v mžiku prokličkovala mezi hrobkami a stromy a už byla u dubu. Měl drsnou kůru, která ji škrábala do rukou, ale zase se po ní dobře šplhalo.

Flavia bez problému vylezla až do míst, kde se kmen rozděloval do několika větví a ohromeně se zastavila: před očima se jí třpytil malý poklad. Její řetízek ležel úplně nahoře. A hned vedle něj tatínkův pečetní prsten! V duchu poděkovala Castorovi a Polluxovi a zasunula řetízek i prsten do váčku.

Když zalovila hlouběji, objevila ještě tři stříbrné přívěsky a zlatou náušnici. Uložila je taky do peněženky, ale zbytek pokladu - laciné měděné řetízky a náušnice v hnízdě nechala.

Byly už zezelenalé stářím. Dychtivě zalovila mezi blyštivými úlomky alexandrijského skla a pod nimi, docela na dně, objevila ještě jednu náušnici, která byla krásně lesklá a žlutá. A taky těžká - bylo to zlato. V náušnici byl zasazený veliký smaragd a visely na ní tři jemné zlaté řetízky zakončené perličkami. Flavia si ji obdivně prohlížela a pak ji taky zasunula do váčku.

Teď si musí pospíšit dolů, než se veliká straka vrátí. Už už se chtěla pustit, ale zarazila se. Zaslechla nějaký hluk. Takové divné udýchané funění.

Nervózně se podívala doprava na velkou hrobku. Vypadala jako malý dům s klenutou stříškou a dvířky. Jistě se do ní vešlo dobrých dvacet pohřebních uren plných popela.

Funění ale nevycházelo z hrobky. Ozývalo se přímo pod stromem.

Flavia se podívala dolů a zajíkla se. U stromu bylo asi šest divokých psů a všichni na ni hladově cenili zuby!

Flavii se nekontrolovatelně roztřásla kolena. Chytila se tak pevně větví, až jí klouby zbělely. Hlavně klid, žádnou paniku… a myslet. Znovu se podívala na psy pod sebou a došla k závěru, že existuje jen jedno rozumné řešení.

Začala křičet.

I když se jí třásly ruce, dokázala se vytáhnout zpátky nahoru na větev. Psi pod ní skučeli a vrčeli.

„POMOC!“ zavřískla. „Pomozte mi někdo!“

V horkém odpoledni se ozývalo jen rytmické cvrkání cikád.

„Pomoc!“ zavolala ještě jednou a pro případ, že by ji někdo slyšel, ale neviděl, dodala: „Jsem na stromě!“

Většina psů teď seděla u paty stromu, supěla s vyplazenými jazyky a zírala na ni. Jako by se jí vysmívali. Bylo jich celkem sedm, většinou žlutí, odrbaní a hubení. Vůdce byl velký černý mastif se zlýma červenýma očima. Z chlupaté brady mu kapaly sliny.

„Pitomí psi!“ drmolila si Flavia pro sebe. Vůdce smečky zavrčel, jako by jí rozuměl.

Jeden žlutý pes najednou vyštěkl a vyskočil, jako kdyby ho štípla vosa. Pak zavrčel vůdce a už se svíjel bolestí. Dostal kamenem! Flavia si všimla, jak letí další a s obdivuhodnou přesností zasahuje dalšího psa. Zvířata skučela, štěkala a odklidila se do lesa.

„Rychle!“ ozvalo se pod stromem. „Honem pojď dolů, než se vrátí!“

Flavia se nerozmýšlela. Zavřela oči a skočila.

„Au! Můj kotník!“ Rozběhla se sice, ale kotníkem jí projela ta - ková bolest, že se jí udělalo zle. Za stromem se objevil chlapec, který byl asi stejně starý jako ona. Vzal ji nemotorně

kolem pasu a táhl ji ssebou.

„Honem!“ popoháněl ji. Flavia mu viděla na očích, že se bojí. „Rychle!“

Bolest trochu ustoupila, ale šli moc pomalu. Před borovicí se chlapec otočil, zastavil a sáhl za opasek.

„Podrž se stromu!“ nařídil Flavii a postrčil ji dopředu. Vytáhl prak a zalovil ve velkém váčku, který mu visel u pasu. Vložil do praku ostrý kámen, ustoupil pár kroků a mrsknul kamenem dozadu. Flavia se chytila stromu a zavřela oči. Prak zadrnčel jako rozzuřená vosa, pak zaskučel pes a kluk si spokojeně oddechl: „Trefa!“

„Pojď honem,“ naléhal na Flavii. „Srazil jsem vůdce, ale myslím, že jsem ho nezabil. Za chvíli po nás nejspíš zase půjdou! “

Flavia se zhluboka nadechla a pospíchala, jak nejrychleji to šlo. Suché bodláčí jí drásalo nohy a taky ji bolelo, jak ji chlapec napůl nesl a napůl táhl za sebou.

Najednou začal něco volat jazykem, kterému nerozuměla.

Byli už blízko jejich zadních dveří, ale chlapec ji táhl někam dál doprava.

„Ne!“ protestovala, „náš dům je tady! “

Kluk si jí nevšímal a dál něco křičel svým drsným jazykem. Táhl ji k zadním dveřím sousedního domu. Ohlédl se a zamumlal latinsky slova, kterým Flavia rozuměla velice dobře. Nebylo to nic slušného.

Slyšela za sebou psy. Chlapec ji táhl, jak nejrychleji mohl, a Flavia si všimla, že ztěžka dýchá. Už byli skoro u dveří. Pod odloupanou zelenou barvou bylo vidět drsná prkna. Podle štěkotu už jim byla smečka v patách. Čekala, že se jí každou chvílí zakousnou do lýtka.

Zelené dveře se najednou otevřely. Zjevila se v nich vysoká postava v černém hábitu, ukázala na psy a zakřičela na ně cosi neznámým j azykem.

Psi se na okamžik zarazili. A ten okamžik přesně stačil na to, aby vysoký člověk popadl obě děti, vtáhl je dovnitř a psům

přibouchl dveře před čumákem.

Flavia se úlevou rozvzlykala. Čísi silné ruce ji k sobě přitiskly, až ucítila na obličeji drsnou látku, která voněla kořením. Uklidnila se. Najednou se jí do podpaží zabořil studený psí čumák. Flavia uskočila a vykřikla hrůzou. Ze země se na ni zubil hezký bílý pes s hnědýma očima a nadšeně vrtěl ocáskem.

„Bobasi! Sedni! K noze! Ty jeden rošťáku!“ křikl muž v černém plášti přísně. Bobas si ho ale vůbec nevšímal a dal Flavii vlhkou pusu na tvář.

Flavia se začala skrz slzy chichotat. Tak tohle je ten pes, kterého slyšela celý minulý týden štěkat. Přesně od té doby, co se do Festova domu nastěhovala záhadná nová rodina. Popotáhla a utřela si nos rukou. Pak poodstoupila, aby si pořádně prohlédla svého zachránce.

„Dovol, abych se představil,“ řekl muž a bylo znát, že je to cizinec, protože mluvil s přízvukem. Nebyl to nepříjemný přízvuk. „Jmenuji se Mordechaj ben Ezra a tohle je můj syn Jonatán.“ Zlehka se uklonil a dodal: „Mír s tebou.“

Flavia se podívala na chlapce, který jí pomohl. Jonatán byl předkloněný, opíral se rukama o stehna a ztěžka oddychoval. Měl hranatý obličej a spoustu kudrnatých vlasů. Podíval se na ni, usmál se, kývl, ale vypadalo to, že mluvit nemůže.

„Miriam,“ zavolal chlapcův otec, „přines rychle majoránkový olej!“ Pak se otočil na Flavii a omluvně dodal: „Můj syn má astma.“

Jonatánův otec měl ostrý nos, těžká oční víčka a krátkou šedivou bradku. Zpod černého turbanu mu vykukovaly dva vlnité prameny šedivých vlasů. Vypadal exoticky, skoro podivně, ale díval se na ni laskavým pohledem.

Vtom k nim přiběhla krásná, asi třináctiletá dívka s maličkým hliněným džbánkem v ruce. Vytáhla zátku a přidržela Jonatánovi nádobku pod nosem.

„To je moje dcera Miriam,“ řekl Mordechaj pyšně. „Miriam, to je…“

Všichni se podívali na Flavii.

„Flavia. Flavia Gemina, dcera Marka Flavia Gemina, námořního kapitána,“ představila se Flavia a dodala: „Jsme vaši sousedé.“

„Flavie, pojď prosím dál. Posadíme se na zahradě a napijeme se. Povíš nám, jak k tomu došlo, že tě pronásledovala smečka zdivočelých psů?“

„Ano,“ řekla Flavia, ale jakmile udělala první krok vyjekla bolestí.

„Tvůj kotník,“ Mordechaj se sehnul a prohlédl Flavii nateklou nohu. Znovu vyjekla, i když měl jemné chladivé prsty a dotýkal se jí jen zlehka.

„Pojď, jsem lékař,“ řekl Mordechaj, a než se zmohla na odpor, zvedl ji ze země a odnášel ji. Jonatán šel za nimi. Dýchal už snáz, ale pořád si ještě držel pod nosem nádobku s olejem.

Doktor s Flavii prošel stinnou zahradou a vstoupil do pracovny. I když měl dům stejnou dispozici jako ten jejich, octla se v úplně jiném světě. Všude ležely barevné koberce a polštáře. V pracovně nebyl stůl a židle jako u nich, ale kolem všech stěn stály pohovky potažené pruhovanou látkou. Mordechaj ji položil najedno lehátko a opřel ji o několik vyšívaných polštářů, které voněly nějakým orientálním kořením - snad skořicí.

„Miriam, přines prosím tě trochu vody, čisté pruhy látky a balzám - ten syrský, ne řecký…“

„Ano, otče,“ odpověděla dívka a pak něco dodala podivným jazykem.

„Před návštěvou mluv prosím tě latinsky,“ napomenul ji Mordechaj vlídně.

„Ano, otče,“ řekla znovu Miriam a odešla.

„Jonatáne,“ řekl doktor, „připravil bys prosím tě mátový čaj?“

„Ano, otče,“ přikývl Jonatán. Už se mu dýchalo líp.

Flavia se zvědavě rozhlížela. Všechno ji tu udivovalo. V pracovně jejího otce byly například jen tři nebo čtyři police se svitky. Tady jimi byly pokryté celé zdi nad lehátky. A na vyřezávaném podstavci ležel rozvinutý ten nejkrásnější svitek, jaký Flavia kdy viděla. Byl z krémově zbarveného silného pergamenu a plný podivných černých a červených písmen. Pod ním ležel bohatě vyšívaný červenomodročerný hedvábný obal se zlatým zdobením.

Mordechaj sledoval její pohled a popošel ke svitku.

„Jsme Židé a tohle je naše posvátná kniha,“ řekl tiše. Dotkl se špičkami prstů svých rtů a potom svitku. „Tóra. Zrovna jsem si v ní četl, když syn zvenku volal.“ Svinul pergamen a s úctou ho zasunul do hedvábného obalu.

Znovu se objevila Miriam s umyvadlem a džbánem v rukou a začala Flavii mýt nohy. Flavii to uvedlo do rozpaků. Miriam měla černé vlnité vlasy jako Jonatán, ale její pleť byla světlejší a oči měly tlumenou nafialovělou barvu.

Zatímco Miriam sušila Flavii nohy, vešel Jonatán s podnosem. Ze čtyř šálků se ještě kouřilo. Jeden podal Flavii, která se hned s chutí napila silného sladkého čaje a vtáhla do sebe mátovou vůni.

Mordechaj jí mezitím potřel oteklý kotník léčivým balzámem a pevně ho ovíjel pruhy plátna.

„Pověz nám, co se stalo,“ vybídl ji.

„Zrovna jsem byla na stromě a přiběhli ti psi… Bylo mi jasné, že se odtud nedostanu, ale váš syn je zahnal a. myslím, že mi zachránil život.“ Flavii bylo najednou zase do breku, a tak se raději pořádně napila mátového čaje.

„A můžu se zeptat, co dělala mladá Římanka z dobré rodiny na hřbitově?“ zeptal se Mordechaj, když dotáhl poslední uzel a poplácal Flavii po kotníku.

„Hledala jsem stračí hnízdo. A našla jsem poklad! Dvě zlaté náušnice, tři stříbrné přívěsky, svůj řetízek a hlavně pečetní prsten mého otce…“ Flavia se zarazila. „Ach, bože! Můj otec bude strachy bez sebe! Určitě už poslal Caudexe, aby mě našel! Musím honem domů!“ Položila šálek na nízký stolek.

„Samozřejmě,“ usmál se Mordechaj. „Kotník byl jen vyvrknutý. Za den za dva bude v pořádku. Jonatáne, už je ti líp?

Mohl bys slečnu doprovodit do sousedního domu?“

„Ano, otče.“

Oba dva jí pomohli vstát a belhavě projít zahradou do atria. Miriam je následovala. Flavia se ve dveřích zastavila a otočila.

„Na shledanou, a moc děkuju! Omlouvám se, že jsem nedopila čaj. Byl moc dobrý! “

„Mír s tebou,“ řekli Mordechaj a Miriam zároveň. Oba se zlehka uklonili a dívali se za Jonatánem, jak Flavii pomáhá do vedlejšího domu.

Flavia vzala za známé klepadlo znázorňující Castora a Polluxe a několikrát rázně zabušila. Z hloubi domu se ozvalo Scutovo zaštěkání a po chvíli, která se zdála být nekonečná, se otevřelo kukátko ve dveřích a v něm se objevilo Caudexovo uslzené oko. Pak trvalo snad celou minutu, než odsunul závoru a otevřel dveře.

„Pater! Pater!“ volala Flavia a protlačila se dovnitř kolem Caudexe a dorážejícího psa. Jonatán šel váhavě za ní. „Kde jsi, pater!“

„Tady v pracovně, miláčku.“ Zdálo se, že tatínek se nijak zvlášť nestrachoval.

„Pater! Jsem tady! Jsem v pořádku a našla jsem prsten!“ Kulhala zasouvacími dveřmi dovnitř, až došla zezadu k tatínkovi.

Marcus se skláněl nad stolem a opatrně kapal roztavený vosk na listinu.

„Pročpak bys neměla být v pořádku?“ optal se jí bezmyšlenkovitě a přitiskl prsten do horkého vosku.

„PATER!“

Otec se otočil a vyskočil ze židle.

„U Neptunových vousů!“ vykřikl. „Co se ti stalo? Jen se na sebe podívej! Jsi celá poškrábaná, ve vlasech větvičky, tuniku máš roztrženou a špinavou a… a co ten zavázaný kotník?! Co se ti stalo?“

Pak se nedůvěřivě podíval za ni.

„A kdo je tohle, jestli se můžu zeptat?“

Ostia, římský přístav a město, kde Flavia bydlela, se občas po ránu choulil do mlhy. Přesně tak to bylo i toho rána, kdy Flavia slavila narozeniny. Od té doby, co našla stračí hnízdo, uplynuly tři dny. Tatínek jí slíbil, že ji na narozeniny vezme do města k zlatníkovi, aby zjistili, jakou cenu má její poklad.

Vypadli z domu hned za rozbřesku. Šli Pekařskou ulicí směrem k řece a mlha se válela kolem nich.

„Otče, proč nejdeme na fórum? Vím o zlatníkovi, který tam vykupuj e šperky..

„Vždyť jsem říkal, že Aurarius ti dá lepší cenu. Je to můj známý, neošidí tě tak jako ten navoněný Féničan z fóra. Máš všechno?“

Flavia se dotkla váčku na mince z měkké kůže, který jí visel u pasu. Měla v něm poklady ze stračího hnízda. Doufala, že je prodá a koupí si dvanáct svitků Aeneidy. Po téhle knize už dlouho toužila. Nedávno ji viděla na fóru u stánku se svitky. Bylo to překrásné pergamenové provedení s kresbami, ale prodavač chtěl spoustu peněz - celých sto sestercií. Flavia se ani neodvažovala doufat, že tolik peněz za poklady z hnízda dostane.

Opatrně přešli ulici Decumanus Maximus. Byla to nejen hlavní městská ulice, ale i cesta do Říma. Obvykle se tu všude válel koňský a oslí trus. Nebyly tu žádné šikovné nášlapné kameny jako v některých jiných římských městech, ale Flavii i jejímu otci se podařilo v pořádku přejít. Ani si neumazali vysoké kožené boty. Prošli kolem divadla a městského úřadu a pak se museli na chvilku přitisknout ke zdi, aby kolem nich mohl po úzké silnici projet vůz tažený mulou.

Než došli k řece, mlha zhoustla. Když procházeli kolem vysokých cihelných skladišť, ani nedohlédli na jejich střechy. Flavia se zachvěla a přitáhla si vlněný pláštík přes ramena. Mlha byla čím dál vlhčí. V Ostii byly tři přístavy: jeden malý pro rybářské a výletní čluny a pro menší obchodní lodě, velký přístav pro obrovské lodě s obilím, které připlouvaly z Egypta, a mezi nimi byl ještě jeden říční přístav. Tady se z lodí vykládalo zboží, které pak putovalo buď dál po řece do Říma, anebo do skladišť. Flavia s otcem u řeky zahnuli doleva a vydali se podél skladišť ke krámku zlatníka Auraria.

Nad hlavami jim kroužili neviditelní rackové a podrážděně křičeli v mlze. Zprava slyšeli skřípání dřeva a cinkání rybářského náčiní. Dřevěné nábřeží bylo teď zrána celé vlhké.

Z mlhy se vynořovaly svalnaté postavy námořníků. Někteří měli hrozivá zranění, zpřelámané nosy, znetvořené uši. Jiní přišli o nohu nebo o ruku. Pokaždé, když zahlédli Flaviina otce, rozzářily se jejich nevzhledné obličeje a s úctou kapitána zdravili.

Flavia najednou uslyšela zvuk, při kterém jí stydla krev v žilách: švihnutí biče a cinkání řetězů. Z mlhy se vynořily zubožené postavy: zástup nahých žen s řetězy kolem krku. Většinou to byly Egypťanky a Syřanky, ale jedna nebo dvě z nich pocházely z černé Afriky. Měly tmavou pleť. Všechny byly ostříhané dohola, strašně hubené a některé měly na těle otevřené rány.

Flavia slyšela, jak jim cvakají zuby zimou, ale jinak ze sebe nevydaly ani hlásku. Kromě železných obojků a řetězů na sobě neměly nic. Jen hrubé dřevěné tabulky s naškrábanou cenou.

Znovu zapráskal bič a z mlhy se vynořil člověk, kterého se Flavia bála nejvíc na světě: obchodník s otroky Venalicius. Kolovala o něm spousta fám. Podle poslední z nich prý unesl devítiletou holčičku Safíru a prodal ji syrskému obchodníkovi. Bylo to nezákonné, ale jakmile dítě padlo Venaliciovi do rukou a jeho loď vyplula, neexistovala v podstatě možnost, jak dítě najít nebo dokázat lovci otroků vinu.

Venalicius neměl jedno oko; místo něj mu v oční jamce vězela mléčně bílá koule, která vypadala jako oloupané vejce. Měl zkažené zuby a z nosu mu trčely zaneřáděné chlupy. A co bylo nejhorší - chybělo mu jedno ucho, které mu ukousl otrok. Venalicius ho potom prý ukřižoval, jestli fámy nelžou. Z rány mu pořád ještě vytékal nechutný žlutý hnis. Jednou, když se tatínek nedíval, přitočil se Venalicius k Flavii a zašeptal: „Z tebe udělám taky otrokyni, jestli tě někdy chytím! “

Flavia se zachvěla a odvrátila pohled. V tu chvíli však taky koutkem oka zahlédla na konci řady něco, co ji zaujalo. Stála tam tmavá holčička v jejím věku. Nenaříkala, ale v jantarových očích se odráželo čiré zoufalství. Ruce jí bezvládně visely podél těla. Ani se nenamáhala, aby zakryla nahotu. Kolem krku měla pod železným obojkem přivázanou tabulku s šesti načmáranými C“

„Šest set,“ zašeptala si Flavia pro sebe.

Za chvíli holčička zmizela i s ostatními v mlze. Venalicius je vedl do města.

Flavia se s otcem tiše vydala dál. Z pohledu na otroky jim nebylo moc dobře.

„Pater, co s nimi bude?“

„Vždyť víš, co se stane s otroky,“ odpověděl otec tiše. „Ty ženy nevypadají moc zdravě, takže pokud neumějí latinsky, skončí nejspíš u nějaké nekvalifikované práce: uklízení, šití… z některé bude možná kuchařka, když bude mít štěstí. “

„Jako Alma?“

„Ano, jak tvoje chůva Alma“

„Pater…“ Flavia se zhluboka nadechla, „a co bude s tou holčičkou?“

Tatínek tak dlouho mlčel, až si začínala myslet, že jí vůbec neodpoví. Opatrněji vedl kolem hromady stříbrných ryb, které se sypaly ze žluté sítě.

„Může z ní být třeba služebná. Nebo pomocnice v kuchyni. Anebo si ji možná někdo koupí za manželku,“ vysvětloval tichým hlasem.

„Za manželku!“ vykřikla Flavia zděšeně. „Vždyť je tak stará jako já!“

„Možná trochu starší. Víš přece, že otrokyně se vdávají v jedenácti dvanácti letech.“

Flavia už potom mlčela, dokud nedorazili k Aurariově krámku. Stál na konci řady cihelných dílen postavených u zdi velkého skladiště. Kolem obchůdku se vznášely cáry mlhy, střecha skladiště v ní úplně zmizela.

Scvrklý zlatník Aurarius k nim vzhlédl od koše s hořícím dřevěným uhlím a zvesela se s nimi pozdravil. Zamrkal šilhavýma očkama. U nohou mu dřímal velký hlídací pes.

Obchodník se zájmem prozkoumal obsah Flaviina váčku.

„Hmmm. Přívěsky jsou hezké, ale nemají větší cenu než nějaké dvě tři sestercie. Tahle náušnice je kouzelná. Je vyrobená z elektra, ze slitiny zlata a stříbra, která se dá znovu roztavit. Dám ti za ni sto padesát sestercií..

Pak si vysypal do dlaně poslední kousek Flaviina pokladu a s údivem rozevřel oči dokořán. Podíval se na Flaviina otce a pak si podržel náušnici skoro u nosu.

„Tahle náušnice se smaragdem. to je opravdu něco výjimečného,“ pokýval hlavou. „Čisté zlato, možná řecká výroba, a jeden z nejpozoruhodnějších kamenů, jaké jsem kdy viděl. Škoda že nemáš i tu druhou. Dohromady by měly cenu dobrých osm devět set sestercií. Ale je mi líto, za jednu ti nemůžu nabídnout víc než čtyři sta.“

S vážným výrazem se zadíval na Flavii.

„Jsem tvému otci zavázaný, takže ti řeknu, co uděláme: dám ti šest set sestercií za všechny čtyři kousky. Je to dobrá cena. Lepší nedostaneš.“

„To beru,“ vyhrkla Flavia okamžitě a nastavila dlaň. Zlatník jí vysázel šest zlatých mincí v hodnotě šesti set sestercií. Byla to spousta peněz.

S bušícím srdcem si je uložila do váčku a otočila se na otce.

„Pater, můžeme hned teď zajít na fórum? Už vím, co si koupím k narozeninám.“

Než došli na hlavní náměstí, mlha se pomalu rozpustila a ukázala se něžně modrá obloha. Vypadalo to na krásný den. Flavia rychle prošla rybím trhem, kde prodavači hlasitě vychvalovali své parmice, plotice a olihně. Pak pospíchala kolem stánků s ovocem, kde se nabízela granátová jablka, melouny a broskve; kolem prodavačů šperků, hraček, hliněného nádobí i oblečení. Když míjela obchůdek s knihami, ani se do něj nepodívala. U náměstí už tak spěchala, že jí otec málem nestačil.

K místu, kde se prodávali otroci, už Flavia rovnou přiběhla. Se strachem v očích se rozhlížela a pak si oddechla.

„Díky bohu, že je ještě tady!“

Ve stínu chrámu Říma a Augusta, mezi stánkem bankéře a veřejného písaře bylo vyvýšené dřevěné pódium. Otrokyně, které Flavia viděla v přístavu, na něm teď stály a Venalicius si před nimi vykračoval sem a tam. Vychvaloval jejich přednosti a nabízel je ke koupi. Kolem už se začínal tvořit hlouček zájemců, kteří si nahé otrokyně prohlíželi a dloubali do nich.

„Jak se k nim můžou takhle chovat? Jako by to byla zvířata,“ zamumlala Flavia a už rozvazovala svůj váček.

Než mohla oslovit Venalicia, otec jí položil dlaň na rameno a zarazil ji.

„Dovol, abych to zařídil,“ řekl rozhodným tónem. „Venalicius by mohl zneužít tvojí nezkušenosti. Ten ucítí vážného zájemce na sto honů. Mohl by zvednout cenu i na dvojnásobek.“

„To nemůže\ Nebo ano?“

„Může udělat, co chce, dokud není prodaná,“ odpověděl otec vážným hlasem. „Drž se vzadu, ať tě nevidí.“

Flavia podala otci svůj váček a schovala se za jeden mramorový pilíř kolonády. Kapitán Geminus se protlačil davem a začal se nenápadně procházet sem a tam kolem řady otrokyň. Flavia si všimla, že její holčička stojí dvakrát tolik než jiné ženy, a zachvěla se, i když už svítilo sluníčko.

„O, mladý kapitán Marcus Flavius Geminus! Máte vážný zájem, nebo se jen díváte?“ zašklebil se Venalicius. Flavia si všimla, jak se otci napnuly svaly na krku a pak tiše promluvil.

„Co stojí tahle?“ zeptal se a zastavil se před mladou ženou s červenýma očima.

„Tři sta sestercií,“ vyštěkl otrokář. „Neumíte číst?“

Před tmavou holčičkou se zastavil nějaký voják. Flavia přestala dýchat. Viděla, jak voják otvírá dívce rukou pusu, aby zjistil, jaké má zuby. Pak se naklonil a zblízka zkoumal cenu na destičce kolem dívčina krku. Znovu se narovnal a díval se na holčičku, která měla pohled upřený přímo před sebe. Flavia zaryla nehty do dlaní.

Voják ale najednou zavrtěl hlavou a šel dál. Flavia pomalu s úlevou vydechla. „Honem, pater!“ šeptala si pro sebe.

Když voják odešel, ukázal otec na dívku a klidně řekl Venaliciovi: „Vezmu si tuhle, prosím.“

„Moment,“ zašklebil se otrokář sladce, „mám tady zákazníka.“ A honem předstíral, že musí pomáhat tlustému obchodníkovi ve špinavé tóze při vybírání jiné ženy.

Ten otrokář mě schválně trápí! pomyslela si Flavia a dodala: Ach, prosím, prosím vás, Castore a Polluxi, ať se mi podaří ji koupit!

Flavii připadalo, že to trvá nekonečně dlouho, než se Venalicius otočil k jakémusi příteli, křikl na něj vtip a se smíchem spolu odcházeli. Pak se konečně obrátil na jejího otce.

„Ano, kapitáne?“

„Chtěl bych koupit tohle děvče,“ opakoval otec.

Otrokář zvedl svou ošklivou hlavu, jako by se rozhlížel tím strašlivým slepým okem po přeplněném tržišti. Flavia honem zmizela za mramorovým sloupem a přitiskla si tvář na pevný, chladivý kámen. Dával jí pocit jistoty.

Pak uslyšela, jak Venalicius jejímu otci zřetelně říká: „Tohle africký děvče stojí sedm set sestercií.“

Na destičce zavěšené kolem krku měla holčička napsanou cenu šest set, ale teď chtěl Venalicius sedm set! Flavii se chtělo zakřičet, že to není fér, ale raději se kousla do rtu a spolkla své rozhořčení. Přes slzy skoro neviděla. Málem se jí splnilo její přání! Mohla ji zachránit! Mohla mít stejně starou kamarádku. Měla to nadosah…

„Dobrá,“ ozval se otcův hlas. „Tady máte,“ dodal věcně.

Flavia se neodvážila vykouknout, aby to nezakřikla. Pevně zavřela oči a zadržela dech.

Za chvilku už slyšela, jak Venacilius výsměšně vykřikuje: „Doufám že vám bude dobře sloužit, kapitáne! “

Flavia otevřela oči a vykoukla zpoza sloupu. Tatínek se prodíral davem a tmavá holčička šla s ním. Flavia se k nim rozběhla.

„Pater! O sto sestercií víc! Měla jsem za zlato jen šest set!“

„Doplatil jsem zbytek.“

„Ale tolik peněz! “

„Máš přece dneska svůj velký den. Všechno nejlepší k narozeninám, holčičko moje“

Flavia se vrhla tatínkovi kolem krku a pořádně ho objala. Chtěla obejmout i malou otrokyni a říct jí, že všechno bude v pořádku, ale zarazila se. Holčička měla v očích tak prázdný pohled. Raději si sundala kabátek a nahou dívku do něj zahalila.

Pak ji odvedli domů.

Během dopoledne Flavia zjistila důležitou informaci: otrokyně, kterou koupila, neumí vůbec latinsky a z řečtiny zná jen pár slov.

Cestou domů dívka nepromluvila, a když jí Flavia omývala jemnou mořskou houbou odřeniny na krku a mazala ji Mordechajovým speciálním balzámem, taky mlčela. Až když ji vzala do své ložnice a oblékla jí měkkou žlutou tuniku, podívala se na ni dívka plaše a rozechvělým hlasem odrecitovala:

„Zdravím tě. Jmenuji se Nubia. Co pro tebe mohu udělat?“

„Ahoj, Nubie! Já jsem Flavia Gemina, dcera Marka Flavia Gemina, námořního kapitána! “

Nubia se na ni podívala prázdným pohledem a znovu zopakovala:

„Zdravím tě. Jmenuji se Nubia. Co pro tebe mohu udělat?“

Flavii došlo, že dívka nerozumí tomu, co říká. Nejspíš neuměla ani slovo latinsky.

