Caroline Lawrence

Flavia Gemina 02. Tajemný Vesuv

Tento příběh se odehrává za časů antického Říma, a proto možná nebudete rozumět některým slovům. Pomůže vám „Aristův svitek” na konci knihy, z kterého se dozvíte, co neznámá slova znamenají a jak se vyslovují. Zjistíte také, jak Římané určovali čas.

„Jonatáne, pozor!” vykřikla Flavia Gemina.

Jonatán ben Mordechaj byl po pás v temně modré vodě Tyrhénského moře a neviděl strašlivou příšeru, která se za ním vynořila z hlubin.

„Uaaaaaa!” mořský ďas popadl Jonatána kolem pasu.

„Aááááá!” vykřikl Jonatán, ale rázem ztichl, protože ho příšera stáhla pod hladinu a slaná voda mu zalila ústa i nos. Za chvilku se vodní hladina zklidnila a mírumilovně se třpytila v horkém letním slunci. Flavia a její malá otrokyně Nubia s hrůzou pozorovaly moře.

Jonatán najednou vystřelil z vody s mohutným cákáním a lapal po dechu. Plival kolem sebe slanou vodu.

„Lupusi! Ty blázne, vždyť jsem se mohl utopit!”

Na hladině se vynořila další hlava a smála se od ucha k uchu. Vodní příšera Lupus byl nahý a lesklý jako úhoř. Bylo mu sice jenom osm let, ale Flavia přesto vypískla, když ho uviděla nahého, a zakryla si oči. Slyšela, jak se Lupus s cákáním brodí z vody na pláž.

Když si myslela, že už se může podívat, otevřela jedno oko. Lupus si zrovna zavazoval pásek na tunice. Otevřela i druhé oko.

Jonatán se plížil za Lupusem s hrstí vlhkého písku v ruce. Než ho ale stihl hodit Lupusovi na záda, kamarád se rychle otočil a vrhl se na něj. Oba spadli do písku a kutáleli se jako dva zápasníci v palestře.

Jonatán, který byl starší a větší, nakonec zvítězil. Sedl si obkročmo na Lupuse a tiskl mu zápěstí do horkého písku. Lupus byl sice silný a šlachovitý kluk, snažil se ze všech sil vykroutit, ale s Jonatánem nehnul.

„Ha!” zajásal Jonatán. „Válečník Achilles zvítězil nad divokou mořskou obludou. Pros o slitování. No tak. Řekni pax!”

Flavia si povzdechla a zakroutila očima.

„Jonatáne, víš přece, že Lupus nemůže mluvit. Nemá jazyk. Jak může prosit o slitování? Pusť ho.”

„Ne,” trval na svém Jonatán. „Žádné slitování, dokud nepoprosí. Chceš, abych se nad tebou slitoval?”

Z Lupusových zelených očí šlehaly blesky. Vzdorně zavrtěl hlavou a dál se snažil vykroutit ze sevření.

„Pak budeš potrestán!” Jonatán vypustil z úst hustou slinu a nechal ji viset Lupusovi nad obličejem.

Lupus se na ni vyplašeně díval. Flavia s Nubií vyjekly. Na Jonatána najednou skočilo mokré zvíře a nadšeně se rozštěkalo.

„Scuto!” smál se Jonatán. Pes ho zasypal mokrými pusinkami a Jonatán nakonec z Lupuse spadl. Za velkým psem se přiřítila dvě malá mokrá štěňata.

Scuto počkal, až se kolem něj sejdou všechny čtyři děti, a pak se řádně otřepal. Štěňata se po něm hned opičila a taky se otřepávala od hlavy k patě.

„Eh!” zašklebila se Nubia. „Hleďte! Moje nová tunika je celá potřísněná!”

Jonatán se zasmál. „Myslím, že jsme ti četli moc latinské poezie, Nubie.”

Flavia se podívala na svoji tuniku, která byla taky zacákaná mořskou vodou. „No jo, teď se už nedá dělat nic jiného než…”

A s pokřikem se rozběhla do moře i s tunikou. Ostatní utíkali s náramným výskáním za ní.

Několik minut se všichni navzájem potápěli a cákali po sobě. Pak jim dal Lupus pravidelnou hodinu plavání. Ukázal jim, jak mají táhnout ruce vodou a přitom dělat nohama pohyby jako žába. Nubia vyrostla v africké poušti, kde byla voda vzácná, a proto se jí ze začátku trochu bála. Teď už ale plavání milovala. A Jonatán taky udělal velký pokrok. Flavii se pořád ještě nedařilo sladit pohyby rukou a nohou dohromady.

Konečně všichni vylezli z vody a padli jeden vedle druhého do měkké a teplé písečné duny. Zprudka oddechovali, leželi se zavřenýma očima a sušili se na horkém srpnovém slunci. Mořský vánek je příjemně chladil. Scuto se vyhříval se štěňaty Nipurem a Tygrem na písku.

Když se Flavia vydýchala, opřela se o loket a zadívala se přes pláž. Jeden z otcových námořníků, který se jmenoval Sextus, tam odpočíval ve stínu slunečníku, který byl původně určený pro děvčata.

Byl to luxus mít svou vlastní stráž. Před několika týdny se Flavii a jejím kamarádům jen tak tak podařilo uprchnout před obchodníkem s otroky Venaliciem. Kdyby je tenkrát chytil, prodal by je jako otroky někde na pobřeží Středozemního moře a už by je nikdy nikdo nenašel. Teď byl ale Sextus nablízku a žádné nebezpečí jim nehrozilo.

Flavia se položila na teplý písek a pozorovala, jak po modré obloze krouží racci. Na rtech cítila sůl a slyšela ševelení vln na mokrém písku. Kamarádi leželi vedle ní a psi jí usnuli u nohou.

Flavia Gemina zavřela oči a povzdechla si. Kéž by byl každý den jako tenhle. Jenže tatínek rozhodl, že Ostia pro ně není dost bezpečná a že tu nemůžou strávit celé léto. Za dva dny poplují na jih k Pompejím na statek Flaviina strýčka.

Škoda. Na statku budou sice v bezpečí, ale je tam nuda.

Flavia si znovu povzdechla.

Před časem s kamarády vystopovala a chytila ostijského zabijáka psů. Tohle detektivní pátrání se jí náramně zamlouvalo. Chtěla by řešit další záhady. A tady v Ostii jich bylo plno. Před několika měsíci zmizela devítiletá holčička Safíra. Flaviina oblíbeného pekaře někdo třikrát za sebou vykradl. A přístavem se pořád plížili různí záhadní cizinci, kteří číhali na loď, která by je odvezla z Itálie. Když člověk žije v takovém rušném přístavu jako Ostia, musí se mít pořád na pozoru a musí mít oči otevřené.

„Co se děje, Jonatáne?” zeptala se Flavia. „Proč do mě šťoucháš?”

„Chrápala jsi,” řekl Jonatán. „A navíc si myslím, že tamhle se někdo topí.”

Flavia se posadila a zaclonila si oči rukou.

V dálce zahlédla na třpytivé modré hladině zaoblené dno převrácené loďky. Někdo se jí držel a zběsile mával rukou, aby přivolal pomoc!

Čtyři kamarádi se zvedli z písku, postavili se a pozorovali mořskou hladinu.

„Hleďte! Plavidlo ztroskotalo!” prohlásila Nubia. „Sexte!” vykřikla Flavia. „Rychle!”

Statný námořník se vyhrabal na nohy a polekaně se rozhlížel. „Loď se potápí!” křikla Flavia.

Námořník se rozběhl k dětem. Všichni tři psi se rozštěkali a skákali kolem něj. Sextus byl opálený a svalnatý a byl by to opravdu pohledný muž, kdyby mu nechyběla většina zubů.

„Cože?” ptal se dětí. „Kde?”

Ukazovaly na moře.

Sextus se nemusel dlouho rozmýšlet. Vmžiku odhadl situaci, potichu zaklel a už si v běhu svlékal tuniku. S mohutným cákáním vletěl do vody a plaval mocnými záběry k převrácené lodi.

Lupus se také rozběhl k moři, na chviličku zaváhal, ale pak si také sundal tuniku.

„Ne, Lupusi! Je to moc daleko!” volali na něj kamarádi.

Lupus si jich nevšímal. Vrhl se do vody a plaval za Sextem.

Flavii to připadalo jako celé věky, než se Sextus dostal k převrácené lodi. A oddechla si, až když se ke dvěma hlavám u lodě přiblížila i třetí, Lupusova. Místo aby se vydali na zpáteční cestu, zůstali u lodi a pohupovali se na hladině nahoru dolů.

„Co tam dělají?” ptal se Jonatán.

Nakonec se dvě větší hlavy daly do pohybu a přibližovaly se k pláži. Po chvíli se za nimi pustila i třetí, menší hlava, ale plavala mnohem pomaleji než předtím.

„Lupus je unavený,” vyhrkla Nubia a chytla Flavii za ruku.

„Máš pravdu. Bude úplně vyčerpaný,” řekla Flavia.

„Mám nápad,” řekl Jonatán. „Poběžím do přístavu a najmu nosítka, aby je donesli domů. Otec se o ně může postarat.”

„Dobrý nápad,” pochválila ho Flavia. „Ale co tvoje astma? Radši poběžím já. Budu tam dřív.” Když uviděla, jak se Jonatán tváří, stiskla mu rameno a dodala: „Zůstaň tady a postarej se o Nubii. Scuto dá pozor na mě.”

Flavia dusala bosýma nohama po vlhkém písku - sandály nechala na dunách. Nevadí, vracet se nebude. Scuto běžel vedle ní s vyplazeným jazykem. Brzy uviděla přístav, kde kotvily rybářské bárky a menší obchodní lodě.

Běželi se Scutem po sypkých dunách kolem synagogy a nahoru k přístavní hrázi. Srdce jí bušilo až v krku. Mezi přístavištěm nalevo a skladišti a chrámy napravo se táhl dřevěný chodník. Když míjela molo, rozhlédla se po zakotvených lodích, jestli tam náhodou není otrokářská loď Vespa. Nenáviděné žlutočerné plachty však díkybohu nebylo nikde vidět. Venalicius musí být se svou posádkou na cestě do Delosu nebo do nějakého jiného obchodního střediska, kde se prodávají otroci.

V přístavu se to hemžilo lidmi. Flavia zahákla prst kolem Scutova obojku a vyhýbala se námořníkům, vojákům, otrokům i nakupujícím. Potřebovala nosítka a potřebovala je rychle. V bráně pod obloukem většinou jedna nebo dvě stávala. Za pár sestercií nosili zákazníky po Ostii.

Flavia pevně svírala v jedné ruce váček s penězi. V takovéhle tlačenici budou zloději na každém kroku.

Konečně uviděla jedna nosítka ve stínu pod Přístavní bránou. Vedle nich odpočívali dva svalnatí mladíci a jedli oběd: tučné kousky masa opečené na špízech.

„Kolik… by stála… vaše nosítka na půl hodiny?” Postavila se před ně a ztěžka oddychovala.

„Copak, maličká? Chceš odnést, ano?” usmál se jeden nosič, co měl uši jako růžičky brokolice.

„Potopila se loď,” sípala Flavia. „Moji kamarádi ji zachraňují. Kolik chcete. za odnesení z pláže do domu u Laurenské brány?” Netrpělivě zatřepala váčkem s penězi.

„Čtyři sestercie, zlatíčko,” řekl druhý nosič s nosem jako přerostlá ředkvička. „Dám ti extra cenu, protože tak uděláme dobrý skutek.”

„A protože jsme celé ráno neměli do čeho píchnout,” zabručel ten s brokolicovýma ušima a hodil poslední mastné sousto Scutovi.

Flavia ušla po pláži s najatými nosiči už nějakých sto metrů, když zahlédla Sexta, jak vrávoravě vylézá z vody a táhne za sebou jakéhosi zavalitého muže.

Scuto se hlasitě rozštěkal a uháněl ke skupince lidí u vody. Jakmile se k nim přiblížil, zavalitý muž si okamžitě sedl do písku. Scuto energicky vrtěl ocasem, olízal neznámému muži obličej a pak se vrhl k ostatním, aby je taky pozdravil.

„Jdete v pravou chvíli,” volal Jonatán a utíkal k Flavii a k nosítkům. „Už mu začínají modrat rty. Musíme ho zabalit do deky a donést ho co nejrychleji k mému otci.”

Ušatec s nosáčem svému řemeslu rozuměli. Zvedli vyčerpaného muže a pomohli mu do nosítek. Byl to robustní opálený člověk se zbytkem bílých vlasů kolem hladké pleše. Dýchal tak ztěžka, jako někdy Jonatán. Flavia pomáhala nosičům zabalit muže do vybledlé zelené deky a přitom si všimla, že má na prstě silný zlatý prsten.

„Máme nechat záclonky roztažené, nebo je máme zatáhnout, zlatíčko?”

„Nechte je otevřené, ať vidíme, jak mu je,” řekla Flavia. „Počkejte,” zasípal muž. Bylo to jeho první slovo. „Kde je můj vak?” šeptal vysokým hlasem.

„Trval na tom, že ho máme vzít,” vysvětloval Sextus, který se právě blížil k nosítkům. „Má ho Lupus.”

Flavia se otočila a uviděla, jak Nubia pomáhá Lupusovi z vody. Chlapec se vrávoravě plahočil pískem k nosítkům, a když k nim došel, zvedl nad hlavu vak z nepromokavého plátna, z kterého kapala voda. Muž, který se už pohodlně usadil do polštářů, po něm dychtivě sáhnul.

„Děkuju, děkuju ti,” vykřikl sípavým hlasem. „Jedině na tomhle mi záleží.” Sáhl dovnitř a všichni napjatě sledovali, jaký poklad odtud vytáhne.

Muž vyndal z vaku stylus a voskovou tabulku a spokojeně zamručel. Střásl z tabulky kapičky vody a začal psát. Všichni se na něj beze slova dívali. Muž za chvíli vzhlédl.

„Tak na co čekáme?” zasípal zvesela. „Vyrazte, nosiči, a neste mě, kam je potřeba.”

„Počkat!” vykřikla Flavia. „Já vím, kdo jste!”

„Jste Plinius, viďte?” zeptala se Flavia. „Ten, který napsal

Přírodovědu.”

„Ale ano, to jsem,” řekl muž v nosítkách. „Jak jsi na to přišla?”

„No…” spustila Flavia, ale pak si všimla Lupuse, z kterého kapala voda a celý se třásl zimou. „Mohl by si, prosím vás, sednout Lupus k vám do nosítek?”

„Samozřejmě, samozřejmě!” Plinius pokynul nosičům.

Nosáč a ušatec pomohli vyčerpanému Lupusovi nahoru a usadili ho na druhý konec nosítek. Seděl teď pěkně opřený o polštář a viděl Pliniovi do obličeje. Pak se ušatec chopil předních dvou tyčí a nosáč zadních. Když si svalnatí mladíci vyvážili nosítka, aby se jim dobře nesla, vyrazili po pláži na zpáteční cestu.

„Pověz mi, jak jsi uhodla, kdo jsem.” Plinius si uložil svou voskovou tabulku a podíval se na Flavii.

„No, protože jste si sedl na zem, když se k vám Scuto rozběhl,” řekla Flavia, která musela trochu popoběhnout, aby stačila nosítkům. „V osmém díle píšete, že při útoku psa je nejlepší sednout si na zem.”

„Tys četla osmý díl mé Přírodovědy!”

„Ano. Četla jsem je všechny,” přiznala Flavia a stydlivě se usmála. „Jsem moc ráda, že vás poznávám, pane. Jmenuji se Flavia Gemina a jsem dcera námořního kapitána Marka Flavia Gemina.”

„Já tě také velice rád poznávám, Flavie Gemino,” řekl Plinius. „Ale nejsem jediný člověk na světě, kdo si sedá před

‘1’v’‘/’ T • i v i v ¦ v • 11 • v i v v

utocicim psem. Jisté te na mou stopu přivedlo jeste něco jiného…”

„To ano. Vím, že autor Přírodovědy je vrchní velitel námořnictva a bydlí tady nedaleko na pobřeží. Jste opálený, jako byste trávil většinu času na slunci, ale ruce máte od inkoustu a jsou měkké jako ruce učence. A podle vašeho prstenu se dá odhadnout, že jste urozený a bohatý.” Flavia se nadechla a pokračovala.

„Taky jsem slyšela, že včera v přístavu viděli kosatku dravou. Vy jste napsal knihu o přírodě, takže tím se vysvětluje, proč jste byl na moři v malé bárce jen s tabulkou a stylem.” Většina těchto závěrů Flavii napadala přímo teď, za chůze, a Plinius ji ještě povzbuzoval pohledem.

„A potom,” prohlásila dramaticky, „si myslím, že se kosatka objevila nedaleko vaší lodě a… a potopila ji ocasem.”

„To je pozoruhodné!” vykřikl Plinius a spráskl ruce. „Takový vynikající usudek! Přesto ti bohužel musím říct, že se v jedné věci mýlíš. Příčinou mé nehody nebyla velryba. Tu jsme neviděli. Můj hloupý sluha jenom zpanikařil, když kolem něj zakroužila vosa. Vyskočil, začal mávat rukama - a nevyhnutelný výsledek se dostavil. Za ten svůj strach z vos draze zaplatil. Neměl jsem s sebou brát obyčejného domácího otroka.”

„Chcete říct, že je mrtvý?” zeptal se vyděšeně Jonatán, který klusal po druhé straně nosítek, a zalapal po dechu.

„Ano, samozřejmě. Obávám se, že je teď někde na dně Tyrhénského moře. Ale kdo jsi ty, mladý muži, a kam mě to necháváš odnést?”

„Jmenuji se Jonatán ben Mordechaj. Můj otec je doktor. Pomůže vám.”

„Ach!” zvolal vrchní velitel. „Žid! Židé jsou vynikající lékaři. Těší mě, že se s ním budu moct seznámit, ale mám dojem, že mi nic není. Nic, co by nezvládla sklenka vína a kousek dobrého sýra. Vyplul jsem na moře dvě hodiny po východu slunce. Jsem vysušený jako rozinka a mám hlad jako vlk.”

„Můj otec doma určitě nějaké víno má,” řekl Jonatán a pak dodal: „Já jsem taky četl vaši knihu.”

„No to mám ale radost! Jsem obklopený svými příznivci. Tobě se také líbí moje knihy, mladá dámo?” řekl Plinius a podíval se na Nubii, která se jen plaše usmála. Vypadalo to, že se dokonce i trochu bojí.

„Nubia je tady v Itálii teprve dva měsíce,” vysvětlovala Flavia. „Učí se latinsky, ale číst ještě neumí.”

„A co ty, mladý muži? Takový statečný hrdina, který zachránil moje tabulky a poznámky… Jak ty se jmenuješ?”

„Jmenuje se Lupus,” odpověděl Jonatán. „Je sirotek a nemůže mluvit. Vyřízli mu jazyk.”

„Ubohý kluk!” řekl Plinius. „Jak se to stalo?”

Lupusovi okamžitě klesly koutky úst a radost z něj vyprchala. Chladně se díval veliteli přímo do očí. Plinius, který se do této chvíle tvářil tak šťastně a spokojeně, zatěkal pohledem a nejistě se podíval na Flavii.

„Nevíme, jak Lupus přišel o jazyk,” zašeptala. „Žije teď u Jonatána a učí se s námi. Jednoho dne, až se naučí psát, nám to snad vysvětlí. Nemá ale rád, když o tom někdo mluví.”

Prošli chladivým stínem pod Přístavní bránou a pak pokračovali dál Přístavní ulicí, která vedla podél hradeb. Slunce nemilosrdně pálilo. I když většina lidí odcházela domů nebo do taveren na oběd, pořád tu ještě bylo živo. Lupusovi se už zase vrátila dobrá nálada a usmíval se na všechny ty bezvýznamné smrtelníky, kteří musejí jít pěšky. Pak najednou všechny vyplašil, když zakokrhal jako kohout na dva otrhané kluky, kteří lelkovali před jednou hospodou. Kluci ho uviděli a taky na něj zahalekali.

„Lupus v nosítkách!” vykřikl jeden z nich

„Ty jsi teď bohatej?” zaječel druhý.

Lupus nafoukané přikývl a zvedl nos nahoru, jako že je boháč. Jeden z kluků hmátl do stoky po shnilém salátu a hodil ho do nosítek. Vlhká zelená bomba přistála Jonatánovi na zádech.

„Hej!” vykřikl Jonatán a otočil se, ale kluci už vzali do zaječích.

„Snad bychom teď měli raději zatáhnout záclonky,” navrhl Plinius.

Lupus chytil Plinia za kotník, zavrtěl hlavou a prosebně se na něj podíval.

„Dobrá,” řekl Plinius, „ale když chceš sedět v nosítkách, musíš se chovat slušně a nehulákat na kamarády.”

Lupus pokorně přikývl a po celou zbývající cestu si už dával pozor.

„Hm, to bylo vynikající,” řekl Plinius a poplácal se po plném břiše. „Jsem vám všem velice zavázán - zachránili jste mi život. A co je ještě důležitější - nakrmili jste mě. Já když se nemůžu dobře naobědvat, nestojím za nic.”

Všichni odpočívali ve stinné jídelně Flaviina domu: dospělí se opírali o jeden loket na lehátkách podél stěn, Flavia s kamarády seděla kolem stolu uprostřed místnosti. Z přední části jídelny se dalo vejít do slunné vnitřní zahrady, kde rostly kolem zurčící fontány voňavé keře a fíkovník.

Po Pliniově pravici měl lehátko Flaviin otec. Marcus Flavius Geminus byl vysoký a opálený, měl světle hnědé vlasy a jasné šedé oči jako jeho dcera. Když doléval vrchnímu veliteli víno, ruce se mu nervózně třásly. Ani tomu nemohl uvěřit, že hostí ve svém domě vrchního velitele římského loďstva.

Plinius poděkoval kývnutím hlavy a obrátil se na Jonatánova otce Mordechaje, který odpočíval po jeho levici.

„Děkuji vám za vaši péči, doktore.”

„To byla maličkost.” Mordechaj kývl hlavou v turbanu. „Jen jsem předepsal mátový čaj a lehký oběd, abyste se zotavil.”