„Flavia,“ řekla Flavia pomalu a ukázala na sebe. „Já jsem Flavia.“

„Flavia,“ opakovala Nubia váhavě.

„Ano! Máš hlad, Nubie?“

Nubia nerozuměla. Flavia otevřela pusu a ukázala si na ni. Holčička začala vyděšeně couvat.

Flavia naznačila žvýkání.

Nubii zasvitlo v očích a přikývla.

„Tak pojď! Půjdeme se spolu podívat do kuchyně, co Alma vaří! “ Flavia rychle sáhla po Nubiině ruce, ale ta polekaně ucukla. Bála se.

Flavia si vzpomněla, že Scuto se taky při každém prudkém pohybu přikrčil, když ho dostala. Tatínek jí vysvětlil, že se bojí, protože ho dřívější majitelé bili.

„Neboj se, pojď! “ řekla Flavia a pomalu popošla ke dveřím ložnice.

Nubia ji váhavě následovala dolů po dřevěných schodech a pak podél prosluněné zahrady do malé kuchyně.

Alma, dříve Flaviina chůva, převzala nedávno místo kuchařky. Předchozí kuchař Gusto zemřel, když na tržišti nakupoval pórek a přitom ho kopl do hlavy osel.

Z Almy se vyklubala skvělá kuchařka a byla den ode dne tlustší, jak pořád ochutnávala své vlastní výtvory. Když Flavia s

Nubii vešly, zrovna zase něco ochutnávala. Nakláněla se nad žhavými uhlíky kuchyňského ohniště a lžící mířila do kouřící pánve. Flavia ji pozdravila a pak představila Nubii.

„Almo, tohle je Nubia. Nubie, tohle je Alma. Dřív byla moje chůva.“

„Vítej, Nubie,“ řekla kuchařka a zlehka se uklonila. Normálně by hned tohle zubožené dítě objala a pořádně je k sobě přitiskla, ale varovali ji, aby se chovala k nové otrokyni zdrženlivě. Dokonce i Scuta teď na čas zavřeli do skladiště.

„Zrovna připravuju jídlo na tvou narozeninovou oslavu,“ řekla Alma, „takže si s vámi nemůžu povídat, ale tuhle je nějaké ovoce a chleba. Vemte si to na zahradu.“ A podala Flavii tác s nejrůznějším ovocem a nízkým kulatým bochníkem chleba.

Nubia ukázala na datle a řekla tiše řecky „datle“.

„Ano! Tak se řecky řekne datle!“ zaradovala se Flavia. „Rozumíš řečtině? Chceš datli?“ A dodala řecky: „Vem si.“

Nubia se na ni nevěřícně dívala. Pomalu, pomaličku natáhla ruku a vzala si datli. Zavřela oči, zvolna polykala a z obličeje jí přitom vyzařoval slastný pocit.

„Vem víc.“ Flavia neuměla řecky moc dobře, učila se teprve dva roky. Teď si zrovna přála, aby se bývala učila mnohem pilněji.

„Vem si velkou datli!“ zkusila to znovu. Nubia pochopila a s vážným výrazem si vzala další datli.

„Pojď na… na zahradu,“ řekla Flavia, když si vzpomněla, jak se řecky řekne zahrada. Dovedla Nubii na své oblíbené místo u fontány.

Nubia zůstala překvapeně stát a kulila oči na pramínek vody, který stříkal z měděné trubičky uprostřed mramorové nádrže. Pomalu k němu přiblížila prst, ale zase ucukla, jako by se spálila.

„Voda!“ řekla řecky. „Pít?“

„Ano! Můžeš se napít!“ vykřikla Flavia nadšeně a hned jí to předvedla.

Nubia dlouho pila a pak obrátila pozornost k tácu s jídlem.

Seděly s Flavií na mramorové lavici a pojmenovávaly postupně všechno jídlo: chleba, datle, broskev, hrozny, jablka. Pak se Nubia pustila do jídla. Brala to velmi vážně: dala si dva kusy chleba, hrozen vína, půl jablka a celou broskev. Nakonec dojedla všechny datle, co na tácu byly.

„Ráda datle?“ zeptala se Flavia.

„Ano, ráda datle,“ odpověděla Nubia plnou pusou.

„Radši už přestaň. Dost,“ zarazila ji Flavia řecky a pak přešla do latiny. „Za pár hodin budeme slavit moje narozeniny a Alma dělá spoustu dobrot. Přijde i Jonatán odvedle a jeho otec Mordechaj a sestra Miriam a pak samozřejmě můj otec a taky ty, takže se nepřejez.“

Nubia vážně pozorovala Flavii.

„Později spousta dobré jídlo,“ vysvětlovala Flavia řecky a povzdechla si, že nedávala při hodinách s učitelem Aristem dost velký pozor, aby se naučila jazyk líp.

Flavia rozhodně chtěla, aby se její oslava vydařila. Zasedací pořádek naplánovala tak, že Nubia bude ležet na boku vedle Miriam (ve starém Římě se hodovalo vleže na boku). Miriam vypadala jako velice klidná a tichá dívka. Ona sama bude na stejném lehátku jako Jonatán a otec s Mordechajem dostanou třetí.

„Ne,“ řekl otec rozhodným tónem. „To by nebylo vhodné uspořádání.“

„Proč ne?“

„Za prvé nejsi ještě dost stará na to, abys při jídle ležela na boku…“

Flavia zaprotestovala, ale otec zvedl dlaň a usmál se.

„Kdyby šlo o rodinnou oslavu, dovolil bych ti to, ale takhle ne. Kromě toho ses zmínila, že sousedé jsou cizinci. Z Judeje, ne?“

Flavia přikývla.

„Těm by mohlo být nepříjemné ležet při jídle. Budeme raději sedět, co říkáš, ty moje sovičko?“ řekl a s láskou jí pocuchal vlasy.

„Ano, pater,“ povzdechla si Flavia.

„A navíc,“ dodal ještě kapitán Geminus, „víš, že když paní pozve otrokyni, aby si lehla k jídlu, znamená to, že jí nabízí svobodu?“

Flavia zavrtěla hlavou.

„Počkej chvíli, než dáš Nubii svobodu. Alespoň do té doby, než se naučí trochu latinsky, aby se dokázala v Ostii zeptat na cestu,“ řekl tatínek a usmál se.

A tak Flavia pozměnila plány a zasedací pořádek.

Všichni se usadili kolem kulatého stolu, který otec s Caudexem přinesli z atria. Nubii Flavia posadila vedle Miriam a potěšilo ji, že se Jonatánova sestra na africkou dívku mile usmála.

Když se hosté usadili, rozdala jim Flavia věnce z břečťanu a fialek, které sama uvila. Mordechajovi se podařilo narafičit si věnec na špičku svého bílého turbanu a vůbec mu nevadilo, že se tomu Flavia s Jonatánem chichotají.

Kapitán Geminus nalil všem víno, pro děti hodně zředěné vodou, a pak si všichni připili na Flaviino zdraví. Nubia ohrnula hezký nosík, když víno ochutnala, ale za chvilku znovu usrkla.

Po přípitku se rozhostilo rozpačité ticho. Doktor seděl úplně bez hnutí v zeleném hedvábném kaftanu, zatímco Flaviin otec si pohrával prsty se záhyby své tógy. Flavia znepokojeně pohlédla ke kuchyni. Co mohlo Almu zdržet? Jonatán si potichu pískal nějakou melodii a pak mrkl na Flavii.

Konečně Alma přinesla první chod a pyšně ho položila na stůl: mořští šneci pečení v oleji s česnekem a pepřem. Šneci byli zasunutí zpátky do ulit a Alma podala každému stolovníkovi zvláštní lžičku s háčkem na jednom konci, kterým se šnek vytahoval ven.

„Můžeme to jíst, otče?“ zašeptal Jonatán a ohromeně zíral na malá zvířátka.

„Bůh udělal všechna stvoření čistá,“ zamumlal Jonatánův otec a zdvořile vzal do ruky jednoho šneka.

Flavia ukázala Jonatánovi, jak se šnek vyndává z ulity, a pak se dívala, jak její soused bázlivě bere ulitu do dvou prstů a napichuje obsah na háček. Pak ho chvíli zkoumavě pozoroval: šnek byl malý, zatočený, hnědý a jakoby gumový. Jonatán zavřel oči, zhluboka se nadýchl a dal sousto do pusy.

Žvýkal.

Otevřel oči.

Usmál se.

„Ňam!“ rozzářil se a dychtivě dojedl zbytek šneka. Miriam se také pod přísným dohledem otce odvážila ochutnat. Nubia přesně napodobovala Flavii a snědla všechny šneky, které měla na talíři.

Jonatán si otřel ruce do tuniky, na které už stejně přistálo pár kapek oleje s česnekem. Pak dopil sklenku vína, až to mlasklo. Nubia ho pozorně sledovala a potom si taky otřela ruce do tuniky a s mlasknutím dopila svou skleničku.

Flavia se usmála.

„Jako další chod máme myši nadívané sekanými prasečími vemínky,“ oznámila zvesela.

Mordechaj a jeho děti ztuhly hrůzou.

Nubia nereagovala.

„Flavie..napomenul Marcus dceru a blýskl očima.

„Dělám si legraci,“ zachichotala se Flavia. „Nejraději mám pečené kuře. A vy?“

Od té chvíle už všechno běželo jako po drátku. Všichni se uvolnili, smáli se, jedli pečená kuřata a vyprávěli si příhody o jídle a o tom, co jim kdo nabídl nejhoršího.

Mordechaj prý jednou našel v misce s dušeným masem ovčí oko. Večeřel tenkrát v Judeji s obchodníkem s velbloudy. Flaviin otec zase kdysi zhltnul skvělou rybí polévku v přístavu Massilia a nakonec na dně misky objevil shnilou rybí hlavu. Miriam zase zrovna minulý týden hluboce urazila svou hostitelku, když odmítla sníst tři křepelky, kterým žalostně visely z talíře připálené hla - vičky. A Flavia přísahala, že zná pekaře, který přidává do těsta mletou křídu a písek, aby ušetřil za mouku.

Jonatán je ale všechny překonal. Jednou si koupil v Římě na ulici masový koláč, a když ho žvýkal, narazil jazykem na něco tuhého a chrupavčitého. Vytáhl to z pusy a s hrůzou zjistil, že je to špička lidského prstu.

Všichni se zatvářili znechuceně a odsunuli talíře. Naštěstí už stejně měli hlavní chod za sebou. Kapitán Geminus dolil vinné sklenky a Alma vešla s moučníkem: datle a růžové půlměsíčky slaďoučkého vodního melounu.

Jonatán dostal po víně dobrou náladu a začal se trochu předvádět. Z datlí si udělal oči a z melounu rozesmátou pusu. Flavia se rozchechtala a dokonce i Nubia se poprvé usmála.

Jonatána úspěch povzbudil, takže si zastrčil zbylé šneky do nosních dírek. Flavia už smíchy hýkala, Nubia se hlasitě smála a Miriam kroutila očima. Mordechaj si hlasitě odkašlal.

„Když dovolíte, myslím, že se pomalu rozloučíme,“ řekl a významně se podíval na syna.

„Ale ještě předtím ti, Flavie, za nás za všechny přeju všechno nejlepší,“ a sáhl pod židli, aby odtud vytáhl velký kožený válec převázaný rudou stužkou.

Flavia hned poznala, že je to obal na svitky. Prsty se jí třásly nervozitou, když rozvazovala konec koženého pouzdra a vyndávala ven jeden ze svitků.

„Nejsou nové,“ upozornil Mordechaj. „Po pravdě řečeno mám dvě sady těchto svitků, a tak jsem si řekl, že můžu jednu postrádat.“

„Aeneida,“ vydechla Flavia s očima dokořán, když rozvinula papyrus. „Přesně takovou jsem si přála! Podívejte na ty krásné kresby!“ Byla nadšená.

Všichni odsunuli židle a shlukli se nad stolem, aby se mohli podívat na svitek a obdivovat obrázky.

„Flavie,“ pobídl kapitán dceru, „co řekneš?“

„Aáách. Děkuju, doktore Mordechaji, Jonatáne, Miriam. Takový drahý dar! Děkuju!“ A pak se otočila a řekla: „Podívej, Nubie, můžu tě učit latinsky. Budeme si spolu číst.“

Ale Nubia tam nebyla. Zmizela.

„Ach bože, já věděla, že to na ni bude moc,“ vykřikla Flavia. „Vždyť se teprve dneska dostala z otrokářské lodě!“

„Nedělej si starosti, Flavie,“ uklidňoval ji Mordechaj. „Možná bylo to jídlo příliš těžké. Asi je na latríně.“

Flavia se tam podívala, ale Nubii nenašla. Teď už se znepokojili i ostatní a začali prohledávat dům.

Mordechaj s Flaviiným otcem si vzali na starost přízemí, zatímco Jonatán, Miriam a Flavia hledali v prvním patře v ložnicích. Všichni měli ještě na hlavách věnce z břečťanu. Dveřník Caudex, který podřimoval v atriu, přísahal, že ven nikdo nešel. Alma umývala talíře v kuchyni a přímo viděla na zadní branku. Byla si jistá, že se k ní Nubia vůbec nepřiblížila.

Když prohledali celý dům, sešli se v atriu vedle domácí svaty ňky.

Flaviin tatínek si s vážným výrazem v obličeji sundal z hlavy věnec a řekl: „Chci se ujistit, že jsme prošli všechny místnosti, než se vydáme hledat ven.“

„Prošli,“ hlásily děti.

„Ano,“ přikývl Mordechaj.

„Ne,“ ozval se Caudex a podrbal se v podpaží.

Všichni se podívali na velikého otroka.

„Scuto je pořád ještě zavřený ve skladišti,“ zamumlal Caudex. „Kňučel a škrábal na dveře, abychom ho pustili…“

„A co pak?“

„A pak přestal a ztichl.“

Všichni se rozběhli ke skladu a kapitán Geminus opatrně otevřel dveře. Už se stmívalo a ve špižírně, která neměla žádná okna, bylo přítmí. Viděli jen obrysy nádob s vínem a obilím

zabořené do písku, aby se nepřevrhly. Stály jich tam desítky.

„Myslím, že ho vidím,“ řekl Flaviin otec. „Přineste lampu.“

Alma si pospíšila, donesla rychle hliněnou lampu na olej a podala ji kapitánovi, který s ní vešel dovnitř.

„U Neptunových vousů!“ zvolal potichu.

Ve zlatém světle lampy uviděli v písku na podlaze Scuta a Nubii. Leželi stočení do klubíčka a Nubia si opřela hlavu o Scutova huňatá záda. Věnec z kvítí dala psovi na uši. Když se všichni z domu shromáždili u dveří, Scuto maličko zvedl velkou hlavu, na které mu seděl nakřivo věnec. Ospale na ně zamžoural, zhluboka si povzdechl a spal dál.

O několik dní později doprovázeli Flavii její noví kamarádi k říčnímu přístavu. Šli se rozloučit s kapitánem Geminem, který se vydával na další plavbu.

Doktor Mordechaj šel s kapitánem Geminem vpředu. Flavia si uvědomila, když je tak před sebou viděla, že vypadají každý úplně jinak. Otec - světlovlasý Říman v tunice a modrém plášti, doktor - v exotickém turbanu, róbě a s plnovousem. Měli ale společnou vášeň - cestování. Mordechaj žil v Babylonu a v Jeruzalémě, kde kapitán Geminus nikdy nebyl, a kapitán zase navštívil mnoho zemí, o kterých Mordechaj jen četl.

Flavia byla ráda, že si rozumějí, protože ona sama se s Jonatánem taky spřátelila během několika dní.

Jonatán k ní teď chodil každé ráno a společně učili Nubii latinsky. Četli střídavě nahlas Aeneidu, vysvětlovali děj, anebo předváděli, o čem se ve svitku píše. Jonatán je obě dokázal snadno rozesmát. Pořád si dělal legraci. Flavia si uvědomovala, jak je to pro Nubii skvělé, že se může smát.

Nubia teď šla mezi Flavii a Jonatánem k přístavu a na vodítku vedla Scuta. Od Flaviiny oslavy se z malé otrokyně a psa stali nerozluční přátelé. Nubia dokonce odmítla spát v nové posteli, kterou jí nastěhovali do Flaviiny ložnice. Raději se každou noc stočila na zahradě ke Scutovi a spala venku.

Titus Cordius Atticus, tatínkův partner, šel s nimi do doků také. Pronajal si kapitánovu loď na čtrnáctidenní cestu do

Řecka. Chtěl navštívit město Korint a nakoupit keramiku, parfémy a bronz.

Cordius byl velmi bohatý obchodník, který bydlel naproti Geminovým v jednom z největších a nejkrásnějších domů v Ostii. Další dům měl v Římě a ještě statek na Sicílii. Navzdory všemu bohatství ale působil velmi smutným dojmem.

Otec Flavii vysvětlil důvod: Cordius před časem sloužil jako důstojník v Germanii a jeho rodinu v té době vyvraždili barbaři. Jeho milá žena, tři pěkní synové a maličká dceruška odešli na věčnost do podzemního světa. Cordius neměl nikoho, komu by odkázal celé své bohatství.

„Nepotřebuje už pracovat, nemusí cestovat za obchodem,“ řekl Flavii otec, „ale od té doby, co přišel o rodinu, nemá stání. Myslím, že cestuje proto, aby unikl z prázdných domů. Bohatství celého světa ti není k ničemu, když nemáš rodinu.“ Tatínek ji k sobě přivinul a pevně stiskl.

Poslední dobou však Cordius přece jen trochu pookřál. Občas jeho zachmuřený obličej dokonce roztál v úsměvu. Flavia věděla proč, ale musela slíbit, že o tom s nikým nepromluví. Cordius uvažovat o adopci svého mladého propuštěnce Liberta. Zaslechla to, když si o tom bohatý obchodník jednou povídal s jejím tatínkem.

„Nesmíš to nikomu říct,“ varoval ji otec. „Zatím si to rozmýšlí a nikdo o tom neví. Dokonce ani Libertus.“

Libertus byl původně otrok a sloužil v Cordiově domácnosti. Byl tak šikovný a nadějný, že mu jeho pán dal svobodu. Stále bydlel a pracoval v Cordiově domě, ale teď už dostával mzdu.

Flavia si říkala, že z Liberta může být jednou velice vhodný manžel pro nějakou dívku. Byl mladý, inteligentní a okouzlující. A kdyby ho Cordius jednoho dne adoptoval, bude taky neuvěřitelně bohatý.

A tak se Flavii moc líbilo, že ho vidí po boku Jonatánovy sestry Miriam. Považovala je za báječný pár a hned si představovala, co asi mladý propuštěnec Miriam říká. Snad že má oči jako ametysty a pleť z alabastru? Pak ale zaslechla cosi o „otroctví v Judeji“ a povzdechla si. Libertus si Miriam určitě nenamlouval.

Když prošli mezi dvěma skladišti a octli se na nábřeží, Flavia se zhluboka nadechla a nasála slaný vzduch. Nad řekou křičeli a kroužili rackové a rorýsi. Námořníci a přístavní dělníci kouleli sudy a nosili nádoby s vínem, otroci nakládali bedny na vozy a vojáci dohlíželi na pořádek. A to byla nejklidnější část dne.

Přístav Flavii vždycky vzrušoval, ale zároveň jí bylo i smutno. Každá loď znamenala nové dobrodružství, ale také odjezd. A Flaviin otec odjížděl často.

Pohled na otcovu malou loď Myrtillu ji také rozesmutnil. Jmenovala se totiž podle Flaviiny matky, která zemřela při porodu, když byly Flavii tři roky. Maličká dvojčátka zemřela taky. Byli to chlapci. Flavia tak zůstala sama s tatínkem a chůvou Almou.

Když se blížili k lodi, zdravili je z různých částí paluby tři statní Féničané. Byli to bratři a jmenovali se Quartus, Quintus a Sextus. Čtvrtý člen posádky Etiopan Ebenus vykoukl z podpalubí, když zaslechl pokřik ostatních. Jeho veselý obličej se leskl olejem.

Kapitán Geminus i obchodník Cordius měli své věci už naložené. Navštívili také chrám Castora a Polluxe, aby obětovali bohům a požádali o zdar své plavby. Teď vál příznivý vítr a nastal čas vyplout.

Flaviin otec pružně vyskočil na lodní můstek, aby provedl poslední kontrolu na lodi, zatímco Cordius dával Libertovi pár nezbytných pokynů. Mladý propuštěnec je brzy opustil a spěchal domů. Flavii to bylo líto; viděla, že Miriam ho doprovází pohledem, dokud jí nezmizel z očí.

Najednou si všimla, že se Nubia celá třese. Asi se tady v přístavu bojí. Maličká otrokyně objala Scuta, který ji hned začal pusinkovat, a to ji trochu uklidnilo.

Kapitán Geminus se za chvilku vrátil na pevninu a položil Flavii ruku na rameno.

„Tak abych vyrazil,“ řekl s úsměvem a pak vážným hlasem dodal: „Víš, že se o tebe trochu bojím od té příhody se psy. Tvůj učitel tu tenhle měsíc není, aby se o tebe staral, Caudex už je dost pomalý, a kdyby si měla Alma poradit se smečkou zdivočelých psů, nebo dokonce s nějakými únosci…, nevím, nevím…“

„Neboj se, pater. Nebudu tu sama. Doktor Mordechaj bydlí hned vedle a Jonatán s Nubií mi budou dělat společnost. A taky máme Scuta.“

„No jo, našeho zuřivého hlídače.“

Oba se podívali na Scuta, který drhnul Nubii tvář svým vlhkým jazykem. Kapitán Geminus se usmál a zavrtěl hlavou.

„No, jestli uslyším, že ti hrozilo sebemenší nebezpečí, odvezu tě příště k bratrovi!“

„Neboj se, pater. Jonatán se mnou bude celý den na zahradě a budeme se střídat ve čtení Aeneidy. Učíme Nubii latinsky.“ Flavia si přitáhla Nubii k sobě a objala ji.

„Dobrá, dobrá…“ Flaviin otec políbil dceru do vlasů, rozloučil se s ostatními a pak spolu s Cordiem nastoupili na loď.

Posádka zakrátko navedla loď s použitím vesel na říční plavební kanál. Proud Myrtillu rychle unášel k ústí řeky. Flaviin otec stál u kormidla a svíral kormidelní pádlo.

Flavia obvykle zůstala stát na nábřeží a dívala se za lodí, dokud nezmizela. Tentokrát ale odešla dřív, protože Nubia se pořád hrozně třásla. Raději ji vzala domů. Tatínek měl dost práce u kormidla, ale než se Flavia s Nubií vydaly zpátky, viděly, jak se ještě jednou obrátil a naposledy jim zamával.

Do ulice U Zelené fontány přišly brzy po poledni. Jejich ulice byla jako jedna z mála v tomhle rušném městě tichá a klidná.

Teď, v největším horku, tu neviděly skoro nikoho. Jen Libertus stál u obecní kašny uprostřed křižovatky. Zamávali mu, když ho míjeli, a Flavia si všimla, že Miriam se na něj plaše usmála.

Nubia se přestala třást, jakmile opustili přístav. Teď šla s Jonatánem, který ji cestou učil latinská slovíčka. Ukazoval kolem sebe a pojmenovával všechno, co viděli.

„Dveře.“

„Dveře,“ opakovala Nubia.

„Lev,“ ukázal Jonatán na klepadlo.

„Lev.“

„Obrubník.“

„Obrubník.“

„Fontána.“

„Fontána. Voda?“

„Ano! Voda! Správně!“ povzbuzoval ji Jonatán.

„Ulice.“

„Ulice.“

„Nešlápni do toho!“

„Nešlápni do…?“

„Tohle vypadá jako koňské kobližky, ale lidi taky vylívají z oken nočníky…, je to nějaké mokré. Pojďme radši na chodník.“ Nubia mlčky kývla.

„Chodník.“

„Chodník,“ opakovala.

„A co je tohle? Krev?“

„Krev,“ řekla Nubia a ukázala na řádku krvavých kapek, které vedly ke dveřím Jonatánova domu.

Kapky krve byly velké asi jako malá mince, měly jasně rudou barvu a pořádně děti vyplašily. Flavia se sehnula a dotkla se jedné, ale Jonatán už utíkal podél krvavých stop, které vedly přímo ke dveřím jejich domu.

„Otče, dveře jsou otevřené!“ zavolal přes rameno.

„Nechoď dovnitř,“ křikl Mordechaj, „můžou tam být zloději! “

Pozdě. Jonatán už mizel ve dveřích. Mordechaj s Miriam utíkali za ním.

Když doběhli k domu, Jonatán právě ustupoval ven. Byl bledý jako stěna, chvíli se na ně beze slova díval, pak se předklonil a pozvracel se na dláždění.

„Všichni zůstaňte venku,“ řekl Mordechaj polekaně, ale Miriam už se protlačila kolem něj. Hlasitý výkřik rozčísl nehybné odpolední ticho.

„Je mrtvý,“ vzlykala Miriam.

Mordechaj si pospíšil dovnitř. Flavia, Nubia a Scuto se taky dali do pohybu, ale Jonatán jim v tom zabránil.

„Náš hlídací pes Bobas,“ řekl tiše. „Nedívejte se na to. Někdo mu uřízl hlavu a odnesl ji pryč.“

„Kdo další byl ve vašem domě?“ zeptala se Flavia o hodinu později.

Seděla s Nubií a Jonatánem na zahradě a snažila se ho utěšit. Miriam nesnesla pohled na krvavou skvrnu na podlaze, a tak ji otec raději odvedl na pár dní k příbuzným na druhý konec města.

Nubia objímala jednou rukou Scuta kolem krku. Dětem se podařilo vysvětlit jí, co se stalo, a ona se rozhodla, že Scuta ochrání, aby nedopadl stejně.

„V domě nikdo nebyl,“ odpověděl Jonatán pochmurně.

„Co otroci?“

„My žádné nemáme. Otec si myslí, že to není správné mít otroky.“

„Ale říkal jsi, že maminka umřela, když jsi byl malý. To nemáte ani chůvu nebo kuchařku?“

„Ne. Žijeme jenom ve třech.“

„Kdo uklízí?“ zeptala se udiveně Flavia.

„Já,“ odpověděl Jonatán hrdě. „Ataky se starám o zahradu. Miriam nakupuje a trochu vaří. A Bobas byl náš dveřník a ochránce..Kousl se do rtu a Flavia honem řekla:

„Ztratilo se něco?“

„Ne. Když jsme Bobase pohřbili, prohledali jsme dům. Nic nechybí. Spíš něco přibylo. Tohle jsem našel v atriu nedaleko Bobasova těla…“ Jonatán jí ukázal malou kostičku z křemene, na které byla vyškrábaná kolečka. Nubia ji vzala do prstů a udiveně si ji prohlížela.

„Co je to?“ zeptala se.

„Jedna z dvoudílné sady kostek,“ vysvětlila jí Flavia. Předvedla, jak se s kostkami hází, a řecky dodala: „Hra. o peníze.“

„Naše není. Tatínek by se moc zlobil, kdyby zjistil, že já nebo sestra hrajeme hazardní hry.“

„Dobře to schovej,“ řekla Flavia a vrátila mu kostku. „Mohla by to být důležitá stopa.“ Zamyšleně se zadívala do koruny fikovníku.

„Proč zabili Bobase, když nic neukradli?“

„Hm…“ zahučel Jonatán, ale víc neřekl. Ulomil kousek větvičky a začal s ní bezmyšlenkovitě čárat do písku.

„Proč? Řekni,“ naléhala Flavia. Myslela na krásného Bobase, který měl tak milé hnědé oči a přátelskou povahu.

„My., asi sis všimla, že jsme jiní než vy. Vyznáváme jiné náboženství.“

„Jste Židé, ne?“ zeptala se Flavia a Jonatán přikývl.

„Tam, kde jsme dřív žili, nás neměli rádi. Proto jsme se přestěhovali sem. Na kraj města. Kde nás nikdo nezná… a kde nás nikdo nebude obtěžovat. Bývalí sousedé nám psali po zdech našeho domu a jednou házeli na otce smradlavá vejce.“

„Myslíš, že Bobase zabili ti bývalí sousedé?“

„Možná…“ řekl Jonatán a pokrčil rameny. Nechtělo se mu o tom mluvit.

„Proč vás tak nenávidí?“ chtěla vědět Flavia. „Tady v Ostii žije hodně Židů. Viděla jsem nedaleko přístavu jejich kostel.“

„Synagogu,“ opravil ji Jonatán tiše a zase čmáral do písku. Bylo jasné, že ho tenhle rozhovor uvádí do rozpaků.

„Já bych zkrátka chtěla ten zločin vyřešit,“ oznámila rozhodným hlasem Flavia. „Ať to udělal, kdo chtěl, je to zločinec a musí se chytit“

Nubia je celou dobu poslouchala a pak je oba překvapila.

„Zlý člověk. Zabít psa. Najít ho,“ prohlásila rozčileně. Z temných očí jí šlehaly blesky a stiskla Scuta tak silně, až zakňoural a zakoulel očima.

Flavia se podívala na Nubii a pak na Jonatána.

„Chceš zjistit, kdo zabil vašeho psa?“ zeptala se ho.

„Ano,“ odpověděl Jonatán odhodlaně.

„Tak domluveno,“ prohlásila Flavia pevným hlasem. „Vyřešíme tu záhadu a najdeme pachatele.“

Flavia se rozhodla, že pátrání zahájí výslechem svědků, kteří mohli něco vidět nebo slyšet. S navoskovanou tabulkou v ruce a s Jonatánem a Nubií po boku vyrazila do kuchyně za Almou. Kuchařka je ujistila, že během jejich nepřítomnosti nezaslechla nic podezřelého. Připustila však, že Bobas štěkal tak často, že už ho přestala vnímat.

Pak se vydali hledat Caudexe. Našli ho na zahradě, jak odstřihuje uschlé květy růží. Na jejich otázky přiznal, že v době, o kterou se zajímají, dřímal.