„A taky že jsem se zotavil. Zvlášť po tomhle skvostném víně.” Plinius zvedl pohár směrem ke kapitánu Geminovi. „Je odsud z vesuvské oblasti?”

„Ale ano,” přisvědčil Flaviin otec s potěšením. „Můj bratr Gaius má poblíž Pompejí statek. Tohle víno je z jeho vinohradů.”

„Dobře ten kraj znám. Během několika dní tam sám pojedu - do Misena, hned jak skončí slavnosti.” Plinius přeložil ubrousek a usmál se na své hostitele. „A teď se budu muset rozloučit, i když bych nejraději zůstal a povídal si. Moji lidé si o mě brzy začnou dělat starosti a taky mám hodně práce. Každopádně bych vás, děti, ale rád pozval na zítra na večeři do své vily v Laurentu. Přijdete?”

„Moc rádi,” řekla Flavia a zčervenala radostí.

„Skvělé,” řekl Plinius. „Pošlu pro vás vůz o deváté hodině. Vašemu příteli Sextovi jsem už poděkoval za záchranu, ale rád bych i vám dal nějakou malou odměnu.”

Nazítří odpoledne si všichni čtyři kamarádi zašli do lázní. Chvilku po té, co se vrátili, zastavil před Flaviiným domem vůz tažený dvěma koňmi - karuka.

Z Ostie do Laurenta to byly jen dvě míle - příjemná projížďka podél pobřeží. Neuběhla ani půlhodinka a kola karuky už rachotila po štěrkovém vjezdu do Pliniovy vily na břehu moře. Dům měl barvu slonové kosti. Na schodech je přivítal dveřník v červené tunice a vedl je několika chladnými místnostmi a sluncem zalitými nádvořími do jídelny, kde vál lehký větřík.

Flavia a její kamarádi se užasle rozhlíželi.

Místnost, v níž se ocitli, byla ze tří stran obklopená vodou. Od Středozemního moře ji oddělovala jen nízká zídka a spirálovité sloupy. Jonatán s Lupusem hned popošli k mramorovému parapetu a naklonili se přes něj.

„Opatrně!” zasípal velitel Plinius a přištrachal se za nimi do jídelny. „Jsme tady přímo nad mořem.”

„Salve!” pozdravili ho všichni a on je také pozdravil.

„Tyhle sály jsou pěkné,” řekla Nubia.

„Docela hezké triklinium, viďte?” Plinius měl na sobě vybledlou nachovou tuniku a na nohou kožené pantofle. V jedné ruce držel voskovou tabulku. „Když fouká od jihozápadu, přináší vítr vodní tříšť až sem.

„Podívejte se na ten výhled!” Flavia ukazovala směrem, odkud přišli. Otrok otevřel dvoukřídlové přední dveře, takže teď viděli až na štěrkovou cestu před domem a lesy v pozadí.

„To je ta nejkrásnější vila, jakou jsem kdy viděl,” řekl Jonatán.

Lupus usilovně přikyvoval. Plinius se usmál.

„Jediným nedostatkem tohoto domu je,” řekl Plinius, „že sem nevede žádný akvadukt, který by přiváděl vodu. Takhle mají otroci v lázních víc práce. Mám ale na svém pozemku několik studní a pramenů.”

„Vy máte své vlastní soukromé lázně?” zeptal se Jonatán a zůstal stát s otevřenou pusou.

„Ale jistě. Mám parní lázeň, nádrž se studenou vodou, vyhřívaný plavecký bazén… Já zkrátka bez lázní nemůžu existovat.”

Do místnosti přiběhl hezký otrok v červené tunice. Kolem krku měl na řetízku zavěšený kalamář.

„Ach, Frixus. Právě včas!”

Velitel Plinius se otočil na Flavii a její kamarády.

„Posaďte se, prosím,” řekl a pokynul směrem ke stolu s pěti židlemi. „Raději při jídle sedím. Většinou si nechávám předčítat a na lehátku bych si nemohl dělat poznámky.”

Do prosluněné jídelny vešly dvě bosé otrokyně se stříbrnými umyvadly a lněnými ubrousky, aby si hosté mohli umýt ruce. Světlovlasý chlapec v červené tunice, který seděl opodál ve stínu sloupu, hrál jemnou melodii na Panovu flétnu.

Jídlo bylo jednoduché, ale velice chutné: nejprve vejce vařená natvrdo, jako hlavní chod se podávalo kuře se salátem a potom sladká červená jablka. Dvě služebné neustále všem dolévaly víno hodně ředěné vodou a nabízely pečivo z té nejjemnější bílé mouky.

Plinius jim při jídle vyprávěl zábavné historky o svém příteli císaři Vespasiánovi. Občas se obrátil na svého písaře a nadiktoval mu několik řádek. Mladý otrok měl hladkou opálenou pleť a tmavé kudrnaté vlasy. Připomínal Flavii jejího učitele Arista, i když měl o něco tmavší vlasy.

Když dojídali jablka, Plinius se v křesle pohodlně opřel.

„Tak jsem se, Flavie Gemino, dozvěděl, že jsi nedávno vyřešila záhadu ostijského zabijáka psů, je to tak?”

„Vy to víte? Flavia cítila, že se začervenala.

„Samozřejmě. Být dobře informovaný, to je moje výsada.” Velitel na ni mrkl a dodal: „Znám se dobře s jedním mladým ostijským úředníkem z magistrátu. Tvoje detektivní činnost na něj udělala velký dojem. Pověz mi, jak jsi postupovala.”

Mořský vánek jim čechral vlasy a povlával lehkým oblečením.

„No, bez kamarádů bych to nezvládla.”

Plinius poprvé za celý večer úplně zapomněl na svého písaře a věnoval plnou pozornost dětem. Se zájmem naslouchal, když mu Flavia s Jonatánem střídavě vyprávěli, jak se všechno zběhlo. Oči mu zářily nadšením. Smál se Lupusovým zvukovým efektům, kterými příběh doprovázel, a když pak ještě Nubia po velkém přemlouvání zazpívala psí píseň, byl tak dojatý, že si musel otřít oči.

„Výjimečný příběh,” řekl Plinius. „Jste pozoruhodné děti.”

Pohlédl na svého písaře a Flavii napadlo, že bude asi zase diktovat. Mladík však někam odběhl a za chvíli se vrátil se třemi malými váčky a svitkem papyru.

„Děkuji, Frixe.” Plinius se rozhlédl po svých hostech. „Za to, že jste mě včera zachránili, jsem vám slíbil odměnu. Doufám, že vás moje skromné dárky nezklamou.”

„Nejprve statečný plavec Lupus, který zachránil moje vzácné poznámky…” Plinius kývl na Frixe a ten předal Lupusovi modrý hedvábný váček.

Lupus ho dychtivě otevřel a obrátil vzhůru nohama. Vypadl mu z něj do dlaně zlatý prsten s broušeným akvamarínem.

„Co je to?” zeptala se Flavia.

„To je pečetní prsten s vyrytým vlkem,” řekl Plinius. „Hodí se pro člověka, který se jmenuje ,vlk’.”

Lupus poslal prsten kolem. Všichni obdivovali miniaturní hlavu vlka, která byla do drahokamu vyrytá. Lupus se podíval rozzářenýma očima na Plinia a zdvořile kývl hlavou.

„Rádo se stalo,” řekl Plinius svým sípavým hlasem. „A teď je na řadě snědá Nubia. Byla jsi proti své vůli odvezena ze svého domova na poušti, ale statečně čelíš osudu, který z tebe udělal cizinku v neznámé zemi.”

Frixus podal Nubii maličký váček z oranžového hedvábí. Uvnitř byly dvě náušnice: dva zlatohnědé drahé kameny zasazené ve zlatě.

„Tomuto kameni se říká tygří oko,” vysvětloval velitel, „protože žluté proužky připomínají kočičí oči.”

„Děkuji, pane,” řekla Nubia a nasadila si náušnice. Když se zaleskly v jejích krásných uších, měly stejnou barvu jako Nubiiny oči.

„Jonatáne,” pokračoval Plinius, „vidím, že trpíš astmatem stejně jako já.”

Frixus podal Jonatánovi malý kožený váček zavěšený na černé hedvábné šňůře.

„V tomto váčku jsou vzácné exotické byliny, které ti pomůžou, když nebudeš moct dýchat. Stejný váček s bylinami mi už mockrát pomohl. Nos ho pořád na krku. Když ucítíš svírání na prsou, nadechni se z něj.”

„Děkuji, pane,” řekl Jonatán a zlehka k bylinám přivoněl.

„A nakonec tu mám dárek pro tebe, milá Flavie.” Plinius se usmál. „Doufám, že tím potěším tvoji zvídavou mysl.”

Frixus předal Flavii papyrový svitek převázaný modrou stužkou. Když ji Flavia rozvazovala, Plinius vysvětloval, oč jde.

„Je to moje nezveřejněná práce, kterou jsem jako mladý napsal vlastní rukou. Obsahuje krátký seznam některých velkých záhad minulosti. Chtěl jsem ho zařadit jako dodatek k mé knize Vědec, ale nakonec jsem to neudělal.”

Flavia svitek opatrně rozvinovala, oči rozšířené zvědavostí. Papyrus byl od jednoho okraje k druhému hustě popsaný drobným písmem.

„Děkuju,” vydechla Flavia. „Miluju záhady.” Plinius přikývl. Potom zúžil oči a zamyšleně si mnul bradu.

„Myslím, že bych pro vás měl opravdovou záhadu. Říkali jste, že brzy pojedete někam k Pompejím?”

„Ano,” odpověděla Flavia. „Můj strýc Gaius bydlí mezi Stabií a Pompejemi.

„Výborně!” zvolal velitel. „Frixe, máš…” ale to už řecký písař držel v ruce kus papyru.

„Ty jsi ale skvělý sluha, Frixe,” pochválil ho Plinius s úsměvem. „Už předem víš, co si budu přát. Dej to prosím tě naší malé luštitelce záhad.”

Flavia po papyru dychtivě sáhla a přečetla si, co na něm bylo napsané. Pak zamyšleně pokrčila čelo a podívala se na Plinia.

„Je to jen hádanka,” řekla. „Dětská hádanka.”

„Ano,” přikývl Plinius, „ale může tě dovést k velkému pokladu!”

„Přečti nám tu hádanku,” požádal Jonatán Flavii a naklonil se nad stůl.

„Litera prima dolet, secunda iubet, tertia mittit, quarta docet, et litera quinta gaudet,” četla Flavia. „Mé první písmeno truchlí, druhé poroučí, třetí posílá, čtvrté učí a mé páté písmeno se raduje.”

„Takovéhle hádanky znám!” vykřikl Jonatán. „Když člověk uhodne písmena, dají mu dohromady slovo. A první písmeno už asi vím. ,Mé první písmeno truchlí’ - to je A, které se vysloví jako ,Ah’, protože když jsme smutní, vzdycháme. Mohl bych se na to podívat?”

„Vy znáte řešení, veliteli?” zeptala se Flavia a podala papyrus Jonatánovi.

Plinius zavrtěl hlavou. „Bohužel ne. Hádanka je součást nástěnné malby, kterou jsem asi před měsícem viděl na zdi jedné kovářské dílny v Pompejích. Mladý kovář, který opravoval kolo mého vozu, viděl, jak hádanku zkoumám. Tvrdil, že pokud ji rozluštím, přivede mě k nejvzácnějšímu pokladu. Řekl přesně: ,k pokladu nad poklady.’”

Plinius si vzal kus papyru od Jonatána a zamyšleně se na něj zadíval.

„Moc rád bych to řešení znal,” řekl, „protože jsem přesvědčený, že na něm opravdu něco je. Ten mladý kovář byl totiž zvláštní člověk… Vrátil jsem se do dílny o týden později, abych si s ním popovídal, ale nezastihl jsem ho. Kdybyste ho našli nebo kdybyste hádanku rozluštili, pošlete mi vzkaz do Misena na tuhle adresu. Pojedu tam, až skončí Jovovy slavnosti.” Vrchní velitel podal hádanku Frixovi, který namočil pero do kalamáře a napsal na rub adresu.

„Tak vidíte,” řekl Plinius, „a foukal přitom na papyrus a mával jím, aby inkoust uschnul, je to dvojnásobná záhada. Musíte vyřešit hádanku a najít kováře.”

„Neznáte náhodou…” spustil Jonatán.

„Kovářovo jméno?” dodal Plinius a s úsměvem vstal od stolu. „To náhodou znám - jmenuje se Vulkán. Opravdu příhodné jméno pro kováře.”

„Vulkán?” řekla Nubia.

„Bůh kovářů a kovotepců,” řekla Flavia. „Vulkán!”

Za dva dny už Flavia s Jonatánem ležela na vyhřáté lodní palubě, dívala se na blankytnou oblohu a pozorovala napnuté plachty. Obchodní loď Myrtilla se pod nimi zvedala a zase klesala, jako by to byla živá bytost.

Silný vítr už dva dny nadouval plachty a za Myrtillou zůstávala na safírové hladině zpěněná brázda. Předchozí večer loď zakotvila v zátoce, takže všichni cestující přespali na pláži pod milionem hvězd.

Na Myrtille se plavilo sedm lidí: Flavia a její tři kamarádi, Jonatánův otec Mordechaj a sestra Miriam a mladý řecký učitel Aristo. Flaviin otec, majitel a kapitán lodi, seděl u kormidla a vedl loď. Občas křikl nějaký povel na některého ze čtyř členů posádky. Byli to féničtí bratři Quartus, Quintus a Sextus a Etiopan Ebenus.

„Nubia už překonala svůj strach z lodí,” poznamenal Jonatán.

Flaviina otrokyně byla spolu s Lupusem vysoko v lanoví lodi. Když viděli, jak jeden z Féničanů leze nahoru, vydali se za ním a teď už šplhali jako opice. Usadili se nahoře, Nubia začala hrát na svou flétnu z lotosového dřeva a Lupus bubnoval na dubový stěžeň. Vypadalo to, jako by jejich hudba plnila plachty a pomáhala lodi plout.

Mordechaj si povídal s Aristem ve stínu kajuty, kde ležel i Scuto se štěňaty. Psi byli zavření v dřevěné kleci, aby se jim nic nestalo a aby nespadli do vody. Klec byla vystlaná slámou, ale psům se v ní přesto moc nelíbilo a nazlobeně se dívali po svých pánech. Miriam stála na přídi. Opírala se o zábradlí a vlasy i fialový plášť jí vlály ve větru.

„Pojď, dáme se do luštění té Pliniovy hádanky, Jonatáne,” navrhla Flavia. „Říkáš, že první písmeno je A. Ach - jako povzdech. Ale co dál?” Oba se snažili hádanku vyřešit od toho večera, kdy byli u Plinia na návštěvě.

„Přemýšlel jsem o tom včera večer na pláži,” řekl Jonatán. „Radost by se dala vystihnout písmenem E. „Éééj!” vykřikl a vyrazil pěst do vzduchu, jako kdyby zrovna vyhrál jeho oblíbený tým při závodech.

„Takže to slovo začíná písmenem A a končí písmenem E.” Flavia zamyšleně dloubala do proužků smrkové smůly, kterou byly zatmelené škvíry mezi prkny.

„A já si myslím, že třetí písmeno, které posílá, bude I, protože ,i!’ znamená latinsky ,jdi!’. Když někomu řekneš, aby šel, posíláš ho pryč.”

„Takže to bude slovo A - něco - I - něco - E.” Flavia se zamračila. „Které latinské slovo končí na E?”

„Těch jsou stovky. Spousta slov končí na E…, třeba když někoho oslovuješ…”

„Nebo když se modlíš k některému bohu! No jasně! Jak to, že mě to nenapadlo?” Flavia se posadila, aby se jí líp myslelo. „Tak teď už potřebujeme jen druhé a čtvrté písmeno: mé druhé písmeno poroučí a čtvrté učí.”

„Eééé!” vykřikla Nubia nahoře v lanoví. „Pohleďtééé!”

„Má pravdu!” zvolala Flavia. „Eééé se hodí k ,hledět’ nebo ,dívat se’. V hádance se říká: „čtvrté učí”: N by se hodilo, N jako ,nauka’. Takže máme A-něco- I-N-E…”

„Éé!” vykřikla Nubia znovu a ještě naléhavěji. „Pohleďte!” Ukazovala někam vlevo dozadu. Lupus ukazoval taky a pak najednou Quartus vykřikl. „Nalevo! Nalevo!”

„Ona nám nenapovídá písmeno,” křikla Flavia a postavila se. „Chce nám opravdu něco ukázat!”

Flavia se rozběhla k boku lodi a Jonatán ji vrávoravě následoval. Loď se pod ním houpala nahoru a dolů.

Naklonili se přes leštěné zábradlí a dívali se dozadu.

Zezadu se k nim rychle blížila dlouhá nízká válečná loď. Připomínala Flavii nějaký nebezpečný druh hmyzu, jak se tak ježila spoustou vesel a zírala dopředu velkým nehybným okem, které měla namalované na přídi.

„Jako brouk,” zaznělo seshora, jako by Nubia četla Flaviiny myšlenky.

Válečná loď už byla vedle nich tak blízko, že viděli i kapky vody, které stékaly z vesel, a slyšeli píseň veslařů. Důstojník, který udával tempo, šel po palubě směrem dopředu, takže se zdálo, jako by šel rychleji, než Myrtilla plula. Na zádi kdosi seděl ve stínu otevřené kajuty.

„Možná je to Plinius,” řekla Flavia a přivřela oči.

„Myslím, že ne.” Flaviin otec také přistoupil k zábradlí.

„Velitel říkal, že popluje zítra. Ale tahle loď určitě patří pod jeho velení. Asi vyrazila na manévry z přístavu v Misenu.”

Když je loď míjela, zamávali jí a mladý důstojník, který udával tempo, se na ně usmál a taky zamával. Veslaři byli tak zabraní do své práce, že se na Myrtillu ani nepodívali. Válečná loď je brzy předjela a zmizela v dálce za medově zbarveným skalnatým výběžkem.

„U Herkula, ti jsou ale rychlí. Vesla se jen míhají,” řekl Aristo.

„Jsou skvělí!” souhlasil Mordechaj.

„Osmdesát veslařů a vítr v plachtách, to je panečku výhoda,” usmál se kapitán Geminus.

Jak se Myrtilla blížila k útesům, dala se její posádka do horečné činnosti. Kapitán Geminus křičel povely a jeho muži šplhali v lanoví.

Myrtilla změnila směr, vplula do široké modré zátoky a námořníci se zase vrátili k běžné rutině.

„Tak tady je,” řekla Flavia. „Veliký Neapolský záliv.”

Jonatán v životě neviděl tolik lodí pohromadě jako tady. Dokonce ani v ostijském přístavu jich tolik nebylo. Propluli kolem námořního přístavu Misenum a potom nechali nalevo přístav Puteoli a pluli směrem k veliké hoře.

„To je samozřejmě Vesuv,” řekl Flaviin otec. „Jeho svahy pokrývají vinohrady; proto je tak zelený. Vidíte mezi keříky révy pár červených střech? To jsou vily bohatých lidí.”

„Úžasné, opravdu skvělé,” zamumlal Mordechaj. Vánek povíval dvěma prameny šedých vlasů, který mu visely z černého turbanu. „Je to tu skutečně jako v ráji.”

„Plinius říká, že zdejší kraj je nejurodnější na světě, řekla Flavia.

„Tvůj strýc má jednu z těch vil na svazích hory?” zeptal se Jonatán.

„Ne,” odpověděla Flavia. „Bydlí o něco víc na jih. Mezi Pompejemi a Stabií.”

„Kde?”

„Vidíš to městečko u paty Vesuvu?” zeptal se kapitán Geminus a ukázal prstem. „Ano.”

„To je Herkuláneum. A podívej se… napravo…, ne, ještě dál - ano, tam. To jsou Pompeje a pak. vidíš ten shluk červených střech o něco dál napravo? Tak to je Stabia. Statek mého bratra je blíž k Stabii než Pompejím. Ale vylodíme se v Pompejích. Stabijský přístav nemám rád. Má hrozně nebezpečný vjezd.”

Myrtilla nakonec vplula do pompejského zálivu až pozdě odpoledne. Rorýsové křižovali sem a tam nekonečnou blankytnou oblohu a pronikavě křičeli. S večerním chladem se snáseli níz a níz.

Pompeje byly postavené na kopci, takže cestující mohli z vody vidět impozantní městské hradby, které zářily v oranžových paprscích zapadajícího slunce. Nad hradbami vykukovaly červené střechy nejvyssích budov.

Flaviin otec navedl Myrtillu do přístavu s pomocí velkého pádla na zádi. Když byla loď zakotvená, přešli všichni opatrně po lodním můstku na břeh.

„Musím dojednat kotviště s přístavním kapitánem,” řekl kapitán Geminus a rozhlédl se. „Á - tady zrovna jde. Můžete na mě počkat támhle v té taverně na druhé straně náměstí? Rostou u ní platany a má žlutou plátěnou střechu. Za pár minut tam přineseme zavazadla a přivedeme i psy.”

Sedm cestujících se pomalu proplétalo lesem stěžňů. V podvečerním větříku se třepotaly pestrobarevné vlajky a kladky v lanoví cinkaly. Stačily dva dny na lodi, kde se chodilo jen po pružných prknech, a Flavii připadalo nábřeží pod nohama tvrdé. Zprudka narážela patami do kamenů, až jí nohy brněly.

Právě byly srpnové idy zasvěcené Jupiterovi, Dianě a Blížencům, a tak byl přístavní svatostánek Castora a Polluxe ovinutý květinovými girlandami. Všechny obchody a taverny kolem náměstí byly uklizené a čistě zametené. U většiny z nich se houpaly závěsné košíky plné fialek a sedmikrásek.

Od moře přicházel chládek a mladí Pompejané se procházeli po nábřeží. Všichni byli svěží po odpolední koupeli v lázních a měli na sobě sváteční oblečení. Navoněné dívky halilo lehounké hedvábí, mladíci si oblékli zelené tuniky a vlasy si hladce sčesali dozadu. Někteří měli na hlavách věnce z květin. Jestlipak je mezi nimi i kovář Vulkán? napadlo Flavii.

Mordechaj objednal v taverně se žlutou stříškou dva poháry hodně zředěného vína. Otrokyně přinesla víno okamžitě a za chvíli se vrátila a postavila na stůl misky s oříšky.