„Jen jsem se na chvilku natáhl ve svém pokoji, jako vždycky po obědě,“ vysoukal ze sebe po jistém váhání. „Kdyby někdo zaklepal na naše dveře, určitě bych to slyšel.“

Jako poslední svědek přicházel v úvahu Libertus, Cordiův propuštěnec. Flavia si vzpomněla, že stál v rohu u fontány, když se vracel i z přístavu.

Podařilo se jim zastihnout ho zrovna u dveří, když odcházel z domova do lázní.

„Kolem poledne?“ opakoval, když se k němu děti na ulici přidaly a vyptávaly se. „Ano, vlastně jsem opravdu někoho zahlédl. Bylo to chvíli předtím, než jste přišli od řeky. Zrovna jsem pil u fontány a kolem utíkal nějaký muž. Vypadal hrozně vyděšeně a v ruce nesl kožený vak. Na ten vak se pamatuju docela jistě. Nějak mi připomněl Persea s hlavou Medúzy.“

„Kterého Persea?“ zeptala se Nubia šeptem Flavie.

„Perseus byl hrdina, který zabil obludu Medúzu. Uřízl jí hlavu,“ Flavia naznačila rukou seknutí, „a pak ji strčil do pytle, aby nebyla vidět.“ Přehrála i tuhle scénu a pak ještě řecky dodala: „Je to mýtus. Hlava obludy v pytli.“

„Perseus zabil,“ pochopila Nubia.

„Ano, Perseus ji zabil,“ přikývla Flavia, obrátila se na propuštěnce a vážným hlasem řekla: „Liberte, dneska někdo zabil Jonatánova hlídacího psa a uřízl mu hlavu. Hlava se nenašla.“

„U Herkula!“ Libertus se překvapením zajíkl a zůstal stát jako opařený. „Přesně takový dojem jsem měl: hlava v pytli.“

„Jak ten člověk vypadal?“ zeptal se Jonatán.

„Tak normálně,“ řekl Libertus, pokrčil rameny a pak vykročil. „Oholený, středně velký, světlá tunika, krátký tmavý plášť - nic moc dalšího si nepamatuju.“

Blížili se do centra, lidí na ulicích přibývalo. Vyhýbali se, aby nechali projet člověka s károu plnou melounů.

„Už musím běžet,“ loučil se Libertus, „mám se v lázních s někým sejít

„Poslední otázka,“ zadržela ho Flavia. „Nepamatuješ si, kam na křižovatce běžel? Do přístavu, ke hřbitovu, nebo na fórum?“

„Ano, to si pamatuju,“ řekl Libertus a zamyslel se. „Vzpomínám si, že mě to v té chvíli překvapilo. Běžel k pohřebišti.“

Cikády ospale povrzávaly mezi stébly vybledlé trávy. Na pohřebišti bylo horko, slunce stálo vysoko. Flavia, Jonatán a Nubia vystrašeně postupovali prašnou cestou lemovanou cypřiši a hrobkami. Scuto pobíhal kolem nich. I když jejich domy sousedily se hřbitovem, oni teď přišli hlavní bránou, kudy musel utíkat muž s koženým vakem. Cesta se moc nepoužívala, hrobky kolem ní byly zarostlé a neudržované.

Tu a tam se tyčily obvyklé hromady odpadků, které se většinou vyskytovaly za hradbami římských měst: rozbitá keramika, staré sandály, polámaný nábytek a oblečení, které už bylo tak roztrhané, že se nehodilo ani na výprodej.

„A co divocí psi, kteří nás nedávno napadli?“ zeptala se Flavia a nervózně se rozhlížela. „Nechci je zase potkat.“

„Už jsem tady na hřbitově mockrát lovil a nikdy jsem je nepotkal. Budeme to muset risknout. Chceme přece najít stopy, dokud jsou čerstvé.“

Cestou se rozhlíželi napravo, nalevo a hlavně se dívali na zem, jestli neobjeví nějaké kapky krve. Scuto, který ještě před chvílí lítal sem a tam a všude čmuchal, se teď v odpoledním horku táhl prostředkem cesty se svěšeným ocasem. Pak se najednou zastavil, podíval se doprava a zavrtěl ocasem.

„Podívejte tamhle,“ řekl Jonatán a ukazoval. „Něco vidí.“ Scuto je vedl kolem hrobek, až přišli na mýtinku mezi borovicemi a cypřiši. Vedle maličké hrobky tam seděl tmavovlasý muž ve světle žluté tunice. Měl zkřížené nohy a seděl k nim zády. Ramena se mu třásla a děti slyšely, jak vzlyká.

Když přišly blíž, muž je uslyšel a otočil se. Byl v obličeji celý červený od pláče a jeho pusa vypadala jako tragická divadelní maska - koutky stočené dolů. Huňaté obočí mu srůstalo nad nosem do jedné čáry. Flavia nikdy neviděla nešťastnějšího člověka.

Jakmile je ale uviděl, vjela do něj zuřivost. Vyskočil, ukázal prstem na Scuta a křičel:

„Jděte s tím zvířetem pryč! Jděte s ním pryč, nebo ho zabiju! Nenávidím psy. Všechny je nenávidím.“

Plačící muž si zlostně otřel nos o předloktí a sehnul se. Popadl borovou šišku, napřáhl se a hodil ji po Scutovi. Netrefil a znovu se s pláčem rozkřikl: „Jděte pryč!“

Začal hledat další šišky, ale děti už se otočily a rozběhly se k cestě. Scuto skákal za nimi a pořád ještě vrtěl ocasem, jako by to byla hra.

„Běží za námi?“ zasupěla Flavia, když dorazili zpátky na cestu.

„Ne, myslím, že ne,“ řekl Jonatán. Trochu sípal. Flavia na něj čekala a poplácávala zatím Scuta tak jako Nubia.

„Neboj se, Scuto,“ uklidňovala ho, „my tě nedáme. Ochráníme tě před tím zlým člověkem.“

„Ne zlý člověk,“ ozvala se Nubia potichu.

Jonatán i Flavia se na ni překvapeně podívali.

„Smutný člověk,“ řekla Nubia.

„Ale to je ten, kdo asi zabil Bobase!“ vykřikl Jonatán.

„Možná máš pravdu,“ souhlasila Flavia.

„Jenže jak se o tom přesvědčíme?“ dumal Jonatán.

„Mám nápad!“ ozvala se za chvíli Flavia. „Schováme se a počkáme, až se bude vracet do města. Ty, Jonatáne, ho budeš sledovat. Zkus zjistit, kdo to je a kde bydlí. Já s Nubií se pak vrátíme k hrobce a zkusíme najít nějaké stopy. Potom se všichni sejdeme u nás doma. Platí?“

„Ano, to zní rozumně. Počkáme tamhle ve stínu vedle hrobky…“

Sedli si do měkké vrstvy prachu a borových jehliček a zády se opřeli o velkou polorozpadlou hrobku. Nebyli z cesty vůbec vidět, protože je stínily velké voňavé keříky tymiánu a kopru, ale sami viděli dobře. Nikdo jim nemohl uniknout. Dlouho se nic nedělo. Slyšeli jen pomalé vrzání cikád a Scutovo pravidelné oddychování.

Flavia si prohlížela okolní hrobky. Vypadaly jako malé domečky s dveřmi a bylo v nich dost místa, aby se mohly pořád přidávat další urny. Některé měly nad dvířky nápisy, jiné zas obrázky na vnějších zdech, jako například hrobka u cesty, na které bojovali dva vybledlí gladiátoři.

Flaviina rodina měla hrobku o kousek dál. Geminové žili v Ostii už tři generace. Často s tatínkem k hrobce chodili, aby uctili památku maminky i malých bratříčků.

Chudí lidé měli místo hrobky jen hliněné amfory napůl zahrabané do písku. Do amfor se mohlo přilévat víno, které osvěžilo popel mrtvých.

Po cestě pomalu prošel směrem do města muž s oslíkem. Naložil mu na záda celou hromadu palivového dříví. Děti slyšely, jak si muž prozpěvuje a povídá si něco sám pro sebe. Pak zmizel a cesta zůstala zase prázdná.

„Myslím, že tudy nepůjde,“ zašeptala nakonec Flavia Jonatánovi. „Leda bysme ho propásli…“

„Ne, nepropásli jsme ho. Počkejte tu. Podívám se, jestli je pořád j eště u hrobky .“

Odplížil se, ale za chvilku byl zpátky a už se neschovával.

„Je pryč,“ oznámil kamarádkám, „ale musíte se jít se mnou podívat na tu hrobku. Rychle!“

„Bohům podsvětí,“ četla Flavia. „Zasvěceno památce mé ubohé Avity, která zemřela v osmi letech…“

Všichni tři i Scuto stáli před maličkou hrobkou, zatímco Flavia četla latinský nápis na miniaturních dvířkách.

„Tady je obrázek,“ řekl Jonatán a všichni popošli kolem hrobky, aby si prohlédli obraz z boku. Někdo tam namaloval holčičku na pohřebním podstavci obklopenou truchlícími. Měl tak jasné a veselé barvy, že to působilo zvláštně.

„Malá holčička, “ řekla Nubia smutně.

„Ano,“ přikývla Flavia. „Asi jeho dcera. Ale kam odešel?

Ven se dá jít jenom po cestě.“

„Jestli…“ ozval se Jonatán, „jestli jeho dům nesousedí se hřbitovem jako naše domy.“

„To by ale znamenalo, že bydlí v naší ulici,“ řekla Flavia.

„Jak bychom to jenom zjistili,“ dumal Jonatán a žvýkal stéblo trávy.

„Já vím, koho se zeptáme!“ vykřikla Flavia.

Stáli ve Flaviině kuchyni, pochutnávali si na hroznovém víně a popíjeli chladnou vodu z keramických pohárků. Scuto se taky pořádně napil ze své misky.

Alma se naklonila nad ohniště, zamíchala kuřecí polévku s ječmenem a pokyvovala hlavou.

„Ano, vzpomínám si na nějakou malou holčičku. Její otec byl námořník. Bydleli tady v naší ulici. Otec holčičku miloval a nerad od ní odjížděl. Ano, jmenovala se Avita. Avita Procula. A on se jmenoval Publius. Publius Avitus Proculus. Před týdnem, možná před dvěma se vrátil z plavby a zjistil, že je mrtvá.“

Alma sáhla nahoru a utrhla kousek rozmarýnu ze svazku, který visel od stropu.

„Ona bydlela v naší ulici?“ zeptal se Jonatán.

„Ano,“ přikývla Alma a rozdrolila koření do polévky. „Bydlela v tom domě, co stojí v zatáčce.“

„A víš, jak zemřela?“ chtěla vědět Flavia.

„Ale ano,“ povzdechla si Alma a znovu zamíchala polévku. „Neřekla jsem ti to, zlatíčko. Nechtěla jsem, abys z toho měla noční můru..

Všichni se otočili na Almu. Kuchařka přestala na chvilku míchat a vážně se na ně podívala. „Zemřela hrozným způsobem a ve velikých bolestech na vzteklinu.“ A když se na ni všechny děti nechápavě dívaly, dodala tiše: „Kousl ji vzteklý pes.“

„Vzteklina,“ řekl Mordechaj, „je hrozná nemoc.“ Stál skloněný nad stolem s mramorovou deskou ve své pracovně a hledal cosi v lékařských svitcích.

„Příznakem vztekliny je hydrofobie neboli strach z vody. Lidé, kteří mají vzteklinu, se hrozně bojí vody, dokonce i svých

vlastních slin.“

Jonatán, který stál za otcem, si nechal z pusy vytéct pár bublinek slin, pak na ně zašilhal a rozevřel oči hrůzou. Flavia s Nubií se snažily nesmát. Mordechaj pokračoval:

„Nemocní také ztrácejí chuť k jídlu..

Jonatán předstíral, že odmítá pomyslný talíř.

„.a trpí halucinacemi.“

Jonatán znovu rozevřel oči doširoka, neslyšně zaječel a divoce ze sebe setřepával imaginární hmyz. Flavia se kousla do rtu, aby se nerozesmála. Nubia si zacpala pusu rukou.

„.a nakonec ochrnou.“

Jonatán rozhodil ruce do stran, ztuhl a zašilhal. Dívky už to nevydržely a vybuchly. Mordechaj se na ně krátce podíval.

„Jonatáne, prosím,“ napomenul syna, aniž se otočil, „to není nic k smíchu.“ A četl dál. „Nemoci se někde také říká rabies, což značí ,řádění‘. Hmmm. Podívejme se, co říká Plinius - mám tu někde nový díl.“

„Kdo je to Plinius?“ zeptala se Flavia.

„Admirál římského loďstva a skvělý historik,“ řekl Mordechaj a přehraboval se ve svitcích na stole. „Zrovna dokončil vynikající Přírodovědu o třiceti sedmi svitcích. Bydlí na pobřeží jižně odsud. A. tady je!“

Jonatánův otec podržel svitek u lampy, protože se blížil soumrak a světla rychle ubývalo.

„Ano!“ tady je Pliniův text o vzteklině: „Pro lidi je nejnebezpečnější v době, kdy svítí psí hvězda“ - to je zrovna teď - „tehdy ji nejsnáze chytí. Způsobuje fatální hydrofobii., jako prevenci míchejte psům do žrádla kuřecí trus“

Jonatán zkřivil obličej a vyplázl jazyk.

Mordechaj se shovívavě usmál, když se rozřehtali, ale pak najednou sykl, aby byli zticha.

Zaslechli podivný křik a psí štěkot.

„Už jsou zase na hřbitově,“ vykřikl Mordechaj a stiskl čelisti, „ale tentokrát jsem na ně připravený.“

Doktor vyběhl z pracovny a běžel po schodech nahoru.

Málem zakopl o dlouhý kaftan. Jonatán, Flavia a Nubia utíkali za ním do ložnice s jedním úzkým okénkem. Na osmihranném stolku ležela hromádka kamenů a hned vedle luk a šípy. Mordechaj vystrčil hlavu ven a děti slyšely, že zamručel.

„Jsou tam!“ Sáhl po luku a šípu a zamířil.

Jonatán s Flavií se strkali, aby také viděli, ale okénko bylo moc malé. Mordechaj jim zacláněl.

„Honem do druhé ložnice!“ křikl Jonatán. „Tam je taky okno. Za mnou!“

CDT

Svitek VIII

Děvčata běžela za Jonatánem do druhé úzké ložnice s jasně žlutými stěnami. Doběhli k oknu a Jonatán z něj vytrhl dřevěnou vyřezávanou okenici, která těsně zapadala do rámu. Vykoukli ven a ještě zahlédli Mordechajův šíp. Mířil do smečky psů pod vysokou borovicí.

Netrefil se.

Psi se motali kolem kmene, hlasitě štěkali a koukali nahoru do koruny.

„Zkus to prakem, “ radila Flavia.

„Nemůžu, není tu dost místa na roztočení. Musel bych být venku.“

Všichni tři se alespoň natlačili obličejem do úzkého okénka.

„Na co štěkají?“ ptal se Jonatán. „Z druhé strany kmene něco je…“ V šeru nebylo dost dobře vidět.

„Vidím ruce. Nebo možná tlapky,“ řekla Flavia.

„Kluk,“ ozvala se Nubia.

„Ne, to nemůže být kluk. Podívej, jak rychle šplhá,“ namítal Jonatán.

„To musí být opice,“ vydechla Flavia.

Psi přestali štěkat a taky se zájmem sledovali pohyb ve větvích.

Stvoření se najednou přesunulo kolem kmene, takže uviděli proti nažloutlé obloze jeho obrys. Nebyla to opice, ale chlapec. Nemohlo mu být víc než osm let.

Děti ho překvapeně pozorovaly. Nesrozumitelně něco vřískal dolů na psy: nekřičel strachy, posmíval se jim. Psy to vydráždilo a rozštěkali se ještě zuřivěji.

Z okna vylétl další šíp a zasvištěl mezi psy. Tentokrát našel svůj cíl. Jeden pes vyštěkl, vyskočil do vzduchu a spadl na zem s šípem zaraženým do břicha. Ostatní psi ho očuchali, a když další šíp zasáhl vůdce smečky, utekli do lesa. V prachu se svíjeli dva psi a vysoko v koruně stromu se malý chlapec pevně držel kmene.

„Pojďte mu pomoct!“ vykřikl Jonatán a už utíkal dolů ze schodů s děvčaty v patách.

Mordechaj spěchal za nimi.

„Počkejte!“ volal. „Nechoďte ven! Psi ještě nejsou mrtví. Můžou být nebezpeční.“

„Ale musíme pomoct tomu klukovi,“ protestoval Jonatán.

„Ano, ano, já vím,“ řekl mu otec, když seběhli pod schody. „Proto jsem vzal s sebou tohle…“ všichni se podívali, co Mordechaj drží v ruce. Byl to velký zahnutý meč. Naleštěná čepel se třpytila jako zrcadlo. V nejtenčím místě byla ostrá jako břitva.

Na zadní stěně domu nebyla žádná okna, a tak děti vyběhly znovu po schodech nahoru, aby se zase mohly dívat z okna ložnice. V nejasném světle viděly Jonatánova otce, jak opatrně vychází ze zadních dveří. Jeho bílý turban svítil v šeru. Pod turbanem zahlédly modrá ramena a lesklou čepel.

Pomalu se blížil ke stromu, občas se podíval na chlapce, ale jinak nespouštěl oči ze zraněných psů. Vůdce smečky tiše odfukoval. Šíp mu projel nohou a připíchl ho k zemi. Druhé zvíře byla fenka a svíjela se v agónii. Šíp ji zasáhl do břicha. Ostří meče zasvištělo a proťalo fence hrdlo, aby ukončilo její trápení.

Vůdce smečky - veliký černý mastif se poplašil, zazmítal se a přitom se mu podařilo vykroutit šíp ze země. Teď stál celý přikrčený přímo proti Mordechajovi. Odhaloval ostré žluté zuby, z kterých kapaly sliny. Zlomený šíp mu trčel ze zadní nohy.

Mordechaj cosi mumlal uklidňujícím tónem, ale děti nerozuměly, co říká. Na psa to nemělo žádný účinek.

Hrozivě zavrčel a skočil Mordechajovi přímo do obličeje.

Jonatánův otec instinktivně zareagoval. Zkrvavený meč

znovu zasvištěl a oddělil psí hlavu od těla.

Všichni na okamžik ztuhli. Pak se Flavia s kamarády rozběhla ze schodů a vyřítila se zadními dveřmi ven.

Když k Mordechajovi doběhli, stál pořád ještě na stejném místě. Díval se na oba mrtvé psy a třásl se.

„Vezmu ten meč, otče,“ řekl tiše Jonatán.

„Ne!“ zarazil ho Mordechaj a zprudka zavrtěl hlavou. „Jestli měli vzteklinu, bude nakažená i krev.“ Popošel k trsu ostré trávy a očistil o ni čepel.

Flavia ucítila, že ji někdo tahá za ruku. Nubia ukazovala do koruny stromu. Chlapec lezl dál a dál. Místo aby seskočil a poděkoval jim za záchranu, utíkal.

„Pojď dolů,“ volala na něj Flavia. „Psi jsou mrtví. Už nehrozí žádné nebezpečí

„Už ti neublíží,“ dodal Jonatán.

Chlapec neposlechl. Dolezl k silnějším větvím a posouval se teď po jedné z nich. Držel se jí bosýma nohama skoro tak pevně jako rukama. Mordechaj s dětmi zespoda fascinovaně sledoval, jak se na větev postavil, chvíli nehybně stál a pak skočil dva metry do dálky směrem ke koruně další borovice. Zachytil jednou rukou jakousi větev, ale byla tenká a začala se nebezpečně ohýbat. Děti vyjekly, ale to už chlapec letěl dál. Využil hybnou sílu a zhoupl se na další větev.

K sousednímu stromu to měl dokonce ještě dál, ale chtěl se dostat do lesa.

„To nedokáže,“ vydechla s hrůzou Flavia, když viděla, jak se kluk chystá k dalšímu skoku.

„Možná že jo,“ šeptl Jonatán.

Kluk skočil.

Jako by se na okamžik zastavil ve vzduchu. Čtyři obličeje zvrácené nahoru v tu chvíli také ztuhly.

Vtom se stalo něco neskutečného - kluk se zachytil té nejtenčí borovicové větve a už se na ní zhoupl k další, silnější větvi. Vtom ale všichni zaslechli zlověstné zapraskání. Větev sletěla na zem a kluk s ní.

„Je to zázrak, ale zdá se, že nemá nic zlomeného,“ mumlal si Mordechaj, když chlapce prohmatával. „Jonatáne, můžeš sem přitáhnout lampu?“

Všichni stáli kolem chlapce, který ležel na lehátku ve žluté ložnici. Měl zavřené oči a byl hrozně bledý, ale dýchal. Jonatán přitáhl stojací lampu blíž k posteli. Dával velký pozor, aby z ní nevyšplíchl horký olej.

V plném světle teď viděli, že chlapec je v obličeji strašně špinavý. Přes tváře se táhly pruhy špíny a v zacuchaných vlasech měl spoustu prachu a větviček. Jeho roztrhaná tunika páchla podivnou směsicí zoctovatělého vína a smůly.

Kluk najednou otevřel oči. Ve světle lampy se zeleně leskly a čišel z nich strach. Za chvilku zbystřil a bylo na něm vidět, že se bojí.

„Mír s tebou,“ řekl Mordechaj, lehce se uklonil a dodal: „Každý cizinec je naším hostem.“

Kluk se chtěl zvednout, ale doktor ho jemně zatlačil zpátky do pruhovaných polštářů.

„Opatrně, chlapče,“ řekl tichým hlasem. „Ošklivější spadl a je to zázrak, že sis nepolámal kosti.“

Kluk se tedy položil a rozhlédl se kolem sebe, jako by odhadoval, jakou má šanci utéct.

„Jonatáne, chleba prosím..řekl Mordechaj.

Jonatán podal otci tác s kulatým plochým chlebem. Mordechaj kus utrhl a nabídl ho chlapci.

Ten ani na chvilku nezaváhal. Vysunul ruku zpod deky, vzal kus chleba, v rychlosti k němu přičichl a pak ho skoro celý najednou spolkl. Flavia si všimla, že má olámané a špinavé nehty.

Mordechaj opatrně položil tác na lehátko. Chlapec si vzal další kus chleba a zhltnul ho. Jedl jako pes - jednou dvakrát kousl, potom hodil hlavou dozadu a spolkl skoro nerozžvýkaný kus jídla. Mezi jednotlivými sousty se neustále podezíravě rozhlížel kolem sebe, jako by se bál, že mu někdo z lidí u postele v kteroukoli chvíli může kus jídla ukrást.

Když dojedl celý chleba, vypil plnou sklenici studené vody, otřel si pusu rukou a odhodil deku, že půjde.

„Ne, ne,“ řekl Mordechaj potichu a znovu ho zatlačil do polštářů. „Teď nemůžeš odejít. Venku už je tma. Dám vědět tvé rodině, že jsi v pořádku. Jak se jmenuješ? Kde bydlíš?“

Chlapec se na něj mlčky díval a pevně svíral rty.

„Rozdělili jsme se s tebou o chleba,“ pronesl Mordechaj slavnostním tónem. „Teď jsi pod naší ochranou. Řekni nám, prosím tě, jak se jmenuješ.“ Povzbudivě se na něj usmál.

Chlapec mlčel.

„Nerozumí nám,“ řekl Jonatán.

Chlapec ho sjel zuřivým pohledem.

„Ale rozumí. Myslím, že ano,“ mínil Mordechaj. „Chlapče, mohl bys prosím otevřít ústa?“

Kluk ho spaloval pohledem.

„Prosím,“ opakoval Mordechaj tiše.

Kluk pomalu otevřel pusu. Mordechaj vzal opatrně jeho bradu palcem a ukazovákem, otevřel pusu ještě víc a pak se do ní podíval.

Za chvíli ji zase zavřel a s vážným výrazem v obličeji se podíval na ostatní.

„Rozumí dobře, ale nemůže odpovědět. Někdo mu vyřízl jazyk.“

Děti zmlkly. Zpráva je ohromila. S hrůzou pozorovali neznámého chlapce, který se teď na ně vzdorovitě díval. Flavia si všimla, že se mu oči plní slzami. Uvědomila si, že musí být strašně zraněný i ve své duši. Honem přemýšlela, co udělat.

„Myslím, že jsem tě zahlédla u fóra, viď?“ optala se jakoby mimochodem. „Sedáváš u vetešníkova stánku…“ Nezmínila se o tom, že tam žebrá.

Kluk ji chvíli podezíravě pozoroval a pak trochu kývl. Jonatán napodobil Flavii.

„Jak ses naučil tak skvěle šplhat? V životě jsem něco takovýho neviděl. Naučíš mě to?“ zeptal se.

Malý žebrák to sice nechtěl dát na sobě znát, ale bylo vidět, že ho chvála těší. Pokrčil rameny.

Pak se ozvala Nubia.

„Jak jméno?“ zeptala se, ale hned se opravila: „Jak se jmenuješ?“

Ostatní se na ni poplašeně podívali. Copak nevidí, že nemůže mluvit? Jak by jim mohl říct, jak se jmenuje?

Chlapec se na Nubii chvíli díval a pak zavrčel jako divoký pes.

„Promiň,“ omluvila se Flavia za Nubii.

„Nechtěli jsme se tě dotknout,“ dodal Jonatán.

„Pes?“ zeptala se Nubia.

Kluk si Flavie ani Jonatána nevšímal a mávl na Nubii, která chápala, co chce říct.

„Lev?“ hádala dál.

Kluk zavrtěl hlavou, ale oči maji vyzýval k dalším pokusům.

Flavia s Jonatánem konečně pochopili.

„Tygr?“ navrhla Flavia. „Jmenuješ se tygr?“

Kluk zavrtěl hlavou.

„Kůň?“ zkusil to Jonatán. Kluk se na něj podíval a obrátil oči v sloup. Znovu zavrčel a odhalil zuby.

„Už vím!“ vykřikla Flavia. „Vlk!“

Kluk nadšeně kýval hlavou.

„Lupus? Jmenuješ se Lupus?“ ptala se Flavia. Kluk znovu přikývl, založil si ruce na prsou a pohodlně se opřel o polštáře.

Nubia se otočila na Flavii.

„Co je Lupus?“

„Vlk. Něco jako divoký pes.“ A pak si vzpomněla na řecké slovo. „Lykos!“

„Aha! Lupus!“ řekla Nubia a zářivě se na chlapce usmála. Lupus nasadil tázavý pohled a ukázal na ně.

„Já jsem Flavia.“

„Jonatán.“

„Jmenuji se Nubia,“ řekla malá otrokyně a automaticky dodala: „Co pro tebe mohu udělat?“

Lupus pootevřel pusu a ohromeně na ni koukal. Ostatní se rozesmáli a Nubia s nimi. Asi po hodině klopotného vyptávání zjistili o Lupusovi řadu informací. Lupus pořád vrtěl hlavou, nebo zase přikyvoval.

Byl sirotek. Neměl vůbec žádné příbuzné. Neměl domov. Většinu dne prohledával smetiště za hřbitovem. Vetešník mu občas za věci, které našel, něco málo zaplatil. Pár drobných si vyžebral, a když to dal dohromady, měl trochu peněz na jídlo. V létě, když bylo teplo, spal venku. Většinou mezi hrobkami. V zimním období spával vedle topeniště Thetidiných lázní. Myslel si, že je mu asi osm let, ale jistě to nevěděl. Nikdo z dětí se ho neodvážil zeptat, jak přišel o jazyk. Mordechaj seděl během jejich rozhovoru ve stinném koutě místnosti, mlčel a poslouchal. Děti na něj skoro zapomněly, a proto Flavia úplně nadskočila, když vstal a popošel do osvětlené části pokoje.

„Tak děti, slunce už dávno zašlo,“ připomněl jim. „Je čas jít do postele. Vy dvě byste, Flavie, měly jít domů, aby se o vás chůva nebála. A ty, Lupusi, můžeš zůstat na noc u nás, jestli

chceš.“

Lupus se na chvilku zamyslel a pak kývl.

„Dobrá,“ usmál se Mordechaj.

Zhasil všechny knoty lampy až na jeden a odešel. Jonatán a Nubia popřáli Lupusovi dobrou noc a vyšli z pokoje. Flavia se schválně opozdila, aby mohla ode dveří zašeptat:

„Lupusi, Jonatánovu psovi dneska někdo usekl hlavu. Snažíme se zjistit, kdo to udělal. Pomůžeš nám?“

Lupusovi zazářily v matném světle lampy zelené oči a bylo vidět, že přikývl.

„Takže se uvidíme ráno,“ řekla Flavia.

„Zrovna dojídáme snídani,“ řekl Jonatán nazítří ráno, když vedl Flavii s Nubií kolem atria a pak chodbou do zahrady.

„Miriam je pořád ještě u našeho bratrance a otec šel brzy ráno na fórum, aby nahlásil soudcům zločin a taky aby jim řekl o té smečce zdivočelých psů. Doufá, že si s nimi vojáci poradí. Nakázal nám, abychom nikam nechodili, dokud se nevrátí.“

Slunce vyšlo teprve před hodinou, takže do zahrady ještě nesvítilo, i když obloha byla jasně modrá. Lupus seděl se zkříženýma nohama na modrozeleném koberci rozprostřeném na cestičce. I když měl na nízkém stolku před sebou spoustu jídla, nejedl. Usrkával hustou smetanovou tekutinu z hliněného pohárku.

„To je podmáslí,“ vysvětloval Jonatán. „Snědl kus chleba a med, ale tohle se mu líp polyká.“

„Dobré jitro, Lupusi,“ pozdravila Flavia. „Je ti dneska líp?“ Němý chlapec pozdravil Flavii a Nubii plachým úsměvem a přikývl. Jonatán s děvčaty si také sedl na koberec.