„Ňam, pistáciové oříšky!” zaradoval se Jonatán a hned si hrst vzal. „V Ostii člověk k vínu nedostane zadarmo oříšky.”

„Pompeje jsou mnohem elegantnější město než Ostia,” řekl Aristo a pozvedl číši směrem k hradbám.

„A taky mnohem dražší,” zabručel Mordechaj, když odpočítával mince.

„Tvůj otec už jde,” řekl Jonatán Flavii a vyplivl slupku. „Ale on se převlékl!” dodal a zamračil se.

„A nechal si ostříhat vlasy,” poznamenala Nubia a taky se zamračila.

„A zdá se, že si koupil i nové holínky,” poznamenal Mordechaj a udiveně si popotahoval vousy.

Lupus se zašklebil a zavrtěl hlavou, jako by říkal, že se všichni mýlí.

„Strýček Gaius!” vykřikla Flavia. Vyskočila ze židle, překročila květináč se sedmikráskami a skočila strýčkovi do náruče.

Gaius Flavius Geminus Senior byl o deset minut starší než jeho bratr Marcus, který přispěchal chvilku po něm. Hned za ním šel Quartus se zavazadly a Sextus se psy.

„Gaie!” Flaviin otec odhodil lodní pytel, který nesl, a objal svého bratra. „Tak jsi přece dostal můj dopis! Nebyl jsem si jistý, jestli jsem ho poslal včas. Zrovna jsem se chystal, že objednám pokoje v taverně a na zítra kočár!”

„Dopis přišel včera. Xantus má vůz připravený, dva koně navíc s sebou a čeká na vás. Když hned vyrazíme, budeme doma před setměním.”

„Ale strýčku!” řekla Flavia. „Chtěla jsem strávit noc v Pompejích. Chtěla jsem se porozhlédnout po městě. Potřebuju tu někoho najít.”

„Neblázni,” řekl strýček a pocuchal jí už tak dost zamotané vlasy. „Už vás na statku čekáme. Do Pompejí se ještě podíváš. Nepředstavíš mi své přátele?”

Když Xantus přijížděl na prašný dvůr Gaiova statku, slunce právě zapadlo a z horké letní oblohy zmizely všechny barvy. Bývalý otrok Xantus měl malou postavu, pleť ošlehanou větrem, světlé vlasy a pořád se tvářil vyplašeně. Jakmile se vůz zhoupl a zastavil, Xantus hned seskočil, aby zaklínil kola. Flavia a ostatní slezli z vozu, protahovali se a vzdychali. Otřásání vozu mělo na Flavii stejný vliv jako obvykle. Nemohla se dočkat, až si dojde na záchod. Scuto měl stejný nápad. Rozběhl se po dvoře, mával ocasem a čmuchal, aby si vybral vhodné místo. Konečně se rozhodl, že se pomstí té veliké dřevěné bedně, která s ním skoro celou hodinu házela.

Zrovna zvedl nohu, aby si ulevil u zadního kola vozu, když se ozvalo hrozivé zavrčení. Ze stínu vyrazila obrovská obluda.

Na Scuta se řítil velikánský vlk!

Vrčící vlk se hnal po dvoře a všichni ztuhli. Dokonce i Scuto byl jako ochrnutý - zůstal stát s jednou nohou ve vzduchu a sledoval, jak se na něj to divoké zvíře žene.

„Feroxi! Ne,” zahřímal Flaviin strýc Gaius.

Obrovský pes se zprudka zarazil, jako kdyby ho někdo strhl.

Flavia se podívala zblízka a zjistila, že ho opravdu něco strhlo. Obluda se snažila utrhnout ze řetězu, který měla připevněný ke koženému obojku. Oči mu samou zuřivostí vylézaly z důlků a drápy zběsile rozhraboval hlínu pod sebou.

Scuto polkl, spustil nohu zpátky na zem a vycouval. Jonatán s Nubií popadli štěňata a pevně si je drželi. Nipur kňučel a Tygr se navzdory svému jménu tak vylekal, že počural svému pánovi tuniku.

„Ach, u Polluxe!” zaklel Jonatán. „Podívejte, jak mě počural.”

V tu chvíli se jako mávnutím kouzelného proutku všichni rozesmáli a na dvůr se vrátil život. Jediný, kdo se nebavil, byl Ferox. Hluboký burácivý štěkot se rozléhal po širém okolí a stěny statku ho ozvěnou posílaly zpátky.

„Pojďte, dáte si koupel a potom něco k jídlu,” zahlaholil Flaviiin strýček, aby přehlušil rámus. „Otroci vybalí. A Feroxe se nebojte, musí se s vámi seznámit. Pak už s ním nebudou žádné potíže.

Gaiův statek bylo příjemné staré stavení s obílenými zdmi a červenou taškovou střechou. Mezi dvorem s hospodářskými budovami a samotným domem stála vysoká zeď, kterou se procházelo do atria a veliké vnitřní zahrady. Kolem ní byly obytné místnosti.

Hned vedle kuchyně stála jednoduchá lázeň o dvou místnostech. Gaiovi otroci ohřáli vodu, aby ze sebe hosté mohli smýt prach z cesty a pak ponořit rozbolavělá těla do teplé koupele. Dívky šly jako první, pak kluci a nakonec muži.

Když byli všichni příjemně osvěžení, čisti a měli ještě vlhké vlasy, sešli se v zahradním trikliniu. Na nafialovělé obloze právě začínaly vycházet první hvězdy.

„Dneska je náš sabat,” řekl Mordechaj Flaviinu strýci. „Nebude vám vadit, když Miriam zapálí svíčky?”

„Samozřejmě že ne,” řekl Gaius a Mordechaj poděkoval lehkou úklonou.

Dospělí se opřeli o loket každý na svém lehátku, děti se také usadily na svých místech a Miriam zůstala stát. Přitáhla si světle fialový šál přes své kudrnaté vlasy, odříkala hebrejskou modlitbu a zapálila svíčky.

Všichni se na chvíli ztišili. Ze zahrady k nim zavanula růžová a jasmínová vůně a kdesi zapípal ospalý pták. Nad

v y y i y v 1 y v • y 1 v y TT 11

vavřínovým stromem se vznášel zářivý srpek měsíce. Vypadal jako z perleti.

Gaiova stařičká kuchařka Frustilla se přibelhala ke stolu s fazolovou polévkou, po níž následovalo studené pečené kuře a tmavý chléb. Přihlouplý otrok Rufus mezitím rozsvěcoval olejové lampy.

Při jídle se Gaius zeptal Flavie, jestli chce s kamarády během svého pobytu v Pompejích něco konkrétního dělat.

„Rádi bychom navštívili kovárnu u stabijské brány.”

„Na desetiletou dívku je to trochu zvláštní přání. Mohu vědět, proč tam chcete jít?” zeptal se strýček a zvedl údivem obočí.

„Před několik dny jsme zachránili vrchního velitele Plinia…”

„Cože?” Gaiovi zaskočilo, až se málem zadusil polévkou. „Vy jste zachránili velitele Plinia? Přítele a rádce císaře Vespasiana?”

Flavia přikývla. „Požádal nás, abychom vyluštili jednu hádanku a našli člověka, který mu ji dal.”

„Hádanku? Počkej, než mi povíš, jak jste Plinia zachránili, vysvětli mi, prosím tě, proč proboha vrchní velitel císařského loďstva potřebuje vyluštit nějakou hádanku?”

Flavia s Jonatánem se na sebe podívali a zašklebili se.

„Kvůli pokladu!”

Jonatán polekaně otevřel oči. Srdce mu divoce bušilo a potil se po celém těle. Nejdřív si myslel, že se mu to snad zdá. Strop pokoje se mu najednou zdál příliš vysoko a zdi blízko sebe. Vysokým okénkem dovnitř pronikal pach kvasícího vína. Někde zakokrhal kohout.

Pak si vzpomněl. Je na statku Flaviina strýčka. Včera byl svátek, den odpočinku. Vybalili si a prolézali všechna zákoutí statku. Dneska pojedou do Pompejí a budou hledat kováře Vulkána. „Lupusi?” zašeptal. Odpovědi se nedočkal. Zvedl hlavu. Lupusova postel byla prázdná a Tygr taky zmizel. Překvapilo ho to.

Jonatán chvilku rozvažoval, pak vstal, natáhl si tuniku a nazul sandály. Odtáhl závěs a vratkým krokem vyšel ze zšeřelého atria do osvětlené zahrady. Před několika minutami vyšlo slunce, takže obloha měla citrónově žlutou barvu. Ptáci se rozezpívali a kohout znovu zakokrhal.

„Dobré ráno, Jonatáne!” řekla Flavia. „Zrovna jsme tě chtěli jít vzbudit.”

„Snídaně je hotová.” Miriam se na něj usmála.

Všichni seděli pod vavřínovým stromem u bíle natřeného stolu z tepaného železa a jedli tmavé chlebové placky, datle a sýr. Psi seděli poblíž a dávali pozor, jestli něco neupadne.

Miriam nalévala ze džbánu kroupový odvar a Aristo si psal poznámky na voskovou tabulku.

Jonatán odtáhl židli a ztěžka na ni dosedl.

„Není ti nic, Jonatáne?” zeptala se Flavia a podala mu talíř. „Jsi nějaký bledý.”

„Jen se mi něco zdálo.” Utrhl kus chleba a hodil ho Tygrovi. Pak si nabral hrst datlí. „Budeme se dneska učit? Myslel jsem, že jedeme do Pompejí hledat Vulkána.”

„Strýček Gaius říká, že nás tam doveze později, až poveze mého taťku do přístavu,” řekla Flavia.

„Žádné strachy,” řekl Aristo, když viděl, jak se Jonatán tváří. „Dneska budeme mít jen krátkou hodinu.”

Mladý Řek odložil voskovou tabulku a zdvihl velkou oranžovočernou hliněnou nádobu. Opatrněji postavil

doprostřed stolu. Na vnější straně vázy byl namalovaný výjev z řecké mytologie.

Scuto se se štěňaty vydal na objevnou cestu do zahrady. Jonatán se za nimi toužebně díval.

„Tahle řecká nádoba je velice stará - skoro pět set let,” říkal Aristo. „Používala se při večeři na míchání vína. Můžete se podívat, ale - ne, Lupusi! Nesahej na ni! Má cenu čtyř set tisíc sestercií a možná ještě víc.”

Jonatán se narovnal. „To je skoro půl milionu!”

„Přesně tak,” přikývl Aristo. „Tahle nádoba je nejen stará, ale je to také umělecké dílo. Malíř, který ji zdobil, postupoval velice šikovně: pokryl prostor za postavami černou barvou, aby vynikla oranžová barva hlíny. Potom jemným štětcem domaloval oči, ústa a další detaily. Stejným způsobem zdobili své nádoby před pěti sty lety všichni řečtí hrnčíři.”

Jonatán s kamarády si zblízka prohlíželi postavy na hliněné nádobě. Lupus se najednou zachechtal a na něco ukazoval.

„Ano,” připustil Aristo a netvářil se zrovna nadšeně, „ti satyrové jsou trochu neslušní. Ale takový satyr, tedy napůl člověk, napůl kozel asi zkrátka žádné oblečení nepotřebuje.”

Flavia se taky zachichotala a Miriam se začervenala. Jonatán se zašklebil; už se cítil mnohem líp.

„Nicméně,” řekl Aristo a odkašlal si, ,jsem vám tuhle nádobu nepřinesl proto, abych vám ukazoval nahého satyra. Vím, že hledáte kováře, který se jmenuje Vulkán, a tak mě napadlo, že vás asi bude zajímat historie jeho jména. Tady ten muž - ten, který jede na oslovi - je Vulkán, kovář všech bohů.”

„Vulkán byl synem Jupitera a Junony,” začal vyprávět Aristo. „Jako syn vládce a vládkyně bohů měl být krásný na pohled, ale Vulkán byl jako miminko hrozně maličký, ošklivý a měl rudý, věčně ukřičený obličej. Bohyně Juno se zhrozila, když ho uviděla, a shodila ho dolů z hory Olymp.”

„Co je to horyolymp?” zeptala se Nubia.

„Hora Olymp,” vyslovil Aristo pečlivě, „je hora na severu Řecka. Sídlí na ní bohové.”

„Co se stalo s tím miminkem?” zeptala se Miriam a bylo jí vidět na očích, že si kvůli němu dělá starosti.

„Dítě padalo noc a den a nakonec naštěstí spadlo do moře. Při dopadu na hladinu si však poranilo nohy a ty mu už nikdy pořádně nevyrostly. Maličký Vulkán padal jako kamínek do studené modré hlubiny, kde ho našla mořská víla Thetis a vzala si ho k sobě domů - do podmořské jeskyně. Tam ho vychovala, jako by to bylo její vlastní dítě.”

Aristo se odmlčel, aby se mohl napít odvaru z krup. „Vulkán prožil šťastné dětství. Delfíni byli jeho kamarádi a místo hraček měl perly. Jednoho dne, když byl asi tak starý jako vy, našel na pláži ohniště s oharky. Zbylo tam po rybářích. Mladý bůh s úžasem pozoroval žhavý uhlík, který hřál a zářil. Až dosud žil v chladném zelenomodrém vodním světě a žhavý uhlík mu připadal jako ta nejkouzelnější věc na světě. Líbil se mu víc než jakákoli perla.

Vulkán opatrně uložil vzácný uhlík do škeble, vrátil se s ním do své podvodní jeskyně a rozdělal si oheň. První den se od něj ani nehnul, jen se díval a díval. Přikládal chaluhy, naplavené dřevo, korály a kameny. Druhý den objevil, že může s pomocí měchů do ohně foukat a získá tak mnohem větší žár, který tak rozpálí některé kameny, že z nich začne vytékat železo, stříbro nebo zlato. Třetí den vykoval z chladnoucího kovu různé předměty: náramky, řetízky, meče a

štíty.

Vulkán vyrobil pro svou nevlastní matku nože a lžíce vykládané perlami. Pro sebe si udělal stříbrný vůz a uzdy, aby ho mořští koníci mohli rychle dopravit, kam bude potřebovat. Vytepal si dokonce ze zlata i otrokyni, aby na něj doma čekala a plnila jeho příkazy. Od toho dne si s Thetis žili jako králové. Aristo ukázal na nádobu.

„Vidíte? Drží v rukou kladivo a kleště. Podle toho ho poznáte. A když se podíváte pozorně, všimnete si, že mu malíř namaloval krátké nohy vzhledem k jeho tělu.”

„Vypadá smutně,” řekla Miriam.

„Ale i hezky,” rozhodla Flavia.

„Kam to jde?” zeptal se Jonatán.

„Vedou ho zpátky na horu Olymp. Řeknu vám, jak k tomu došlo.”

„Thetis se jednoho dne vydala ze své podvodní jeskyně na horu Olymp, aby se zúčastnila hostiny. Kolem krku si zavěsila nádherný stříbrný náhrdelník se safíry, který jí udělal Vulkán. Juno se náhrdelník tak líbil, že se jí zeptala, kde by takový mohla získat.

Thetis znervózněla a Juno pojala podezření. Nakonec se dověděla pravdu: miminko, které kdysi odvrhla, vyrostlo, a stal se z něj ten nejšikovnější řemeslník. Ve zpracování zlata a stříbra mu nebylo rovno na celém světě.

Juno se rozlítila a chtěla, aby se Vulkán vrátil domů. Božský kovář rezolutně odmítl. Přesto však poslal Junoně překrásný dar - křeslo. Bylo vyrobené ze zlata a stříbra a vykládané perletí. Sedátko mělo tvar mušle a opěrky vypadaly jako dva malí delfíni.

Juno byla nadšená, ale jakmile se do křesla posadila, uvolnily se pod její vahou skryté pružiny, které napnuly kovové pásy, a ty Junonu v křesle uvěznily. Čím víc křičela a zmítala sebou, tím pevněji ji mechanický trůn držel. Křeslo byla chytře vymyšlená past!”

Lupus ze sebe vyrazil triumfální výkřik a plácl se do stehen. „To jí patřilo,” souhlasil Jonatán. Aristo se usmál.

„Uvězněná Juno soptila ve Vulkánově křesle tři dny. Nemohla spát, nemohla se protáhnout a nemohla jíst.”

„Jó!” vypískl Jonatán. „A nemohla si ani dojít na záchod.”

Děvčata se zahihňala a Lupus se rozchechtal. Aristo se na ně přísně podíval a počkal, až se uklidní.

„Nakonec všechno urovnal Jupiter. Slíbil, že když se Vulkán vrátí na Olymp a vysvobodí Junonu z křesla, dá mu manželku. Ne však jen tak ledajakou ženu, ale Venuši, bohyni lásky a krásy. Takové nabídce by neodolal žádný muž ani bůh.”

Aristo ukázal na velikou nádobu. „Tady Vulkán jede na svém oslovi zpátky na Olymp, kde jeho matka sedí připoutaná na křesle.”

„Kde je Venuše?” ptala se Nubia.

„Asi se chystá na svatbu.”

„Milovala Vulkána?” zeptala se Miriam.

„Snad ano,” řekl Aristo a pokrčil rameny. „Ale milovala i mnoho jiných mužů. Je přece konec konců bohyní lásky. Vulkán si později zřídil kovárnu pod velikou horou na ostrově Sicílie. Říká se, že vždycky, když je Venuše Vulkánovi nevěrná, božský kovář se rozčílí a buší do rozpáleného železa s takovou silou, že z vrcholku hory vyletují jiskry a valí se z něj kouř. Horám, z kterých stoupá dým, říkáme podle dávného kováře ,vulkány’.”

„Ale to je jen legenda. Ve skutečnosti to tak není,” odfrkl si Jonatán.

„Opravdu? Ale jestli to není Vulkán, kdo to tedy je? Kdo způsobuje, že se z některých hor valí kouř a plameny?”

Flavia zvedla ruku. „Plinius říká, že vulkány vznikají při zemětřesení. A zemětřesení vznikají, když je pod zemí uvězněný vítr a nemůže ven.

„Rozumné vysvětlení,” souhlasil Aristo. „I když mýtus je podle mého romantičtější.”

„A co Thetis?” zeptala se Miriam. „Nestýskalo se jí po Vulkánovi, když odešel na Olymp?”

„Vulkán na svoji nevlastní matku nikdy nezapomněl,” odpověděl Aristo. „Často ji navštěvoval v její podvodní jeskyni, a proto se stal nejen bohem ohně, ale i bohem podvodní říše. A později - mnohem později vyrobil pro jejího syna Achilla - slavného válečníka - tu nejkrásnější zbroj na světě. Juno však byla jeho pravá matka, a proto bylo jen správné, že se zase sešli.”

„Dnešní vyučování skončilo,” řekl mladý Řek, pohodlně se opřel a usmál se na děti. „Doufám, že vám to pomůže při hledání Vulkána.”

Když se děti vydaly pátrat po Vulkánovi, dopoledne už značně pokročilo.

Flavia se s kamarády usadila ve voze hned vedle čtyřiceti amfor s vínem, které byly uložené v měkké vrstvě pilin. Scuta a štěňata museli přesvědčit, aby zůstali doma s Miriam a odpočívali ve stinné zahradě. Xantus řídil vůz a oba bratři Geminové jeli na koních za nimi.

Když vyjeli z vedlejší cesty na hlavní silnici do Pompejí, potkali se se sedlákem, který jel s prázdným vozem z trhu. Vedle něj seděl jeho malý syn a Flavia zaslechla, jak mu otec vysvětluje, že Castor a Pollux jsou už zase tady. Malý chlapec se s prstem v puse ohlížel na dva muže na koních, kteří si byli nápadně podobní, a oči mu mohly vypadnout.

„Strýčku Gaie, proč ses neoženil?” zeptala se Flavia a natáhla se přes amfory, aby na strýce za vozem dobře viděla.

Gaius se na ni překvapeně podíval a pak vrhl postranní pohled na bratra.

„No,” spustil pomalu, „když jsme byli mladší, milovali jsme oba Myrtillu..

„Ty jsi miloval moji matku?” Flavia se překvapeně posadila.

„Ano,” řekl strýček Gaius. „Ano, miloval jsem ji. Ale ona dala přednost tvému otci.”

„Tak jednoduché to není,” namítl Flaviin otec. „Když zemřel náš otec, Gaius zdědil statek, protože byl starší. Mně to nevadilo. Já jsem se chtěl plavit po celém světě.”

„A já mám zase raději rostliny a zvířata. Nikdy bych si nemohl vydělávat na živobytí na lodi,” řekl Flaviin strýc. „Já mám mořskou nemoc už při pohledu na lodě v přístavu.”

„Já bych zase byl nemožný sedlák. Tvůj strýc se vůči mně zachoval velkoryse. Prodal nějaké staré vzácné vázy a dal mi peníze na loď.”

„Řekl jsem si, že když se Marka zbavím, budu mít lepší šanci u Myrtilly,” přiznal Gaius s úsměvem.

„Jenže on si neuvědomil, že tvoje matka měla dobrodružnou povahu jako já,” řekl Flaviin otec. „Pojmenoval jsem svou loď po ní a slíbil jsem, že jí ukážu celý svět, když si mě vezme.”

„Já jsem jí nabídl život na statku v nejkrásnějším zálivu na světě, ale…” povzdechl si Gaius a pokrčil rameny.

„A proto ses nikdy neoženil?”

Strýček přikývl a Flavia měla divný pocit, který se jí vracel vždycky, když se pozorně na strýce zadívala. Byl tak podobný tatínkovi.

Znovu se opřela o amforu a přemýšlela o tom, jaké by to bylo, kdyby osud rozhodl jinak. Strýček Gaius mohl být jejím otcem. Možná by se jmenovala Julia nebo Helena. Možná by byla starší nebo mladší, měla by světlejší nebo tmavší vlasy, anebo třeba jiné oči. Ale byla potom pořád ještě ona - Flavia? Při pouhém pomyšlení ji z toho bolela hlava.

Vtom ji napadlo ještě něco jiného: kdyby si maminka vzala strýčka Gaia místo Flaviina otce, možná by nezemřela při porodu. Možná by pořád ještě žila.