Flavia vytáhla z opasku voskovou tabulku a rydlo. „Naplánujeme si, co dneska budeme dělat. Jonatáne, řekl jsi Lupusovi všechno?“

„Ano,“ přikývl Jonatán. „Všechno, na co jsem si vzpomněl. Jak jsme šli všichni s tebou do přístavu, Bobase jsme tu nechali, a když jsme se vrátili..zajíkl se a Flavia se honem zeptala:

„Jak myslíš, že se ten vrah dostal dovnitř?“

„Otec skoro nikdy nezamyká,“ připustil Jonatán. „Nemáme žádného dveřníka. V naší bývalé komunitě nikdo nezamykal.“ Po chvilce ještě dodal: „Takovou chybu už nikdy neuděláme.“

„Kdo bydlí z druhé strany, Jonatáne?“

„Myslím, že bankéř s rodinou, ale minulý týden se sbalili a odjeli na léto do Herkulanea.“

„Hmmm,“ zabručela Flavia a udělala si pár poznámek na voskovou tabulku. „Nikdo nic neslyšel a nikdo nic neviděl s výjimkou Liberta… a nic se neztratilo..

„Kostka!“ vykřikl Jonatán. „Zapomněl jsem na kostku!“

Sáhl do váčku, který měl zavěšený na opasku, a ukázal Lupusovi křišťálovou kostku. Lupus na ni dýchl, hodil ji na koberec, a když padla jednička, zamračil se.

„Psí hod,“ konstatovala Flavia bezmyšlenkovitě. Najednou ji cosi napadlo: „Počkat! Když hodíš jedničku, říká se tomu psí hod! Nejhorší možnost. Myslíte, že to něco znamená?“

Jonatán pokrčil rameny, Lupus se podrbal na hlavě.

„Asi ne…“ Flavia okusovala konec rydla. „Myslím, že vrahem je ten člověk, co brečel u hrobky,“ prohlásila nakonec. „Nenávidí psy a odpovídá Libertovu popisu. Řekl jsi Lupusovi, jak ten člověk vypadal?“

Jonatán se pustil do popisu, ale Lupus najednou popadl Flaviinu tabulku a rydlo a palcem zahladil její poznámky.

„No počkej!“ zaprotestovala Flavia.

Lupus si jí nevšímal a začal na tabulku něco črtat. Rozrýval špičkou slonovinového rydla měkký vosk, až se pod ním ukázalo začernalé dřevo. Flavia se už už chystala vytrhnout mu tabulku z ruky, ale vtom si všimla, že něco kreslí. Lupus jim za chvilku ukázal svůj výtvor.

Několik pevných černých linek vytvořilo na žlutém vosku jednoduchý, ale jasný portrét muže: hranatý obličej, oholená brada, krátké černé vlasy sčesané dopředu a husté obočí, které se nad nosem spojovalo do jedné čáry.

„To je on!“ vykřikla Flavia nadšeně. „To je ten muž, kterého jsme viděli u hrobky! “

„To je úžasné!“ vydechl Jonatán a obdivně si prohlížel Lupusův náčrtek. „Kdo tě to naučil?“

Lupus vystrčil horní ret nahoru a pokrčil rameny, jako by říkal, že to není nic těžkého.

„Znáš toho člověka?“ zeptala se Flavia.

Lupus zavrtěl hlavou.

„Tak jak jsi ho mohl nakreslit?“

Lupus namířil prstem ke hřbitovu a předvedl plačícího člověka.

„Taky jsi ho viděl plakat na hrobě jeho dcery! “

Lupus přikývl.

„Kdy?“ chtěl vědět Jonatán.

Lupus se zamyslel, ukázal tři prsty, potom čtyři.

„Čtyřikrát? Různé dny?“

Lupus kývl.

„Moje stará chůva Alma nám řekla, že se jmenuje Publius Avitus Proculus,“ řekla Flavia Lupusovi. „Je to námořník a bydlí o kus dál v naší ulici.“

„Proč zabil psa?“ zeptala se najednou Nubia.

„Nenávidí všechny psy, protože jeden zabil jeho dceru,“ vysvětlil Jonatán. „Nenávidí je. Myslí si, že psi jsou zlí.“

„Ba ne, počkej,“ namítla Flavia. „Nubia má pravdu. Proč zabíjel Bobase? Byl to přece domácí pes, ne divoký. A navíc byl zavřený tady doma.“

„Třeba Bobas vypadal jako pes, který zabil jeho dceru,“ hádal Jonatán. „Nebo šel možná kolem našeho domu, uslyšel Bobase štěkat, vzpomněl si na dceru a z té bolesti mu přeskočilo…“

„Možná…“ připustila Flavia, „ale stejně si musíme být úplně jistí, než ho obviníme z takového zločinu…“ Všichni se na chvíli zamysleli.

„Už vím!“ vykřikla najednou Flavia. „Ukážeme tvůj obrázek Libertovi odnaproti a uvidíme, jestli je to stejný člověk, jako ten, kterého viděl utíkat.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Jonatán, ale hned posmutněl. „Jenže tatínek mi nakázal, že musíme zůstat doma, než se vrátí. Lupus taky. A já musím splnit všechny povinnosti.“

„Tak půjdu já s Nubií!“ oznámila Flavia, a když viděla Jonatánův zklamaný obličej, dodala: „Neboj, vrátíme se hned zpátky.“

Flavia chvilku váhala, než zaklepala na Cordiův dům. Bronzovým klepadlem ve tvaru delfína se ťukalo na bronzovou lasturu.

„Klepadlo,“ řekla Flavia automaticky Nubii, zatímco čekali na odpověď. „Delfín. Lastura. Zelená. Zelené dveře. Stéká pes. Kukátko. Otvírá se.“

„Dobrý den!“ pozdravila slušně oko, které se na ni zadívalo kukátkem. Vypadalo jako korálek. „Vím, že je váš pán pryč, ale mohla bych prosím vás mluvit s Libertem?“ Oko si ji podezíravě prohlíželo.

„Můj otec je partnerem vašeho pána,“ dodala Flavia.

Člověk na druhé straně dveří zasunul maličká dvířka kukátka a za chvíli zaskřípala závora. Otevřel jim velice hubený otrok s kyselým obličejem.

Kolem ruky měl omotané vodítko, na kterém se vzpínal veliký zrzavý pes. Hrozivě vrčel a cenil zuby.

Flavia se polekala a ustoupila, ale Nubia pomalu natáhla k psovi ruku a tiše na něj promluvila svým jazykem. Pes okamžitě přestal vrčet a ruku očichal. Pak ji olízl.

Dveřník psovi polohlasem vynadal a pokynul dívkám, aby vešly. Flavia na prahu zaváhala. Na podlaze byla mozaika z drobných kamínků a hliněných dílků. Představovala rozzuřeného černého psa na červeném pozadí. Pes se vzpínal na vodítku a cenil ostré zuby. Pod ním byla z kamínků sestavená

dvě slova: CAVE CANEM - „Pozor pes!“

„Určitě si dám pozor!“ zamumlala Flavia potichu.

„Počkejte tady,“ zabručel dveřník s kyselým obličejem a odešel i se psem najít Liberta.

Flavia s Nubií se zatím rozhlížely po atriu. Byly okouzleny. Flavia ještě nikdy v Cordiově domě nebyla. Takhle tedy vypadal dům velice bohatého člověka. Byl nejméně třikrát větší než jejich.

Atrium mělo nádhernou dlažbu z bílého a černého mramoru a uprostřed bublala ve zlatém impluviu fontána. Zrcadlila se v ní modrá obloha. Stěny pokrývaly fresky znázorňující cesty Aenea, legendárního zakladatele Říma.

„Podívej,“ ukázala Nubia. „Pes s třemi hlavami.“

Flavia si s potěšením prohlížela obrázky na zdech. „Ano, to je Kerberos. Kerberos. Je hrozně krutý. Je to ten pes, co hlídá vstup do podsvětí. Do země mrtvých.“

„Kerberos,“ opakovala udiveně Nubia a přistoupila k fresce. Flavia se k ní přidala a obě podrobně zkoumaly obraz tříhlavého psa, jak otvírá všechny tři tlamy na vyděšeného Aenea. Za Aeneem natahuje nějaká žena ruku směrem k psovi.

„Tuhla část Aeneidy si nepamatuju,“ zamumlala si Flavia pro sebe.

„Kniha šestá,“ ozvalo se za nimi, až se lekly. Provinile se otočily. Libertus stál za nimi, ale nezlobil se na ně. „Trojitý štěkot obrovitého Kerbera rozeznívá podsvětí dunivou ozvěnou…“ Citoval z Aeneidy a v očích mu přitom jiskřilo.

„V téhle scéně podává Aeneova průvodkyně psovi z podsvětí sušenku napuštěnou uspávací látkou, aby Aeneas mohl projít,“ vysvětloval Libertus.

„Jsou nádherné, viďte?“ řekl a pokývl hlavou na fresky.

„Moc krásné, “ souhlasila Flavia.

„Pojďte do zahrady,“ vyzval je s úsměvem. „Cordius je, jak víte, pryč a v jeho nepřítomnosti jsem pánem domu já.“

Vedl je z atria po schodech do překrásné zahrady, která byla tak veliká, jako celý Flaviin dům. Uprostřed stál velký dekorativní bazén se dvěma bronzovými delfíny, kteří na sebe navzájem stříkali vodu. Nádrž lemovalo šest dokonale zastřižených kulatých vavřínů, a na konci rostla elegantní palma. Její zelenou korunu právě prozářilo zlaté ranní slunce.

Na cestičkách Flavia zahlédla mozaikové vzory a mezi vonnými keři vykukovaly bronzové sochy. Zaslechla stříhání zahradnických nůžek a všimla si, že v peristylu - ve sloupovém ochozu kolem zahrady - zametá podlahu další sluha. Nikde ani lístek, který by vybočoval, a dokonce i rosa na mimóze jiskřila jako diamanty.

„Posaďte se.“ Libertus pokynul k cedrovému lehátku s oranžovými lněnými polštáři. Sám se posadil na podobné lehátko naproti nim, opřel se lokty o kolena a usmál se.

„Co pro tebe mohu udělat, Flavie Gemino?“

„Vzpomínáš si, jak jsme ti včera říkali, že někdo zabil Jonatánova psa?“

„Ano,“ odpověděl Libertus vážným tónem a nakrčil čelo. „To je hrozné.“

„A tys viděl někoho utíkat, viď?“

„Ano. Nesl kožený vak…“

„Je to ten člověk?“ zeptala se Flavia a ukázala mu voskovou tabulku, kterou měla zasunutou za opaskem.

Libertus si od ní tabulku vzal a zkoumavě si ji prohlížel.

„Ano,“ řekl pomalu, „oholený, černé vlasy sčesané dopředu. a to husté obočí - ano! To obočí si pamatuju, měl ho uprostřed srostlé. A myslím, že měl na sobě světlou tuniku.“

„Světle žlutou?“

„Ano, když říkáš světle žlutá, tak si uvědomuju, že taková opravdu byla. Jsem si jistý, že tohle je ten muž, který včera utíkal po ulici! “

Flavia s Nubií zrovna vypověděly Jonatánovi a Lupusovi všechny vzrušující novinky o muži, který běžel včera po ulici, když někdo zaklepal na domovní dveře. Ozval se Mordechaj a volal Jonatána.

„Rozhodně si musíme pořídit nového hlídacího psa,“ povzdechl si doktor, když vešel domů. „Stýská se mi po Bobasovi,“ dodal posmutněle.

Jonatán uklidil po snídani a přines! otci šálek mátového čaje. Všichni se posadili na koberec do prosluněného kouta zahrady.

Mordechaj měl na sobě tuniku a plášť v římském stylu (asi aby udělal dobrý dojem na městské úředníky). Flavia ho poprvé viděla bez turbanu. Měl docela dlouhé, trochu prošedivělé, černé vlasy. Svázal si je všechny dozadu. I ty dva dlouhé prameny, které mu jinak visely před ušima.

„Magistrát dostal víc stížností na divoké psy a úředníci mě ujistili, že už poslali pár mužů, aby je našli. Slíbili, že pohřbí ty dva, které jsem včera zabil. Co se týče zločinu spáchaného na Bobasovi, je to složitější. Nechce se jim do toho.“

Mordechaj zamyšleně usrkl mátového čaje.

„Před polednem mám domluvenou schůzku na úřadě a pak musím za pacienty. Nejspíš budu pryč celý den. Flavie, může Jonatán s Lupusem zůstat přes den u vás? Nechci je tu nechávat samotné…“

„Samozřejmě,“ řekla Flavia. „U nás budou v bezpečí.“

„Zamkl jsem dveře,“ oznámil Mordechaj čtveřici dětí, když stáli na rozpáleném chodníku před Flaviiným domem.

„Tady máš klíč, Jonatáne. Ulož ho u Flavie a použij ho jen v nejnutnějším případě. Když budu mít štěstí, vrátím se už po obědě, ale kdo ví? S úředníky si člověk nikdy nemůže být jistý. Slib mi, že se do ničeho nezapleteš a že nepůjdete nikam daleko.“

„Slibuju, že neodejdeme z naší ulice,“ řekl Jonatán s vážným výrazem v obličeji.

„Dobře,“ usmál se Mordechaj. „Mír s vámi, děti.“

„I s tebou,“ odpověděli a dívali se, jak pospíchá do města.

Jakmile zašel za roh u Zelené fontány, otočila se Flavia na Jonatána.

„Slíbili jsme, že se nevzdálíme z téhle ulice, ale Avitův dům je v téhle ulici a já jsem zrovna dostala skvělý nápad, jak se do něj dostaneme! “

„Avitus by si nás tři mohl pamatovat ze hřbitova,“ spustila Flavia, „ale když si vyčešu vlasy nahoru, obléknu si krásnou stolu a půjdu s Lupusem, tak nás snad nepozná.“

Seděli na mramorové lavičce v zahradě Geminových a Flavia jim vysvětlovala, jak by se mohli dozvědět víc o Avitovi, kterého viděli plakat na hřbitově.

„Převlek! “ vykřikl Jonatán. „Perfektní nápad!“

Flavia jim objasnila podrobnosti a všichni se shodli, že je to chytrý nápad.

„Má to ale jeden háček,“ upozornil je Jonatán. „Abychom mohli tvůj plán uskutečnit, musíme Lupuse umýt. Tedy poradně umýt…“

Všichni se na Lupuse podívali.

„Máš pravdu,“ souhlasila Flavia. „Zabere nám to sice trochu času navíc, ale musíme to udělat. Budeš muset jít s ním a Caudex může jít jako doprovod.“ Pak se obrátila na Lupuse

„Vím, že jsi spával u Thetidiných lázní,“ usmála se na něj, „ale už jsi někdy byl uvnitř? “

O několik hodin později, kolem poledne, četla Flavia Nubii šestou knihu Aeneidy. Scuto, který jim ležel u nohou, najednou zvedl hlavu, vyštěkl a za chvíli už uslyšely zaklepání na vchodové dveře.

„My otevřeme, Almo!“ zavolala Flavia a rychle odložila svitek. „Už jsou tady!“ zajásala. „No to jsem ale zvědavá!“

Obě děvčata se rozběhla ke dveřím. Scuto vycítil, že se něco děje a honem letěl za nimi, až mu drápy klouzaly po mramorové podlaze.

Flavia odsunula velkou závoru a otevřela dveře dokořán. Za nimi stál Caudex s oběma kluky a všichni tři se spokojeně usmívali.

„Lupusi!“ vykřikla Flavia. „Ty jsi ale čistý! Kůži máš třikrát světlejší než dřív! A jsi ostříhaný! “

„Spíš oholený!“ prohlásil Jonatán a poplácal ho po krátkém strništi na hlavě. Měl vlasy plné hnid!

„I ta stará tunika vypadá čistší!“ rozplývala se Flavia.

„Když jsme byli v lázni, vyčistili nám šaty a vyžehlili je,“ hlásil Jonatán a vešel do atria. „Ukaž jim ruce, Lupusi!“

Lupus, který šel za Jonatánem, váhavě natáhl paže. Nubia poznamenala, že jsou skoro úplně čisté a nehty krásně ostříhané.

„Pěkná vůně,“ dodala stydlivě.

Scuto očichal Lupusovi nohu a kýchl.

Caudex, který pronikavě voněl růžovým olejem, zavřel dveře a zaujal své obvyklé místo poblíž vchodu.

„Myslím, že pára se Lupusovi moc nelíbila,“ řekl Jonatán cestou na zahradu, „ale z bazénu jsem ho nemohl dostat. Skvěle plave, cítil se tam jako… jako ryba ve vodě, viď?“ ohlédl se na Lupuse.

Lupus přikývl.

„Ty už nekulháš!“ divila se Flavia.

„Oba jsme si dali dlouhou masáž,“ řekl Jonatán. „Říkal jsem si, že by to mohlo být dobré na ty jeho pohmožděniny. “

„A bylo?“ podívala se Flavia na Lupuse.

Malý žebrák znovu přikývl.

„Hmmm,“ zamručela Flavia, „teď už potřebuje jen sandály. Nemůže tam jít přece naboso! “

„Mám jedny doma. Už jsem z nich vloni vyrostl, ale nejsou ještě obnošené…“ vzpomněl si Jonatán.

„Vezměte si klíč a dojděte pro ně,“ řekla Flavia. „Já se zatím taky proměním. “

Tam, kde se ulice U Zelené fontány zatáčela za roh, stál dům s červenými dveřmi, na které právě zaklepala dívka s chlapcem. Dívka měla jasné šedivé oči a byla oblečená do bílé stoly. Světle hnědé vlasy si stočila do uzlu a připevnila nahoře na hlavě.

Jeden dva prameny se už vyvlékly, ale jinak účes držel. Chlapec měl zelené oči a velice krátké hnědé vlasy. Byl oblečený do vybledlé, ale čisté tuniky. Oba dva měli kolem krku zavěšenou bulu, což znamenalo, že se narodili jako svobodní.

Dívka znovu zaklepala. Jakýsi starý muž otevřel červené dveře a za chvíli všichni zmizeli vevnitř.

Za stejným domem tou dobou jiná dívka s chlapcem šplhali na vysoký topol. Dívka lezla neslyšně a plynule, jako by to dělala celý život. Byla krásná. Měla krátké černé vlasy, tmavohnědou pleť a zlaté oči. V tmavém topolovém listí ji skoro ani nebylo vidět. Chlapec, který lezl za ní, měl černé kudrnaté vlasy, silný rovný nos a oči tak tmavé, že se zdály být černé. Nelezl tak lehce jako dívka; každou chvíli se napíchl na nějakou větev nebo ho oslepilo listí. Mumlal si pod vousy slova, jaká by slušně vychovaný římský chlapec neměl ani znát.

Flavia se rozhlédla po atriu. Původně bylo stejně veliké jako u nich doma, ale tady postavili po obou stranách místnosti s tenkými zdmi, takže uprostřed vznikla temná chodba. V atriu pravděpodobně bydlela nějaká rodina. Za závěsem v jedněch dveřích si prozpěvovalo dítě a v impluviu jakási žena prala plenky. U nohou jí seděly na bobku dvě usmrkané děti a soustředěně si hrály s lusky a peckami.

„Avitus bydlí se ženou nahoře na balkoně,“ zamumlal bezzubý muž. „Projděte zahradou a pak po schodech nahoru…“ Ani nečekal na odpověď, odbelhal se zpátky do své komůrky a zmizel za závěsem.

Pradlena jim kývla na pozdrav, když se kolem ní protahovali, a Flavia zdvořile zamumlala „dobrý den.“ Mokré prádlo viselo na šňůře, aby uschlo na sluníčku a bránilo tak i těm posledním paprskům denního světla, které mohly do ponuré místnosti dosvítit. Ve vzduchu visel zatuchlý zápach potu a smažené cibule.

Flavia zatahala Lupuse za ruku a oba se vydali chodbou dál do míst, kde měla být zahrada. I ta byla přestavěná. Původní místnosti byly rozšířené a nové přistavené, takže zahrada se scvrkla na několik dlaždic, mezi kterými se snažilo přežít pár kousků plevele. Seschlý keřík vinné révy se plazil po pokřivené opeře k poslednímu zbytku světla.

Na zahradě bylo větší horko než v atriu. Rodina, která tu bydlela, nechala záclony roztažené, aby se k nim dostal i sebemenší větřík. Byl pořád ještě čas siesty a Flavia zahlédla, jak ji z nízkých postelí v temných místnůstkách pozorují podezřívavé pohledy.

Když vstoupili na první schod, objevila se nad nimi na balkoně mladá žena v černé stole. Měla dlouhý nos, malá ústa a veliké vlhké hnědé oči.

„Přišli jste za mnou?“ zavolala na ně.

„Přišli jsme se zeptat, jestli by si Avita s námi mohla jít hrát…“ zapípala Flavia tenkým holčičím hláskem. „Jmenuju se… ehm. Helena a tohle je můj bratr Lucius. Zrovna jsme se vrátili z cest.“

„Ach,“ vydechla žena. „Tak raději pojďte nahoru.“

Čekala na ně nad schody a pak je zavedla do nevětrané místnůstky, kde stálo u jedné stěny nízké lehátko a u druhé stůl. Kolem zbytku jídla kroužilo několik much. Žena v černém se posadila na stoličku a dětem pokynula, aby si sedly na lehátko. Flavia si všimla, že se ze stropu odlupuje omítka a stěny mají trhliny.

„Jmenuju se Julia Firma,“ řekla paní. „Mám pro vás smutnou zprávu. Moje dcera před několika týdny zemřela.“

Lupus se okamžitě rozplakal. Působilo to docela věrohodně a Flavia hned předstírala, že ho musí utěšovat. Jemně ho poplácávala po zádech. Potom se obrátila na černou paní: „Ale Avita vypadala tak zdravě.“

„Kousl ji vzteklý pes.“

„Ach, to je strašné!“ vykřikla Flavia. „Jak se to stalo?“

„Sami vidíte, jak málo místa tu je,“ řekla paní a mávla rukou směrem k zahradě. „Avita si ráda hrála na hřbitově mezi stromy. Nikdy by mě nenapadlo, že.“

Umlkla a ohnala se mimoděk po mouše. „Jednou přišla domů a stěžovala si, že ji kousl pes. Byla tak statečná. Ani moc neplakala. Rána nebyla hluboká, a tak jsem ji omyla a dala na ni léčivý olej a potom jsem na to už nemyslela.“ Avitina maminka zavřela na chvíli oči.

„Za několik dní bylo vidět, že Avita není v pořádku. Nejdřív ztratila chuť k jídlu a pak se začala hrozně bát vody. Nemohla se na ni ani podívat, odmítala se napít… Nakonec viděla věci, které neexistovaly. Když přišel konec, zemřela v klidu.“

Julia sklopila oči a střepla si z černé stoly kousíčky omítky.

„Když se to stalo,“ pokračovala po chvíli, „byl její otec na moři. Avita nám zůstala jako jediná z dětí, ostatní zemřely. Když se můj muž dozvěděl, že zemřela, nebyl k utišení. Je to pro něj veliká tragédie. Nemá moji víru,“ dodala tiše.

„Jako víru?“ zeptala se Flavia.

„Věřím, že se po smrti dostaneme do nádherného světa, krásnějšího, než si umíme představit. Do žádného studeného, temného posvětí, ale do slunečné zahrady - do ráje. Avita taky věřila. Jsem přesvědčená, že tam teď je.“ Julia Firma se upřeně dívala na zašlou omítku a usmívala se, jako by skrz zeď viděla jiný svět. Lupus s Flavií se na sebe podívali.

„Chtěli byste se podívat do její místnosti?“ zeptala se jich najednou Avitina maminka.

„Ano, děkujeme,“ odpověděla Flavia zdvořile jemným hláskem a přikývla.

Julia Firma vstala a zavedla je do maličké ložnice. Na stěnách byly vybledlé fresky stromů, keřů a ptáků, okénko vedlo na hřbitov.

„Avita měla tuhle ložnici moc ráda,“ povzdechla si Julia a smutnýma očima se rozhlédla kolem sebe. „Říkávala, že ráj bude vypadat takhle.“

Skoro celou místnůstku zabírala úzká postel. Julia tu udržovala úzkostlivou čistotu. Vedle ní stál nízký stolek s Avitinými věcmi: hliněná lampička, několik drobounkých skleněných lahviček, bronzové zrcátko a dřevěný hřeben. Na přikrývce ležel malý obrázek holčičky.

Flavia s Lupusem si se zájmem portrét prohlíželi. Byl namalovaný na kousku lipového dřeva tak zručně, že Avita vypadala jako živá. Měla na sobě zlaté náušnice a na krku jí visela bula.

Dívka, která se z obrázku na Flavii dívala, vypadala tak vesele a živě, až se Flavii stáhlo hrdlo žalem; teprve teď na ni dolehla celá tragédie.

Lupus zvedl obrázek a pozorně si ho prohlížel, Flavia se zatím dívala z okna na hřbitov. Jonatána ani Nubii neviděla. Když trochu vystrčila hlavu ven, ucítila kořeněnou vůni travin a jehličí. S chutí se nadechla vůně živé přírody a pak se znovu zadívala na stoleček, aby tam vyčetla nějaké informace.

Zastavila se pohledem na hliněné olejové lampičce. Takový tvar ještě nikdy neviděla. Nahoře, kde ostatní lampy mívaly sošku Kupida nebo lístek, byla soška bezvousého muže s beránkem na ramenou.

„Pastýř,“ zašeptala Julia a vstoupila také do pokojíku. „Odnesl mou malou Avitu domů jako to jehňátko.“

„Pastýř?“ divila se Flavia.

„Náš Pán,“ usmála se Julia. „Vidíte řecká písmena alfa a omega na hubičce? Znamenají…“

Flavia už se nedozvěděla, co jí chtěla Julia říct.

„Co děláte v pokoji mojí dcery? Já jsem tě varoval!“ křičel na ně kdosi rozhněvaně.

Lupus se rychle otočil a Flavia upustila hliněnou lampičku na podlahu. Ve dveřích stál Publius Avitus Proculus. Byl strašně rozzlobený.

„Řekl jsem ti, že sem nesmíš,“ křičel Avitus vzteky bez sebe. Vypadal díky svému srostlému obočí hrozně zuřivě. Zlobil se ale kupodivu na svoji ženu, ne na Flavii s Lupusem.

„Ale Publie!“ bránila se Julia. „Tyhle děti byly její kamarádi. Jen jsem jim ukazovala..

„Ven!“ poroučel Publius ženě.

Nastal okamžik napětí, kdy se ani jeden z nich nepohnul.

„Ne, nepůjdu,“ prohlásila nakonec Julia. „Byla to i moje dcera. Nejsi jediný člověk na světě, komu chybí! “

„Ano, ale ty ji jednoho dne zase uvidíš v ráji, ne?“ zeptal se Avitus zahořkle a sarkasticky.

„To neznamená, že mi teď nechybí stejně jako tobě, Publie…“ řekla Julia a po tváři jí sklouzla slza.

Publius Avitus se najednou celý jako by zmenšil, zlost z něj vyprchala a rozplakal se.

„Je to moje vina, že zemřela!“ vzlykal. „Kdybych tu byl. Já jsem tu ani nebyl, když.“

Julia Firma popošla k manželovi a objala ho. „Není to tvoje vina, to je přece jasné. Není to ničí vina. Musíš si odpustit, Publie.“

Avitus s manželkou spolu plakali v objetí a Flavia cítila, že se i jí derou slzy do očí. Lupus si odkašlal, aby upoutal její pozornost, a naznačil malým pohybem hlavy ke schodům, že by měli jít.

Flavia přikývla, oba se protáhli kolem naříkajících rodičů a tiše seběhli po schodech dolů. Prošli úzkou zahradou, temným atriem, opatrně překročili hrající si děti a vyšli ven.

Když se za nimi zavřely dveře, Flavia se zachvěla a zůstala chviličku stát na rozpálené ulici. Nechávala do sebe vsáknout teplo odpoledního slunce.

V tu chvíli už slyšeli, že k nim někdo po chodníku běží a uviděli Nubii s Jonatánem.

„Hlava pryč!“ řekla Nubia, která doběhla jako první.

„Psí hlava je pryč,“ zopakovala ještě jednou, když k nim dorazil Jonatán, který sípal a nemohl popadnout dech ani promluvit.

Čtyři kamarádi stáli na hřbitově a dívali se na dvě mrtvá psí těla, která ležela pod stromem. Bylo vidět, že na nich už hodovaly vrány a teď je měli v práci mravenci. Flavia instinktivně odvrátila zrak, ale pak se přinutila podívat se ještě jednou. Ležela tam dvě těla. Jedno hnědé, druhé černé, ale jen jedna hlava: hlava velkého mastifa zmizela.

„Možná ji odnesla vrána,“ nadhodil Jonatán.

„Moc těžká,“ řekla Flavia a pochybovačně se podívala na Jonatána. „To ji spíš tvůj otec odnesl z nějakého důvodu na úřad.“

„Myslím, že ne. Přece říkal, že i krev může být nebezpečná.“

„Možná ji odnesl některý pes ze smečky.“

„Možná,“ souhlasil Jonatán, ale jistě to neznělo.

Lupus opatrně prozkoumával suchý plevel kolem bezhlavého těla. Pak si klekl a začichal.

„Nějaká stopa, Lupusi?“ zeptala se Flavia.

Zavrtěl hlavou.

„Radši jděte od těch mrtvol dál,“ ozvalo se za nimi.

Děti se polekaně otočily a uviděly za sebou dva vojáky, jak se opírají o lopaty a potí se v odpoledním horku.

„Jdeme je zrovna zakopat,“ zabručel vyšší voják hlubokým hlasem. „Úřední rozkaz - zakopat co nejdřív.“ Zapíchl špičku lopaty do suché hlíny.

„To vy jste odnesli hlavu tady toho černého psa?“ zeptala se Flavia, když se vzpamatovala z leknutí.

„Kdepak, maličká! Proč bysme to dělali?“ Znovu zajel voják lopatou do země.