Toho dne se v pompejském přístavu neprocházeli svátečně oblečení lidé. Tentokrát tu bylo rušno z jiného důvodu - byl trh. Členové Myrtilliny posádky spolu s Xantem naložili víno na palubu, zatímco Flaviin otec obětoval holubici v přístavním chrámu Castora a Polluxe. Když Flavia s kamarády vyprovodila Myrtillu na širé moře a naposledy jí zamávala, bylo už skoro poledne. Obloha měla tmavě modrou barvu a bylo horko jako v peci.

Do Pompejí bylo zakázáno vjíždět Mořskou bránou, a proto Gaius nařídil Xantovi, aby na ně čekal za hodinu u Stabijské brány.

Cestou z přístavu nahoru k Mořské bráně se museli vyhnout skupinám mužů v bílých tógách, kteří měli namířeno za hradby do přístavních lázní.

„Asi zrovna skončilo dnešní zasedání soudu,” řekl Gaius a otřel si obličej. „Všude teď budou zavírat, blíží se polední přestávka. Musíme si pospíšit. Chci vám ukázat fórum.”

Pod Mořskou bránou byl příjemný chládek a Flavia se všimla, že dlažba je tu mokrá.

„Město stojí na kopci a fontány tady neustále přetékají,” vysvětloval strýček. „Proto mají Pompeje nejčistší ulice v celé Římské říši.”

Jakmile vyšli ze stínu na rozpálené polední slunce, zalila je vlna vedra. Davy zpocených mužů a navoněných žen se kolem nich prodíraly cestou domů nebo do lázní.

Flavia se snažila stačit strýčkovi, ale ten byl zvyklý chodit rychle a už už jí mizel z dohledu. Chytla Nubii za ruku a rozhlédla se po Jonatánovi a Lupusovi. Lupus se zdržel vzadu, protože musel Jonatánovi ukázat jakési neslušné obrázky na zdech. U vchodu na náměstí museli překročit nějakého žebráka, který jim ukazoval nemocnou nohu. Flavia zahlédla koutkem oka otevřené rány a zvedl se jí žaludek.

Najednou se ocitli na fóru - byl to veliký otevřený prostor obklopený chrámy a sloupovím.

„Tamhle je Jupiterův chrám.” Strýček ukázal k severu. „Nádhera, viďte? Pořád je ještě slavnostně vyzdobený a přímo nad ním se zvedá Vesuv… Flavie, není ti nic? Jsi bílá jak tóga kandidáta!”

„To je dobré, strýčku. Jen mám žízeň.”

„Tak pojďte. Na druhé straně fóra jsou fontány na pití. Pojďte za mnou.”

Zvířata na fórum nesměla a na silnicích byly závory, aby tam nevjížděly ani žádné vozy. Mnoho lidí proto nechávalo své koně a osly před branami, což způsobovalo téměř neustálou dopravní zácpu. Jak tak všichni čtyři kamarádi pospíchali za strýčkem Gaiem, ocitla se Flavia najednou mezi skupinou bankéřů v tógách a dvěma polonahými otroky, kteří nesli bankéřům stoly.

„Tady nalevo jsou stabijské lázně,” zaslechla Flavia říkat strýčka, ale viděla jen dřevěné desky a na druhé straně záhyby nějaké tógy.

„Naprosto velkolepé, ale od velkého zemětřesení ještě nestihli všechno opravit. Jen si to představte. Za celých sedmnáct let!”

Flavia několikrát vyskočila. Jen tak tak zahlédla v davu nad ostatními hlavami Gaiovy světlé vlasy.

Někdo ji vzal za pravou ruku. Jonatán. Odstrčil ramenem jednoho bankéře z cesty a postavil se před Flavii, aby do ní nikdo nevrazil.

Pořád ještě před sebou slyšeli strýčka Gaia.

„Na to zemětřesení se dobře pamatuju. Bylo mi asi třináct, takže o něco víc než vám. Nikdy nezapomenu na pach síry. Jako zkažená vejce. U Misena ty výpary zabily celé stádo ovcí. Představte si to. Pět nebo šest set ovcí zabil ten smrad.”

„Já mám pocit, že teď zabije smrad mě” zamumlal Jonatán.

Flavia polkla a pokusila se o úsměv. Všude kolem sebe cítili pach potu a pálící slunce to ještě zhoršovalo. Srdce jí bušilo a žaludek se jí svíral. Někde vpředu najednou došlo ke rvačce.

Nějaké žena vykřikla.

Dav se rozestoupil a na uvolněném místě zůstal stát muž v tmavém turbanu a rouchu. Stál a rozhlížel se kolem sebe divokýma očima. Popadl jednoho bankéře za rameno a třásl jím. Žena znovu vykřikla.

„Boží soud!” křičel ten člověk chraplavým hlasem. „Už přichází na nás na všechny! Zlo, které přináší zmar!”

Pustil vyděšeného bankéře a popadl jednoho z otroků za zápěstí.

„Soudný den! Smrt! Zmar!” chroptěl. Otrok zaklel a setřásl ho, ale šílenec se nedal. Rozhlédl se po ustupujícím davu a zadíval se přímo na Flavii a její kamarády.

„Vy!” Ukázal na ně. „Vy to taky víte!”

Ne, ať mě nechá, modlila se Flavia.

Šílenec divoce rozhodil ruce do stran, až kolem něj zavlálo roucho a vrhl se na ně. Jeho obličej byl čím dál blíž a blíž. Zastavil se pár centimetrů od Jonatána.

Flavia viděla jeho červené oči, které se upíraly přímo na Jonatána, a když otevřel ústa, aby pronesl proroctví o zániku, ucítila z jeho dechu česnek a rybu. „Tebe to taky stihne!” zasípal ten divous na Jonatána.

Flavia věděla, že omdlí.

Najednou se vzduchem mihla pěst. Dopadla na šílencovu bradu a poslala ho k zemi. Lupus ho odrovnal.

Lupus uskočil a pofoukal si naražené klouby. „Děkuju, Lupusi,” řekl Jonatán.

Lupus pokrčil rameny a zašklebil se. Tohle byla jedna z věcí, které se naučil na ostijských ulicích: rána pěstí mezi bradu a krk je dost účinná.

Muž s turbanem teď ležel na vlhkém dláždění, zíral na modrou oblohu a sténal: „Zkáza. Smrt. Zmar.”

„U Jupiterových vousů!” Flaviin strýček spěchal zpátky k dětem. „Jste v pořádku?! Neublížil vám ten blázen?”

„Dobrý, strýčku Gaie. Nic nám není.” Flavia se chytla strýčka za ruku a vděčně se na ni zavěsila.

„To musí být nějaký věštec,” řekl Gaius. Udělal rukou znamení na ochranu proti zlu a provedl děti kolem ležícího muže k nedaleké fontáně.

Lupus honem strčil ruku do nádržky, z které neustále přetékala voda, zatímco ostatní se střídali u fontánky a pili. Sám pil jako poslední, a když zrovna zvedal hlavu, zaslechl, jak nějaká žena říká:

„Ten člověk je určitě křesťan!”

Lupus si otřel ústa a podíval se po Jonatánovi, který sledoval dva vojáky, jak se prodírají davem.

„Ten věštec je křesťan!” vykřikl někdo další.

„Pořád prorokuje zkázu!” dodala první žena.

Vojáci se sehnuli, zvedli muže s turbanem a odtáhli ho na fórum. Kovové pásky jejich zbroje se zaleskly na slunci.

„Znáte trest za provozování zakázaného náboženství?” zeptal se zlostně jeden z bankéřů. „Aréna!”

„Bude z něj oběd pro hladové tygry!” zavtipkoval někdo jiný. Kdosi se zasmál a dav se pomalu rozcházel.

„Myslím, že my si taky dáme nějaký oběd,” řekl Gaius a rozhlédl se. „Ach! Tamhle na rohu dělají skvělé placky z cizrny. Co vy na to?”

Lupus měl sice hlad, ale taky chtěl najít kováře a věděl, že obchody za chvíli zavřou. Upoutal Flaviinu pozornost. Pochopila ho a přikývla.

„Strýčku, všichni máme hlad, ale jestli se teď nepokusíme najít Vulkána, propásneme ho.”

„Tak dobrá. Pojďme najít toho vašeho kováře a pak se najíme.”

Ještě ani nedomluvil a gongy začaly odbíjet poledne; nastal čas zavřít obchody a otevřít lázně.

Děti pospíchaly za Gaiem, který je rychle vedl kolem několika fontán do Stabijské ulice. Jakmile do ní zahnuli, uviděl Lupus na jejím konci bránu. Rozběhl se podél domů, aby využil stínu, který vrhaly přečnívající střechy. Po levici měl obytné domy, po pravici divadlo.

Těsně před bránou byly vlevo tři obchody. V prostředním obchodě se nad pultem houpaly hrnce, pánve, lampy i lázeňské škrabky, všechno z bronzu a všechno se oslnivě lesklo ve slunečních paprscích.

Na prahu se v tu chvíli objevil trpaslík v zelené tunice a zacinkal šňůrou se zvonečky, protože uslyšel Lupusovy kroky.

„Tady máme nejlepší pánve,” volal hned zvesela. „Jen dál, jen pojďte dál!”

„Hledáme kováře, který se jmenuje Vulkán,” volala už z dálky Flavia a utíkala k obchodu.

Lupus na ni důrazně zachrčel a ukazoval na sousední obchod. Neměl výlohu ani pult, jen otevřené dveře. Ale nade dveřmi někdo namaloval výjev z řecké mytologie: mladého muže s nářadím, jak jede na oslovi. Byl to bůh kovářů Vulkán.

„Dobrý den,” zavolala Flavia do tmavé kovárny. „Je tu někdo?”

„Právě zavíráme!” ozval se zevnitř nevrlý hlas.

Flavia vstoupila dál, aby líp viděla. Nubia s Jonatánem zůstali stát za ní, ale Lupus se protlačil kolem nich a vklouzl do dílny. Bylo tam horko a tma jako v podsvětí. Jediné světlo dovnitř pronikalo dveřmi, v kterých stáli. V otevřeném ohništi žhnuly uhlíky.

„Hledáme Vulkána,” zavolala Flavia, ale už když to říkala, cítila se hloupě.

Ze tmy vystoupila jakási postava - veliký svalnatý člověk v kožené zástěře. Byl úplně holohlavý a od jeho lebky i od svalnatých ramen se odráželo červené světlo z ohniště.

„Takže Vulkána, jo?” zavrčel obr hlubokým hlasem.

„Ano, prosím,” odpověděla Flavia zdvořile a mimoděk o krok ustoupila. Strefila se rovnou Nubii na nohu.

„Jsi jedna z nich?”

„Cože?” zeptala se Flavia.

„Znáš cestu?” Kovář se předklonil a zblízka si děti prohlížel. Ty začaly honem couvat ke dveřím, kde vrazily do Gaia.

Veliký kovář zvedl hlavu a uviděl Gaia, který vyplnil vchod. Narovnal se a chvíli je pozoroval. Potom si založil ruce.

„Vulkán už tu nepracuje a neptejte se mě, kam šel, protože to nevím.”

„Ale my ho musíme najít,” zaprotestovala Flavia.

„Právě zavírám. Budete muset jít. Všichni!” Mohutný kovář se nazlobeně díval na Lupuse, který ukazoval na stěnu kovárny, kde byla nějaká malba. Flavia přivřela oči a zadívala se na ni. V tlumeném červenavém světle od ohně přečetla jen první dvě řádky: „Mé první písmeno truchlí, druhé

poroučí…”

V tu chvíli jí hádanka byla najednou jasná.

S tlukoucím srdcem se obrátila na obra, zhluboka se nadechla a řekla:

„Asine. Osle!”

„ Asine,“ opakovala Flavia hlasitě. „Osle!”

„Flavie!” ozvalo se za ní. Strýček byl zděšený. Taková neslušnost. „Okamžitě se omluv!”

Ale obr se rázem přestal mračit a jeho kolozubá ústa se roztáhla do širokého úsměvu.

„Pst!” zasyčel a položil si tlustý prst na pusu. „Člověk nemůže být nikdy dost opatrný, víš?” Rozhlédl se a pak se k ní sklonil. „Nelhal jsem, když jsem říkal, že tu Vulkán už nepracuje. Ale občas se tu staví. Je z něj teď potulný kovář. Můžu mu vyřídit vzkaz, až se tu zase zastaví.”

„Vzkaz…” zamyslela se Flavia. „Ano! Máme pro něj moc důležitý vzkaz. Až ho uvidíte, řekněte mu, aby přijel na statek Geminů u cesty do Stabie. Máme pro něj práci, viď, strýčku? Důležitou práci.”

„Takže řešení hádanky je asine, „osle”, řekl Jonatán, když už byli zase ve voze a jeli domů. „Jak jsi na to přišla?”

„No,” řekla Flavia a hodila si do pusy poslední kousek cizrnové placky. „Když jsme měli všechna písmena až najedno, procházela jsem celou abecedu: Abine, acine a tak dál.”

„To jsem taky zkoušel, ale k ničemu to nebylo.”

„Napadlo mě asine, ale nedávalo to smysl,” řekla Flavia, dokud jsme nepřišli do kovárny. Tam jsem si vzpomněla na osla, protože Vulkán na něm jezdil, a hned jsem věděla, že to musí být správné slovo.”

„No jasně!” vykřikl Jonatán a praštil se dlaní do čela. Chybělo nám písmeno S, vyslovuje se es… V hádance bylo: ,druhé písmeno poroučí..Ale co to znamená?”

„Určitě jde o nějaké heslo nebo něco takového,” řekla Flavia. „Na toho obrovského kováře to fungovalo!”

„To vím!” přikývl Jonatán. „Jenže jak nám to pomůže při hledání pokladu nad poklady?”

„Nevím,” řekla Flavia. „Ale vsadím se, že kovář Vulkán to ví.”

„To byl skvělý nápad,” prohlásil Jonatán odpoledne, když zkoušel, jestli ho unese jedna z větví fíkovníku.

Všichni čtyři kamarádi už byli zase zpátky na farmě a vyšplhali do koruny prastarého stromu, který už dávno neplodil. Z horní větve se linuly tóny Nubiiny flétny.

Jonatán odstrčil pár velkých listů stranou. „Podívej, odsud uvidíme každého, kdo se bude blížit ke statku, a všechny lidi, kteří pojedou ze Stabie do Pompejí. A nás nikdo neuvidí!” Starý fíkovník rostl na kraji olivového háje obklopeného vinohrady Gaia Gemina.

„Strýček říkal, že můžeme použít ta stará prkna, co jsou v kůlně vedle lisu na víno,” dodala Flavia.

„Postavit pevnost na stromě - to byl vždycky můj sen,” zaradoval se Jonatán. „Nakreslím plánek a pak se můžeme střídat: každý bude chvíli stavět a chvíli hlídat.”

Hudba najednou ztichla a Lupus nahoře naléhavě zabručel. Jonatán z něj viděl jen umouněné nohy v příliš velkých sandálech.

„Co se děje, Lupusi? Už jede Vulkán?”

Lupus zabručel, že ne. Odhrnul větve a ukázal na vinohrad.

„Vidíš něco ve vinohradu?” zeptala se Flavia.

Lupus zabručel ano.

„Pohleď!” zavolala Nubia. „Oranžová tunika. Ale teď zmizela.”

„Scuto!” hubovala Flavia svého psa. „Ty jsi ale hlídač!” Scuto, který se zrovna ve stínu fíkovníku rval se štěňaty, se podíval nahoru na svou velitelku a zavrtěl ocasem.

„Všichni jsou k ničemu,” řekl se smíchem Jonatán.

„Žádný ze strýčkových otroků to být nemohl,” uvažovala Flavia. „Ti nosí hnědé tuniky.”

„V tom případě to musel být nějaký vetřelec!” prohlásil Jonatán. „Od teďka musíme pořádně hlídat.”

Několik dalších dní věnovali každou volnou chvíli stavbě pevnosti ve větvích fíkovníku.

Když si šli všichni dospělí za polední výhně zdřímnout nebo odpočinout do lázní, pospíchali kamarádi do chladivého stínu fíkových listů, přitloukali prkna, vyráběli provazové žebříky a hlídali silnici, po které měl přijet Vulkán. Jednou přizvali i Miriam, ale ta se k nim nepřidala. Raději zůstávala ve stinném domě a na zahradě, kde buď pečovala o květiny nebo tkala s Frustillou.

Jednou před polednem, když skončilo vyučování, pospíchaly děti zase na svoji pevnost. Gaiův hlídací pes Ferox se toho dne konečně dočkal pomsty.

Scuto se měl po prvním seznámení s Feroxem na pozoru a příliš se k němu nepřibližoval. Choval se rozumně a chodil pěkně při zdi s ocasem staženým mezi nohy. Jak však dny ubíhaly, jeho sebedůvěra vzrůstala.

Onoho dne vběhl Scuto na dvůr s ocasem vysoko zdviženým, přátelsky zaštěkal na slepice a pustil se do čmuchání. Co kdyby přišel na něco zajímavého? Ferox jako obvykle vyrazil a hnal se za Scutem, dokud ho nezadržel řetěz. Pak svého nepřítele zahrnul přívalem toho nejzuřivějšího štěkotu, kterého si ovšem Scuto vůbec nevšímal. Čmuchal dál s nosem u země a odvažoval se blíž a blíž k Feroxovi, který se samou zlostí málem pominul.

Škrtil se na obojku tak, že mu oči vylézaly z důlků a hluboký štěkot se změnil v sípání a lapání po dechu. Scuto se zvolna nonšalantně procházel, jako by ho (o uslinlané zvíře, co se vzpínalo na konci řetězu, ohrožovalo asi lak jako některá z hnědých slepic.

A pak udělal Scuto chybu. Rozvážně přidřepl vedle kurníku, aby si řádně ulevil. Tohle už Ferox nemohl snést. Napnul každičký sval svého obrovského těla a ze všech sil zabral. Železný řetěz se napnul a za chvíli se ozvalo kovové cink. Jeden článek rupnul.

Ferox vyletěl jako vystřelený šíp. Mířil rovnou na nešťastného Scuta.

Flavia se v tu chvíli právě otáčela, aby Scuta přivolala, ale zahlédla už jen zlatohnědou šmouhu pronásledovanou velikou černou střelou. Řítili se skrz vinohrady na pobřeží, a než Flavia stačila mrknout, zmizeli jí z očí.

Sledovat Feroxovu stopu bylo celkem snadné, protože za sebou vláčel dva metry železného řetězu. Všechny čtyři děti i obě štěňata běžely podél stop, které řetěz vyryl v prachu mezi révovými keři. Flavia se snažila nemyslet na to, co by Ferox se Scutem udělal, kdyby ho chytil.

Asi po půl kilometru stopa končila na pobřežní silnici, která označovala hranici strýčkových pozemků. V dálce kdosi přijížděl od Pompejí na koni, ale jinak byla silnice pustá. Za silnicí viděli zadní stěny velkolepých vil, které stály na okraji zátoky.

Silnice z Pompejí do Stabie nebyla široká, ale měla kvalitní povrch z dokonale sesazených šestihranných kamenů. Od moře vál každý den vítr, který smetl ze silnice všechen prach, takže tu stopy Feroxova řetězu nebyly vidět.

„Kam teď?” vyhrkla Flavia. Neměla daleko k slzám. „Kde může být?”

„Hleďte!” ukázala Nubia. „Nipur něco má.”

Nipur čmuchal kolem svatostánku boha Merkura, který stál na druhé straně silnice. S nosem u země hledal stopu mezi suchými bodláky a trávou a pomalu směřoval k jedné z pobřežních vil.

Štěně dovedlo děti k bílé zdi, za kterou vyčnívaly prastaré cypřiše a cedry. Uprostřed zahradní zdi byly pevné dřevěné dveře a vedle nich vybledlý červený nápis NEjVSTUPOVAT. Pod dveřmi však někdo vyhrabal navzdory zákazu díru.

Flavia vykřikla. Z díry vyčuhovala půlka Feroxe. Zadní půlka.

„Váš pes uvízl,” ozval se nad nimi pisklavý hlásek. Děti udiveně vzhlédly a uviděly nad sebou malou holčičku, jak sedí na zdi ve stínu velké borovice. Skoro tam ani nebyla vidět.

„Čekala jsem na vás,” poznamenala holčička. „Říkala jsem si, že tady to bude asi nejbezpečnější.”

„Neviděla jsi ještě jednoho psa? Neběžel tudy?” zoufale volala Flavia. „Takový světlehnědý, kudrnatý?”

Holčička pozorovala Flavii tmavýma očima, které připomínaly vrabce. Byla naboso a na sobě měla oranžovou tuniku.

„Neboj se o Scuta. Je uvnitř s mojí malou sestrou. Je v bezpečí.”

Flavia pronesla šeptem děkovnou modlitbu.

„Počkej!” vykřikl Jonatán. „Jak to, že znáš Scutovo jméno? A jak víš, že je Ferox náš pes?”

„Vím to. A taky vím, že ty jsi Jonatán, tamhle je Flavia, Nubia a Lupus…”

„Tak to ty jsi nás špehovala!” vykřikla Flavia. Holčička se vesele usmála. „Ne že bych přímo špehovala - jen jsem vás pozorovala. Jmenuju se Clio.”

Ferox slyšel za sebou známé hlasy a začal se vrtět. Vězel pode dveřmi tak pevně jako korek v láhvi. Clio se chytla za větev a postavila se. „Dojdu pro pomoc,” navrhla.

„Počkej!” zarazil ji Jonatán. „Zkus najít nějaký silný provaz - ne! Dones rybářskou síť!”

Clio se usmála, přikývla a už pelášila po vršku vysoké zdi jako by to byl široký chodník. Lupus ji s obdivem sledoval.

Jakmile jim zmizela z dohledu, obrátili svou pozornost na Feroxe uvězněného pode dveřmi. Flavii ho bylo skoro líto, ale když se začal zmítat, hrabat zadníma nohama a vrtět zadkem, přišlo jí to tak smíchu, že se neudržela.

Lupus bez rozmýšlení popadl kamínek a mrštil jím po Feroxovi. Strefil se přímo do zranitelného pozadí.

„Lupusi, nech toho!” napomínala ho Flavia a nervózně se chichotala. „Vždyť ho ještě víc naštveš!” Lupus se na ni rozpustile zakřenil. Popadl další kámen a zasadil ho praku, jak ho to Jonatán naučil.

Bylo vidět, že už leccos pochytil.