„No, já jen, že tu není, a tak jsem si myslela…“

„Má pravdu, Rufusi,“ řekl menší voják, který se opíral o lopatu. „Chybí tu jedna hlava.“

„A tobě bude chybět taky, jestli mi nepomůžeš kopat! “

„Co jste zjistili u Avity?“ zašeptal Jonatán, když se stáhli do stínu pod borovici a pozorovali odtud vojáky s lopatami.

„Nic moc. Oběma rodičům je smutno, ale matka věří, že odešla do nějaké nádherné zahrady s pastýřem.“

Jonatán se udiveně podíval na Flavii.

„Avitus přišel domů, když jsme byli v dětském pokoji,“ dodala Flavia. „Strašně se rozčilil. Má fakt špatnou náladu…“

„To už jsme věděli,“ zamumlal Jonatán a zamyslel se. „Musíme se toho o něm dovědět víc. Kdybychom ho tak mohli sledovat.“

Lupus zatahal Jonatána za tuniku a nadšeně ukazoval na sebe. Oči mu zářily, byl si jistý, že uspěje.

„Díky za nabídku, Lupusi, ale myslím, že by tě poznal, když už tě viděl u nich doma.“

Lupus se místo odpovědi sehnul, nabral do dlaně hrst prachu a rozetřel si ho po obličeji.

„Ale Lupusi!“ vykřikla Flavia. „Zrovna když jsme tě tak vymydlili!“

„Má pravdu!“ zvolal Jonatán. „Malého žebráka od vetešnického stánku každý zná a nikdo si ho nevšímá. Když budeš žebrák, Lupusi, jako bys byl neviditelný.“ Plácl Lupuse po zádech a dodal: „Sundej si raději i ty sandály a moji bulu a oblékni si zase svoji tuniku.“

Když se Lupus vrátil ke své dřívější podobě, posadil se do stínu pod morušovník, který rostl v dohledu Avitových dveří. Flavia mu dávala poslední pokyny.

„Když Avitus vyjde ze dveří - jestli vyjde - sleduj ho zpovzdáli a dávej pozor na jakékoli podezřelé chování. Jestli půjde pryč, nakresli na kmen stromu šipku touhle křídou, abychom věděli, kterým směrem jste šli. Tady máš chleba a sýr, kdybys dostal hlad. Raději si ho schovej.“

Lupus si uložil jídlo do malého látkového váčku, který měl připevněný na opasku.

„Nebude ti opravdu vadit, že tu budeš sedět a čekat?“ zeptal se Jonatán.

Lupus zavrtěl hlavou.

„My taky budeme shánět co nejvíc informací o Avitovi,“ řekla Flavia Lupusovi. „Hodinu před západem slunce se všichni sejdeme u nás doma a probereme si výsledky pátrání, platí?“

Lupus kývl. Flavia, Nubia a Jonatán se vydali zpátky. Když šli kolem domu Geminových, ozvala se Nubia: „Vzít Scuta?“

Flavia zaváhala. Někde se tu pohybuje vrah psů a ona by moc nerada, aby se tomu jejich psovi něco stalo. Tatínek jí sice říkal, aby nikdy nechodila do města bez Scuta, ale když jsou tři, určitě se jim nic nestane.

„Myslím, že mu bude doma s Caudexem a Almou líp,“ rozhodla.

„Neměla bys jim říct, kam jdeš?“ zeptal se Jonatán.

„Kdybych to udělala, nepustí nás! Jdeme!“

Lupus seděl pod morušovníkem a rozhlížel se na obě strany ulice. Byla nejteplejší část dne. Většina lidí bude odpočívat v chladivém stínu zahrad nebo v lázních. Když se díval, jak kamarádi mizí za zatáčkou, vzduch se chvěl horkem.

Koutkem oka zachytit pohyb - otrok vyléval z okna v prvním patře nočník. Obsah šplouchl na ulici, zavrzala dřevěná okenice a zase všechno ztichlo. Jen cikády ospale cvrkaly.

Lupus chvíli myslel na Flavii a její kamarády. Pak si představoval, co všechno za uplynulých pár hodin snědl.

Normálně jídlo nenáviděl. Nedokázal ho vychutnat, těžko se mu kousalo, při každém soustu mu hrozilo, že se zadusí, když nebude dávat pozor. Ale teď, když mu nabídli hroznové víno, chleba, med a podmáslí, začal po jídle tak toužit, že jedl navzdory nebezpečí.

Momentálně měl v břiše jako v pokojíčku a byl spok

Svitek XIX

Momentálně měl v břiše jako v pokojíčku a byl spokojený. A taky se mu chtělo spát. Pomalé pravidelné cvrkání cikád ho uspávalo. Víčka mu ztěžkla a málem se zavřela. Otřepal se, aby

se probral. Skoro se na sebe zlobil.

Když je člověk pořád hladový, má tu výhodu, že je čilý, stále připravený k akci. Jakmile Lupus den dva nejedl, zostřil se mu čich. A zrak měl taky bystřejší.

Takhle se tedy většina lidí normálně cítila? Takhle najedeně, spokojeně a otupěle? Umazal si sice tváře prachem, ale pod starou špinavou tunikou cítil čistou měkkou pleť a uvolněné svaly. Pořád měl ještě v nose vůni santalového dřeva, jak ho masírovali. Cítil se takový měkký a zranitelný. Kousání a štípání hmyzu mu vždycky pomáhalo zůstat ve střehu, ale teď neměl žádné blechy v oblečení ani vši ve vlasech.

Sáhl si rukou na hlavu a nahmatal měkké strniště. Příjemný pocit. Bylo by to báječné, bydlet v tak krásném domě, jako byl ten Flaviin, mít pořád plné břicho a během nejteplejší denní doby odpočívat v chladné zahradě u šplouchající fontány. Anebo si zajít do lázní, kdykoli by se mu zlíbilo, zaplavat si v bazénech vydlážděných mozaikou s mořskými nymfami a pak si nechat rozmasírovat všechny bolesti.

Nemusel by se strachovat, co kde sežene k dalšímu jídlu -skvostná představa. Nikdy by se nemusel bát lidí, kteří by mu mohli ublížit. Nikdy by se nemusel bát samoty. Lupusovi se zavřely oči a na chviličku začal sklouzávat do snového zapomnění.

Vtom se polekaně probudil. Na horké vylidněné ulici se něco pohnulo. Červené dveře se otevřely. Nějaký muž za sebou zavřel a vydal se na sever směrem k Římské bráně. Byl to Avitus a šel sám.

„Kam chceš jít?“ zeptal se Jonatán váhavě, když došli k zelené fontáně na konci ulice.

„Na přístavní náměstí. Kapitán přístavu je otcův přítel. Možná bude něco vědět o Avitovi“

„Ale já jsem slíbil tatínkovi, že nepůjdeme z naší ulice,“ řekl Jonatán a rozpačitě přešlápl na horkém chodníku.

„Ale Jonatáne, copak nechceš zjistit, kdo zabil Bobase?“ přemlouvala ho Flavia a dala si záležet, aby to znělo opravdu naléhavě.

„Samozřejmě že chci, ale otec mi důvěřuje.“

„Věří, že mu pomůžeš,“ namítla Flavia vemlouvavým hlasem. „Jen pojď, slibuju, že budeme brzo zpátky.“

Nubia se dívala střídavě z jednoho na druhého.

„Tak dobrá,“ vyhrkl po chvíli Jonatán, „ať to máme za sebou.“ Vyrazil rychle Valchářskou ulicí a děvčata pospíchala za ním.

Město bylo vylidněné. Jen tu a tam potkali osamoceného otroka, který musel něco zařídit pro svého pána, ale jinak si všichni našli útočiště před poledním žárem někde uvnitř, ve stínu. Než Flavia s kamarády došla k přístavní bráně, byli všichni úplně propocení. Proti azurově modré obloze se rýsoval jasně bílý mramorový oblouk a skrz něj už bylo vidět moře, které mělo tmavší, kobaltovou barvu.

„Přístavní kapitán se jmenuje Lucius Cartilius Poplicola,“ řekla Flavia, když se na chvilku zastavili v chladivém stínu pod branou. Ukázala doleva.

„Myslím, že pracuje tamhle“

Přístavní náměstí byl čtvercový prostor obklopený ze tří stran

sloupořadím.

Ráno a pozdě odpoledne se zaplnily chodníky ve stínu této kolonády stánky, které urychleně prodávaly čerstvě zboží vyložené z lodí: ryby, exotické ovoce, šperky, parfémy, víno, látky.

Teď byla většina stánků zavřená; měla dlouhou přestávku na oběd. Jen jeden nebo dva obchůdky byly otevřené. Někde trylkovala flétna a nedaleko vyvolával obchodník s rybami ospalým hlasem: „Čerstvé olihně! Dnešní úlovek! Čerstvé olihně!“ Na vzdáleném konci náměstí stála impozantní budova z cihel a mramoru.

„Kapitán úřaduje tamhle?“ zeptal se Jonatán.

„Myslím, že ano,“ řekla Flavia, ale nebyla si moc jistá. Po obou stranách dveří stál voják a hlídal.

„Dobrá, tak pojďme,“ prohlásil Jonatán a vyrazil k budově.

Jak tak pospíchali stinnou kolonádou podél prázdných stánků, zvuk flétny zesiloval. Nubia najednou chytla Flavii za ruku.

„Podívej!“ zašeptala.

Za jedním otevřeným stánkem stál hezký vysoký Afričan. Měl tmavě hnědou pleť jako Nubia, stejně malé uši a jantarové oči. Foukal na flétničku z tmavého dřeva.

Děti se zastavily před jeho stánkem. Na velkém kusu modrého hedvábí ležely flétny nejrůznějších velikostí, tvarů a barev. Když je flétnista uviděl, odložil svůj nástroj, usmál se na ně a odhalil přitom dokonalé bělostné zuby. Nubii oslovil měkkým plynulým jazykem.

Nubia se rozzářila a odpověděla mu stejnou řečí. Flavia s Jonatánem ji udiveně sledovali, jak rozmlouvá s mladíkem. Teď, když měla příležitost mluvit svou mateřštinou, stal se z ní rázem úplně jiný člověk. Získala sebevědomí a hrdost.

Nubia si pár minut s mladíkem povídala a pak ukázala na malou flétničku podobnou té, na jakou mladík hrál. Prodavač se omluvně usmál a cosi řekl. Pak se obrátil na Flavii s Jonatánem.

„Tahle flétna je vyrobená z lotosového dřeva z mé země.

Moc drahá. Jeden zlatý. Sto sestercií.“

Flavia otevřela údivem pusu. Sto sestercií bral voják za měsíc služby.

„Pojď, Nubie, můžeš se tu zastavit někdy jindy,“ řekla kamarádce.

Nubia se vydala za ostatními k úřadu přístavního kapitána. Cestou se jen jednou ohlédla.

„Avitus?“ zahulákal kapitán Tritonu na Flavii a její kamarády o hodinu později. „Ten by neublížil mouše. Ale je dost náladový. Pořád píše básničky. O delfínech a o vlnách a o mořských nymfách. Chvíli se směje a hned zas brečí. Zbožňoval tu svoji malou. Nikdy jsem neviděl, že by se někoho takhle hrozně dotkla smrt dítěte.“

Flavia, Jonatán a Nubia stáli na jednom z menším mol a sledovali, jak opravují loď Triton. S Poplicolou se sejít nemohli, ale starý sluha z kapitánského úřadu jim řekl jméno Avitovy lodi a ukázal jim, kde ji najdou. Kapitán Alga byl na půl cesty ke stěžni, ale mluvil tak hlasitě, že ho slyšeli, i když musel překřikovat cinkání nářadí, šplouchání vln o molo, pokřik námořníků i jejich bušení.

„Viděl jste ho poslední dobou?“ křičela Flavia.

„Avita?“ křičel kapitán Alga zase na ni. „Ne, má do zítřka volno. Pak zas vyplouváme na Sicílii. Trčeli jsme tady dva týdny kvůli novýmu stěžni. Starý se rozbil při bouři. To byla ale bouřka! Takovou jsem nezažil! Už jsem si fakt myslel, že půjdeme do Neptunova paláce, jestli víte, co tím myslím. Kdo věří jakýmu bohu, ten mu děkoval, že jsme přežili. Jenže Avitus, jen co vystoupil z lodě, hned se dověděl o smrti svý dcery. Přál si, aby se radši utopil za tý bouře a nikdy se nedověděl, co se jí stalo. Chuděrce malý… Sám mi to řekl.“

Kapitán by byl pokřikoval dál, ale Flavia na něj honem zavolala, že moc děkuje a odvedla přátele z mola.

„Takže tenhle kapitán si určitě nemyslí, že by byl Avitus nebezpečný,“ uvažovala Flavia, „ale Libertus viděl Avita, jak běží s nějakým pytlem…“ Flavia se zamyslela.

V přístavu právě přistála rybářská loď a vykládala úlovek. Po rozhoupaném prkně vynášeli dva štíhlí mladíci koše plné lesklých ryb. Oba měli kaštanově hnědou kůži a kromě bederních pásů byli úplně nazí. Jeden z nich málem uklouzl a spadl, ale nakonec přece jen udržel rovnováhu a lehce skočil na molo. Druhý mu z legrace nadával.

Nubia upřeně pozorovala lodní můstek a otřásla se. Připomnělo jí to, jak ji poprvé násilím vedli v Alexandrii na loď. Venalicius práskal bičem a nutil je vstoupit na úzké prkno, které spojovalo loď s pevninou. Prkno stoupalo a klesalo, jako by dýchalo, a Sanakda z jejich kmene se hystericky rozkřičela a odmítla nastoupit. Poplašila i všechny ostatní. Venalicius jí bez varování vztekle odemkl límec kolem krku a strčil ji do vody, i když měla svázané ruce.

Nubia nikdy nezapomene na ten obraz: hořká a slaná mořská voda plní Sanakdě křičící ústa a po chvíli ji navždycky umlčuje. Potom už byli všichni zticha. Vyděšení mlčeli celou cestu až do Itálie.

Nubia se znovu otřásla a Flavia ji objala kolem ramen.

„Já vím, ty nemáš ráda lodě, viď?“ zašeptala. „Půjdeme rovnou domů…“

Když se ale otočili, aby se vydali zpátky k bráně do přístavu, Nubii se rozbušilo srdce. Uviděla tři obrovské muže, jak se k nim nenápadně blíží. Nubia je okamžitě poznala. Jejich obličeje se jí často vynořovaly ve zlých snech. Byli to Venaliciovi nadháněči z otrokářské lodě.

Nubia se na místě zastavila a horečně se rozhlížela kolem sebe. Mhouřila oči proti slunci, které se odráželo od vodní hladiny. Otrokářská loď Vespa kotvila v přístavu! Tuhle nenáviděnou žlutočernou pruhovanou plachtu by poznala všude. A tamhle stál sám Venalicius a škodolibě na ni šilhal svým zdravým okem.

„Zachraňte se! Utíkejte!“ vykřikla Nubia. Popadla Flavii za ruku. „Venalicius nás uviděl a poslal svoje chlapy, aby nás chytili! “

„Cože? Co je s Venaliciem?“ zamračila se Flavia.

Nubia si uvědomila, že mluví svým rodným jazykem. Honem se snažila vzpomenout si, jak se řekne „utíkej“ latinsky, ale měla v hlavě prázdno.

Pochopové se blížili. Jeden z nich se díval přímo na ni a zle se usmíval.

Nubia na ně v zoufalství ukázala a pak hned na Venalicia.

Flavia spatřila, jak je obchodník s otroky z lodě pozoruje, a hned pochopila, co se děje.

„Utíkej, Jonatáne! Utíkej!“ chytla ho za ruku a táhla za sebou.

Otočili se a běželi podél vody zpátky, pryč od brány. První Flavia, potom Nubia a za nimi Jonatán.

„Proč utíkáme?“ křičel Jonatán a přeskočil stočenou rybářskou síť.

„Jdou po nás Venaliciovi lidi!“ křikla Flavia a vyhnula se námořníkovi.

„Kdo je Venalicius?“

„Obchodník s otroky!“ křičela Flavia. „Jestli nás chytí, prodá nás na opačném konci světa, kde nás nikdo nenajde.“ Vedla je kolem zpola naloženého vozíku, pod opuštěným celním stánkem a podél staveniště, kde rostly nové přístavní lázně.

„Ještě za námi běží?“ zavolala přes rameno.

„Jo!“ zasípal Jonatán.

Flavii začal bolet zraněný kotník a Jonatánovi se těžko dýchalo. Musela rychle najít cestu, kudy jim uniknou. Vpravo byla mola. Kdyby se pustili tudy, byli by v pasti. Nalevo stály cihelné sklady, ale kdyby do nich zaběhli, nemuseli by najít cestu ven. Vpředu se táhla pláž, ale tam nebyla žádná skrýš.

„Vím, kde se schováme! Za mnou!“ vykřikl najednou Jonatán.

Otočil se a vběhl do uličky mezi posledními dvěma skladišti na břehu moře. Byla to úzká tmavá cestička. Smrdělo to tam močí, zvratky a něčím ještě horším. Klouzali po shnilých rybích šupinách a po dalších odpadcích.

Flavia jen doufala, že Jonatán ví, co dělá.

Kdyby nevěděl a kdyby je Venaliciovi lidé chytili, byli by dneska večer všichni tři svázaní v podpalubí otrokářské lodě Vespa. To bylo jasné.

Svitek XIV

Lupus se tiše přesouval z jednoho stínu do druhého, aby neztratil Avita z očí. Po obou stranách Provaznické ulice se nad ním tyčily nájemné cihelné domy o dvou třech patrech. Přízemí zabíraly malé dílny o jedné místnosti, kde se prodávaly provazy, lana, košíky, sítě a plachty. Obchůdky teď byly zavřené. Jejich majitelé trávili siestu v bytech a otevřou, až se venku ochladí.

Na konci ulice byl mezi dvěma obchůdky úzký vchod s korálkovým závěsem místo dveří. Nad vchod někdo namaloval egyptské oko. Na chodníku se vyhřívalo na sluníčku alespoň dvanáct vychrtlých polodivokých koček. Když Avitus došel k závěsu z dřevěných korálků a rozhrnul ho, aby vstoupil, rozutekla se plachá zvířata na všechny strany.

Lupus znal v téhle části města skoro každého. Věděl, že v místnůstce za korálkovým závěsem bydlí egyptská věštkyně, která si říká Hariola.

Proklouzl na druhou stranu ulice tiše jako užovka. Skrčil se poblíž závěsu do úzkého stínu, který vrhala římsa nad sousedním obchodem.

Nikdo by si ho ani nevšiml, a kdyby snad ano, viděl by jen malého ospalého žebráka. Našpicoval uši jako králík. Slyšel tlumený mužský hlas i Hariolino chraplavé krákání, ale slovům nerozuměl. Pak nastalo ticho. Lupus předpokládal, že věštkyně dloubá do kuřecích vnitřností nebo upřeně pozoruje nějakou posvátnou tretku. Za chvilku bylo slyšel ženský hlas. Znělo to dramaticky a falešně. Muž se rozzlobil a teď už mu Lupus i rozuměl.

„Lžeš! Nevíš o tom ani ň!“ křičel Avitus.

Pak najednou zprudka zarachotily korálky a Avitus vyšel ven.

Za okamžik se korálky rozhoupaly znovu a Lupus ucítil nechutně sladký pach laciné voňavky. Věštkyně vyšla taky na ulici.

„A co moje stříbro? Dlužíš mi tři sestercie!“ syčela na Avita.

Lupus se neodvážil otočit hlavu, aby se podíval. Zaslechl, jak Avitus couvá a Hariola chraplavě říká: „Jestli nepřineseš oběť Anubisovi, nedojde duch tvojí dcery nikdy pokoje!“

Na chvíli se odmlčela a pak zase zaječela:

„Ať tě bohové proklejou!“ A potom ještě cosi mumlala nesrozumitelným jazykem.

Jakmile Lupus uslyšel další ťukání korálků, vstal a rozběhl se nenápadně za Avitem.

Námořník šel od věštkyně rovnou do taverny. Chlapec vykoukl zpoza rohu v poslední chvíli - ještě ho zahlédl, jak mizí ve dveřích. Lupus tuhle hospodu dobře znal. Chvíli váhal, než se odhodlal vejít dovnitř.

V taverně Medúza bylo cítit kyselé víno a rybí polévku. Když Lupusovy oči přivykly šeru, uviděl několik pijáků, jak se hrbí nad jednoduchými stoly z dřevěných koz a prken. Avitus stál u baru a už si přihýbal z prvního poháru.

Lupus vzal z jednoho stolu prázdný pohárek na víno, posadil se se zkříženýma nohama do prachu na zem a pohárek položil před sebe. Pak svěsil hlavu, aby vzbuzoval lítost. Nečekal, že by tu něco vyžebral, ale než Avitus vyšel nejistým krokem z přítmí taverny do slunečního úpalu, měl malý žebrák v pohárku tři měďáky.

Lupus sledoval Avita od jedné hospody do druhé, až se dostali do přístavu. Než se Avitin otec vpotácel do hospody u ústí řeky Tibery, vyžebral si Lupus skoro dva sestercie.

Do Klasu a hroznu rádi chodili vojáci, kteří sloužili v Ostii, protože jejich baráky byly nedaleko. Bylo jich tu hodně - celá kohorta z Říma - to znamená šest set vojáků, kteří se střídali v hlídání města. Udržovali pořádek, střežili dodržování zákonů a také chránili město před požáry. Měli obtížnou službu, a když zrovna nepracovali, rádi odpočívali v pobřežních tavernách nad

pohárem kořeněného vína a hráli kostky.

U stolku s výhledem na přístav zrovna hrála skupinka vojáků s několika civilisty. Klas a hrozen byl na rozdíl od ostatních hospod, které Avitus toho dne navštívil, světlý a otevřenými okny sem pronikal čerstvý vzduch. Hostům se nabízel pohled na Středozemní moře najedná straně a na ústí řeky Tibery na druhé. Od moře se zrovna začal zvedat lehký odpolední vánek, kterému námořníci říkali Venušin dech. Přivál do hospody moc příjemný chládek.

Hráči si hlasitě objednávali grilované párky a medové víno a Lupus přejížděl očima po místnosti, aby našel Avita. Skláněl se u baru nad pohárem, jak Lupus ostatně předpokládal.

Chrastění kostek, smích vojáků - to byla ta pravá atmosféra pro velkorysost. Lupus to hned vycítil a řekl si, že by bylo škoda situace nevyužít.

Se skloněnou hlavou popošel ke stolku vojáků a s prosebným posuňkem nastavil prázdný pohárek. Většina hráčů mu tam hodila drobný peníz a jeden civilista půl párku. Lupus se spokojeně posadil do pilin na zemi.

Avitus se nehnul z místa. Pořád se ještě opíral o bar a naléval si víno z karafy. Byl to už jeho devátý nebo desátý pohár ani ne za dvě hodiny.

Lupus si přendal peníze z pohárku do váčku u pasu a prázdnou nádobku znovu postavil před sebe. Vhodil do ní jednu minci - to povzbudí dárce - a opatrně žvýkal párek.

Myslel na portrét malé Avity, která zemřela, když ji pokousal pes. Vzpomněl si, jak malíř udělal Avitě do očí malé bílé tečky a její pohled tak získal jiskru. Uvažoval, jak se asi vyrábějí barvy a jak se malíři učí malovat. A kdo vlastně jsou? Řekové jako hrnčíři? Nebo Alexandrijci jako skláři? Efezané jako šperkaři?

Právě studoval fresku Bakcha a Ceres, když se na konci nejbližšího stolu strhla rvačka. Jeden z vojáků se pohádal s mladíkem, s kterým hrál kostky.

Statný voják popadl protivníkovu tuniku do hrsti, přitáhl si ho přes stůl a řval mu výhrůžky přímo do ucha. Ostatní se smáli a nevšímali si jich, ale Lupus viděl, co oni ne - pod stolem se blýskla vojákova dýka.

Do pilin spadlo pár kapek červené tekutiny. Lupus ztuhl. Ulevilo se mu, když si uvědomil, že je to jen víno. Hromotluk převrhl protivníkův pohár.

Mladík honem začal vojákovi cosi úpěnlivě šeptem vysvětlovat. Lupus našpicoval uši a naklonil se blíž.

„…v domě námořního kapitána Flavia Gemina… Přísahám! Obrovský poklad! Do zítřka ty peníze, co ti dlužím, budu mít, slibuju!“

Obrovský poklad!

Lupus se s Flaviiným otcem nikdy nesetkal, ale věděl, že se jmenuje Marcus Flavius Geminus a že je kapitánem na lodi. Dva kapitáni se stejným jménem určitě v Ostii nejsou.

Lupus koutkem oka sledoval, jak se mladík znovu posadil na lavici, když ho voják pustil. Byl dobře oblečený a podle řeči i vzdělaný; asi nějaký mladý patricij, který prohrál v kostkách své kapesné. Nejspíš na deset let dopředu.

Voják vypadal jako socha Herkula nedaleko fóra, ale byl ještě větší a ošklivější.

„Tak zítra,“ zavrčel na mladíka a Lupus si všiml, že zasunul dýku zpátky do pochvy.

V tu chvíli si Lupus vzpomněl, proč v taverně vlastně je. Mrkl k baru, aby se ujistil, že tam jeho člověk pořád ještě sedí.

Ale Avitus zmizel.

Jonatán utíkal úzkou uličkou s Flavií a Nubií v patách a horečně přemýšlel, co dál. Přesně za tímhle skladištěm, tam kde končilo molo a začínala pláž, stála synagoga. I když tam jeho rodina nebyla už několik měsíců vítaná, znal tu budovu tak dobře jako jejich vlastní dům. Jen kdyby se tam dostali dřív, než je obchodníci s otroky doženou.

„Ještě je vidíš?“ zasípal na Flavii. Už se mu dost těžko dýchalo.

„Ne…, ano! Pořád nás pronásledují!“

Jonatán málem uklouzl na něčem slizkém a vlhkém, ale Flavia ho zachytila.

„Díky!“ řekl a sám slyšel, jak sípá.

Za chviličku už všichni tři vyběhli z uličky a málem se dostali pod kola krytého vozu se dvěma koňmi. Ocitli se na hlavní pobřežní ulici.

„Koukejte na cestu!“ křikl na ně rozzlobený vozka a snažil se zklidnit koně.

„Promiňte!“ zachraptěl Jonatán přes rameno.

Utíkali dál ulicí, předběhli vozík tažený mulou a málem šlápli na tři otroky, kteří podřimovali ve stínu u skladiště.

Jonatán přesně věděl, kam běží. Když chodil do synagogy do školy, objevil s kamarádem Davidem zadní východ. Vylezli na větev fíkovníku, přešli kousek po zdi a pak seskočili na hromadu kamenných kvádrů, které tam zůstaly po řemeslnících. Kéž by tam ta hromada pořád ještě byla! Mohl by dostat Flavii s Nubií do bezpečí. Jakmile budou v synagoze, nemělo by jim už nic hrozit. I kdyby je Venaliciovi lidé pronásledovali až dovnitř, znal spoustu úkrytů.

„Pane Bože, prosím, ať tam ta hromada je,“ modlil se Jonatán potichu.

Jen co oběhli roh skladiště, mohl si oddechnout. U boční stěny synagogy se pod vrstvou plevele rýsovaly kamenné kvádry.

Jonatán rychle několika skoky překonal krátký úsek písčité půdy a po kamenech se okamžitě dostal na zeď. Hned se rozkročil, aby pomohl Nubii a Flavii. Stěží popadal dech.

„To je ale hluboko,“ řekla Flavia váhavě, když se podívala na dvůr.

„Po zdi…, fíkovník,“ sípal Jonatán. „Slez dolů.“

Nubia elegantně rozpažila jako altistka a rychle kráčela po horním okraji zdi až k fíkovníku. Flavia uháněla za ní. Zatímco Nubia už ladnými pohyby slézala ze stromu, Flavia ještě nebyla ani v polovině zdi.

„Honem, Flavie!“ křikl namáhavě Jonatán, když se postavil na zeď.

„Vždyť dělám,“ zamumlala Flavia se stisknutými zuby.

Natáhla se, popadla větev a zhoupla se dolů. Chvíli visela za ruce, pak se pustila a dopadla na dvůr.

„Au!“ vykřikla. „Můj kotník!“

Jonatán se podíval dolů. Holky ho zespoda sledovaly, jak balancuje na zdi. Jejich obličeje vypadaly strašně malé. Jonatánovi se zatočila hlava a nemohl dýchat, ale to nic, lezl tudy přece už tolikrát. Jen pár kroků a bude v bezpečí.

Jeden nejistý krok, druhý. Hlavně se nedívat dolů, ale na nějaký pevný bod kus před sebou, jedině tak nespadne.

Ještě jeden krok. Už tam skoro je.

Najednou uslyšel zleva nějaký křik. Trhl hlavou, otočil se a uviděl, jak tři Venaliciovi naháněči zrovna vyběhli od skladiště a zpozorovali ho. A už k němu běží!

Neměl se dívat. Přestal se soustředit a cítil, že ztrácí rovnováhu. Divoce zamával rukama, vykřikl a spadl ze zdi.

Flavia zaječela, když Jonatán padal, ale naštěstí se jako zázrakem zachytil jednou rukou větve. Chvíli se nekontrolovatelně zmítal mezi listy, až vyplašil podřimujícího kosa, který vyletěl ven a vyrážel ostré varovné volání. Jonatán natáhl druhou ruku a chytil se větve. Chvíli visel, lapal po dechu a snažil se vymyslet, co dál.

Vtom ho vyděsilo další zaječení. Tentokrát to byla Nubia.

Nad zdí se objevil ošklivý obličej jednoho z Venaliciových mužů!

Všechny tři děti fascinovaně zíraly do té strašlivé tváře: zlomený nos, oči, které se dívaly každé jinam. Šla z něj hrůza. Jedním okem jako by sledoval Jonatána, jak visí na stromě, a druhým vysílal zuřivé pohledy na děvčata.