Kámen přistál Feroxovi přímo na zadku. Vyjekl jako štěně a děti se mohly potrhat smíchy.

Pes se pode dveřmi najednou začal zvětšovat a kroutil se sem a tam. Zkusil teď vycouvat a pomalu se kousek po kousku blížil ke svým trapičům. A uspěl.

Nubia ho pozorně sledovala a předvídala, co se stane.

Jakmile se Ferox vyvlékl, popadla Nipura do náruče a strčila ho Flavii do rukou.

„Držte štěňata. Nikdo ani hnout!”

Jonatán přikývl a pevně sevřel Tygra.

Ferox se přikrčil. Z hrdla se mu dralo hluboké vrčení.

Nubii se však podařilo upoutat jeho pohled dřív, než skočil, a začala ve své řeči pobrukovat uklidňující písničku.

Po chvíli natáhla k psovi jednu ruku - dlaní k zemi - a udělala malý, ale jistý krůček dopředu. Ferox znovu zavrčel, ale už ne tak výhružně. Nubia ho pořád uklidňovala. Udělala další krok. Obrovský pes se pomalu uvolnil, dosedl na zadní a natáhl přední nohy. Nubia znovu popošla.

Ferox jí očichal špičky prstů, napůl mávl ocasem a na okamžik se podíval stranou. Nubia z něj nespustila oči, přiklekla a rukou zašátrala v prachu. Když nahmatala kovové články řetězu, sevřela je v dlani, postavila se a oddechla si.

Tygr, který se kroutil Jonatánovi v náručí, zrovna v tu chvíli několikrát vzdorně vyštěkl.

Ferox se znovu přikrčil, rozevřel tlamu, z níž kapaly sliny, a vrhl se na Jonatána.

Flavia vykřikla a Jonatán se instinktivně vrhl stranou.

Nubia se snažila zvíře udržet, ale nepodařilo se ji to. Pes jí vyškubl řetěz z ruky s takovou silou, až upadla. Feroxovy ostré zuby scvakly naprázdno, ale bylo to o fous. Málem Tygra měl. Vztekle zavrčel, smekl se na prašné cestě a už se chystal k novému útoku.

Těsně předtím, než se odrazil, mu cosi jako oštěp vrazilo do boku a srazilo ho to na zem. Vedle omráčeného psa dopadl těžký dubový klacek.

„Rychle!” vykřikl nějaký muž. „Síť! Hoď na něj tu síť!”

Flavia vzhlédla a uviděla nad sebou na zdi stát Clio. Holčička švihla rukou a rozvinula žlutou rybářskou síť.

Síť spadla na zem.

Clio měla skvělou trefu: síť dopadla na Feroxe, zrovna když se stavěl na nohy.

Pak Flavia viděla, jak se neznámý mladík vrhl k psovi, popadl síť a šikovněji zatáhl. Podrazil přitom Feroxovi nohy. Veliký pes byl celý zmatený a omráčený a snažil se ze sítě dostat, ale čím víc sebou házel, tím víc se zamotával.

„Jdi dál, Lupusi!” řekl Jonatán a vyhrabal se na nohy. „Ještě se může vysmeknout! Tygře! Pojď sem! Ty zlobivej pse!” Chytil štěně a pevně ho stiskl v náručí.

Flavia pomohla Nubii ze země a zeptala se, jestli se jí nic nestalo.

Nubia zavrtěla hlavou, ale třásla se po celém těle.

Zahradní branka zaskřípala, otevřela se a Clio vyšla ven. Postavila se s rukama v bok a dívala se na Feroxe. „Je zabalený jako párek ve vinném listu,” prohlásila.

Lupus vyprskl smíchy a Jonatán se na něj zakřenil.

Gaiův pes sebou sice ještě zuřivě mlátil sem a tam, ale už byl dobře svázaný. Flavia se podívala na mladíka. Měl na sobě tuniku s jedním rukávem, jaké nosívali obchodníci, a byl svalnatý jako Herkules.

„Děkuji,” řekla mu vážným tónem. „Zachránil jste nám život.” Mladík opatrně dokulhal k Feroxovi a vzal si svou tyč. Flavia si všimla, že jedna z jeho holínek má zvláštní tvar. Otočila se k silnici a viděla, že u Merkurova svatostánku stojí přivázaný osel. V cestovním koši bylo nářadí: kleště, kladivo a sekera.

„Vulkán!” vykřikla nadšeně a začala poskakovat a ukazovat na mladíka. „Ty jsi kovář Vulkán!”

Scuto sice utekl Feroxovi, ale vzápětí ho chytily Cliiny mladší sestry. Nadšeně se na něj vrhly, vykoupaly ho, učesaly, vykartáčovaly a nakonec ho natřely vonným olejem. Clio ho zachránila v pravou chvíli - sestry se zrovna chystaly uvázat mu růžové pentle.

Teď už pospíchal spolu se všemi dětmi a psy vinohradem zpátky na statek a snažil se být nenápadný. Zanechával však za sebou oblak jasmínové vůně.

Hned za Scutem běžela štěňata a válela se v prachu pokaždé, když to udělal Scuto.

Pak následoval Vulkán na oslovi. Táhl za sebou Feroxe na provizorních nosítkách z borových větví. Nubia šla vedle nosítek a tiše hrála na flétnu. Jakmile přestala, začal sebou obrovský pes házet a skučel.

Clio si srovnala krok s Lupusem a bez ustání mluvila a ještě přitom mávala rukama na všechny strany.

„To by mě zajímalo, jak dlouho jí bude trvat, než si uvědomí, že Lupus nemůže mluvit,” řekla Flavia Jonatánovi a zasmála se. Šli spolu na konci procesí.

Jeden ze strýčkových otroků, který pracoval na poli, musel běžet napřed a zburcovat statek, protože když děti dorazily, už je všichni čekali na dvoře.

Nubiina písnička ztichla a Ferox začal zase výt.

„Co se děje?” zeptal se Aristo.

„Nestalo se vám nic?” chtěl vědět Mordechaj.

„Kde je Ferox?” ptal se Gaius.

„Strýčku Gaie!” vykřikla plačtivě Flavia. „Ferox se utrhl ze řetězu a my jsme za ním běželi až k jedné vile a on uvízl pod

vraty, ale pak se vykroutil a napadl nás a Vulkán nás zachránil!”

„Ferox že přetrhl… Kdo vás zachránil?” divil se Gaius.

„Vulkán, kovář Vulkán,” řekla Flavia. „Ten, kterého jsme hledali!”

„Ty jsi kovář Vulkán?” zeptal se Gaius mladíka s oslem.

Mladík však neodpověděl. Díval se přes jejich hlavy k zahradě. Ve tváři se mu zračil takový úžas, jako by zahlédl zázrak. Flavia i všichni ostatní se otočili, aby viděli, na co se dívá.

Ze zahrady právě vyšla Miriam s plnou náručí břečťanu a voňavého zimolezu. Měla na sobě levandulově fialkovou stolu a lesklé černé kudrnaté vlasy si vyčesala nahoru - ani Venuše nemohla vypadat líp.

I když bylo na dvoře horko jako v peci, Flavia a její kamarádi přihlíželi, jak Vulkán opravuje Feroxův řetěz. Sklonil se nad železné články s kleštěmi v rukou. Opálená ramena měl natřená olejem a leskl se potem. Když pracoval, vystupovaly mu na pažích i na prsou mohutné svaly.

„Tak. Tohle by ho mělo udržet.” Vulkán mrkl na Jonatána a Lupuse, kteří se na něj obdivné dívali s pusou dokořán. „Mohl by mi někdo z vás přinést sklenici vody? Mám hroznou žízeň.”

Kluci přikývli a oba se rozběhli do domu.

Flavia se také nemohla na kováře vynadívat. Jeho krásná hlava se nějak nehodila k mohutnému tělu. Měl jemně vykrojená ústa a dlouhé řasy. Flavii se zdálo, jako by nějaký sochař posadil hlavu básníka na tělo Herkula. Tmavé obočí měl nad nosem srostlé a to mu dodávalo smutný, zadumaný vzhled.

A kromě toho Flaviinu pozornost pořád přitahovala ta podivná bota na jeho pravé noze.

Jonatán s Lupusem přiběhli ze zahrady s prázdnýma rukama. „Moje sestra váží vodu ze studny,” hlásil Jonatán Vulkánoví.

Kovář přikývl a obrátil se na Flaviina strýce, který se ve stínu opíral o dveře lisovny na olivy. „Už mu zase můžete nasadit obojek.”

Gaiovi trvalo dobrou půlhodinu, než psa uklidnil a rozřezal na něm zamotanou rybářskou síť.

„Myslím, že ho nechám zavřeného v boudě, aby se ztišil.” Gaius popošel k Vulkánovi. „Děkuji, že jsi zachránil děti, i za ten řetěz.”

Mladý kovář místo odpovědi pokývl hlavou. Otřel si pot z čela hřbetem ruky.

Flavia se nemohla dočkat, až se Vulkána zeptá na hádanku, ale teď byla kolem nich spousta lidí včetně Clio a několika otroků ze strýčkova statku.

Rozhodla se tedy, že zkusí heslo.

„Asine! Osle!”

Vulkán se pomalu otočil a podíval se na ni. Oči mu potemněly. Pak ale jeho pohled sklouzl na Miriam, která mu nesla pohár studené vody a přitom se stydlivě usmívala.

Flavia se zachvěla. Zdálo se jí, jako by se Vulkán díval přímo skrz ni.

„Děkuji,” řekl Vulkán tiše Miriam, vzal si od ní pohár, vypil ho, ale přitom z ní nespouštěl oči. Jonatánova sestra sklopila zrak.

Pronikavé vrzání cikád ustalo už před nějakou dobou a teď se zdálo, jako by horké odpoledne zadrželo dech. Flavia slyšela jen Vulkána, jak hlasitě polyká vodu.

Najednou se jí zatočila hlava a měla pocit, že snad omdlí. Zalapala po dechu a natáhla ruku k Nubii, která se k ní také zrovna natahovala. Chytily se a pak už jen zahlédly, jak Miriam padla Vulkánovi do náruče!

„U Hadese, co se to děje?” vykřikl Jonatán, který ležel v prachu na zemi a divil se, proč Vulkán objímá jeho sestru.

Jako by nějaký obr zatřásl celým dvorem. Všichni zavrávorali a Jonatán s Clio spadli na zem. Holubice vyletěly z holubníku a slepice s hlasitým kdákáním vystřelily z kurníku. Koně začali ve stáji řehtat a na zahradě se rozštěkali psi.

Vulkán opatrně postavil Miriam na zem. Byla bílá jako alabastr.

Zlatý oblak prachu, který se zvedl nade dvůr, si začal zase sedat.

„Záchvěv země,” vysvětlil Flaviin strýc a pomohl Clio na nohy. Napřáhl ruku k Jonatánovi a vytáhl ho. „Nic to není, nemějte strach. Už jsme letos v létě zažili několik menších záchvěvů. Tenhle nebyl nijak zlý. Ale každopádně se dojdu s Xantem podívat, jestli se nic nerozbilo.” Gaius se otočil, zavolal: „Xante!” a pak se zase obrátil zpátky.

„Všichni se asi cítíte trochu roztřesení, viďte? Miriam, mohla bys říct Frustille, aby teď připravila oběd? Hned přijdu za vámi. Doufám, že se k nám Vulkán a Clio připojí.”

Lupus šel do zahrady za Vulkánem a cestou obdivoval jeho svalnatá záda. Vrtalo mu hlavou, proč asi kulhá. Jonatánova otce to asi taky napadlo, protože když Vulkán vešel do jídelny, přistoupil k němu. Bylo vidět, že si o něj dělá starosti.

„Vidím, že kulháš. Zranil ses?”

Vulkán znervózněl a řekl: „To nic. Narodil jsem se s tím.”

Doktor však trval na tom, že se na nohu podívá. „Prosím,” pokynul Vulkánoví, aby se položil najedno z lehátek a pak kývl na Miriam, která zrovna vešla s měděným džbánem a umyvadlem. Lila otci na ruce pramínek vody a zachytávala ji do umyvadla. Mordechaj si pak osušil ruce do lněné utěrky, kterou měla Miriam přehozenou přes paži. Potom se obrátil k Vulkánovi na lehátku.

Lupus i ostatní by rádi viděli, co Mordechaj dělá, ale byl k nim zády a jeho modrý háv jim zacláněl ve výhledu. Lupus sledoval, jak doktor odložil Vulkánovu bolu na podlahu a sklonil hlavu v turbanu nad nohu.

„Ach,” zamumlal si Mordechaj pro sebe, „koňská noha. Celkem lehký případ…” Několik minut nohu prohlížel a pak Vulkánovi pomohl, aby se zase obul.

„Dalo se to spravit po narození, dokud jsi měl ještě měkké kosti.” Ponořil ruce do umyvadla, a když se utíral, otočil se zase na kováře. „Dalo se to spravit! Tvoji rodiče o té možnosti nevěděli?”

Vulkánovy oči se naplnily slzami, ale neukápla mu ani jedna. Podíval se na Mordechaje a pevným hlasem řekl: „Neznám svoje rodiče, pane. Jsem nalezenec.”

Flavia se cítila mizerně. Řekla tomu chudákovi sirotkovi s koňskou nohou, že je osel! Copak se ho teď ještě vůbec někdy může zeptat na poklad?

Netečně posouvala několik černých oliv kolem svého talíře. Bylo hrozné horko. Úplně ztratila chuť k jídlu.

Strýček Gaius zkontroloval škody a vešel dlouhými kroky do jídelny. Rychle si opláchl ruce v umyvadle a vrhl se na lehátko vedle Arista. Hned sáhl po kousku sýra.

„Žádné velké škody,” poznamenal s plnou pusou. „Ze střechy spadlo pár tašek a lis na olivy má prasklinu. Jsem rád, žes dostal náš vzkaz, Vulkáne. Teď se mi bude kovář na pár dní opravdu hodit. Doufám, že ti nebude vadit, když tě ubytuju u otroků.”

„Vůbec ne,” řekl kovář a vrhl přitom rychlý pohled na Miriam.

Po chvíli se do ticha ozvala Nubia. „Ty jsi bůh Vulkán z Hory Olympu?”

Vulkán se skoro usmál.

„Ne. Vulkán je moje přezdívka. Není těžké uhodnout, kde se vzala. Nelíbí se mi, ale musím s ní žít.”

Flavia polkla. Když se mu nelíbí přezdívka Vulkán, nebude se mu určitě ani líbit, že ho nazvala oslem.

Kovář si vzal malý kousek sýra, ale pak ho zase položil. „Neznám svoje pravé jméno. Prý mě našla nějaká mladá otrokyně zabaleného do plen na břehu řeky Sainus. Donesla mě svému pánovi a ten mě dal jednomu ze svých propuštěnců kovářovi. Mým adoptivním rodičům moje noha nevadila.

Milovali mě jako vlastního a dali mi jméno Lucius. Od té doby, co rodiče zemřeli, mi tak nikdo neříká.”

„Já jsem taky adoptovaná,” řekla Clio. Seděla u stolu mezi Lupusem a Flavií. „Všechny jsme adoptované. Všech devět.”

„Zajímavé,” zamumlal Mordechaj a pak požádal Vulkána, aby pokračoval ve vyprávění.

„Dál už toho moc není. Když jsem byl ještě miminko, přestěhovali jsme se do Říma. Tam jsem vyrůstal. Otec mě naučil kovářskému řemeslu a matka mě naučila číst a psát. Zemřeli před rokem, když mi bylo šestnáct. Zařídil jsem, co bylo potřeba, a vrátil jsem se sem, abych tu našel svoje pravé rodiče.”

„Moji praví rodiče jsou mrtví,” řekla Clio a vzala si hrst oliv. „Otec říkal, že zemřeli na mor. Vůbec jsem je neznala.”

„Chceš se svým rodičům pomstít za to, že tě opustili?” zeptal se Jonatán Vulkána.

„Jonatáne!” okřikl ho Mordechaj.

Vulkán sklonil hlavu a pak se na Jonatána podíval zpod svých dlouhých řas.

„Ne. Nechci se jim pomstít. Odpustil jsem jim. Ale chci je najít. Proto jsem se do Pompejí vrátil. Celý rok jsem je všude hledal, ale ještě jsem je nenašel. Proto jsem si koupil osla po potulném kováři Bratovi, který minulý měsíc zemřel. Tak se dostanu na všechny statky a do všech vesnic v okolí. Jestli tu moji rodiče ještě žijí, určitě je najdu! Sevřel pěst, až se mu na paži zavlnily mohutné svaly.

„Ale jak je poznáš?” zeptal se Jonatán.

„Určitě…” Vulkán se zarazil. „Nevím,” řekl nakonec, „ale musím je najít. Musím!”

„Flavie, proč ses Vulkána ještě nezeptala na poklad?” chtěl vědět po obědě Jonatán.

Dospělí měli obvyklou odpolední siestu a děti vzaly Clio na pevnost. Jonatán seděl se zkříženýma nohama na nově postavené plošině a zaostřoval nožíkem šíp.

„Na poklad?” ozvala se Clio v lupení nahoře. „Jaký poklad?”

Flavia zakoulela na Jonatána očima. „Právě kvůli tomuhle! A taky si myslím, že se na mě asi zlobí, protože jsem mu řekla ,0810’.

„Hm, to byla… celkem drzost,” připustil Jonatán.

„Poklad?” opakovala Clio a skočila na plošinu vedle Flavie.

A Flavia jí vypověděla všechno o hádance a o pokladu.

„Tak proto jsi mu řekla osle,” uvažovala Clio nahlas a naklonila hlavu ke straně. „Kdo že ti to dal tu hádanku?”

„Náš přítel Plinius. Je to slavný vrchní velitel námořních sil, který napsal tucty knih.”

„Pověděl nám o hádance, protože jsme mu zachránili život,” dodal Jonatán.

„Je to takový tlustý stařík s bílými vlasy a legračním hlasem?” zašvitořila Clio a oči jí zasvítily.

Lupus se nahoře na svém bidýlku štěkavě zasmál a Nubia se zachichotala do dlaně.

„Není tlustý!” vykřikla Flavia a narovnala se. „Je jen trochu. silnější.”

„Ty ho znáš?” zeptal se Jonatán Clio.

„No jasně,” vypískla Clio. „Zná se s mými rodiči a často k nám chodí. Vlastně teď někdy brzy má přijít na večeři.”

„Vážně?” vykřikla Flavia. „To bych tam taky ráda byla. Mohli bychom mu říct, že jsme našli kováře a skoro vyluštili hádanku!”

Clio upřela na Flavii jasná černá očka a rozhodně vystrčila bradu. „Tak vám všem pošlu pozvánku.”

„V tom případě,” řekla Flavia, „musíme zjistit, jak je to s pokladem!”

„Kováře? Toho najdeš v kůlně na nářadí vedle sklípku,” řekl správce statku Xantus.

Flavia kůlnu znala. Byla to tmavá místnůstka plná všelijakých háků, součástek pluhů, motyček, krumpáčů a různých postrojů na koně. Když otevřeli otlučené dveře a nakoukli dovnitř, Vulkána nikde neviděli. Někdo tam ale nedávno něco dělal. Štěňata se protlačila Flavii mezi nohama a očichávala čerstvě vyklizený prostor a rozestavěnou pec ujedná zdi.

„Pst!” sykl Jonatán najednou. „Slyšíte to?”

Všichni se zaposlouchali. Ze sklípku vedle kůlny se ozývalo bublavé sténání přerušované nadávkami a mumláním.

„To je hrozné,” řekla Clio. „Co to je?”

Nubia se otřásla a chytla se Flavie.

Dokonce i Scuto zakňučel.

Jonatán polkl a podíval se na ostatní. „To zní, jako by někoho vraždili.”

Flavia se zasmála a řekla: „Nebojte se.” Je to jen vinný mošt v sudech. Takhle bublá, když se z něj dělá víno. Někdy ty sudy úplně křičí. Pojďte!”

Odvedla je po udusané hliněné podlaze do sousedního sklepa. Byla to rozlehlá místnost s tlustými zdmi: chladná, tmavá a zatuchlá. Když vešli dovnitř, ovanula je vlhká vůně kvasícího vína. Flavii se z ní skoro zatočila hlava.

Vulkán tam v šeru stál, opíral se o svou hůl a tiše mluvil se třemi otroky. Když uviděl Flavii, zmlkl.

„Šli jsme si pro další cihly,” řekl Flavii a kývl směrem k hranici cihel. Otroci se hned rozběhli a rychle odnášeli cihly na stavbu pece do kůlny. Vulkán odkulhal ke dveřím, aby na ně dohlédl.

„Potřebovalas mě?” zeptal se Flavie. I když mluvil tiše, jeho srostlé obočí mu dodávalo přísný vzhled.

Otroci si dveřmi podávali cihly. Víno za nimi bublalo a sténalo. Flavia se bezděčně taky zachvěla.

„Ne, to je jedno,” řekla a vycouvala z místnosti. „To může počkat.”

„Co se děje?” divil se Jonatán, když vyšli ven. „Proč ses ho nezeptala na poklad?”

„No…, ti otroci…, nemohla jsem se ho ptát před nimi. Musíme počkat, až bude sám.”

Mladý kovář měl však během dne pořád vedle sebe alespoň jednoho otroka, a tak Flavia nakonec čekání vzdala.

Tu noc se Flavii zdálo o mamince.

Za letního večera spolu byly na zahradě v Ostii. Tatínek s maminkou seděli pod fíkovníkem u fontány, povídali si, smáli se a pozorovali, jak si Flavia hraje s dvojčaty, kterým bylo asi tolik jako Lupusovi.

Flavia se probudila. Byla hluboká noc a jí se v duši usadilo zoufalství. Věděla, že maminka i bratříčci jsou jen stíny, které bloudí studeným šedivým podsvětím a vydávají zvuky jako netopýři. Pokusila se nahradit tu hroznou představu obrázkem ze snu: všichni si hrají v bezpečí prosluněné zahrady. Jenže se jí to nedařilo. Z očí jí vyhrkly horké slzy a stékaly jí po tvářích do uší. Jak se tak dívala do tmy, uvědomila si, že by dala všechny poklady světa, všechno, co má, za to, aby se ten sen splnil.

Začínaly Vinalia - slavnosti vína - a celý obzor se za úsvitu rozzářil nádhernými odstíny růžové a modré barvy. Flavia se však probudila po neklidné noci úplně vyčerpaná. Nubia se psy už byla venku; asi se šli nasnídat. Flavia se zvadlými pohyby postříkala vlažnou vodou ze džbánu a vyklopýtala na zahradu, kde mělo začít vyučování.

Ostatní se shlukli kolem železného stolu a něco zkoumali. Dokonce i psy to zajímalo. Když Flavia přicházela, Nubia se otočila, zvedla svou malou hezkou hlavu a zavolala:

„Flavie! Pojď se podívat, co měla Miriam přede dveřmi!”

Flavia povzdechla a přidala do kroku. Ostatní ustoupili, aby viděla.

Na stole stála dřevěná klícka s maličkými dvířky na jedné straně a držátkem nahoře. Uvnitř seděl na bidýlku vrabčák s očima jako korálky.

„Ach!” vykřikla Flavia. „Ten je krásný! Kde se tu vzal?”

„Prostě se dneska ráno objevil před Miriaminými dveřmi!” řekl Jonatán a dodal: „Aristo říká, že to znamená, že má Miriam obdivovatele!”

„Kdo je to, Miriam?” zeptala se Flavia a skoro už zapomněla na svůj sen. „Kdo tě obdivuje?”

„Nevím,” řekla Miriam a začervenala se.

Aristo se na Miriam usmál a řekl: „Vrabec je tradiční dárek, který dává muž své milované. Catullus napsal dokonce báseň o vrabci, kterého své milé věnoval. Píše o malém ptáčkovi, který poskakuje jeho milé na klíně a prozpěvuje.”

„Ach, myslíte, že je ochočený?” vydechla Flavia.

„Asi ano,” připustil Aristo. „Podíváme se?”

Otevřel dvířka křehké klícky a podržel před otvorem ukazováček. Vrabec naklonil hlavičku a pozoroval velký prst jedním očkem. Poskočil ke dvířkům a pípnul. Pak skočil na Aristův prst. Flavia pištěla nadšením, ale Mordechaj jí položila ruku na předloktí.

Miriam přiložila svůj elegantní prstík k Aristovu ukazováčku, takže se skoro ani nedotýkaly. Vrabčák za chvilku přeskočil na Miriamin prst. Scuto při pohledu na malé opeřené soustíčko toužebně zakňučel.

„Ach!” zachichotala se Miriam. „To lechtá.”

„Sedni si,” zašeptal Jonatán. „Schválně, jestli ti začne poskakovat na klíně sem a tam.”

„Když se tu psi hladově oblizují, tak asi ne,” smála se Flavia. „Odvedu je,” řekla vážně Nubia.

„Půjdu s tebou.” Flavia dostala hned lepší náladu. Teď měla dokonce dvě záhady k rozluštění: Vulkánův poklad a Miriamina tajného obdivovatele.

Nubia nerozuměla spoustě věcí, s kterými se setkávala ve své nové zemi.

Když je strýček Gaius vzal dopoledne do Pompejí, nechápala, proč kněz rozmačkal nad krvácejícím tělem zabitého jehněte hrozen vína. Když šli do divadla, nechápala, proč mají muži na scéně na obličejích masky, zatímco ženy v hledišti si tváře nezakryly.

A když se nakonec vrátili na statek, nechápala, proč zrovna ten den jedí venku u vinohradu pečené jehněčí maso a proč u toho sedí na starých kobercích ve stínu olivových stromů. Nechápala, jak může Flavia podávat svému strýčkovi kousek chleba levou rukou. V její zemi bylo něco takového považováno za velikou urážku, protože levá ruka se používala na utírání na záchodě. A o jedné věci věděla, že ji nepochopí nikdy v životě: jak můžou Římané připustit, aby stará a moudrá žena, jako například Frustilla, obsluhovala mladé silné muže - třeba Arista nebo Vulkána.”

Jiným věcem však Nubia rozuměla velice dobře: například pohledům mezi chlapcem a dívkou. Takové pohledy viděla mockrát na tržišti s kořením, kde se scházely všechny klany rodů.

Když se večer vraceli chládkem vinohradu domů, když zašlo slunce a obloha získala zelenkavý nádech, věděla už Nubia, že je Miriam zamilovaná; a nejen to, věděla i do koho.

Clio jim slíbila pozvání na večeři - a dočkali se! Jen co příští den skončili s hodinou hudby, zabušil někdo na přední vrata, která se málokdy používala. Za chvilku vešel do zahrady mladý otrok v bílé tunice s pupínky na tvářích. Když uviděl Miriam, zastavil se a hodnou dobu na ni koukal s pusou dokořán. Pak se vzpamatoval.

Zrovna když hlasitě odříkával naučený vzkaz, vešli do knihovny Gaius s Mordechajem.

„Titus Tascius Pomponianus zve svého souseda Gaia Flavia Gemina Seniora na večeři do vily Pomponiany.

Vezmi s sebou prosím i svou rodinu a hosty a přiveď je do mého domu zítra o desáté hodině na lehkou večeři. Jako předkrm se budou podávat mušle se sladkou vinnou omáčkou a k hlavnímu jídlu bude včera ulovená kambala. Následovat budou křepelčí vejce, velbloudí sýr a dovezené řecké olivy.

Moje děti vám pro obveselení zahrají. Čestným hostem bude Plinius, vrchní velitel námořního loďstva v Misenu.”

Otrok vrhl kradmý pohled na Miriam, nervózně si olízl rty a pak pokračoval.

„Moje mladá paní Clio Pomponiana ještě dodává, že mladé dámy z domu Gaiova jsou zvány, aby se s ní…” mladíkovi se v této chvíli zlomil hlas a pokračoval o oktávu výš, „.aby se s ní vykoupaly v devět hodin v soukromé lázni ve vile.”

„Myslím, že to mluvil o nás,” řekla Flavia, podívala se na Nubii a Miriam a zachichotala se.

„Můžeme jít, tatínku?” zeptala se Miriam. „Zítra je sabat.”

„Je vila tak blízko, aby se tam dalo dojít pěšky?” chtěl vědět Mordechaj.

„Ano, dá se tam snadno dojít,” řekl Gaius.

„Tak dobře,” usmál se Mordechaj. „Rád se znovu setkám s vrchním velitelem Pliniem.

„Pověz svému pánovi, že s radostí přijímáme jeho pozvání,” řekl Gaius a vážně se uklonil.

Mladík se začervenal a odešel. Flaviin strýček tleskl a zamnul si energicky ruce.

„Tascius v té vile bydlí už přes rok, ale tohle je první pozvání, které jsem od něj dostal. Vděčím za to tobě a tvým přátelům, Flavie.”

Flavii se pořád ještě nepodařilo narazit na Vulkána o samotě, ale následující ráno přineslo další stopu, která se týkala Miriamina tajného ctitele.

Miriam zrovna prostírala stůl k snídani. Měla na sobě modrošedou stolu s fialovou šerpou kolem pasu a tiše si pozpěvovala. Flavia si povzdechla. Jí se určitě nikdy nepodaří, aby vypadala tak půvabně a elegantně.

Jonatán najednou chytil sestru za zápěstí a chvíli ji držel. Miriam na něm měla stříbrný náramek s ametysty.

„Ten je krásný, Miriam,” řekla Flavia. „Je nový?”

Miriam se začervenala a přikývla.

„Kdo ti ho dal?” zeptal se Jonatán zostra.

Miriam pokrčila rameny.

„Byl před tvou ložnicí?” zeptala se Nubia.

Miriam přikývla.

„Proč pořád dostáváš nějaké dárky?” zamračil se Jonatán. Flavia věděla, že má špatnou náladu, protože měl v noci noční můru.

Nad hlavami jim zašvitořil jakýsi ptáček a do zahrady vešel chvatným krokem Aristo. Vypadal nevyspale a tvář měl ještě pomačkanou spánkem, ale slušelo mu to. Oblékl si dneska světle žlutou tuniku a šněrovací boty podobné barvy.

Jestli se dá Miriam přirovnat ke stříbru, pak je Aristo bronz. „Promiňte,” omlouval se a odtáhl židli od stolu. „Špatně jsem spal a ráno jsem se nevzbudil včas.” Podíval se na Miriam. „Krásný náramek. Nový?”

O několik hodin později vběhla Nubia ze dvora do zahrady. Když za ní bouchla branka, Flavia vzhlédl od Pliniova svitku se slavnými záhadami. Kluci odešli se psy na lov a dospělí ještě odpočívali po obědě.

„Vulkán je ve stájích,” vyhrkla Nubia bez dechu. „Je sám.”

„Konečně!” zaradovala se Flavia. Nechala svitek na stole a utíkala za Nubií.

Vulkán na děvčata kývl, když je uviděl ve dveřích. Zrovna vyvedl svého osla z jednoho stání a teď ho hřebelcoval.

Nubia šla rovnou k němu a sledovala, jak pracuje, ale Flavia si vylezla najeden box a bubnovala patami do dvířek. Přemýšlela, jestli jí už odpustil, že ho před Miriam nazvala oslem.

„Vulkáne…” spustila a žvýkala přitom jakoby nic stéblo trávy, „setkal ses někdy s velitelem Pliniem?”

„Myslím, že ne.” Vulkán kartáčoval dlouhými pevnými tahy oslova záda.

„On tě zná.”

Zlaté sluneční paprsky probodávaly vzduch plný prachu a vykreslovaly na podlaze stáje zářivé mince. Mísily se tu nejrůznější pachy: vůně sena, kyselý pach pomyjí, koňský hnůj a sedlový olej.

„Možná jsem se s ním někdy potkal,” řekl kovář opatrně. „V Pompejích má hodně slavných a bohatých lidí letní domy.”

Flavia se zhluboka nadechla. „Nevzpomínáš si, že bys některému z nich dával hádanku?”

Vulkán přestal hřebelcovat a vzhlédl. „Tak proto jsi mluvila o oslovi.”

„Plinius mi řekl, že kdo tu hádanku o oslovi vyluští, získá přístup k pokladům nad poklady..

Vulkán podal kartáč Nubii a naznačil jí, že může pokračovat. Nubia hned začala s radostí kartáčovat sametovou srst.

„Říkám mu Modestus1,” řekl Vulkán a pohladil osla po dlouhém nose, „protože je to pokorné zvíře. Ponese, cokoli na něj naložíte. V pekárně bude trpělivě chodit celý život kolem mlýnského kamene, nikdy si nepostěžuje a bude vytrvale chodit dokola. A na jaře, když se mu mění srst, se na jeho hřbetě objeví kříž. Vidíš? Přesně tam, kde teď Nubia hřebelcuje. Kříž je taky symbolem oběti a podřízenosti.”

Nubia přestala na chvíli hřebelcovat a zeptala se: „Co je to podřízenost?”

„Když někomu dovolíš, aby ti ubližoval, i když jsi dost silná a mohla by ses vzepřít. Jako třeba někteří otroci.” Vulkán se obrátil na Flavii.

„Osel je taky symbolem míru. Když král jede na koni, znamená to, že jede do války. Když jede na oslu, přichází v míru.”

Flavia se zamračila a seskočila z prkenné ohrady.

„Ale může osel přivést člověka k pokladu?”

Vulkán se na ni zahleděl svýma tmavýma očima. „Zdá se, že jsi bohatá dívka, Flavie Gemino. Jsi z dobrého rodu. Máš svou vlastní otrokyni. Nač ještě potřebuješ bohatství?”

Flavia byla na rozpacích.

„Pověz mi, Flavie Gemino,” pokračoval Vulkán a založil si svalnaté ruce na prsou, „co by pro tebe bylo největším pokladem?”

„Plná místnost obrovských rubínů, smaragdů a perel. A zlatých mincí.”

latinsky Mírný

rp v rl s v a v • 1*1/ 1 v rvi • • v a v i 1 r •

„To říká většina lidí, ale přemýšlej jeste trochu víc. Co je pro tebe tím největším pokladem, opravdovým pokladem, pokladem nad poklady?”

Za Flavií zaskřípaly dveře od stáje, otevřely se a Vulkán se podíval Flavii přes rameno. Jeho výraz se úplně proměnil.

Flavia se otočila a uviděla ve dveřích Miriam. Měla na sobě tu nejkrásnější fialkovou stolu a meruňkový šál. „Zdravím tě, Vulkáne,” řekla tiše a podívala se na dívky. „Všude jsem vás hledala. Už je skoro devět hodin, takže nejvyšší čas jít ke Clio. Jestli si nepospíšíme, přijdeme pozdě.”

Flavia, Nubia a Miriam proběhly rozpáleným vinohradem, přešly pobřežní silnici a u zadní brány vily Pomponiany se setkaly s Clio, která tam na ně už čekala. Vedle ní stála ještě jedna starší dívka.

„To je dobře, že už jste tady,” zaradovala se Clio. „Skoro jsem se začínala bát, že nepřijdete. Tohle je Thalia, moje nejstarší sestra. Její čtrnáct. Tobě asi taky, viď, Miriam?”

Miriam přikývla.

„Thalia je zasnoubená. Bude se vdávat!” chlubila se Clio. „Ukaž prsten.”

Thalia měla vystouplé oči a široká ústa a připomínala Flavii veselou žábu. Pyšně před sebe natáhla levou ruku a všechny dívky obdivovaly její zásnubní prstýnek. Byly na něm dvě spojené ruce vyryté do granátu. Pak vzala Thalia Miriam za ruku a odvedla všechny stinnou zahradou do lázní.

Kdo vešel do lázní vily Pomponiany, ocitl se rázem v podmořském světě. Po modrých stěnách plavaly namalované ryby. Na podlaze honili černobílí mozaikoví tritoni smějící se mořské panny. Dívky se svlékly a dvě otrokyně odnesly jejich šaty, aby je pověsily, vykartáčovaly a navoněly.

Nahé dívky se zpočátku trochu styděly. Postupně prošly všemi čtyřmi místnostmi.

V první se ponořily do zeleného mramorového bazénu s horkou vodou, která voněla po vanilce. Pak přešly do páry a posadily se na horké lavice z cedrového dřeva, zůstaly tam tak dlouho, jak horko snesly. Potom se rychle ponořily do studené lázně a honem utíkaly do poslední místnosti, kde čekaly dvě otrokyně s měkkými lněnými osuškami.

V soláriu byla střešní okna ze silného skla, podlaha z mramorových desek a lehátka, kde se odpočívalo. Tady si návštěvnice mohly dát masáž, manikúru a také je tu otrokyně mohly učesat. Odtud se pak dalo znovu vejít do vytápěné místnosti a projít si všechno pěkně znovu.

Když dívky oschly, vetřely si do kůže vonný olej.

„Máš trochu drsné paty,” poznamenala Thalia, když viděla Flaviiny nohy. „Nechceš, aby ti je Gerta obrousila pemzou?”

„Co je to pemza?”

„To je zvláštní kámen ze Sicílie,” řekla Thalia a kývla na jednu otrokyni.

„Ach!” vykřikla Flavia, když vzala do ruky malou šedivou cihličku. „Je tak lehká! Ale tvrdá. Vypadá jako stará mořská houba!” Dala ji potěžkat Nubii a pak ji vrátila Gertě.

„To lechtá!” vypískla Flavia se smíchem, když jí otrokyně říznými pohyby drhla patu pemzou, ale pak měla obě paty hlaďounké jako z hedvábí. Potom se položila najedno lehátko a cekala zabalená v měkké lněné osušce, až na ni přijde řada na masáži. Jak tak ležela, přemítala v duchu o Vulkánově otázce.

Otrokyně také zároveň předváděly své kadeřnické umění. Jedna rychlými a jistými pohyby sepnula Miriam záplavu černých kadeří do jednoduchého, ale překrásného účesu, zatímco druhá upravila Thaliiny hnědé kudrnaté vlasy tak, že vypadaly skoro stejně elegantně jako Miriaminy. Nubia je se zájmem pozorovala.

Když byly dívky učesané, podívala se Thalia na Miriam a povzdechla si. „Ty jsi tak nechutně krásná, Miriam,” řekla vesele. „Vsadím se, že bys mohla získat každého muže, kterého bys chtěla.”

„Miriam má tucty nápadníků!” řekla Flavia. Snažila se podívat na Thalii a nehýbat přitom hlavou, protože Gerta ji zrovna začala česat. „Někdo dal Miriam vrabčáka a náramek a všichni otroci ze strýčkova statku na ni zírají, kdykoli projde kolem nich.”

„Miriam, jsi zamilovaná?”

Miriam se začervenala.

„Nezatajuj to,” řekla Thalia. „Já to poznám.”

Miriam malinko přikývla.

Flavia zprudka otočila hlavu a kadeřnice ji píchla vlásenkou ze slonoviny do hlavy.

„Au! Ty jsi zamilovaná? Do koho, Miriam?”

V tu chvíli se ale rozechvěl stůl. Flavia bez hnutí sledovala, jak se bronzové zrcadlo posouvá k okraji, až nakonec přepadlo a zařinčelo na mozaikové podlaze. I židle, na které seděla, se roztřásla. Právě chtěla požádat otrokyni, aby přestala, ale Thalia zaječela:

„Zemětřesení! Utíkejte! Zachraňte se!”

Dívky vyběhly z domu na rozpálený dvůr a tam zůstaly stát - čisté, navoněné, ale nahé, až na osušky obtočené kolem těla. Vila se třásla.

„Otče! Pomoc!” ječela Thalia. „OTČE!”

Během několika vteřin vběhl na dvůr muž s huňatým obočím a krátkými šedivými vlasy. Bylo vidět, že ho zemětřesení také překvapilo při přípravě na večer. Měl na sobě tuniku, ale byl bos a tógu měl přehozenou přes rameno.

„Žádnou paniku, děvčata!” zavelel. „Zůstaňte venku. Není se čeho bát. Byl to jen záchvěv. Podívejte! Už je to pryč.” Thalia se vrhla otci do náruče a rozvzlykala se. „No tak, no tak. Vždyť jsem ti říkal, aby ses těch záchvěvů nebála. Podívej! Clio se nebojí…” Odtáhl Thalii, aby se podíval na její červený, oteklý obličej. „No tak, už je to lepší, ty moje krasavice?”

Thalia popotáhla a přikývla. Otec se otočil na Flavii a Miriam.

„Ahoj, děvčata.” Doširoka se usmál a odhalil přitom krásně vyřezané dřevěné zuby. „Jsem Titus Tascius Pomponianus, pán tohoto domu. Je mi líto, že záchvěvy přerušily vaši koupel. Bývají tady u nás dost často. A teď navrhuji, abyste se oblékly. Ostatní hosté už dorazili. Brzy bude čas k večeři!”

Rozlehlá vzdušná jídelna vily Pomponiany byla do tří stran otevřená. Střechu podpíraly bílé sloupy s černě natřenými patkami. Lehounké lněné záclony se daly zatáhnout, aby za prudkého slunce zastínily místnost, ale teď už se pomalu smrákalo a zapadající slunce svítilo skrz borovice na pobřeží. Záclony mohly zůstat roztažené.

Flavia se zadívala ven a zůstala stát s otevřenou pusou.

Byl to úžasný výhled. Trávník, který se svažoval směrem k moři, zářil v podvečerním světle žlutozelenými odstíny a přitahoval její pozornost k indigově modré zátoce s horou Vesuv v pozadí.

Když odtrhla oči od té překrásné scenérie, uviděla, že jsou všichni hosté už u stolu. Lupus s Jonatánem seděli u velkého mramorového stolu ve svých nejlepších bílých tunikách ve společnosti sedmi tmavovlasých dívek. Mordechaj, Aristo a strýček se opírali o jeden loket na lehátkách. A ještě jedna povědomá tvář.

„Vrchní velitel Plinius!”

Plinius byl mrtvý.

„Vrchní velitel Plinius!”

Velitel vypadal přesně tak, jak si ho pamatovala: veselý kulatý chlapík s bílými vlasy sčesanými do čela a inteligentníma černýma očima. Oblékl si stejnou vybledlou fialovou tuniku, kterou měl už ve své laurentské vile, a za sebou měl stejného řeckého písaře s přenosným kalamářem.

„Flavia Gemina!” zasípal Plinius. „To je skvělé, že tě zase vidím!”

Flavia se radostí začervenala. Velitel si pamatuje její jméno!

„Pane, vyřešili jsme hádanku a našli jsme… ale počkejte!” Sluha ji vedl ke stolu, zatímco se Plinius otočil na Tascia.

„Flavie, Miriam a Nubie, ráda bych vám představila svoje sestry,” řekla Clio. „Tohle je Melpomene, Calliope, Euterpe, Terpsichore, Erato, Polyhymnia a - Uranie, nech I.upuse na pokoji! A kromě toho je tohle moje místo! Přesedni si!”

„Tvoje sestry jsou pojmenované po drvili múzách?” zeptala se Flavia a sedla si na svou židli.

Clio přikývla a otočila se na Lupuse. „Já se jmenuji jako múza historie.” Řecky Kleió.

Tři otrokyně chodily z kuchyně a do kuchyně a přinášely nejrůznější předkrmy a víno. Nejhezčí z nich rozdávala voňavé věnce z tmavě zelených břectanovych větviček a miniaturních bílých růží. Devatenáct lidí si dalo věnce na hlavu a dvacátý zůstal na prostředním lehátku mezi Pliniem a

Tasciem. Měl zdobit hlavu Tasciovy manželky, ale ta se zpozdila na projížďce.

Thalia, která připomínala žábu, byla jediná z dcer, která už byla dost stará, aby se mohla také opírat o loket. Našla si místo na lehátku vedle Arista. Flavia si všimla, že dělala na Arista oči, i když byla zasnoubená.

Za všemi lehátky stáli otroci a byli připravení odkrajovat maso od kosti, zvednout ubrousek, kdyby snad někomu upadl, dolévat poháry vínem, anebo - jako v Pliniově případě - zapisovat poznámky.

„Musíte mě omluvit, když občas něco nadiktuji písaři,” oznámil svým společníkům slabým hlasem. „Právě dokončuji studii o římském náboženství a slíbil jsem, že to stihnu do Saturnálií - to je za čtyři měsíce.”

Tascius se usmál. Jeho úsměv vypadal trochu strnule. „Víme, že se nedokážete odtrhnout od své tabulky a stylu, veliteli.” Otočil se na ostatní a dodal: „Plinius napsal sedm kompletních děl. Dohromady nejméně sto svitků. Jeho první knihou byl životopis mého otce. Díky tomu jsme se seznámili.”