Pak se obě oči najednou překvapeně rozevřely a dívaly se někam dozadu za děti.

Jonatán s Nubií se ohlédli a vykřikli ještě jednou.

Nějaký veliký člověk v černém hávu a turbanu se tyčil přímo nad nimi.

Flavii na okamžik napadlo, že je to Mordechaj. Pak si ale uvědomila, že tenhle člověk má delší vousy. Ataky je větší a silnější a vypadá nelítostně. Venaliciův pochop si to asi taky myslel, protože jeho nepříjemný obličej zase zmizel za zdí.

Muž v černém se přísně podíval na dívky a pak na Jonatána, který visel na fíkovníku jako kus hadru.

„Salom, Jonatáne,“ řekl příkře, popošel pod strom a dodal něco hebrejsky.

„Salom, rabi,“ zasípal Jonatán. Pustil se větve a spadl do náruče silného rabína, který ho opatrně postavil na zem. Jonatán lapal po dechu.

Rabín se přísně podíval na dívky.

„Co tady děláte?“ zeptal se jich latinsky.

„Omlouváme se, pane, ale pronásledovali nás,“ vysvětlovala Flavia.

„Ano, vypadá to tak,“ kývl rabín.

Pak sjel pohledem na Jonatána.

„Tento chlapec tu není vítaný,“ řekl rozhodným tónem. „Jeho otec učí nebezpečné lži a ovlivnil mnoho lidí.“ Rabín se otočil na Jonatána, který vdechoval majoránkový olej, a Flavia si všimla, že se teď muž v černém tváří o něco mírněji.

„Máme to už takhle dost těžké… i bez spojování s těmihle…“ rabín se odmlčel a pak hořce dodal, „s těmihle křesťany. “

„Vy jste křesťané?“ zeptala se Flavia udiveně Jonatána.

Jonatán nešťastně přikývl.

„Co je to křesťané?“ zeptala se Nubia a tahala Flavii za rukáv.

„Řeknu ti to pozdějc,“ zamumlala Flavia a zamračila se.

Jonatán se otočil na muže v černém.

„Promiň, rabi, ale nevěděli jsme, kde jinde bychom se mohli schovat.“

„Myslím, že tě nemůžeme soudit za chybné názory tvého otce,“ řekl rabín a už se netvářil tak tvrdě. „Kromě toho nám náš blahoslavený Pán říká, abychom jednali spravedlivě, s láskou a soucitem…“

Zatahal se za dlouhé vousy.

„Nicméně si myslím, že jiní možná nebudou mít takové pochopení, kdyby zjistili, že jsi tady. Budete muset hned odejít.“

„Samozřejmě,“ přikývl Jonatán. „Už jdeme.“

„Moment,“ řekl rabín a položil mu dlaň na rameno, „zjistím, jestli je tam bezpečno.“ Odtáhl závoru na dvojitých dveřích na východní straně dvora a vykoukl ven. Pak se vrátil k dětem.

„Po pronásledovatelích není ani stopy,“ ujistil je a podržel jim branku.

Když děti procházely ven, dotkl se jejich hlav a požehnal jim.

„Jděte s pokojem,“ zabručel chraplavě a pak ještě dodal, „a rychle.“

Dveře synagogy zaklaply a Jonatán se zeptal Flavie: „Kudy půjdeme?“

„V docích by na nás mohli zase čekat,“ řekla Flavia a zamračila se.

„Nejrychlejší cesta domů je přes duny a hřbitovem,“ navrhl Jonatán.

„Ale co když zase narazíme na divoké psy?“ vzpomněla si Flavia a bylo vidět, že má strach.

„Koho bys radši potkala? Pár psů, nebo ty chlapy?“ zeptal se jí Jonatán a už vyrazil přes pobřežní silnici.

„Asi ty psy…“

„Proč jsi nám neřekl, že jste křesťané?“ zeptala se Flavia Jonatána, když začali stoupat po písečných dunách. „Myslela jsem, že jste Židé.“

Slunce vrhalo jejich stíny daleko dopředu a lehký větřík, který začal vát od moře, jim rozvlnil tuniky. Jonatán za chvíli odpověděl.

„To se těžko vysvětluje. My jsme Židé, ale Kristus je latinské jméno našeho mesiáše, takže nám říkají křesťané.“

„Slyšela, jsem, že křesťané jedí svého boha,“ řekla Flavia tiše. „A můj tatínek říká, že vypálili Řím toho roku, kdy si oblékl mužskou tógu - když mu bylo šestnáct.“

„To není pravda,“ rozzlobil se Jonatán. „Každý ví, že Nero jen obvinil křesťany z vypálení Říma, aby se lidi neobrátili proti němu. Křesťané jsou mírumilovní. Učíme se, že máme milovat své nepřátele a modlit se za ně.“

„Vy milujete svoje nepřátele?“

„Snažíme se,“ povzdechl si Jonatán.

„Ale není to nebezpečné být křesťan?“

„Ano, je. Nemůžeme otevřeně uctívat svého boha, protože nás spousta lidí nenávidí.“ Jonatán se namáhavě plahočil pískem do kopce a ztěžka dýchal. „Ani se nesnaží zjistit, čemu vlastně věříme,“ dodal hořce.

Flavia se už už chystala zeptat, čemu tedy křesťané věří, ale Jonatán ji zarazil.

„O-ou,“ hekl šeptem. Už byli skoro na konci písečných dun, a tak se zastavil, aby se rozhlédl směrem ke hřbitovu. „Už jdou.“ Horký vzduch se tetelil nad dunami a z něj se k nim blížila smečka šesti nebo sedmi psů. Skoro jako staří kamarádi. Děti ztuhly, rozhlédly se, ale v dunách se nebylo kam schovat ani kam utéct.

Lupus vyrazil z taverny a málem vrazil do Avita, který se nakláněl nad silnici. Honem uskočil a jen tak tak se vyhnul. Avitus zvracel. Námořník si malého žebráka, který byl nedávno u něj doma v pokoji jeho dcery, vůbec nevšiml. Momentálně by si nevšiml ani mořské panny na kentaurovi. Bylo mu strašně zle.

Lupus vycouval a schoval se za sochou císaře Claudia.

Avitus pořád zvracel, až neměl co. Nakonec se narovnal. Byl bledý, vyčerpaný, jen černá linka obočí mu vystupovala z obličeje. Otřel si rukou zpocené čelo a vydal se směrem k novému císařskému přístavu.

Bylo krásné odpoledne, obloha vymydlená domodra, a protože už se ochladilo, přístav ožil. Venušin dech rozčeřil moře za ústím řeky. Mělo teď temně safírovou barvu. Lodní plachty se pohybovaly nad vodou sem a tam jako bílé a žluté trojúhelníky na modrém pozadí.

Vzduch byl tak průzračný, že bylo vidět skoro každou jednotlivou cihlu na věži vzdáleného majáku, který se rýsoval na odpolední obloze. Lupusovi připadalo, jako by ji viděl poprvé v životě. Věž vypadala jako tři obrovské červené hrací kostky postavené na sobě od největší po nejmenší. Z horní válcovité plošiny se v kotoučích valil veliký chochol dýmu.

Avitus taky možná maják viděl jakoby poprvé, protože za chviličku si to namířil rovnou na přívoz, který ho vezme přes řeku Tiberu do nového přístavu. Lupus vycítil, že Avitin otec

směřuje k majáku. A taky vycítil proč.

*

„Sedněte si do písku,“ řekla Flavia pevným hlasem kamarádům, když se psi přiblížili.

„Sednout si? Zbláznila ses?“ vykřikl Jonatán až moc ostře. „Smečka divokých psů jde po nás, chtějí nás roztrhat na kusy a ty říkáš posaďte se?“

„To radí Plinius,“ řekla Flavia. „Tvůj otec mi půjčil knihu o přírodě. Plinius říká: ,Útoku rozzuřených zvířat se dá zabránit tím, že se posadíte na zem‘.“

„Psi ne rozzuřený,“ řekla Nubia a chytla Flavii za ruku.

„Co tím myslíš, že nejsou rozzuření?“ ječel Jonatán. „Jsou divocí, zuřiví, vzteklí zabijáci! “

Vytáhl z opasku prak. Malá otrokyně hned poznala, co to je, a zadržela ho.

„Ne, neházet kameny. Rozzlobit psy,“ prosila ho.

Jonatán zaváhal a pak se podíval na Flavii, co tomu říká. Psi už byli skoro u nich.

„Zatím měla ve všem pravdu. Dáme na ni. A na Plinia taky. Sedněte si,“ řekla Flavia. Sama se posadila do písku a stáhla kamarády k sobě.

Jonatán zavřel oči a začal si něco mumlat ve své rodné řeči. Flavia tušila, že se modlí.

Psi teď byli tak blízko, že jim viděli do očí. Vůdce smečky měl něco v hubě, ostatním visely růžové jazyky z tlam. Flavia se bála podívat, co to vůdce má. Zavřela oči, ale potom je malounko pootevřela. Vypadalo to jako dětská ruka nebo snad kost z něčí nohy.

Znovu zavřela oči a čekala nevyhnutelný útok. Kdy se do ní zakousnou? Psi byli tak blízko, že slyšela, jak rychle oddychují s vyplazenými jazyky, a cítila psí pach. Se zatajeným dechem zadržela výkřik, když se jí dotklo několik studených čenichů a očichalo si ji. Žádné zuby, žádný útok.

Za chvíli uslyšela hluboké zamručení. Nový vůdce, hnědý pes se špičatýma ušima i čumákem, si před ně stoupl a vrtěl ocasem. Pustil do písku ten tajemný předmět.

Flavia otevřela jedno oko na malou štěrbinu a pak i druhé.

„Klacek!“ vydechla. „Je to jen klacek!“ A najednou jí došlo, oč jde. „Oni si s námi chtějí hrát! Chtějí, abychom jim házeli

klacek!“

„Vždycky si chtěli jen hrát!“ rozesmál se Jonatán a pak i Nubia.

„A my jsme si mysleli, že nás chtějí zabít!“

Flavia si s úlevou otřela slzy smíchu, klekla si a natáhla se pro klacek. Vůdce ji sledoval, byl připravený ke hře a dychtivě oddychoval. Flavia si stoupla, rozmáchla se, jak nejvíc mohla, a hodila klacek proti modrému obzoru za dunami.

Psi s nadšeným štěkotem vyrazili, jako když vystřelí šíp z luku.

„Utíkejte!“ smál se Jonatán a už se zvedal, aby pomohl i Nubii na nohy.

Všichni tři se co nejrychleji rozběhli opačným směrem než psi. Mířili ke hřbitovu.

Dřív než stačili doběhnout na pruh pevnější půdy, která obklopovala pohřebiště, už tu byli psi zpátky a obklopili je.

Vůdce znovu upustil klacek. Tentokrát po něm Flavia sáhla příliš rychle. Pes se po ní ohnal, zavrčel a málem jí chňapl po ruce.

„Ach!“ vykřikla Flavia. „Já jsem ho polekala!“

„Nubia hodí,“ navrhla Nubia potichu. Opatrně sáhla po klacku a hodila ho co nejdál k moři. Psi se znovu rozběhli jedním směrem a děti druhým.

A znovu se psi vrátili a obklopili je.

„Už to přestává být legrace,“ řekla udýchaně Flavia, když znovu hodila klacek. „Takhle nám cesta domů zabere několik hodin.“

„A slunce už brzo zapadne,“ dodal Jonatán a zase už astmaticky sípal. „Otec mě zabije, až přijdu domů.“

„Hlavu vzhůru, možná tě psi sežerou dřív,“ zažertovala Flavia a byla ráda, že se na ni Jonatán zašklebil.

A zase už je obklopila funící smečka psů s vlhkým klackem.

Teď byl na řadě Jonatán, aby házel. Štítivě zvedl mokrý kus vyplaveného dřeva a nechal z něj skapat sliny.

„Co říká Plinius o slinách vzteklých psů?“ zeptal se a nakrčil

nos.

Vůdce smečky zavrčel. Psi byli čím dál netrpělivější a začali dorážet. Děti musely něco udělat.

„Nubia mít nápad, jak utéct od psů,“ ozvala se opatrně malá otrokyně. Flavia s Jonatánem se na ni se zájmem podívali.

Zrovna v tu chvíli, kdy se Lupus chystal proklouznout brankou v nízké zídce kolem majáku, vzhlédl jeden z hlídačů od kostek.

„Hej, ty tam,“ zahulákal na malého žebráka a vyskočil. „Koukej mazat!“ Druzí dva ho netečně pozorovali. Zdálo se, že se nudí.

Lupus zamručel na protest a naléhavě ukazoval na maják. Avitus tudy před chvilkou prošel bez povšimnutí. Vojáci byli tak zabraní do hry, že ho neviděli.

„Řekl jsem vypadni!“ Voják ztěžka popošel k Lupusovi a sklonil se k němu. Táhl z něj česnek a jeho tunika páchla potem.

Lupus dal ruku dolů, rozevřel oči doširoka, jako by byl překvapený, a znovu ukázal nahoru na maják. Konečně se strážce otočil, ale Avitus právě zmizel v dolních dveřích věže.

Lupus se rezignovaně otočil, jako by odcházel, ale pak se rychle vrátil a snažil se proběhnout brankou ve zdi, dokud byl voják skloněný.

Byl rychlý, ale voják byl ještě rychlejší a chňapl ho zezadu za opasek, až mu vyrazil dech. Druzí dva strážci se zvedli a zvolna k nim popošli.

„Tak podívej!“ řekl česnekáč a zvedl Lupuse za opasek ze země. „Teď napočítám do deseti, a jestli tady pak ještě uvidím ten tvůj usmrkanej obličej, tak poznáš, zač je toho loket! Hodím tě do vody! Rozuměls!“ A pustil Lupuse na tvrdý betonový vlnolam.

Lupus skončil na dlaních a kolenou, zakýval hlavou a ještě jednou se v rychlosti podíval na maják. Tam nahoře přece musejí být otroci, kteří obsluhují oheň, ale nikoho neviděl. Sílící vánek hnal kotouče černého dýmu na město. Takhle zblízka vypadal maják strašně vysoký.

V tu chvíli Lupus zahlédl Avita v druhém patře věže a už to bylo hrozně vysoko.

Honem se postavil a snažil se znovu ukázat nahoru, ale voják už začal hlasitě počítat: „Šest, sedm, osm…“

„Počkej, Grumexi!“ křikl jeden z vojáků. „Myslím, že jsem nahoře někoho zahlíd“

Česnekáč se otočil na patě, ale Avitus v tu chvíli zrovna zase zmizel. Všichni se přimhouřenýma očima dívali na červenou cihlovou věž a čekali, jestli neuvidí nějaký pohyb. Kromě chuchvalců kouře, které se jim valily vysoko nad hlavou, a několika kroužících racků, nezahlédli vůbec nic. Lupus slyšel jen pleskání vln o vlnolamy a na tváři ucítil spršku mořské vody.

„Ty ses zbláznil!“ odfrkl Grumex, ale neznělo to moc přesvědčivě. „Radši tam zajdi a zkontroluj to…“ dodal za chvíli. Pak si zase všiml Lupuse a vyštěkl:

„Padej! Ať už jsi pryč!“

Lupus couval a najednou za ním nějaká žena s rybářskou sítí v náručí vykřikla. Na horním okraji majáku se proti obloze rýsovala lidská postava.

„Člověk! “ zaječela žena, upustila síť na zem a ukazovala prstem. „Tamhle je nějaký člověk a asi se chystá skočit dolů!“

Svitek XVII

Vůdce psí smečky dal najevo svou netrpělivost hlubokým hrdelním vrčením. Jonatán pustil ulepený klacek a podíval se na Nubii.

„Tak jaký máš nápad?“

Malá otrokyně zavřela oči.

Začala tiše pobrukovat, pak o něco hlasitěji a potom se zhluboka nadechla a dala se do zpěvu. Byla to podivná píseň, která neměla žádnou melodii. Flavii se při ní ježily chloupky na zádech. Psi začali skučet. Za chvíli se jeden z nich posadil, potom druhý…

Nubia zpívala píseň, kterou ji naučil otec: psí píseň. Zpívala příběh o tom, jak psi byli kdysi jako šakalové, vlci a pouštní lišky a lovili za chladných nocí. Připomněla jim, jak jejich předkové kdysi vyli na měsíc o osamělosti, hladu a touze po něčem, co neznali.

Psi začali výt s Nubií. Jonatán s Flavii se na sebe překvapeně podívali a dál sledovali Nubii a psy. Fascinující podívaná.

Píseň se postupně měnila. Nubia začala broukat příběh o tom, jak psi objevili člověka, oheň, teplo a bezpečí. Jak už se nemuseli potulovat po nocích v zimě a o hladu, jak se mohli stulit u ohně s plným břichem a nechat se drbat za ušima.

Psi teď přestali výt a uklidnili se. Jeden nebo dva leželi na zemi a oddychovali s přivřenýma očima. Ostatní seděli. Vůdce zakňučel a posadil se na zadní, jako by cítil, že mu ubývají síly.

Nubia teď zpívala o teple, o lásce a oddanosti, až se nakonec i vůdce smečky uložil, opřel si špičatou hnědou tlamu o tlapy a poslouchal.

Moře se koupalo v rudé barvě zapadajícího slunce a vypadalo jako temně červené víno. Lupus věděl, že na něj kamarádi už jistě čekají, ale nemohl se odtrhnout a odejít z vlnolamu, na kterém stál maják.

Shromáždila se tu spousta lidí. Maják se rýsoval proti krvavě rudému slunci jako temný sloup s kotouči černého dýmu, který se valil z ohně na vršku věže.

Ve výšce asi 35 metrů nad vlnolamem stály na okraji majáku dvě postavy. Jedna balancovala na samém konci plošiny. Druhá - voják - stál na stejné úrovni, ale o kousek dál. Pokaždé, když se pohnul, naklonil se muž na okraji ven, jako by chtěl skočit, a lidé v davu na zemi se zajíkli úzkostí.

Přihlížejícími se prodíral centurion a ptal se, jestli někdo nezná toho muže nahoře. Lupuse napadlo, že by na sebe mohl upozornit, ale i kdyby se mu podařilo s centurionem komunikovat, co by řekl? Že se ten člověk jmenuje Avitus? Že je šílený žalem ze smrti své dcery a že celé odpoledne pil? Čemu by to prospělo?

Lupus svěsil hlavu, když se voják prodíral kolem něj. Nemusel si ale dělat starosti - centurion si ho ani nevšiml.

Dav najednou znovu polekaně zareagoval a Lupus vzhlédl. Voják se nahoře přece jen nakonec přiblížil k Avitovi a natáhl k němu ruku.

V tu chvíli se drobná černá postavička naklonila, tiše se vrhla dolů a proletěla prostorem. Lidé z davu vykřikli, když postava narazila na spodní, širší část věže a pak už padala dolů jako hadrová panenka. Nakonec dopadla na zem.

Nubia tiše pobrukovala a opatrně obešla psy. Flavia s Jonatánem ji následovali. Museli se držet, aby cestou přes hřbitov neutíkali. Nízké slunce tu teď vrhalo dlouhé červené stíny. Psi zůstali vzadu, seděli nebo leželi skoro jako pod vlivem drog. Jedna fenka, která už brzy čekala štěňata, šla chvilku za dětmi, než se s toužebným zakňučením vrátila zpátky.

Flavia si najednou uvědomila, jakou má žízeň. Nemohla skoro ani polknout. Snažila se nemyslet na to, jak by asi chutnala sklenice studené vody. Dneska by se napila i vody ze

zelené fontány, která vždycky chutnala trochu po plísni.

Kráčeli po prašné cestě lemované stromy. Jejich listy svítily v zapadajícím slunci jako smaragdy. Cestou viděli plácek, kde byla pohřbená Avita, a pokračovali kolem hrobky s gladiátory a k Fontánové bráně.

Jakmile prošli pod jejím obloukem, věděli, že jsou v bezpečí. Beze slova se rozběhli k zelené kachlíčkové fontáně uprostřed křižovatky a ponořili do ní zaprášené obličeje. Pak si každý z nich vybral jednu hubičku a dosyta se napili studené vody. Flavii v životě nechutnalo nic tak skvěle jako tahle voda, i když měla maličko příchuť.

Konečně se vydali celí zmožení domů. Vůbec se netěšili na přivítání.

Když zahnuli za roh, překvapilo je, co uviděli: před Cordiovým domem stál hlouček vojáků. Jakýsi vysoký úředník, snad soudce, mluvil přímo s Libertem. Okolo postávalo pár náhodných chodců a se zájmem sledovali, co se děje. Flavia mezi nimi poznala tlustého obchodníka v ošuntělé tóze, který se na trhu s otroky tak dobře bavil s Venaliciem.

Libertus právě zvedl hlavu a uviděl Flavii.

„Tohle jsou ty děti, o kterých jsem mluvil!“ říkal úředníkovi a Flavia to zaslechla. Mladý propuštěnec se usmál a kývnutím je přivolal.

„Jim taky zabili psa, a taky mu uřízli hlavu! Zrovna jako Ruberovi!“ vysvětloval Libertus soudci.

„Avitus zrovna zabil Rubera!“ volal na Flavii a podíval se na ni tmavýma očima.

„Rubera? Kdo je to Ruber?“ zeptala se Flavia, ale v tu chvíli se otevřely dveře Cordiova domu a objevili se dva vojáci. Mezi nimi šel dveřník s kyselým obličejem, který děvčatům ráno otevřel. Po tvářích mu stékaly slzy a v náručí nesl bezhlavé tělo zrzavého psa.

„Tyhle děti vědí, kdo psy zabíjí!“ opakoval Libertus soudci. „Vědí, kdo omráčil mého sluhu a zabil mého hlídacího psa. Znají i jeho jméno, a mají dokonce i jeho portrét na voskové

tabulce.“

„Ale..ozvala se Flavia.

„Vašeho psa taky zabili?“ zeptal se soudce. „A vy si myslíte, že znáte pachatele?“ Soudce byl malý človíček s prořídlými vlasy a bledýma inteligentníma očima.

„No…“ spustila Flavia a v duchu si vzpomněla na Avita, jak pláče v náruči své ženy a píše básničky o delfínech. „Nejsme si jistí… “

„Já si stejně myslím, že to udělal,“ řekl Jonatán.

„A já taky!“ dodal Libertus. „Včera jsem ho viděl, jak běží z domu tady toho chlapce. Určitě je to tentýž člověk, který zabil mého psa. Nemůžou přece existovat dva zabijáci psů v jedné ulici!“ A otočil se na Flavii s otázkou: „Máš ještě ten obrázek?“

Flavia vytáhla tabulku a ukázala soudci Lupusův náčrtek.

„Bydlí tady v ulici a jmenuje se Publius Avitus Proculus,“ řekl Jonatán pevným hlasem. „Před několika týdny pokousal vzteklý pes jeho dceru, která pak zemřela.“

„Dobrá,“ řekl soudce a otočil se na velitele vojáků. „Tak myslím, že toho Avita vyslechneme. Můžeš nás dovést do jeho domu, chlapče?“

„Ano, můžu,“ odpověděl Jonatán důležitě a vedl skupinku k domu s červenými dveřmi. Pak odstoupil, aby soudce mohl zabušit klepadlem. Hlouček okolostojících postupně umlkal, oči všech se upřely na dveře a čekaly, že se objeví snad samotný vrah psů.

Zatímco čekali, ucítila Flavia, že se někdo dotkl její paže. Nubia jí ukazovala značku na morušovníku. Na kmeni bylo vidět vybledlou šipku, která směřovala na sever k Římské bráně.

„To znamená, že Lupus sledoval Avita,“ zašeptala Flavia. „Zajímalo by mě, jestli se už vrátil.“

„Kdo se měl vrátit?“ ozvalo se za ní.

Flavia nadskočila, ale hned se zas uklidnila, protože to byl Mordechaj.

„Mír s tebou,“ pozdravil a lehce se uklonil jako obvykle. „Kde je Jonatán? A co se to tu děje?“

„Je tamhle s těmi vojáky,“ ukázala Flavia. „Pomáhá soudci. Někdo zrovna zabil Cordiova psa a uřízl mu hlavu.“

V tu chvíli se otevřely červené dveře a přihlížející dav zadržel dech. Flavia v přítmí rozeznala Julii, Avitovu ženu, a zahlédla, jak vrtí hlavou.

Připozdilo se a šero znemožnilo jakékoli další vyšetřování. V přilehlých domech začali otroci rozsvěcovat lampy. Soudce s vojáky odpochodovali kolem nich zpátky do kasáren.

Mordechaj se na ně zamračil, když ho míjeli.

„Strávil jsem skoro celý den na úřadě a nakonec mi jen řekli, že se nedá nic dělat,“ zabručel. „Ale když někdo zabije psa boháče, začnou vyšetřovat během pár minut!“

„Otče!“ zvolal Jonatán a přiběhl k nim. Mordechaje překvapilo, že ho objal. „Otče, nezlob se prosím!“

„Tvůj otec se zrovna vrátil z města,“ řekla honem Flavia, významně se na Jonatána podívala a štípla ho do ruky. Nechtěla, aby Mordechajovi řekl, že nesplnili slib.

„Proč bych se měl zlobit?“ zeptal se doktor.

„Ehm, jen tak..zakoktal Jonatán. „Já jen, že klíč od našeho domu je pořád ještě u Flavie.“ Mordechaj se na něj přísně zadíval, a tak Flavia raději honem změnila téma.

„Co jste se vlastně dověděl?“

„No, soudce mi řekl,“ začal vyprávět Mordechaj cestou zpátky k jejich domu, „že zdejší psi nejsou v pravém slova smyslu divocí. Většina z nich byla ochočená, ale jejich majitelé buď zemřeli, nebo je opustili. Stala se z nich volně žijící zvířata a vytvořila smečku. Jeden z úředníků mi řekl, že nejsou vlastně nebezpeční, ale otravují. Ataky mi řekl, že psi, kteří mají vzteklinu, běhají vždycky sami, protože ostatní psi se jich bojí.“

Než došli k Flaviině domu, ulice se vylidnila a úplně se setmělo. Dvojité dveře Cordiova domu na druhé straně ulice byly zavřené a zajištěné závorami. Po obou stranách plály pochodně a osvětlovaly vstupní prostor, takže tam bylo vidět jako ve dne.

„Měli bychom taky zapálit pochodně?“ zeptala se Flavia

polohlasem.

„Není třeba,“ odpověděl Mordechaj. „Cordius už nemá hlídacího psa, ale vy ano.“

Flavii s Nubií v tu chvíli napadla stejná myšlenka a podívaly se na sebe.

„Doufám, že ještě máme hlídacího psa!“ vykřikla Flavia a hlasitě zabušila na dveře.

Svitek XVIII

Flavia bouchala bronzovou figurkou Castora do figurky Polluxe jako o život a snažila se přivolat Caudexe.

„Poslouchej!“ řekla najednou Nubia a zatahala Flavii za ruku.

Z nitra domu se ozýval hluboký štěkot Scuta.

Za okamžik už Caudex otevřel kukátko a zamžoural na ně ospalým okem. Zároveň už také uslyšeli, jak Scuto zevnitř škrábe na dveře.

„Otevři, Caudexi!“ křičela Flavia. „Máme hlad a jsme unavení a… tak honem, otevři! “

Dveře se konečně otevřely a z nich vyskočil Scuto a radostně se s nimi vítal, olizoval je, skákal a vrtěl ocasem. Dokonce i Mordechaj dostal pár uslintaných pusinek. Když se všichni protlačili do atria, přispěchala i Alma a hubovala je, že jdou tak pozdě.

„Jak to, že jsi venku po setmění?“ vykřikovala a málem Flavii rozmačkala v objetí. „Skoro jsem umřela strachy.“ Pak stiskla i Nubii a dodala: „Caudex byl taky celý bez sebe, viď?“

Starý otrok zívl a přikývl.

„Udělala jsem večeři, je dost pro všechny,“ oznámila jim. „Pojďte jíst, než to vychladne.“

Jonatán se držel vzadu, aby se vyhnul Alminu nadšenému vítání, ale kuchařka ho zahlédla, takže jejímu pevnému objetí neunikl.

„A kde je Vlček?“ ptala se Alma a nakukovala za Mordechaje a dveřmi ven.

„Lupus se ještě nevrátil?“ divila se Flavia.

„Ani se tu neobjevil,“ zamračila se Alma.

Všichni seděli u stolu a zrovna dojídali polévku, když Scuto hlasitě vyštěkl, vyskočil z pelíšku u Nubiiných nohou a vyběhl z jídelny. Za okamžik byl zpátky i s unaveným a hladovým Lupusem v patách. Flavia rychle přitáhla ještě jednu židli a Alma přinesla poslední porci teplé slepičí polévky.

Ostatní počkali, až Lupus dojí, a teprve potom se pustili do slaného koláče s rybou a pórkem.

„Máme pro tebe novinky!“ oznámila Lupusovi Flavia, když odstrčil prázdnou misku.

Lupus ukázal na sebe a pak na Flavii, jako by říkal: Já mám pro vás taky novinky!

„Vzpomínáš, jak jsme ti říkali o zrzavém hlídacím psovi, kterého jsme dneska ráno viděli v Cordiově domě?“

Lupus přikývl a zakousl se do rybího koláče.

„Tak toho někdo před pár hodinami zabil a uřízl mu hlavu!“ vyrazila ze sebe Flavia.

„Jako Bobas. Pes Jonatána,“ dodala Nubia.

Lupus se zakuckal a doktor Mordechaj mu musel dát herdu do zad.

Když se vzpamatoval, obrátil se Mordechaj na Flavii.

„Vy jste byli v Cordiově domě?“

„Ano, já a Nubia jsme tam dneska ráno zašly. Chtěly jsme mluvit s jeho propuštěncem Libertem, protože je naším jediným svědkem. Vzpomínáte si, že jsme ho viděli u fontány těsně před tím, než jsme našli Bobase?“

„Ano,“ řekl Mordechaj pomalu.