„Není to tak docela přesné,” upozornil ho Plinius a zakýval významně ukazováčkem. „ Můj první spis pojednával o tom, jak vrhat kopí z koňského hřbetu.”

„Tu znám,” ozval se Flaviin strýček ze svého lehátka. „Za mé vojenské služby to byla povinná četba.”

Plinia jeho slova potěšila. „Troufám si tvrdit,” podotkl, „že dílo, které píšu teď, bude ze všech mých spisů nejlepší. Přírodověda měla jen třicet sedm svitků. Tenhle jich už teď má téměř padesát.”

Odmlčel se, zatímco otrokyně pokládala na stůl předkrmy: křepelčí vejce s medovou polevou v rybí omáčce, kostky velbloudího sýra a fialové olivy z Kalamata.

Zatímco všichni jedli, Clio se postavila a zpívala. Doprovázela ji Erato na lyru a mladší sestra Melpomene na dvojitou flétnu. Teď, když byla Clio vykoupaná a měla vlasy vyčesané nahoru, vypadala jako úplně jiný člověk. S jistotou zpívala vysokým andělským hláskem známou píseň Havran a holubice. Hosté souhlasně přikyvovali a s úsměvem dávali jeden druhému najevo, že se jim vystoupení líbí.

Tascius sledoval své adoptované dcery laskavým pohledem, a když Clio dozpívala, tleskal skoro stejně nadšeně jako Lupus.

„Pověz nám, jak jsi přišel k tak velké rodině,” požádal Flaviin strýc Tascia, když potlesk dozněl. „A k tak talentovaným dětem!”

Bývalý voják si přejel dlaní po krátce zastřižených vlasech.

„To moje manželka. Za všechno může její měkké srdce,” rozpovídal se hostitel. „Měli jsme miminko, ale ukradli nám ho jako maličké. Pravděpodobně obchodníci s otroky. Nikdy jsme už o něm neslyšeli.”

„Vaše miminko ukradli!” vykřikla Flavia a narovnala se na židli. „Jak se to stalo?” Všimla si, že strýček nesouhlasně vrtí hlavou a mračí se na ni. Tascia se však otázka zřejmě nedotkla.

„Byli jsme doma, v naší vile v Herkuláneu,” začal vyprávět. „Rectina - moje žena - spala s děckem ve své ložnici. Myslíme si, že únosci byli dva. Jeden musel dítě podat oknem svému komplicovi. Když se Rectina vzbudila, dítě bylo pryč. Potrestali jsme otroky, kteří sloužili v domě, vypsali jsme odměnu za nalezení, ale dítě se nikdy nenašlo.”

„Byl to chlapec?” zeptala se Flavia a strýčkových zlobných pohledů si nevšímala.

„Ano,” odpověděl Tascius. „Bylo mu jen pár týdnů, Rectinu to úplně zničilo.”

„Omlouvám se za zvědavost své neteře,” řekl Gaius. „Jako host by ne…”

„Ne ne, neomlouvejte se, nevadl mi to. A proč jsme se ženou adoptovali všechny tyhle krásné děti? Nejprve jsme si mysleli, že budeme mít další děti, ale nedošlo k tomu. Několik let po zmizení našeho syna přinesla Rectina domů malou holčičku. Sirotka. Dala jí jméno Thalia.” Usmál se na nejstarší dceru.

„A potom nám lidé začali přinášet další opuštěné děti. Jsem nadšený muzikant, a tak jsem dal děvčatům jména devíti múz a naučil jsem je hrát na hudební nástroje.”

„Nemáte žádného syna?” zeptal se Jonatán. „Málokdo odloží chlapce,” řekl Tascius. „A stejně jsme vždycky doufali, že jednoho dne najdeme toho svého.”

Všichni hosté souhlasně přikyvovali a otrokyně mezitím zápolily s velikým stříbrným tácem, na kterém nesly hlavní jídlo: obrovskou kambalu.

„Promiňte,” řekl Plinius a olízl si koprovou smetanovou omáčku z palce. „Tahle skvostná kambala mi něco připomněla.”

Luskl prsty a řekl přes rameno: „Frixe, nová kapitola: Vulkanália. Vulkán, bůh ohně a kovářů, hraje důležitou roli v období pozdního léta, kdy je země nejsušší a neopatrná jiskra může zapálit sýpku a v minutě zničit celý její obsah. Během Vulkanálií - slavností k uctění boha Vulkána - se pečou na ohni ryby, které symbolizují život každé osoby. Slavnosti jsou obzvlášť významné ve městě Ostia, jehož bohatství je založeno na vysoké koncentraci sýpek v této oblasti.”

„My také slavíme Vulkanálie,” řekl Tascius. „Budou pozítří. Nechcete se k nám připojit, veliteli? Přijďte všichni.”

Rozhlédl se kolem sebe. „Budeme obětovat ryby dole na pláži. Já jsem zdejším knězem boha Vulkána. Protože bůh požaduje jen život ryb, ne jejich maso, máme vždycky bohatou hostinu se spoustou vína. Zúčastňují se všichni, bohatí i chudí.”

„Ale ano!” zvolal Plinius a nadšeně tleskl. „Hrozně rád přijdu.”

„A my přivedeme Vulkána,” oznámila Flavia.

Všichni na ni zůstali koukat.

„Mluvíš o soše boha Vulkána?” řekl Tascius a zamračil se. „Jsem přesvědčený, že má na mysli kováře, kterému říkají Vulkán,” řekl dýchavičný Plinius a osušil si ústa ubrouskem. „Našli jste ho?”

Flavia přikývla. „Vyluštili jsme hádanku, kterou jste nám dal, a našli jsme kováře Vulkána.”

„Pozoruhodné!” řekl Plinius. „A teď nám, Flavie Gemino, řekni, jak jsi s kamarády vyřešila hádanku.”

Slunce už dávno zašlo a bílé sloupy v jídelně odrážely zářivě zlaté světlo tuctu olejových lamp. Mezi sloupy se za borovými loučemi, které osvětlovaly trávník, leskla temná hladina zálivu jako vlhký černý mramor a odrážela tisíce třpytivých světýlek. Těžko říct, kde končila světla luxusních vil a kde začínaly hvězdy.

Tascius právě poslal pro otroky s pochodněmi, kteří doprovodí Gaiovu společnost domů. Všichni se začali zvedat z lehátek i ze židlí. V tu chvíli do jídelny vplula vysoká dáma v temně modré stole a černém šálu.

„Všem se velice omlouvám, že jsem se opozdila,” řekla okouzlujícím, příjemně zabarveným hlasem. „Potřebovala jsem cosi zařídit ve vile.” Byla to přitažlivá tmavá žena, mohlo jí být něco přes čtyřicet, měla rovný nos, dlouhé řasy a tmavé vlasy vysoko vyčesané do složitého účesu plného kudrlinek.

„Drahý vrchní veliteli Plinie,” políbila ho na tvář a pak se obrátila, aby se usmála na Gaia a Mordechaje.

„Rectino,” řekl Tascius, „myslím, že ještě neznáš našeho souseda Gaia Flavia Gemina. Je majitelem statku, který sousedí s naší vilou. Jeho neteř Flavia. Jeho host doktor Mordechaj ben Ezra…”

Flavia si pozorně Rectinu prohlížela. Byla jí nějak povědomá. Určitě ji už někde viděla. Ale kde?

Jonatán v noci vzbudil Flavii. Opatrněji šťouchl do ramene a dával pozor, aby mu neukápl horký olej z lampy.

„Co? Co se děje, Jonatáne?” zamumlala Flavia. „Zase máš noční můru?”

Jonatán jen zavrtěl hlavou a položil prst na rty. „Lupus ti chce něco ukázat.”

Scuto, který ležel v nohách Flaviiny postele, zvedl hlavu, zamžoural a zívl. Pak si položil hlavu na tlapky a povzdechl si. Nubia taky zívla. Odhrnula přikrývky, vstala, protáhla se a sedla si vedle Flavie.

„Tak jim to ukaž, Lupusi,” zašeptal Jonatán. Lupus se vynořil ze stínu u dveří a sedl si na bobek u Flaviiny postele. Vytáhl svou voskovou tabulku a začal kreslit.

„To je Vulkán!” řekla Flavia a zívla. „Pěkný obrázek!”

„Počkej, to není všechno,” upozornil Jonatán. „Koukej.”

Lupus se rozhlédl po kamarádech. V zelených očích se mu odráželo třepotavé světlo lampy. Několika tahy rydla udělal Vulkánoví plnější rty, takže vypadaly jako rty ženy, a ztenčil mu obočí. Nakonec ještě přidal bohatý účes z kudrnatých vlasů a šál.

„U Neptunových vousů,” vykřikla Flavia. „S těmi rty a vlasy vypadá Vulkán úplně jako Cliina matka… Chci říct jako její adoptivní matka.”

„Rectina,” řekl Jonatán.

„Ale to by znamenalo.”

Jonatán přikývl. „Rectina musí být Vulkánova matka a.”

„Tascius musí být jeho otec!” vykřikla Flavia. „Našli jsme Vulkánový ztracené rodiče!”

Nubia už dávno spokojeně oddychovala a Flavia pořád ještě ležela s očima dokořán a přemýšlela o svém plánu.

Byla tak rozrušená, že neměla na spánek ani pomyšlení.

A kromě toho si potřebovala zajít na záchod.

Vstala a tiše prošla atriem do kuchyně. Na ohništi pořád ještě žhnuly uhlíky, ale vidět od nich už nebylo. Flavia dotápala po paměti na latrínu s lakovaným dřevěným sedátkem, pod kterým byla díra. Cestou zpátky, zrovna když vycházela z kuchyně, zaslechla něčí kroky a vrznutí zahradní branky.

To musí být Miriamin tajný obdivovatel! Určitě přináší další důkaz své lásky!

Obloha měla tmavošedou barvu a kdesi na západě na ní slabě svítily pouhé dvě hvězdy. Ovanul ji chladný větřík, který většinou zvěstoval svítání. Flavia se pomalu plížila podloubím. Orientovala se podle svítivých bílých kousků mozaiky.

Když došla k bráně, opatrně vytáhla závoru a otevřela ji. Vykoukla na dvůr, kde teď před rozedněním pomaloučku svítalo, a jen tak tak zahlédla jakousi postavu, jak mizí ve stáji. Tiše bránu otevřela a vykročila ven.

Vtom si vzpomněla na Feroxe a ztuhla. Nikde však nebyl. Někdo ho musel zavřít do boudy.

Flavia se opatrně kradla přes dvůr. Jemný prach ji chladil mezi prsty. Když přišla blíž ke stáji, uslyšela hlasy. V malém okénku zablikalo světlo a pak tlumeně svítilo dál.

Podívala se okénkem dovnitř a rozeznala jediného člověka, který stál vedle oslova stání. Byl to Mordechaj.

Nad hlavou mu svítila olejová lampa zavěšená na krokvi a osvětlovala svitek, který držel v rukou. Měl zavřené oči, pohupoval se dopředu a dozadu a prozpěvoval si. Ve stáji svítilo ještě několik dalších lamp a záře vytvářela v šeru světlé koule. Flavia ucítila vůni kadidla.

Ostatní postavy stály naproti Mordechajovi a zády k Flavii. Bylo těžké je rozeznat. Flavia poznala Miriam podle světlého šálu, který měla obtočený kolem hlavy. Vedle ní stál Jonatán. Ohnutá postava byla pravděpodobně stará kuchařka Frustilla a pak ještě možná zahlédla Xanta.

Mordechaj se přestal kýval a dozpíval. Krátce sklonil hlavu a políbil svitek. Pak ustoupil stranou a kdosi k němu přikulhal. Byl to Vulkán.

Kovář se postavil do popředí a začal čistým hlasem zpívat. Ostatní se k němu přidali a zvedali ruce do vzduchu. Něco uctívali.

Flavia věděla, že Jonatán a jeho rodina jsou křesťané. Vzpomněla si, jak jí Jonatán vyprávěl o bohu - pastýři, ale neviděla žádný obraz. Zašilhala k jedné straně, aby zahlédla oltář nebo sochu, ke které se modlí. Měli ale před sebou -kromě Vulkána a Mordechaje - jen oslíka Modesta, který klidně podřimoval ve svém stání.

Pak to najednou pochopila.

Jedním z jejich bohů musí být osel!

Modlí se k oslovi!

Flavia se chtěla Jonatána zeptat na boha v podobě osla, ale než se k tomu dostala, pohádali se. Po vyučování vysvětlovala kamarádům svůj plán na setkání Vulkána s jeho rodiči.

„Ne, to rozhodně nejde,” tvrdil Jonatán a rozhodně vrtěl hlavou. „To není dobrý nápad. Co když se mýlíme?”

„Ale jestli se nemýlíme, bude nám tak vděčný, že mi odpustí toho osla a poví nám o pokladu.”

„Tak bys mu měla o rodičích říct dneska,” stál si Jonatán na svém. „Nač čekat až do zítřka?”

„Protože zítra jsou Vulkanálie,” řekla Flavia. „Bude to skvělé - jako na obrázku z té vzácné nádoby. Co si myslíš ty, Lupusi?”

Lupus se na Flavii zamračil.

„Nelíbí se mu tvůj plán, protože to nemůžeme říct Clio.”

„Jenže ona je moc upovídaná. Prozradila by tajemství. A kromě toho je Rectina její matka a ona si té podobnosti vůbec nevšimla. Mělo ji to napadnout jako mě.”

„Tys na to nepřišla,” oponoval jí Jonatán. „To Lupus!”

„Rectina mi byla povědomá,” bránila se vehementně Flavia. „Určitě bych na to brzy přišla.”

„Ne, nepřišla!” hádal se Jonatán.

„Ale přišla!”

„Nepřišla!”

„Přišla!”

„Tobě vůbec nezáleží na tom, co kdo cítí,” řekl Jonatán. „Jde ti jen o ten pitomý poklad.” Zprudka se postavil. „Jdu na lov. Pojď, Lupusi!”

„Já uskutečním svůj plán, ať se vám to líbí, nebo ne!” volala za nimi Flavia.

„Klidně! Ale nepočítej s tím, že ti pomůžeme!” Za kluky bouchla branka.

„Mně to nevadí!” zaječela Flavia a utřela si horké slzy.

Vulkanálie od rána doprovázela zlá znamení. Jonatán zaspal, a když se vzbudil, bolela ho hlava. Flavia s Nubií už byly jistě pryč a ostatní zrovna odcházeli. Jonatán popadl Tygra a rozběhl se za nimi do vinohradu.

Bylo chladné šedivé ráno a foukal nepříjemný vítr. Když přešli pobřežní silnici a vystoupali na vršek, uviděl Jonatán, že Titus Tascius Pomponianus a většina obyvatel Stabie se už shromáždili na pláži k slavnostnímu obřadu.

Nejvýznamnější lidé seděli na nízkém dřevěném pódiu. Kromě Rectiny a Tascia, kteří oslavu platili, tu byli i dva místní úředníci, senátor z Říma a vrchní velitel Plinius. Barevná dřevěná socha boha Vulkána se usmívala na dlouhý oltář z cihel pokrytý žhavými uhlíky. Poblíž oltáře stálo několik dubových sudů. Jonatán dumal, na co asi jsou.

Hledal Flavii, ale nikde ji neviděl. Pak si všiml, že na ně mává Clio. Stála se sestrami vedle pódia. Měla na sobě svou oblíbenou oranžovou tuniku. Vydali se za ní, ale to už se dav utišil. Tascius vstal a zakryl si hlavu cípem tógy. Slavnost začínala. Všichni šli co nejblíž, aby dobře viděli.

„Veliký Vulkáne, bože ryb a ohně, kovadliny a kotvy,” oznamoval Tascius po vojensku, jak nejhlasitěji mohl. „Buď letos milosrdný. Ochraň nás proti dvojímu nebezpečí, proti ohni i vodě. A ochraň obilí v sýpkách před ohněm a vlhkem.” Vítr hvízdal a Tascius ještě přidal, aby ho překřičel.

„Milosrdný Vulkáne, obětujeme ti tato stvoření jako živou oběť, jako náhradu za své vlastní životy. Přijmi prosím jejich životy za naše. Dej, ať prožijeme další rok v míru a hojnosti.” Tascius se odmlčel a rozhlédl se kolem sebe. Rectina se na manžela usmála a Plinius si zapisoval poznámky na voskovou tabulku. Dav na pláži hlučel, všichni byli vzrušení, všichni chtěli vidět.

Tascius měl pořád ještě na hlavě cíp sve tógy a přistoupil teď k dubovým sudům vedle pódia.

„Jestli otec rybu upustí, bude to zlé znamení!” zašeptala Clio Lupusovi a Jonatánovi. „Trénoval včera celé odpoledne.”

Tascius si posunul záhyby tógy nahoru na rameno, aby měl celou paži volnou. Dramaticky mávl rukou, zvedl paži nahoru, aby ji všichni viděli, a pak ji ponořil do dubového sudu. Dav se znovu ztišil. Dlouhou chvíli bylo slyšet jen pleskání tóg a plášťů ve větru. Konečně Tascius vytáhl ze sudu živou rybu, která sebou házela, a podržel ji ve vzduchu.

„Tento život za můj, Vulkáne!” křikl a hodil rybu na uhlíky.

Dav zajásal.

Ryba - byla to středně velká makrela - sebou chvíli mrskala a pak začala na rudých uhlících syčet, jedním skelným okem se dívala na oblohu. Jonatánovi připadal obřad strašlivý, ale nemohl od něj odtrhnout oči. Miriam vedle něj vykřikla a zakryla si oči. Jonatán viděl, jak sebou ryba ještě několikrát zaškubala, než zemřela.

Tascius vrhl na Miriam pronikavý pohled. Pak si stáhl tógu z hlavy, poodešel od sudu a otočil se k davu.

„Obětujme všichni rybu místo svých životů!” vykřikl. „Ať naše oslava oplývá obilím, hrozny a rybami!”

Lidé okamžitě vyrazili po pláži k sudům. Jonatán musel popadnout Tygra do náruče, aby ho neušlapali.

Brzy už vzduchem létaly ryby a dopadaly na uhlíky. Nad pláží kroužili rackové a vrhali se dolů. Jeden racek chytil ve vzduchu malou makrelu a odletěl se svým úlovkem pryč. Dav ho odměnil nadšeným pokřikem.

Některé ryby vyklouzly lidem z rukou a dopadly na pláž, kde se začaly mrskat, ale hned byly znovu chyceny a putovaly

i s pískem do ohně. Ryba musela být živá, aby byla oběť účinná.

Clio zrovna hodila svou rybu a teď Lupus ponořil ruku až po rameno do sudu. Konečně vytáhl makrelu dlouhou jako předloktí. I když nemohl nic říct, hodil mokrou rybu na oheň a vyrazil ze sebe nadšený skřek.

„Neobětuješ rybu, Jonatáne?” smála se Clio a utírala si ruku o tuniku. „Je to legrace! A za chvíli je budeme jíst!”

Jonatán starostlivě chránil Tygra v náručí. Zavrtěl hlavou. „Ani nemám hlad.”

Clio najednou ukázala na pláž.

„Už jdou kejklíři!” vypískla.

Jako první se blížil polykač ohně v rudé tunice. Za ním následovalo pět trpaslíků, kteří tvořili pyramidu. Nejpopulárnější byl mladík převlečený za mořskou nymfu Thetis. Žongloval pěti živými rybami a přitom zpíval vysokou fistulí.

Pak Jonatán uslyšel, jak dav skanduje:

„Vul-kán! Vul-kán! Vul-kán!”

Obrátil se směrem k pobřežní silnici. Přes duny odtud přijížděl člověk na oslovi. Byl to Vulkán a z každé strany vedle něj kráčela dívka - Flavia a Nubia.

Flavia s Nubií se schovaly v pevnosti na stromě a zůstaly tam, dokud všichni neodešli na slavnost. Pak našly Vulkána u kovářské výhně v dílně. Původně říkal, že se Vulkanálií nezúčastní, ale když mu Flavia řekla, že by tam mohli být jeho rodiče, okamžitě si osedlal oslíka.

Flavia se ale necítila moc dobře.

Představovala si, že bude krásné jasné slunečné ráno, jako každý den až dosud. Vulkán si s rodiči padne radostně do náruče. Bude to přesně jako návrat boha Vulkána na horu Olymp. A potom jí kovář z vděčnosti poví o pokladu.

Jenže den byl šedivý, vzduch těžký a od moře vál nepříjemný vítr, který jim metal písek do obličeje.

To nebylo dobré znamení.

Ještě než dorazili nahoru na písečný břeh, odkud se scházelo na pláž, ucítili grilované ryby a slyšeli, jak se lidé smějí.

Když si Vulkána všimli, Flavii se trochu pozvedla nálada. Dav byl díky spoustě vína náramně rozjařený. Jeden dva lidé znali kováře jménem a začali ho vyvolávat. Za chvíli už skandovali všichni:

„Vul-kán! Vul-kán! Vul-kán!”

Lidé se kolem něj shlukli, jásali a zdravili ho. Vulkán se usmíval a dychtivě se díval na pódium. Flavii se rozbušilo srdce a Vulkánovi jistě taky. Ukázala na pódium a snažila se překřičet dav.

„Nahoře, na pódiu. Ta žena v tmavomodrém a muž s krátkými bílými vlasy. Ne, ne ten silný; to je Plinius. Ten vysoký v tóze. Titus Tascius…”

„Pomponianus.” Vulkánoví zasvitlo v očích a popohnal osla k pódiu.

Flavia viděla, že mu dav ustupuje. Lidé kolem nich skandovali pořád Vulkánovo jméno a smáli se. Někteří se zvedli ze země, jiní se dál věnovali svým rybám.

Vulkán zarazil osla metr od pódia a nemotorně s pomocí hole sesedl.

Rectina ho sledovala. Když viděla, že k ní mladík kulhá, nejistě vstala.

„My se známe?” zeptala se. Očima těkala z jeho tváře na nohu a zase zpátky.

Než jí však mohl Vulkán odpovědět, omdlela a spadla manželovi do náruče.

„Oho,” vydechla Flavia. „S tím jsem nepočítala.”