„No, a když stál u té fontány, zahlédl muže, který vyběhl z vašeho domu a nesl nějaký pytel. Mohla v něm být hlava.“

„Jako Perseus,“ dodala Nubia.

„Dneska ráno jsem s Nubií zašla k Libertovi,“ pokračovala Flavia, „a on řekl, že člověk, kterého jsme mu ukázaly na tabulce, je ten, kterého viděl utíkat. A byl to Avitus!“

„Počkat,“ přerušil ji Mordechaj a vypadal zmateně. „Jaká tabulka?“

„Tady, vosková tabulka. Lupus nakreslil portrét.“ A Flavia ukázala Mordechajovi obrázek, který už byl trochu rozmazaný,

ale pořád na něm ještě bylo možné rozeznat Avita.

„Tos kreslil ty?“ zeptal se Mordechaj udiveně a podíval se na Lupuse. „To je vynikající kresba!“

„To je ten člověk, kterého jsme viděli plakat na hřbitově. Lupus ho znal a nakreslil ho,“ vysvětlovala Flavia.

„Musel to být Avitus, ten psí vrah!“ vykřikl Jonatán.

Lupus zachrčel, a když se na něj ostatní podívali, vehementně vrtěl hlavou.

„Tak teď se musíme dovědět, co pro nás má Lupus,“ rozhodla Flavia. „Tys dneska Avita sledoval, viď? Viděli jsme na stromě tvoji šipku.“

Lupus přikývl. Všichni se na něj dychtivě dívali.

„Za jak dlouho vyšel Avitus z domu?“

Lupus udělal malou mezerku mezi palcem a ukazovákem.

„Za chvilku?“

Lupus kývl.

„A co udělal?“ zeptal se Mordechaj se zájmem.

Lupus předvedl, jak někdo pije a pije, až se opije. Ukázal pět prstů.

„Vypil pět pohárů vína?“ zeptala se Flavia.

Lupus ukázal deset prstů.

„Deset pohárů vína!“ vykřikl Jonatán.

Lupus energicky kýval hlavou.

„On vypil deset pohárů?“ ptala se Flavia nevěřícně. „A co znamenalo těch pět prstů?“

Lupus šel ukazovákem a prostředníkem po stole k Nubiině prázdnému talíři, pak k Jonatánově, pak k Flaviině.

„Pět hospod!“ vykřikl Jonatán.

Lupus přikývl.

„Ale deset pohárů!“ divil se Mordechaj. „Po takovém množství přece člověk není ani schopen chůze.“

Lupus napodobil zvracení a jeho posluchači hned nakrčili nosy a přikývli.

„Stejně mohl zabít Rubera…, třeba v opilosti,“ trval na svém Jonatán.

Lupus zavrtěl hlavou a přejel si prstem po krku. Ostatní na něj beze slova koukali. Pak Flavia zašeptala:

„Je mrtvý?“

Lupus kývl.

„Avitus?“ zeptal se Jonatán.

Lupus znovu kývl.

„Jak?“

Lupus naznačil prsty chůzi nahoru po vinném poháru a pak jako by skočil na stůl a dopadl naplocho.

„Kde?“ chtěl vědět Mordechaj hlubokým hlasem.

Lupus se rozhlédl a pak se zastavil pohledem na voskové tabulce. Smazal prstem obrázek Avita a vyškrábal špičkou nože do vosku něco jiného.

Mordechaj si tabulku od něj vzal, pokýval hlavou a podal ji ostatním.

„Maják!“ vydechla Flavia. „A tys ho viděl, jak skočil dolů?“

Lupus přikývl s vážným výrazem v obličeji.

„To znamená, že Avitus nemohl zabít Rubera,“ řekla Flavia. „Celé odpoledne v naší ulici nebyl. Ale když to neudělal on, tak kdo?“

Všichni byli příliš unavení, než aby mohli přemýšlet s jasnou hlavou. Flavia s Jonatánem zívali nad moučníkem z dušených jablek, medu a pepře a Nubia rovnou usnula na židli.

„Pojď, Jonatáne,“ řekl Mordechaj, „musíme jít domů a do postele. Lupusi, zůstaneš u nás zase na noc? Jsi naším hostem.“

Lupus se místo odpovědi podíval na Flavii, zvedl obočí a ukázal na zem.

„Ty bys chtěl zůstat tady?“ zeptala se Flavia. „Samozřejmě že můžeš! Almo, může tady Lupus zůstat přes noc?“

Alma zrovna sklízela nádobí po večeři.

„Pochopitelně, miláčku. Může spát v Aristově ložnici.“

„Dobrá,“ řekl Mordechaj. „Takže se rozloučíme. Dobrou noc, mír s vámi.“

„Dojdu pro váš klíč,“ řekla Alma a zmizela ve studovně.

Caudex zavřel za Mordechajem a Jonatánem dveře a zajistil je závorami. Zívající Nubia už zmizela se Scutem v zahradě a Flavia šla ukázat Lupusovi ložnici.

„Tady máš hliněnou lampu,“ vysvětlila mu. „Já mám v pokoji vždycky jednu zapálenou. A tady na polici je měděný pohár s vodou, a nočník, abys nemusel v noci dolů na záchod.“

I když byla Flavia strašně vyčerpaná, nemohla usnout. V domě se rozhostilo ticho, všude byla tma. Všichni si šli lehnout. Lupus začal hlasitě chrápat, dřív než odešla z jeho ložnice. Nubia se v zahradě pod fíkovníkem stočila do klubíčka a Scuto s ní. Alma a Caudex šli spát do svých pokojů, které sousedily s atriem. Na hřbitově převzaly tři žáby službu od cikád a pomalu rytmicky kvákaly, jako by chtěly Flavii uspat. Měsíc stoupal po obloze, svítil na krajkově vyřezávané okenice v jejím okně a vykresloval na protější zdi stříbrné kosočtverce. Dokonce i chladivý jižní větřík, který vanul od moře, ji chtěl ukolébat ke spánku. Voněl borovicemi a slanou vodou a Flavia začala myslet na oceán.

Myslela na tatínka, který se plaví někde daleko po těch černočerných vodách, snad zrovna chodí sem a tam po palubě a dívá se na tentýž měsíc jako ona. Pomyslela v duchu na boha moře Neptuna.

Pak se v myšlenkách vrátila k událostem minulých dní. Byly to jen dva dny?

Chudák Avitus, který nedokázal žít se svou bolestí, byl teď mrtvý a Flavia najednou věděla, že on psy nezabil. Vždyť nebyl schopný ani hodit po Scutovi borovou šišku. Jak by mohl chladnokrevně zabít Bobase a uříznout mu hlavu?

Tím se ale dostala v myšlenkách zpátky k záhadě, která jí nedala spát. Jestli Avitus nezabil Bobase a Rubera, kdo to tedy udělal? A kdo odnesl ze hřbitova mastifovu hlavu?

Zvenku se ozvalo soví zahoukání. Lidé o sovách říkali, že přinášejí neštěstí, ale tatínek ji nazýval svou „malou sovičkou“, a tak je měla ráda. Kromě toho byla sova zvířetem bohyně moudrosti Minervy.

Moudrost jí připomněla Arista, mladého Řeka, který ji už dva roky učil. Pokusila se uvažovat tak, jak ji to Aristo učil: logicky i s pomocí představivosti.

„Jestli psy nezabil Avitus, kdo to udělal?“ ptala se sama sebe. „Nejprve jsme si mysleli, že je zabil Avitus, protože nenáviděl všechny psy. Ale jestli psy zabil někdo jiný, měl asi taky jiný důvod. Proč by mohl někdo chtít zabít psy?“

V tu chvíli se dole v přízemí ozval Scuto a rozštěkal všechny psy z okolí. Flavia se najednou posadila na posteli. Měla jasno.

„Samozřejmě! To je ono!“ vydechla.

Za okamžik však uslyšela, jak dole vykřikla Nubia.

Svitek XIX

„Zloděj!“ vykřikla Nubia a běžela opatrně s lampou v ruce za Flavií ze schodů. „Zloděj!“ opakovala a ukazovala na skladiště. Flavia viděla, co malou otrokyni upoutalo. Kolem okraje dveří do skladiště prosvítal proužek světla.

Scuto vrtěl ocasem a čmuchal u dveří. Znovu vesele zaštěkal.

Caudex se vbelhal na zahradu s pochodní v ruce. Nevypadal o nic ospalejší než ve dne.

„Caudexi! Ve skladišti je zloděj!“ volala na něj Flavia.

„Co by tam kdo bral,“ bručel starý otrok. „Je tam jen obilí a pár kousků starýho nábytku..

„Člověk jít dovnitř!“ přesvědčovala ho Nubia.

„A je vidět světlo!“ dokazovala Flavia.

Caudex sjel pohledem ke dveřím a podrbal se na hlavě.

„Tak jo,“ řekl, pokrčil rameny a vydal se ke dveřím. Světlo z jeho pochodně vrhalo na zeď třepotavé stíny sloupů. Když Caudex opatrně otvíral, Flavia s Nubií se k sobě přitiskly. Scuto pořád vrtěl ocasem.

„Co je to za kravál?“ ptala se Alma, která kulhavě vešla s lampou v ruce. Byla bosa a vlasy si stáhla nahoru šátkem. Ve světle lampy, která ji ozařovala odspodu, vypadala jako úplně cizí člověk.

„Ve skladišti je zloděj! Určitě je to ten člověk, který zabil psy!“ panikařila Flavia.

Najednou se ze skladiště ozvaly dva výkřiky. Jeden vysoký, druhý hluboký. Scuto, který stál hned u dveří, se znovu rozštěkal.

„Mám ho!“ zabručel uvnitř Caudex a pak ještě jednou tlumeně opakoval: „Mám toho vašeho zloděje.“

Vynořil se ze skladiště, v jedné ruce držel pochodeň a v druhé nesl kluka, který se mu snažil vykroutit.

„Lupus!“ vykřikla děvčata.

Lupus se chtěl dostat z Caudexova sevření a z krku se mu draly nesrozumitelné skřeky. Nebylo mu sice rozumět, ale smysl byl jasný: Postav mě na zem, ty troubo!

„Caudexi! Postav ho!“ křičela Flavia. „Lupus není zloděj!“

Lupusovi plály ve světle pochodně zelené oči, ale Caudex ho nepustil. Zasadil pochodeň do držáku ve stěně, chytil Lupuse oběma rukama a otočil ho vzhůru nohama. Držel ho za kotníky a zatřásl s ním. Flavia s Nubií zaječely a zakryly si oči. Lupusovi se shrnula tunika dolů a pod ní nic neměl.

Pak všichni uslyšeli cinkání mincí o mramorovou podlahu a s údivem otevřeli oči.

Caudex po chvíli přestal Lupusem třást a postavil ho na nohy. Chlapec měl hlavu svěšenou a bylo na něm vidět, že se stydí. Na chodníku se v mihotavém světle pochodně třpytilo alespoň dvanáct zlatých mincí.

Všichni se dívali na Lupuse. Byli ohromeni. Lupusův nešťastný výraz a mince rozsypané po mramorovém chodníku dokazovaly jeho vinu.

„Lupusi!“ zašeptala po chvíli Flavia. „Kde jsi našel to zlato? Bylo ve skladi šti?“

Lupus přikývl.

„Takže jsi tu opravdu kradl. Důvěřovali jsme ti, otevřeli jsme ti náš dům a ty… TO JE ONO!“

Všichni se na ni upřeně zadívali. Dokonce i Lupus zvedl hlavu.

„Myslím, že jsem ten zločin vyřešila!“ vykřikla Flavia.

Obrátila se na Lupuse.

„Lupusi, musíš nám pomoct. Kde jsi to zlato našel a jak ses o něm dověděl? My jsme nikdy tolik zlata doma neměli.“

Lupus se na ni nasupeně díval a nereagoval. Cítil se provinile a styděl se.

„Lupusi, prosím tě! Teď to do sebe všechno začíná zapadat.

Zapomeneme, žes chtěl ukrást nějaké peníze, jen když nám pomůžeš! “

Lupus se pořád ještě mračil, ale naznačil jim, aby šli za ním. Caudex vzal ze stěny pochodeň, Alma s děvčaty svoje lampy a následovali Lupuse do skladiště.

Chlapec je dovedl ke třem velikým amforám, které stály v nejtmavším koutě. Nádoby byly napůl zahrabané do písku, aby stály rovně a vypadaly úplně stejně jako všechny ostatní amfory okolo, jen stály trochu stranou. Jedna z nich byla sice zavřená, ale nezapečetěná. Flavia k ní popošla a sundala víko.

Všichni ohromeně vydechli. V amfoře nebylo zrní ani olivový olej, ani víno jako v ostatních nádobách. Byla skoro po okraj plná zlatých mincí.

„Páni, za to by se dal náš dům koupit desetkrát,“ zašeptala Flavia, ponořila ruku do těžkých mincí a nechala je propadávat mezi prsty. „A podívejte! To není naše pečeť!“ Zvedla modrou voskovou pečeť velikosti mince, která spadla na podlahu. Podržela si ji u lampy a pak prohlásila: „To nejsou dvojčata…, to je delfín! “

„Tak to bude pečeť Cordia, partnera tvého otce,“ řekla Alma. „Možná neměl dost místa pro všechny svoje poklady a poprosil kapitána Gemina, aby si to tu mohl uložit.“

„Almo, myslím, že máš pravdu!“ zvolala Flavia. „Tenhle poklad rozhodně není náš a pečeť bude asi Cordiova. Ale nikdo z nás nevěděl, že tu je. Jaks to proboha věděl ty, Lupusi?“

Otočila se na malého provinilce, který se pořád ještě díval do země.

„Lupusi,“ oslovila ho tiše, „řekl ti někdo o tom pokladu?“

Lupus zaváhal a pak pokýval hlavou, jako by říkal: ani tak, ani tak.

„Někdo o tom mluvil?“

Lupus přikývl.

„Kdo?“

Lupus váhal a potom předvedl člověka, který pije.

„Avitus?“

Lupus zavrtěl hlavou a povzdechl si.

„Už vím! Někdo, koho jsi viděl v některé z těch hospod!“

Lupus přikývl.

„Kdo? Kdo to byl?“

Lupus pokrčil rameny.

„Lupusi, myslím, že vím, kdo to byl, ale chtěla bych si být jistá…“

Nubia najednou vyběhla ze skladiště a za chvíli se vrátila s voskovou tabulkou.

„Nubie, ty jsi skvělá!“ vykřikla Flavia. „Lupusi, můžeš toho člověka nakreslit?“

Lupus zase pokrčil rameny.

„Zkus to, jak nejlíp to půjde,“ poprosila ho.

Lupus si váhavě vzal od Nubie tabulku a rydlo. Sedl si na bobek, položil tabulku do písku na podlahu skladiště a začal črtat. Všichni přiblížili své lampy, aby co nejlíp viděli. Lupus se zarazil, zamyšleně se podrbal na hlavě, uhladil spodní část obrázku a začal znovu.

Konečně byl hotov a ukázal tabulku Flavii.

„Já to věděla!“ vydechla dívka. „Musel to být on, mělo mě to napadnout dřív“

Rozluštila tajemství, ale teď v noci se nedalo nic dalšího dělat. Museli počkat do rána. Flavia vlezla zpátky do postele, ale věděla, že bude celou noc vzhůru a v duchu si bude probírat všechny stopy.

Mýlila se. Usnula, jakmile se dotkla polštáře, a hned se jí začal zdát sen.

Zdálo se jí o Avitě Procule.

Malou holčičku ve snu pronásledovala smečka divokých psů. Najednou se dolů snesla obrovská straka a odnesla Avitu pryč. Avita se smála a mávala na Flavii, která stála na zemi. Pozorovala, jak Avita mizí v nebi, a zároveň si uvědomovala, že psi teď jdou po ní. Otočila se a dala se do běhu. Srdce jí bušilo, ale běžela pomalu, jako by se pohybovala hustým medem.

Slyšela, jak se k ní psi ve snu blíží, a cítila, jak jí už dýchají na nohy. Tenhle sen se jí vracel. Znala ho a věděla, že se vzbudí ve chvíli, kdy se jí psi budou už už zakusovat do lýtek. Tentokrát to ale bylo jinak. Ani se nemusela otáčet a věděla, že ji pronásleduje jen jeden pes: jeden pes se třemi strašlivými hlavami. Kerberos, pes z podsvětí. Slyšela, jak někdo křičí a křičí a křičí.

Vzbudila se úplně propocená. Srdce jí bušilo a třásla se po celém těle. Byla zmatená, protože pořád ještě slyšela křik - je vzhůru, nebo spí?

Byl to strašlivý křik. Nějaká žena musela prožívat hotové peklo. Flavii se ale zároveň zdálo, že to křičí Alma.

Spustila nohy na zem a vstala, ale pohybovala se v polospánku nemotorně a ukopla si palec o stolek. Automaticky sáhla po olejové lampičce a vyklopýtala na balkon.

Měsíc jí svítil přímo nad hlavou a zaléval celou zahradu tajemným světlem. Stromy a keře vrhaly černočerné stíny. Podle hvězd i podle vlhkého vzduchu Flavia usoudila, že je ještě hluboká noc.

Váhavě se zastavila a přitom zaslechla krátký výkřik nějakého muže. Jako by se mu mimoděk vydral z úst. Caudex? I když se Flavia chvěla, opatrně se vydala dolů po schodech a potom po cestičce přes zahradu. Měsíc jí svítil na chodník. Šla po ostrých kamíncích, protože nechtěla, aby se jí dotkly ty černé stíny za sloupy.

„Nubie?“ zašeptala. „Almo?“

Vpředu probleskovalo mihotavé světlo a Flavia ucítila pach borovicové pochodně. Z atria se ozvalo další zasténání. Chodba vypadala jako rozevřená tlama, která ji chce pohltit svými stíny. Rozběhla se a utíkala, jak nejrychleji mohla. Když uviděla v oranžovém světle pochodně čtyři povědomé siluety a psa, ulevilo se jí.

Všichni stáli v otevřených vchodových dveřích, a když za sebou uslyšeli pleskání jejích bosých nohou o mramorovou podlahu, obrátili se.

Každý z nich se tvářil jinak, ale ze všech obličejů čišela hrůza. Dokonce i Scuto fňukal. Byli tak ohromení, že Flavii ani nedokázali zabránit v tom, aby se šla také podívat na ulici. Prošla mezi Nubií a Lupusem. Malá otrokyně se třásla od hlavy k patě a tuláček se přihrbil jako zvíře, které chce utéct. Flavia se zastavila na prahu.

Na ulici zalité měsíčním světlem trčel mezi dlažební kameny zapíchnutý trojzubec. Zuby směřovaly k chladným hvězdám. Rybáři používali takové nářadí k lovu ryb. Na každém zašpičatělém konci byla napíchnutá psí hlava. Jedna byla bílá, druhá černá a třetí zrzavá. Tři páry slepých bílých očí zíraly přímo na Flavii.

Zaslechla výkřik a uvědomila si, že vychází z jejího vlastního hrdla. Jak se tak na ni dívaly ty nevidoucí oči psích hlav nabodnutých na trojzubec, zalila ji vlna nevolnosti. Psí hlavy se změnily v trojhlavého Kerbera, který střeží podsvětí. Krev jí bušila ve spáncích, hlavy se vzdalovaly a vzdalovaly, až se z nich staly tři body na konci dlouhého tunelu. Nakonec zmizely i ty maličké body a černočerná tma ji vtáhla do sebe.

„Flavie? Flavie, co je ti?“

Flavia si uvědomila, že slyší povědomý hlas. Chvíli ještě nechala oči zavřené a uvažovala o červenohnědém světle, které jí prosvítalo pod víčka. Bylo ráno? Měla spíš dojem, že je pořád ještě noc. Pak ucítila lampový olej, skořici a mátový čaj a rázem věděla, že je v bezpečí Jonatánova domu.

Otevřela oči a uviděla Mordechaje, jak se k ní s úsměvem sklání. Rozpuštěné vlasy mu sahaly k ramenům.

„Co se stalo?“ zeptala se ho Flavia.

„Omdlela jsi,“ vysvětlil doktor.

„Tak to nebyl sen?“

„Bohužel ne. To, cos viděla, se opravdu stalo,“ Mordechaj k ní natáhl ruku s šálkem, z kterého se kouřilo. „Vypij to,“ řekl naléhavě.

Flavia pomalu usrkávala sladký horký mátový čaj a rozhlížela se kolem sebe. Ležela na pruhovaném lehátku v Mordechajově pracovně a záda měla podložená polštáři. Místnost byla zalitá světlem. Určitě sem snesli všechny svíčky a lampy z domu.

Nubia seděla na zemi se Scutem a oba byli zabalení do oranžové deky. I Jonatán stál u lehátka, byl celý bledý a očividně si dělal starosti. Alma seděla na růžku lehátka, byla také zabalená do deky a též upíjela mátový čaj.

„Všechno bude v pořádku, jen se napij,“ řekl Mordechaj vlídně a Flavii napadlo, že mátovým čajem jejich soused asi léčí všechno. Být doktorem by nebylo tak těžké - stačí, když člověk umí uvařit mátový čaj. V duchu se nad tím nápadem musela usmát.

„Tak, takhle to bude lepší,“ řekl Mordechaj a pomohl Flavii, aby se jí líp sedělo.

„Kde je Lupus?“ zeptala se najednou.

Jonatán s Mordechajem se na sebe podívali.

„Alma nám řekla, co se stalo…, jak jste ho našli s ukradeným zlatem..vysvětloval tiše Mordechaj.

„Je pryč!“ vyhrkl Jonatán. „Když jsme se přišli podívat, co se děje, rozběhl se do tmy a byl pryč.“

„Viděl jsi Kerbera? Teda. viděl jsi tu věc?“ Flavia se zajíkla.

„Ano,“ řekl Jonatán, polkl a Flavii připadalo, že se mu dělá špatně.

„Alma říkala, že zaslechla, jak venku někdo zasténal,“ pokračoval tiše Jonatán. „Podívala se z okna a uviděla. Nějaký ďábel nabodl hlavy Bobase, Rubera a toho psa ze hřbitova na trojzubec.“ Jonatán se v mihotavém světle svíček roztřásl.

„Caudex pronese ty hlavy skrz dům na hřbitov a zítra je zakope,“ řekl Mordechaj.

„Myslela jsem, že jsem se dostala do země mrtvých. Nebo že to je nějaká hrozná noční můra,“ zašeptala Flavia.

„To nebyla noční můra!“ vyhrkla najednou Alma, rozhodným pohybem odložila šálek s čajem a vstala. „Byla to skutečnost a bylo to znamení smrti! Zítra odjedeme z města a nevrátíme se, dokud tu nebude tvůj otec.“ Její hlas zněl mírně hystericky.

„Ne!“ vykřikla Flavia a posadila se zpříma. „Přesně to ten zabiják chce! Chce nás zastrašit, abychom odjeli, a on se dostal ke zlatu.“ Kousala se zamyšleně do rtu. „Musíme předstírat, že odjíždíme. Ano! To je ono! Nastražíme na zloděje past.“ Teď se teprve pořádně napila sladkého čaje.

„Zítra se sbalíme a uděláme z odjezdu velké divadlo, ale zadní dveře nezajistíme závorou. Vyjedem z městské brány, vrátíme se přes hřbitov a budeme hlídat. A až přijde, udeříme! “

Caudex přišel taky dovnitř a vypadal, že je mu skoro špatně od žaludku. Otíral si ruce o tuniku.

„Na koho udeříme?“ optal se huhňavým hlasem.

„Samozřejmě že na zloděje,“ řekla Flavia. „Potřebujeme ale získat důkaz o jeho vině. Něco, co potvrdí, že chtěl ukrást peníze…“ Najednou si vzpomněla na otisk stračí nohy na tatínkově pergamenu.

„Doktore Mordechaji, máte nějaký lék, který by zanechával barevné skvrny na rukou?“ zeptala se Jonatánova otce a oči jí plály vzrušením.

Mordechaj chvíli přemýšlel a pak se usmál.

„Ano, mám přesně to, co zloděje usvědčí…“

„Ale kdo je ten zloděj?“ vyhrkl Jonatán, který to už nemohl zvědavostí vydržet.

„Ano, kdo?“ opakovali po něm ostatní.

„Chcete říct, že jste to ještě neuhodli?“ zeptala se Flavia, která už zase měla jiskřičky v očích jako obvykle.

Nazítří před polednem přirachotil kolem zelené fontány vůz se dvěma koňmi a zastavil před domem Marka Flavia Gemina. Modré domovní dveře se rozletěly a dveře sousedního domu také. Celou následující půlhodinu stěhovali lidé z obou domů hlučně rance, truhly a cestovní vaky a nakládali je do vozu.

Okenice všech sousedů v ulici se se skřípotem otvíraly a zase zavíraly, když se obyvatelé přesvědčili, že se neděje nic nepřístojného. Viděli, že se rodina zkrátka chystá na výlet. Možná si všimli muže v černém turbanu, který vypadal dost orientálně, řídil nakládání vozu a vydával pokyny velikému otrokovi. Slyšeli hlasy dětí a frkání a dusot koní. Po chvíli sousedé ukojili svou zvědavost a pokračovali v odpolední siestě.

Když bylo naloženo, vylezla nahoru k vozkovi tělnatá paní, která hlasitě popotahovala a smrkala do kapesníku. Pak na vůz vylezly tři děti se psem, co vypadal jako ovečka, a usadily se za truhlami. Za chvíli se vůz pomalu rozjel k přístavu. Veliký otrok a muž v turbanu šli za ním pěšky.

Cvakání podkov a rachot okovaných kol postupně slábly a na ulici brzy zase zůstalo jen pulsující vedro doprovázené vrzáním cikád. U zelené fontány se rozhostilo ticho a klid.

Vůz odrachotil od Flaviina domu směrem k přístavu. Flavia a

Jonatán u Laurentské brány sklouzli zezadu z vozu a zlehka dopadli na ulici.

„Postarej se o Scuta, Nubie,“ zašeptala Flavia.

„Postarej se o Nubii, Scuto,“ zakřenil se Jonatán.

Vůz si to rachotil a skřípal dál. Caudex šel pořád ještě za ním, ale Mordechaj se přidal k Flavii a Jonatánovi a společně pospíchali ke klenuté bráně.

„Kde je?“ zamumlala Flavia a nervózně se rozhlížela.

„Tady.“ Zpoza sloupu se vynořila postava. Byl to soudce, s kterým se setkali včera odpoledne. Přelétl je bledýma očima.

„Marcus Artorius Bato,“ představil se. „Dostal jsem váš vzkaz. Obvinění, které jste vznesli, je velice závažné.“

„Ano, vím,“ odpověděl Mordechaj, „a doufám, že nemarníme váš čas“

„Já také,“ řekl mladý úředník suše a dodal: „Jděte první.“

„Tudy!“ řekla Flavia a vydala se bránou ven a dál podél hradeb. Postupovali rychle, rozhrnovali cestou suchou trávu a bodláčí a plašili desítky maličkých hnědých kobylek. Za chvíli přešli prašnou cestu, která vedla k Fontánové bráně, a zastavili se u zadní branky Flaviina domu.

Bato nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„Existuje nařízení, podle kterého se v hradebních zdech nesmí nic stavět ani bourat. Tyhle dveře by se měly zatarasit“

„Nejsme jediní,“ řekla Flavia a ukázala na Jonatánovy dveře.

„Díky, Flavie,“ řekl Jonatán a blýskl po ní očima.

„Jestli je to nutné, tak dveře zatarasíme,“ řekl Mordechaj zdvořilým tónem, „ale teď musíme chytit toho zloděje! “

Bato odměřeně pokývl hlavou.

Flavia nechala dveře pootevřené na škvírku a zaklínila je kouskem starého stočeného papyru. Teď přiložila k mezeře, která byla široká asi jako její malíček, oko a zaostřila. Mezi sloupy na zahradě přesně viděla dveře od skladiště.

Jonatán se přikrčil pod ni, aby se taky podíval. Zakymácel se a natáhl ruku, aby se něčeho zachytil.

„Opatrně!“ sykla Flavia. „Jestli ty dveře přirazíš, zůstaneme

tady za zdí a nikdy ho nechytíme!“

„Promiň!“ Jonatán se rozpačitě usmál.

„Možná budeme čekat dlouho,“ šeptla Flavia a podívala se na mladého soudce.

„Jako bych neměl nic lepšího na práci,“ poznamenal Bato sarkasticky a otřel si šátkem čelo. Teď v poledne bylo vedro jako v peci.

„Mám návrh,“ zašeptal Mordechaj. „Já s Markem Artoriem Batem počkáme tamhle ve stínu borovice a vy dva můžete střídavě držet hlídku…“

„Počkat!“ vydechla Flavia a zvedla ruku. „Je tam!“ Ohlédla se na ostatní, jako by s údivem říkala: moje past funguje!

„Co dělá?“ zeptal se Jonatán neslyšně.

Flavia strčila hlavu k mezeře.

„Je v pracovně. nakukuje za svitky, pod stůl. Je opatrný. Dává si pozor, aby ničím nepohnul.“ Flavia se odmlčela a pak se posunula, aby měla lepší výhled.

„Co?“ křikl tlumeně Jonatán. „Co dělá teď?“

Flavia se narovnala a obrátila se na ostatní. Srdce se jí rozbušilo a kolena roztřásla. „Právě vešel do skladiště,“ vydechla. „A je to!“

Flavia začala velice tiše, centimetr po centimetru otevírat branku. Jeden pant najednou zaskřípal. Flavia ztuhla. Pak otvírala dveře dál, jak nejopatrněji to šlo. Pod nosem jí vyrazily kapičky potu a další pramínky jí stékaly vzadu na krku.

Konečně byla branka otevřená natolik, že se mohli jeden po druhém protáhnout dovnitř. Flavia šla jako poslední a opatrně za sebou zavřela.

Ostatní na ni čekali v peristylu, každý za jedním sloupem. Chladivý stín byl pro ně hotové požehnání. Flavia si s úlevou vydechla a na okamžik přitiskla tvář na chladný sloup. Pak se s bušícím srdcem po špičkách vydala k atriu.

„Rychle,“ naznačila ústy neslyšně ostatním. „Skrz pracovnu do atria. Ať nám neuteče! Jonatáne, ty zůstaň tady a hlídej zadní dveře.“

Jonatán kývl a přitiskl se ke sloupu u zadních dveří.

Oba muži se rychle a tiše přesunuli za Flavií do jídelny a pak do pracovny. Když šli kolem stolu, vrazil Bato omylem do sloupu z růžového mramoru, na kterém stála císařova busta. Socha se pomalu naklonila na jednu stranu a podstavec na druhou. Všichni ztuhli. Bato se ale včas vzpamatoval a chytil císaře do náruče přesně ve chvíli, kdy se chystal spadnout a roztříštit o mramorovou podlahu. Soudce postavil sochu zpátky na místo, oddechl si a otřel si pot. Císař Vespasián vypadal, jako by se na něj zamračil.

Po špičkách prošli z pracovny do atria. V tu chvíli uslyšeli, jak se otevřely a zase zavřely dveře do skladiště. Honem se přitiskli ke zdi. Kroky se k nim blížily chodbou, ale ve chvíli, kdy se měl pachatel objevit na rohu, se zastavily.

„U Herkula!“ řekl překvapený viník.

Bato vyšel z atria a za ním i Mordechaj a Flavia.

Ve stinné chodbě stál muž oblečený do žluté tuniky s těžkým koženým vakem přes rameno. Zloděj si udiveně prohlížel svoje ruce. Měl na nich červenofialové skvrny. Když se před ním objevili tři lidé, vzhlédl a podíval se na ně tmavomodrýma očima. Byl to Libertus.

„Tite Cordie Liberte,“ řekl soudce nahlas úředním tónem, „ve jménu císaře Vespasiana jsi zatčen kvůli pokusu o krádež a kvůli poškození soukromého majetku.“

Libertus se smutně usmál a nespouštěl oči ze svých rukou.

„Zdá se, že jste mě přistihli přímo při činu.“ Nechal sklouznout vak z ramene na zem. Zavazadlo ztěžka žuchlo a zlaté mince v něm tlumeně zacinkaly. Flavia s Mordechajem se na sebe podívali.

„Nastav ruce,“ rozkázal Bato.

„Co je tohle?“ zeptal se Libertus klidně a díval se na skvrny na rukou.

„Přírodní barvivo. Za pár dní se smyje,“ odpověděl Mordechaj, zatímco Bato nasazoval propuštěnci na zápěstí tuhá kožená pouta.

Jonatán popošel za Liberta. Ten se otočil a záhadně se na něj usmál.

Bato vytáhl kožený vak ze zastíněného peristylu na světlo do zahrady a podřepí si k němu. Odklopil horní koženou chlopeň a dloubl prstem do zlata. V ostrém slunečním světle bylo vidět, že jsou některé mince pokryté tenkou vrstvou červené barvy.

„Proč jsi to udělal?“ vyhrkla Flavia. Krásný Libertus tu teď pokorně stál a byl tak zranitelný, že se jí draly slzy do očí.

„Potřeboval jsem nutně peníze. Musel jsem je mít rychle, šlo mi o život,“ odpověděl tiše.

„Prohráls v kostkách?“ zeptala se Flavia, protože si najednou vzpomněla na kostku, kterou našli.

Libertus přikývl.

„Proč ses nesvěřil svému dobrodinci Cordiovi a nespolehl se na jeho slitování?“ optal se Mordechaj.

„Ten starej lakotnej skrblík by mi nedal ani vindru,“ odsekl Libertus a tvářil se v tu chvíli tak zahořkle, že vypadal až ošklivě. „Proto uložil všechny peníze sem. Aby se jich nikdo nemohl ani dotknout!“ dodal na vysvětlenou.

Flavii sklouzla po tváři slza. Zlostně si ji otřela. Libertus si toho všiml a přestal nadávat.

„Nechtěl jsem nikomu ublížit, jen jsem potřebovat nějaké peníze,“ řekl upřímně.

„Zlato v tom pytli má cenu milionu sestercií,“ okomentoval Bato suše Libertova slova a šlehl po něm pohledem.

„A navíc jsi přitom i ublížil!“ řekl Jonatán rozzlobeně. „Zabil jsi dva psy a nás jsi vyděsil skoro k smrti.“

„V tu chvíli to vypadalo jako nejlepší nápad,“ řekl Libertus a pokrčil rameny. „Potřeboval jsem, aby byl tenhle dům dost dlouho prázdný, abych ho mohl prohledat, a taky jsem potřeboval umlčet toho uštěkaného psa odvedle.“

„Proč jsi mu prostě nedal sušenku s nějakou drogou, jako ta žena na fresce?“ zeptala se Flavia.

„Správná otázka,“ poznamenal Bato, zavřel pytel a postavil se. „Proč jsi to ubohé stvoření zabil? A ještě tak barbarsky?“

„Potřeboval jsem ho umlčet na delší dobu než jen na pár hodin. A hlavu jsem uřízl, abych vyvolal strach. Když jsem později prozkoumával prostor za domem, našel jsem další psí hlavu a dostal jsem skvělý nápad.“ Libertus byl na okamžik dost spokojený sám se sebou, ale pak se zamračil. „A skoro se mi to povedlo.“ Naštvaně se zadíval na Mordechaje. „Kdybyste mě nevypátral, byl bych už na cestě do Španělska, dluhy zaplacené a měl bych dost peněz na malou farmu..

„Myslíš, že jsem tě vypátral já?“ zeptal se Mordechaj překvapeně a zasmál se. „Kdepak, můj milý. Člověk, který odhalil tvoje plány a nastražil na tebe past, je tato mladá dáma -Flavia Gemina!“

Svitek XXI

Bylo před polednem. Horký červen předal vládu žhavému červenci.

Před týdnem odešel navždy císař Vespasián. Jeho poslední slova byla: „Ach, myslím, že se ze mě stává bůh.“ Všichni byli rádi, že jeho syn Titus po něm zdědil trůn bez krveprolití. Flaviin otec už objednal zhotovení sochy mladého císaře, aby ji mohl postavit do své pracovny vedle Vespasiánovy busty.

Flavia s Nubií seděly na zahradě a vyráběly věnce pro večerní oslavu. Obě hlavy, světlá i tmavá, se skláněly nad prací. Větřík pocuchal Flavii vlasy, takže si je musela shrnout z očí.

„Podívej, Nubie,“ řekla Flavia tiše, „jasmín můžeš vplést do břečťanu a takhle přidáš květ modřence. Tak, a je to!“ Odložila věnec vedle sebe na mramorovou lavičku a začala počítat na prstech. „Kolik nás vlastně bude? Jeden věnec pro mě, pro tebe a pro Jonatána. A Miriam už se taky vrátila, takže to jsou čtyři. Jeden pro tatínka a jeden pro doktora Mordechaje - takže šest. A pak jeden pro Cordia. Jo, a ještě pro Arista! To máme osm. Pěkné číslo, i když devět by bylo pro hostinu dokonalé..

„Lupus?“ zeptala se plaše Nubia.

„Proč o něm pořád mluvíš?“ zamračila se Flavia. „Utekl té noci, co ukradl - tedy chtěl ukrást - peníze a od té doby se neukázal. Nehodlám shánět zloděje. Ale u Polluxe! Podívej, co jsem provedla!“ Položila zničený věnec a zamyšleně se na něj podívala.

Scuto, který jí ležel u nohou, nastražil uši, zvedl hlavu z tlapek a zahleděl se na přední dveře. Pak hlasitě zaštěkl.

„To bude Jonatán,“ řekla Flavia. Shrnula si z klína hromádku lesklých břečťanových a jasmínových listů a vydala za Scutem

do atria.

Caudex právě otvíral dveře. Flavia se rozběhla, aby přivítala kamaráda.

„Ahoj, Jonatáne! Dobrý den, doktore Mordechaji!“ Jonatánův otec vešel za svým synem.

„Otec nám chce něco říct. Ani mně ještě neřekl, o co jde…“ Jonatán otočil oči v sloup.

„Je zde Nubia?“ zeptal se doktor Mordechaj zdvořile. Dneska měl na sobě bleděmodrý turban a bílý háv. Flavia si v duchu říkala, že v těch světlých barvách vypadá mnohem mírněji než obvykle.

„Ano, je v zahradě. Vyrábíme věnce. Prosím pojďte dál.“ Dovedla hosty do zahrady a odběhla pro dvě židle. Když šla kolem kuchyňských dveří, zavolala šeptem: „Almo, můžeš nám prosím tě donést broskvovou šťávu?“

„Samozřejmě, drahoušku,“ odpověděla stará chůva. „Za chviličku jsem tam.“

Flavia postavila židle vedle lavičky a všichni se usadili. Děti se dívaly na Mordechaje a on se zase díval na ně černýma očima s těžkými víčky. Fontánka zurčela a ve větvích fíkovníku zpíval nějaký pták pořád stejnou melodii. Flavia nervózně otrhávala větvičku břečťanu.

Mordechaj si odkašlal.

„Miriam, Jonatán i já si velice vážíme vašeho pozvání na oslavu kapitánova návratu.“

„I když je doma už tři dny,“ poznamenala Flavia a kousla se do rtu.

„Ano,“ usmál se Mordechaj a ještě jednou si odkašlal. „Přesto mi bylo dost smutno, když jsem se od Jonatána dozvěděl, že jste nepozvali Lupuse.“

Flavia se chvíli dívala na Mordechaje s otevřenou pusou, než se vzpamatovala a zavřela ji. Pak blýskla očima po Jonatánovi. Ten však posmutněle pozoroval Scuta, který jim oddychoval u nohou.

„Lupus se nás snažil okrást!“ To bylo jediné, co mohla uvést

na obranu. „Proto tu chtěl přespat. On… on nás zradil!“

„Flavie,“ řekl Mordechaj a otáčel přitom pomalu zlatým prstenem na prstě. „Jonatáne,“ obrátil se na syna, „máte představu, jak asi Lupus žil?“

„Ne,“ připustila Flavia a svěsila hlavu.

Jonatán se tvářil zkroušeně a zavrtěl hlavou.

„Žije v tomhle městě sám od té doby, co pamatuje. Pokud víme, nemá matku ani otce. Nemá domov, žádné bezpečné místo, žádnou rodinu. A jako by to nebylo už tak dost zlé, nemá ani jazyk, aby se mohl domluvit. Vy jste pro něj byli asi první kamarádi, jaké kdy měl.“

Flavia polkla. Zabolelo ji v krku.

„Celý jeho život byl neustálý boj o přežití a musel bojovat opravdu tvrdě, když vydržel takhle dlouho. Musel vyžebrat nebo ukradnout každý kousek jídla, který vložil do své zmrzačené pusy.“ Mordechaj si povzdechl a zmírnil tón.

„Nemohli byste mu odpustit? Nenajdete ve svých srdcích tu sílu? Připouštím, že se provinil. Byl vystaven pokušení a neodolal mu. Ale copak vy jste vždycky odolali pokušení? Neudělali jste taky někdy něco špatného?“

Nikdo neřekl ani slovo.

„Jonatáne, ty jsi nedodržel slovo, které jsi mi dal ten den, kdy tě málem unesli. Slíbils, že nepůjdeš z naší ulice. Flavie, tvůj tatínek ti řekl, abys nechodila na hřbitov, ale tys tam šla několikrát. Dobře víte, že jste udělali něco nesprávného, viďte?“ „A co Nubia? O ní jste nic neřekl,“ vyhrkla Flavia, ale hned zalitovala, že se dala strhnout k tak jedovaté poznámce. Kousla se do rtu. Mordechaj ji ale překvapil.

„Máš pravdu, Flavie, Nubia také udělala ve svém životě něco, čeho lituje.“

Nubia zvedla hlavu a přikývla. Měla v očích slzy.

„Naše víra nás učí,“ řekl Mordechaj tichým hlasem, „že když se omluvíte Bohu za svoje přečiny a když odpustíte těm, kteří vám ublížili, bude vám odpuštěno. Jak by se vám to líbilo?“ Nubia a Jonatán okamžitě přikývli. Flavia chvíli přemýšlela a potom taky kývla. Zdálo se jí to být ale podezřele jednoduché.

„Litujete všech svých špatných činů?“ zeptal se Mordechaj dětí. Tentokrát všichni tři přikývli najednou. „Tak se omluvte Bohu.“

„Jak?“ zeptala se Flavia.

„Jonatáne?“

„Lituji všech zlých činů, které jsem spáchal. Pane,“ řekl Jonatán se zavřenýma očima a dodal: „Amen.“

Nubia okamžitě zavřela oči a napodobila Jonatána. „Já taky lituji všech zlých činů. Amen.“

„Co znamená ,amen‘?“ zeptala se Flavia obezřetně.

„To je jako kdybys řekla: Myslím to vážně,“ vysvětlil Mordechaj s úsměvem.

Flavia zavřela oči a snažila se představit si boha, ke kterému mluví. Nakonec se rozhodla pro mladého ovčáka s beránkem na ramenou.

„Lituji všech zlých činů,“ zašeptala a dodala, „amen.“ Když po chvíli otevřela oči, cítila se líp.

„A teď bych rád věděl, jestli můžete odpustit Lupusovi,“ ozval se Mordechaj.

Děti přikývly.

„Tak co tady sedíte? Utíkejte na fórum, najděte ho a pozvěte ho na hostinu! “

Děti vyskočily a rozběhly se ke dveřím.

„Počkat!“ zavolal na ně Mordechaj.

Trojice se k němu vrátila. Mordechaj vsunul Jonatánovi do dlaně nějaké peníze a řekl: „Raději ho zase vezměte do lázní.“

„Ano, otče!“ zašklebil se Jonatán a už se všichni hnali k atriu.

„Moment!“ povolal je Mordechaj zpátky ještě jednou.

„Vezměte si tentokrát s sebou raději i Caudexe a Scuta.“

„Ano,“ přisvědčovala Flavia energicky a Nubia už běžela pro Scutovo vodítko.

„Moment!“ křikl Mordechaj a děti zase přiběhly.

„Kdo vypije všechnu tuhle šťávu?“ zeptal se a ukazoval na Almu, která se blížila s plným podnosem.

„No přece vy!“ smály se děti a vyběhly ze zahrady.

Nastal naprosto dokonalý letní večer. Teplý podvečerní vzduch uvolnil v zahradě všechny vůně a mořský vánek hladil listy na stromech jen tak, že se jemně zachvívaly. Obloha měla levandulovou barvu, v zahradě převládala tmavě zelená. Stromy vrhaly chladivé stíny.

Všech devět stolovníků sedělo nebo pololeželo v jídelně.

Miriam už řadili k dospělým, protože se ve svých třinácti letech už mohla vdávat. Opírala se o jeden loket na lehátku vedle Arista. Měla na sobě tmavě modrou stolu, od níž se odrážela její světlá pleť a černé lesklé kudrnaté vlasy. Flavii bodl osten žárlivosti. Její učitel Aristo připlul s otcem z Korintu. Byl mladý a krásný, měl olivovou pleť a kudrnaté vlasy bronzové barvy. Flavia vždycky snila o tom, že si ho jednou vezme za muže.

Ale Miriam byla zakřiknutá jako vždycky a Aristo se na ni dokonce ani nedíval. Povídal si s obchodníkem Cordiem, který se jako čestný host opíral o loket na prostředním lehátku. Na třetím lehátku ležel Mordechaj a vedle něj Flaviin otec.

Flavia, Jonatán, Nubia a Lupus seděli uprostřed kolem stolu, aby se mohli účastnit konverzace. Všech devět stolovníků se na hostinu slavnostně nastrojilo. Byli vykoupaní, navonění a kolem krku měli věnce z břečťanu, jasmínu a modřencových kvítků.

Cordius s sebou přivedl mladého otroka Felixe, který pomáhal Almě servírovat. Hosté právě dojídali první chod: kousky kozího sýra zabalené v nakládaných vinných listech. Felix posbíral prázdné talíře, zatímco Alma přinášela hlavní chod, králíka s cibulí a datlovou omáčkou.

„Je to vynikající, Almo!“ pochválil Flaviin otec kuchařku. „Tvoje vaření mi na moři vždycky chybí.“

„Králíky jsem dneska ráno ulovil prakem,“ pochlubil se Jonatán.

„Skvělá večeře,“ přidal se Cordius. „Gratuluji lovci i kuchařce!“ A pozvedl pohár s vínem.

Flavia se snažila nedívat na Cordia, protože se jí při pohledu na něj chtělo smát. Tvářil se totiž dost pochmurně a s tím květinovým věncem vypadal hrozně směšně. Pak ale řekl něco, co ji přimělo se na něj obrátit.

„Děti, jsem vám všem velice vděčný.“

Mlčky pokynul mladému otroku Felixovi, který popošel ke stolu.

„Věděl jsem, že mám v domě zloděje, a proto jsem odnesl zlato pryč. Vaší zásluhou byl zloděj odhalen a jeho zločin vyšel najevo. Vím, že nečekáte žádnou odměnu, ale já bych vám ji rád dal.“ Kývl na Felixe, který podal každému dítěti těžkou zlatou minci.

Děti vydechly údivem. Flavia s Jonatánem upřímně Cordiovi poděkovali. Lupus si hned vložil minci mezi zuby a skousl, aby zjistil, jestli je to opravdu zlato. Když viděl, že se ostatní smějí, začervenal se, ale nikdo se neurazil, a tak se taky nenápadně usmál. Nubia hleděla na odměnu s očima doširoka otevřenýma.

„Možná byste taky rádi slyšeli, že je postaráno o Avitovu vdovu,“ řekl Cordius. „Doktor Mordechaj mi řekl, jak nešťastně přišla o dceru i o manžela. Je to výborná švadlena, a tak jsem jí nabídl práci ve své domácnosti a malý stálý plat.“

„To je od vás velkorysé,“ řekl doktor Mordechaj a pokývl uznale hlavou směrem k obchodníkovi.

„Za co svoje malé bohatství utratíš?“ zeptal se Cordius Flavie a tentokrát se kupodivu i usmál.

„Za kompletní Pliniovu Přírodovědu,“ oznámila Flavia bez zaváhání. Všichni se rozesmáli.

„A co ty, Nubie?“ zeptal se kapitán Geminus.

„Za lotosovou flétnu,“ řekla dívka plaše.

„O, máme v domě začínajícího hudebníka,“ ozval se Aristo a se zájmem se naklonil na lokti. „Těším se, že tě budu moct doprovodit na lyře.“

„A ty, Lupusi?“ zeptal se Mordechaj.

Lupus pokrčil rameny, ale kolem úst mu hrál záhadný úsměv.

„Co si koupíš ty, Jonatáne, za svou zlatou minci?“ zeptal se zvesela a trochu hlasitě Flaviin otec.

„Rád bych si pořídil nového hlídacího psa,“ odpověděl Jonatán. „Taky jsem četl Pliniovu Přírodu a Plinius v ní píše o jednom psu z Indie. Jeho matka je fena, ale otec tygr. Je to ten nejzuřivější hlídací pes na světě a stojí celé jmění. Dřív jsem si ho nemohl dovolit, ale teď bych snad mohl. Takový dobrý hlídač by nikdy nedovolil, aby někdo ublížil jeho lidem. A jemu taky nikdo nemůže ublížit. Co myslíš, Nubie? Nubie?“

Ale Nubia byla pryč. Zase jednou zmizela jako stín.

CCJ

Svitek XXII

„Jak to dělá?“ divil se Jonatán a drbal se rozpačitě na kudrnaté hlavě.

„Budeme ji hledat?“ zeptal se Aristo z lehátka.

„Ne,“ řekla Flavia. „Asi jen nesla Scutovi kousek králíka.“

Scuto byl zavřený ve skladišti jako vždycky, když byla nějaká oslava. Jinak by totiž žebral u stolu, dělal by si ostudu a ještě by Alma přes něj mohla upadnout, když nosila jídla na stůl.

„Chtěl jsem se zeptat, Flavie,“ oslovil Cordius dívku a usrkl vína, „kdy tě poprvé napadlo, co vězí za tím zabíjením psů?“

„Za to vděčím Aristovi,“ řekla Flavia stydlivě. Všichni se překvapeně podívali na mladého řeckého učitele.

„Vždycky mi říká, abych používala nejen rozum, ale i představivost. “ Flavia sklopila oči do talíře, ale za chvíli se zase podívala na Cordia.

„Ležela jsem v posteli a snažila jsem se uvažovat jako Aristo: Když psy nezabil Avitus, musel to udělat někdo jiný. A když je zabil někdo jiný, jaký měl motiv? Asi to nebyla nenávist ke

o I íí

psům!

Všichni napjatě poslouchali a Flavia si všimla, že Aristovi planou oči nadšením.

„Zrovna když jsem se snažila přijít na to, proč někdo zabil psy, zaštěkal Scuto. A bylo mi to rázem jasné. To musel být samozřejmě motiv.“

„Umlčet je!“ vykřikl Aristo.

„Přesně tak!“ zvolala Flavia. „Ale proč bylo nutné umlčet Jonatánova psa, Cordiova, nebo dokonce našeho?“

„,Kdyby majitel domu věděl, v kterou noční hodinu zloděj přijde, byl by hlídal a nenechal by si vykrást dům,‘“ citoval

Mordechaj.

Aristo se na něj zvědavě podíval. Mladý Řek byl velice sečtělý, ale tuhle citaci neznal.

„Ano,“ řekla Flavia. „K umlčení psa existuje jediný důležitý motiv, a to vloupat se do domu a ukrást něco. Jenže Jonatánova rodina toho moc k ukradení nemá a o naší rodině jsem si myslela totéž. A tak mi vyšlo, že půjde o Cordiův dům.“

„Logické,“ zamumlal Aristo.

„Když potom Lupus objevil zlato v našem skladišti, uvědomila jsem si, že jsme cílem zločince my a že bude chtít buď zabít Scuta, anebo nás vyděsí tak, abychom utekli.“

„Ale tys věděla, kdo je zloděj, dřív než nám to Lupus řekl,“ namítl Jonatán. „Jak jsi na to přišla?“

Večerní obloha potemněla, fialová barva se změnila v nachovou a nad taškovou střechou vykoukla večernice. Caudex přišel zapálit lampy a Felix sklidil ze stolu zbytky dušeného králíka.

„Bylo to jednoduché,“ pokračovala Flavia. „Kdyby Libertus mluvil pravdu, musel psy zabíjet Avitus.“

Jonatán přikývl.

„Jestli ale Avitus nezabíjel, pak musel Libertus pravděpodobně lhát. A lhal proto, aby ochránil sám sebe. Libertus řekl, že pil u fontány. Ale kdo by pil tu smradlavou vodu, když má o pár metrů dál čistou pitnou vodu ve vlastním domě?“

„Ledaže by člověk měl opravdu velikou žízeň,“ přerušuji Jonatán.

„Nebo že by si musel umýt ruce a dýku od krve! To bys asi nedělal před očima otroků, že ne?“

„Libertus musel mít s sebou uříznutou psí hlavu, když jsme ho potkali. Asi ji zabalil do svého pláště a my jsme ji neviděli, protože stál na druhé straně fontány,“ uvažoval nahlas Jonatán.

Flavia upila zředěného vína.

„Když jsme za Libertem poprvé přišli, popsal nám údajného zločince tak, že to mohl být skoro kdokoli. Svedl nás ze stopy, a

aby nás přesvědčil, přidal si tu báchorku o pytli s hlavou, protože věděl, že zabitý pes hlavu nemá. Později ještě vymyslel detaily, které ukazovaly přímo na Avita, ale to až tehdy, když jsem mu ukázala Lupusovu kresbu a popsala jsem mu, co měl Avitus na sobě.“

„Proč jsi nepodezírala Liberta dřív?“ zajímal se Aristo.

„No, když on byl tak zdvořilý a krásný…, že mě prostě v životě nenapadlo, že by to mohl být zlý člověk, “ vysvětlovala Flavia a trochu se začervenala.

„Pochopitelný omyl,“ zamumlal Cordius a Flavia si vzpomněla, že chtěl Liberta přijmout za syna.

„Člověk hledí na vnější vzhled, ale Pán se dívá do srdce,“ citoval zase Mordechaj a všichni souhlasně pokyvovali hlavou a Aristo se na doktora se zájmem podíval.

„Jakmile jsem se ujistila, že viníkem je Libertus a že se chtěl asi zbavit psů, aby mohl ukrást poklad, bylo mi jasné, že brzy dojde k opravdovému zločinu.“

„Jedné věci nerozumím,“ ozval se Flaviin otec. Mluvil dost hlasitě, jak míval ve zvyku, když pil trochu přes míru. „Lupus v hospodě zaslechl, co říká Libertus, ano?“

„Ano,“ odpověděla Flavia.

„Tak proč vám neřekl, že ten člověk, který mluvil o penězích, byl Libertus odnaproti?“

„Protože Lupus Liberta vlastně nikdy neviděl,“ vysvětlila Flavia. „To, že ho v hospodě zaslechl, byla jen šťastná náhoda. Ale kdyby nám Lupus neřekl a neukázal, jak ten člověk vypadal, asi bychom ten zločin nikdy neodhalili.“

Cordius připil na Lupusovo zdraví a ostatní se přidali.

V tu chvíli vešla Alma s dezertem. Nesla teplé zákusky plněné medem a ořechy, které měly tvar psíků. Všichni to velice halasně ocenili. Každý si vzal jednoho psíka a pak si ještě dlouho olizovali prsty od medu. Na obloze, která ještě nebyla úplně černá, ale zatím temně modrá, se objevily jasné hvězdy. Vzduch byl provoněný květy modřenců a jasmínu. V tu chvíli vstoupila do jídelny osvětlené zlatavým světlem Nubia.

„Nubie!“ volali na ni všichni.

„Dej si pejska s medem a ořechy! “

„Napij se trochu vína!“

„Kde jsi byla?“

„Hřbitov,“ řekla Nubia a klekla si na zem uprostřed místnosti. Opatrně položila na mramorovou podlahu svůj vlněný plášť. V jeho záhybech se vrtěla dvě maličká stvoření.

„Ach!“ vydechla Miriam a seskočila z lehátka. „Ti jsou kouzelní!“

Všichni se naklonili, aby si mohli prohlédnout dvě štěňátka, která kníkala na Nubiině plášti. Mohlo jim být jen pár týdnů.

„Jsou překrásná!“ řekl Jonatán podivně zastřeným hlasem. „Byl jejich otec…?“

Nubia se na něj podívala a přikývla. Štěňata vypadala, jako by z oka vypadla divokému vůdci smečky potulných psů.

„Co s nimi uděláš, Nubie?“ ptal se kapitán Geminus a smál se.

Nubia zvedla jedno štěně a objala ho.

„Nechat si ho?“ zeptala se.

„Samozřejmě!“ vykřikla Flavia i její otec.

Nubia se sklonila a přitiskla štěně k sobě, jak nejvíc mohla. Když zase zvedla hlavu, třpytily se jí na řasách slzy. „Jmenuje se Nipur. Nipur můj pes doma.“

„Tak to bude Nipur,“ prohlásil kapitán Geminus svým hřmotným hlasem a otřel si dlaní oči.

„A ten druhý? Jak ho pojmenuješ?“ zeptal se tiše Jonatán.

„Já nepojmenuju. Ty pojmenuješ. Nekupuj tygřího psa,“ řekla Nubia a podala mu druhé štěně.

Jonatán si od ní opatrně, skoro uctivě vzal kníkající uzlíček a políbil ho na vlhký černý čumáček.

„Bude se jmenovat Tygr,“ prohlásil Jonatán slavnostně, „a bude to můj tygří pes. Ach, u Polluxe! On se na mě vyčural!“

Všichni se rozesmáli a Felix přinesl další víno.

„Obávám se, že už budeme muset jít,“ řekl Mordechaj omluvným tónem a rozhlédl se, jako by čekal, že budou děti

protestovat.

Jonatán s Miriam se ale věnovali štěněti a rozplývali se nad ním, když jim olizoval z prstů šťávu z králičí pečínky.

„Než odejdete, rád bych vám něco navrhl,“ obrátil se kapitán Geminus na Mordechaje. „Brzy zase vyrazím na moře, abych co nejvíc využil příhodnou dobu pro plavbu. Po tom, co se tu minulý měsíc stalo, bych rád poslal Flavii s Nubií na nějaké bezpečnější místo. Můj bratr má jižně odsud v neapolském zálivu velkou vilu a řekl mi, že by byl moc rád, kdyby k němu v srpnu přijelo pár lidí na návštěvu. Zve vaše děti i vás.“

„Budeme si moct vzít štěňátka s sebou?“ zeptala se ho Miriam a vzhlédla od Tygra.

„Samozřejmě!“ řekl Flaviin otec. „Scuto taky pojede, jen Alma s Caudexem tu zůstanou, aby ohlídali dům. Myslím, že si taky zaslouží odpočinek.“

„Tatínku, prosím, můžeme jet?“ žadonili Miriam s Jonatánem.

„Rozmyslím si to,“ řekl Mordechaj s úsměvem.

Kapitán Geminus se obrátil na Lupuse, který se skloněnou hlavou hladil Nipura.

„Lupusi, budeme opravdu rádi, když pojedeš také.“

Flavia, Jonatán i Nubia zajásali a přesvědčovali Lupuse, aby jel. Lupus se na ně podíval a jednou stroze kývl hlavou. Pak ji zase sklonil a velice důkladně si prohlížel Nipurův ocásek.

„Aristo s vámi samozřejmě pojede také,“ dodal kapitán Geminus, „takže každé ráno budou hodiny řečtiny, filozofie, malířství a hudby…“

Děti rozladěně zabručely.

„Tak to určitě pojedeme!“ prohlásil Mordechaj. Děti znovu zajásaly.

„Tak na klidný srpen v Pompejích,“ zvolal Flaviin otec a zvedl pohár k přípitku.

„Na Pompeje!“ přidali se ostatní a pozvedli své poháry.