Tascius klečel na pódiu s manželkou v náručí. Ve zmatku se podíval na Vulkána a zeptal se: „Cos to s ní udělal? Kdo jsi?”

„U Jova!” vykřikl Plinius, popošel dopředu a zadíval se kováři do obličeje. „To je on! Musí to být on. Nechápeš, kdo to je, Tite? To je tvůj ztracený syn!”

Tascius se podíval na Plinia a pak zase na Vulkána. Zatvářil se hrozně divně.

„Můj ztracený syn? Ne, to je nějaký příšerný vtip,” procedil mezi svými dřevěnými zuby. „Ať zmizí! Ať zmizí dřív, než ho Rectina zase uvidí!”

Slavnost boha Vulkána neskončila dobře.

Všichni viděli, že Tascius nechává odnést svou manželku v nosítkách se zataženými záclonkami. Jejich dcery za nimi pospíchaly pěšky. Někdo řekl, že Rectina onemocněla, a za chvilku už kolovala fáma, že snědla zkaženou rybu. Senátor a úředníci urychleně vyklidili své pozice a nechali Plinia, aby obřad dokončil sám.

r~7 ví /‘I ? lvi v y < i y v vy s s s 1

Začal ze svých poznámek předčítat záverecne vzývání, ale dav se rozlítil.

„Kde jsou naše peníze?”

Flavia viděla, jak se Plinius nervózně dívá do svých poznámek a pak se ptá Frixe: „Jaké peníze? Co chtějí?”

„Vždycky nám dává měďáky!” zaječela nějaká žena. „Haž mince mezi lid!” křičel další.

„U Jova,” mumlal Plinius. „Já žádné peníze nemám… Frixe, nevidíš tady někde pytel měďáků?”

Jakýsi pijan přebral vína, které se tu nalévalo zadarmo, a hlasitě se vyzvracel hned vedle pódia.

„Toho taky otrávili!”

„Špatné znamení!” volal někdo.

„Špatné znamení a špatné ryby,” prohlásil rybář a odplivl si do písku.

„Kde jsou naše peníze?”

„Pojď, Frixe,” zasípal Plinius. „Vrátíme se na loď a do Misena. Rychle.”

Flavia se rozhlédla po rozzlobeném davu a naklonila se k Nubii: „Radši už taky půjdeme. Tady by to mohlo špatně dopadnout. Kde je Vulkán?”

„Měls pravdu, Jonatáne. Měla jsem tě poslechnout. Teď jsem všechno zkazila!”

Jonatán viděl, že se Flavia cítí pod psa. Nechali rozvášněný dav za sebou a rychle se vrátili zpátky na statek. Teď seděli na tepaných židlích na zahradě. Pořád ještě bylo zataženo, jedovatý vítr zlostně skučel a rval listí ze stromů a keřů.

„Když matka uvidí dítě, o kterém si myslela, že je mrtvé.” řekl Jonatán tiše.

„A teď Vulkán utekl.”

„A ty nikdy nenajdeš poklad. to chceš říct?”

„Are Jonatáne! Mně na tom pokladu tolik nezáleží. Já jsem jen chtěla vyřešit tu Pliniovu hádanku. Jenže velitel odjel na druhou stranu zálivu a Vulkán je taky pryč.” Skučící vítr nabral na síle, až se chvíli zdálo, jako by se zlobil. Zadul Flavii do vlasů s takovou silou, že ji švihaly do obličeje.

„Určitě Plinia zase potkáme,” řekl Jonatán a poplácal ji po zádech. „Pojď, zkusíme najít Vulkána.”

Flavii v noci vzbudilo štěkání psů z toho nejhlubšího spánku. Nejdřív nevěděla, co se děje. Posadila na posteli. Pak si vzpomněla, co se včera stalo. Její plán nevyšel. Vulkán zmizel a nepodařilo se ho najít.

Flaviina noční opora - Scuto - nespal v nohách její postele jako obvykle a ani Nubia nebyla pod svou přikrývkou. Flavia vstala a odpotácela se ven za štěkajícími psy.

Našla Scuta na dvoře, který zalilo měsíční světlo. Byla tu i štěňata a Ferox a všichni čtyři štěkali s nosy zdviženými k obloze. To už z domu přicházeli další členové domácnosti s lampami v rukou a mnuli si ospalé oči.

Podivný vítr pořád ještě skučel. Hnal před sebou nízké mraky, které se řítily po obloze směrem k horám. Měsíc byl střídavě chvíli vidět a chvíli mizel v mracích.

„Nubie, ty rozumíš zvířatům,” zašeptala Flavia, „proč štěkají?”

„Měsíc ještě není v úplňku, tak nevím.”

Když si Flaviiny oči zvykly na tmu, uviděla jakousi drobnou postavu, jak se belhá ze zahrady na dvůr. Byla to Frustilla. Stařičká kuchařka si cosi mumlala a kulhala ke psům. Vychrstla na ně plný kbelík vody.

Pomohlo to.

Ferox přestal štěkat a rychle se stáhl do boudy. Ostatní tři psi zakňučeli a otřepali se. Scuto odklusal k Flavii.

„Co to do tebe proboha vjelo, Scuto?” Flavia si sedla na bobek a drbala psa za krkem. Scuto kroutil očima a vypadal rozpačitě.

„Pst!” sykl Jonatán. Všichni ztichli.

Přes skučení větru všichni uslyšeli, jak v dálce nezřetelně, ale docela určitě štěkají psi. Úplně všude. U všech sousedů, na všech statcích okolo.

„U Jupiterových vousů,” zašeptal Gaius.

A pak zaslechli další zvuk.

„Slyším pištění,” zašeptala Nubia a ohnula se, aby zvedla Nipura.

Lupus ze sebe vyrazil podivné vyjeknutí a ukázal na zahradní branku. Flavia přimhouřila oči… a zalapala po dechu. Zpod myrtových a kdoulových keřů vylézaly tucty drobných tvorů, pelášily po mozaikových chodnících a klouzaly po prašných cestičkách. Byly to myši, krysy, a dokonce i had.

Všichni bez hnutí sledovali ty tvory, kteří opouštěli své skrýše v domě a na zahradě a utíkali k zahradní brance a skrz vinohrad k moři.

„V noci se mi zase zdál ten sen.” Jonatán byl bledý a měl tmavé kruhy pod očima. Svítalo, vzduch byl těžký, po modré obloze ani památka. Začínal druhý den Vulkanálií. Včerejší vítr ustal a ve vzduchu zůstal slabý, nepříjemný zápach.

„Myslím, že psům se taky něco zdálo,” řekla Flavia.

Štěňata i Scuto leželi celí sklíčení pod kdoulovým keřem. Hlavy si položili na tlapky.

„Ještě že aspoň přestali štěkat,” řekl Jonatán.

Mordechaj vyšel z kuchyňských dveří s tácem, na kterém nesl vysokou mosaznou konvici a sedm šálků. „Studna byla dneska ráno bez vody. Musel jsem uvařit mátový čaj ze včerejší vody.”

Jonatán si unaveně položil hlavu na stůl.

„Vem si datle,” radila Nubia a nabídla mu ovoce.

„Má pravdu,” řekl Aristo. „Když se najíš, budeš se cítit líp.”

Jonatán zavrtěl hlavou a zavřel oči. Ale hned je zase vyděšeně hrůzou otevřel.

„Teď to vidím, i když zavřu oči.”

„Co vidíš, synku?” Mordechaj nalil horkou vodu na mátové lístky.

Jonatán zavřel oči a zachvěl se. „Vidím město na kopci s vysokými zlatými zdmi a věžemi. A jsou tam legie vojáků, hodně legií římských vojáků. Přicházejí do ležení kolem města.” Otevřel oči. „Stane se něco hrozného. Vím to.”

„Kolikrát se ti ten sen už zdál?” zeptal se Mordechaj a sevřel rukou opěradlo prázdné židle. Jeho oči byly v bílém světle vycházejícího slunce stejně černé jako jeho turban.

„Třikrát nebo čtyřikrát,” řekl Jonatán.

Mordechaj ztěžka dosedl na židli a upřel nepřítomný pohled na páru, která stoupala z šálků s čajem.

„Když uvidíš Jeruzalém obklopený armádou,” zašeptal, „můžeš si být jistý, že se blíží jeho zničení.”

„Cože?” zamračila se Flavia.

„Neříkal jsem, že to je Jeruzalém,” namítl Jonatán. „Vždyť ani nevím, jak vypadá.”

„Město, které jsi popsal, ale bylo Jeruzalém. Vím to určitě: Jeruzalém je zlatý.” Mordechaj se podíval na syna. „A ty jsi Jeruzalém viděl, i když jsi byl tenkrát jenom miminko. Byli jsme mezi posledními, kteří uprchli, než začalo obléhání. A osud těch, kteří tam zůstali, byl opravdu strašný.

Zavřel na okamžik oči a pak pokračoval.

„Jsem přesvědčený, že tvoje sny jsou od boha, Jonatáne. Varuje tvým prostřednictvím nás všechny. Ten prorok z Pompejí, o kterém jsi mi vyprávěl - bojím se, že měl pravdu. Na tuto zemi dopadne boží soud.”

Všichni se na něj bez hnutí dívali.

Dusnou atmosféru prořízl zvuk mosazných kroužků, jak někdo rozhrnul závěs. Otočili se a uviděli Miriam. Stála ve dveřích své ložnice, byla celá uplakaná a bledá jako z mramoru.

„Je mrtvý,” zašeptala. „Mrtvý.”

„Kdo?” vykřikl Jonatán. „Kdo je mrtvý?”

Miriam zvedla ptačí klec. „Catullus. Když jsem se vzbudila, našla jsem ho mrtvého.”

Na podlaze klícky leželo mrtvé tělíčko vrabčáka, který byl ještě včera tak čiperný.

„Další zlé znamení,” řekl Mordechaj. „Musíme okamžitě odejít. Dneska nás bůh varoval stejně, jako mě varoval před dvěma lety.”

Nad hlavami jim pípnul pták. Váhavě zazpíval jedinou notu a zase zmlkl.

Jonatán vstal a přikývl. „Když pomyslím na odchod, hned se cítím líp.”

„Ne, otče. Já nepůjdu. Tady žádné vojenské nebezpečí nehrozí.” Miriam položila klícku na zem. Mluvila pevným hlasem.

Jonatán se na ni překvapeně podíval. Miriam otci ještě nikdy takhle nevzdorovala. Dívala se na něj odhodlaným pohledem a tváře jí zrůžověly.

Mordechaj nemohl uvěřit svým uším.

„Miriam, ty s námi musíš odejít.”

„Otče, nechtěj to po mně, prosím.” Zčervenala ještě víc, sklopila oči a zajíkla se. Pak tiše dodala: „Chtěla bych tu ještě chvíli zůstat.”

„Miriam, nechceš mi něco říct?”

Znovu nastalo naprosté ticho. Potom Miriam tiše promluvila, ale na otce se nepodívala.

„Ano, chci. Zamilovala jsem se, otče, a chtěla bych se vdát. Nenuť mě, prosím, abych odešla.”

„Vdát? Vždyť je ti teprve čtrnáct!”

„Už jsem žena.” Miriam zvedla oči a podívala se přímo na otce. „Už se můžu vdávat.”

„Ano. Pravděpodobně ano.” Mordechaj mluvil skoro šeptem. „A kdo to je? Koho miluješ?”

„Zamilovala se do mě,” ozvalo se z peristylu. „A já bych za ni dal život.”

Muž, který vyšel z domu a vstoupil do zahrady, byl ten poslední člověk, kterého by Flavia čekala. „Gaie!” vydechla.

Lupus se překvapením zakuckal a Jonatán zůstal stát s pusou dokořán. Jen Nubia, zdá se, přijala toto odhalení klidně.

Flavia tomu nemohla uvěřit. Jak by se mohla Jonatánova sestra chtít vdát za člověka, který je tak starý jako její otec? Ale když se Gaius a Miriam na sebe podívali, viděla v jejich očích lásku.

Mordechaj se uvolnil. „Pak musíš jít s námi i ty, Gaie. Musíme všichni opustit Itálii. A rychle, prosím vás. Svatbu můžeme probrat později.”

Gaius vykročil k Mordechajovi a rozpřáhl ruce dlaněmi k nebi. „Ale jak bych to mohl udělat? Jak bych mohl opustit svoji vilu, vinohrady, statek? Jestli přijde další silné zemětřesení, musím tu zůstat a ochránit dům před drancováním. Mám-li čelit božímu soudu, pak bych mu raději čelil tady, v domě, kde jsem se narodil.”

„Ne. Otec má pravdu,” řekl Jonatán a rozhlédl se po lidech kolem sebe. „Musíme odejít! Copak tomu nerozumíte?”

Mordechaj přikývl. „Před necelými deseti lety jsem viděl, jak se k Jeruzalému stahují vojska, a vzpomněl jsem si na slova pastýře: ,Nechť ti, kteří jsou v Judeji, utečou do hor. Ať se nikdo, kdo je na střeše svého domu, nevrací pro nic dovnitř. Ať se nikdo nevrací z polí domů pro plášť. Protože pak nastane veliké neštěstí, od začátku světa až do dneška nevídané.’

Tehdy jsem pocítil stejnou hrůzu jako dneska Jonatán. A právě to nám zachránilo život. Já s dětmi jsem opustil Jeruzalém okamžitě. Ale jejich matka… jejich matka..

Mordechaj se rozplakal a Flavii to úplně vyděsilo.

„Byla tak krásná,” řekl a obrátil se na Miriam. „Zrovna jako ty, má drahá. Odmítla odejít, tak jako teď odmítáš odejít ty. Pohádali jsme se a ona se rozhodla, že zůstane se svými rodiči. Ustoupil jsem a už jsem ji nikdy v životě neviděl.”

Mordechaj napřáhl ruce ke své dceři.

„Miriam. K čemu je boží varování, když ho

neposlechneme? Musíš s námi odejít.”

Než Miriam stačila odpovědět, spadlo Flavii na ruku něco měkkého.

„Ach!” vykřikla. V prachu u nohou jí ležel střízlík.

Sehnula se a opatrně ho zvedla. „Myslím, že je mrtvý, ale ještě je teplý.” Podívala se nahoru do větví vavřínu a uviděla, jak ze stromu padají další tři mrtví ptáci.

Najednou všude kolem nich padali ptáci: úplná sprcha mrtvých střízlíků, drozdů a vrabců. Nubia se sehnula, aby zvedla malého vrabce.

„Ptáci mrtví,” zašeptala. „Všichni mrtví.”

„Co se to proboha.” vydechl Aristo a rozhlížel se po mrtvolkách, které ležely všude kolem něj.

„Zkažená vejce!” vykřikl Gaius. „Mělo mě to napadnout!”

„Co tě mělo napadnout?” zeptala se Flavia.

„Síra páchne jako zkažená vejce,” řekl strýček, „a sirné výpary zabily ovce u Misena při velkém zemětřesení před sedmnácti lety.”

Flavia začichala. Cítila výrazný pach zkažených vajec.

„Ale jestli můžou sirné výpary zabít tak velká zvířata jako jsou ovce.” řekl Aristo. Ani nemusel dokončovat větu.

Zůstali tiše stát, dívali se jeden na druhého a vtom je vyrušil jakýsi hlas.

„Moje matka mi vždycky říkala, že smrad zkažených vajec znamená, že se zlobí bůh Vulkán.”

Všichni se otočili a uviděli v kuchyňských dveřích Frustillu.

„Moje babička pocházela z ostrova Sicílie,” pokračovala stařenka třaslavým hlasem a belhala se do zahrady. „Tam měl bůh kovářů svou výheň…”

„A když se bůh kovářů zlobí.” řekl Jonatán.

„Tak vybuchne sopka!” vykřikla Flavia.

Flaviina slova se vzápětí potvrdila, protože země se zachvěla a z dálky uslyšeli cosi jako hřmění hromu.

„Samozřejmě,” řekl Mordechaj. „Mohlo mě to napadnout! Máš pravdu, Miriam. Tentokrát nejde o žádné vojenské obležení. Boží soud přijde v podobě přírodního neštěstí. Varoval ty, kteří měli oči k vidění. Síra, záchvěvy, vyschlé studny, podivné chování zvířat, Jonatánův sen. Frustilla má pravdu. Všechno ukazuje na jediné: na sopečný výbuch.”

„Ale která sopka vybuchne?” zeptal se Jonatán.

„Musí to být Vesuv!” vykřikl Aristo.

„Ale to není sopka. Nikdy ještě nevybuchlá,” řekl Gaius. „Že ne, Frustillo?”

„Za mého života ne,” odpověděla stará kuchařka. „A nikdy jsem od nikoho neslyšela, že by Vesuv chrlil oheň. Ale severně od něj je malá sopka. Blízko Misena. Říká se o ní, že páchne jako zkažená vejce.”

„Vesuv může být nečinná sopka. to znamená spící sopka.” Mordechaj si popotahoval bradku. „Myslím, že vím, jak to zjistit! Gaie, máš Pliniovu Přírodovědu! Tam se určitě píše o sopkách.”

„V knihovně mám jednu kopii,” odpověděl Gaius.

Všichni utíkali do knihovny a Flaviin strýček vytáhl velký válcovitý obal na svitky nadepsaný Plinius.

„Rychle!” naléhala Flavia a netrpělivě poskakovala. „Myslím, že se o Vesuvu píše ve třetím svitku!”

Miriam jemně odstrčila Gaiovy nemotorné prsty stranou a rychle rozvázala šňůru. Pak společně sundali kožené víčko.

Aristo zatím popošel do zšeřelého kouta knihovny. Chodil s olejovou lampou podél zdí a prohlížel si kožené cedulky, které visely ze svitků.

Chvíli nebylo slyšet nic než šustění a praskání papyrových svitků, které Flavia s Miriam rozbalovaly na stole.

„Tady je něco o Vesuvu!” vykřikla konečně Flavia. Přelétla očima odstavec. „Ale Plinius neříká nic o tom, že by to měla být sopka.”

Aristo zatím vytáhl v temném koutě knihovny jeden svitek.

„Poslouchejte!” zavolal Jonatán. „V druhém svitku Plinius jmenuje některé sopky světa. Nezmiňuje se o Vesuvu, ale říká, že v Modeně je menší sopka, která vybuchuje každý rok o Vulkanáliích. Ato je teď!”

Gaius zavrtěl hlavou. „Modena je severně od Říma. Asi tak daleko, jako jsme my na jih.”

„Heuréka!” vykřikl Aristo ze svého kouta. „Našel jsem to!”

Přišel ke stolu, odložil lampu a rozvinul svitek.

„Diodorus ze Sicílie hovoří o podivném chování zvířat před několika staletími v oblasti, kde jsem se narodil - v Řecku. Zapomněl jsem podrobnosti, ale tady to je!

„Ve městě Hélice,” četl nahlas, „v korintském zálivu došlo k ničivému zemětřesení. Než propuklo, opustily město - k údivu všech obyvatel - nejrůznější druhy zvířat, jako například krysy, hadi a lasičky. Prchaly po stovkách.”

„Přesně jako dneska v noci,” připomněl Jonatán.

Aristo se na chvilku odmlčel a v rychlosti četl text dál. Pak zbledl.

„Co je?” Všichni ho dychtivě pozorovali.

„O pět dní později pohltilo celé město moře.”

Všichni dlouho mlčeli, dívali se jeden na druhého a uvažovali. Ticho přerušoval jen Scuto, který štěkal na dvoře.

„Musíme varovat lidi,” řekl Mordechaj, když se vzpamatoval. „Jsem to ale blázen. Pán se nás snažil varovat už několik dní, ale já jsem ta znamení neviděl.”

„Plinius taky ne,” řekla Flavia, „a je přitom ten největší přírodovědec na světě.”

„Uprchneme po zemi, nebo po moři?” zeptal se Aristo.

„Nejrychlejší způsob je vždycky moře,” řekl Mordechaj. „Ale my musíme utéct jakýmkoli způsobem.

Křídla zahradní branky se najednou rozlétla.

„Vulkán!” vykřikla Flavia.

„Clio!” zvolal Jonatán.

„Modestus,” řekla Nubia.

Svalnatý kovář a malá holčička stáli v bráně vedle sebe a osel strkal velkou hlavu mezi ně.

Lupus se rozběhl ke Clio a stydlivě se před ní zastavil. Clio byla celá ubrečená a špinavá v obličeji, ale usmála se na něj.

„Vulkáne, kde jsi byl?” zeptala se Flavia. „Všude jsme tě hledali.”

„Jel jsem na jih. Spali jsme s Modestem na pláži. Zrovna teď jsem se jel představit do vily Pomponiany, ale Tascius se se mnou odmítl setkat a Rectina tam nebyla. Cestou zpátky jsem potkal Clio.”

„Poslyš,” Mordechaj popošel ke kováři, ,jsme přesvědčení, že Vesuv brzy vybuchne. Musíme se od něj dostat, co nejdál to půjde.”

„Nejlepší způsob, jak uniknout, je pravděpodobně po moři,” dodal Gaius. „Clio, máš štěstí, že vaše rodina vlastní loď. Musíte všichni co nejdřív odplout.”

„Ale…”

„Musíte odjet - co nejdřív!” naléhal Mordechaj. „Všichni!”

„Ale my nemůžeme.” Clio měla oči plné slz. „Matka se včera v noci strašně pohádala s otcem. Vzala nás všechny a tři otroky a za svítání odjela do svojí vily. Já jsem seskočila z vozu a vrátila jsem se, abych zjistila, co se stalo, protože matka nám nic neřekla.” Clio už tekly slzy proudem. Lupus jí nabídl ušmudlaný kapesník.

„Clio,” řekl Mordechaj, „snaž se prosím tě uklidnit. Řekni nám, kde je vila tvé matky?”

„Přesně na druhé straně Herkulánea,” řekla Clio a vysmrkala se do Lupusova hadříku. „Dvě míle severně od Neapole.”

„U Jupiterových vousů!” zvolala Gaius. „To je zrovna pod horou!”

Už když mluvil, cítil, jak se pod ním chvěje země.

„Musíme ty pod horou varovat,” řekla Flavia vážným tónem strýčkovi.

Gaius si prohrábl prsty vlasy, stejně jak to dělával Flaviin otec, když byl rozčilený. „Pojedu hned do Pompejí a řeknu na úřadě, co jsme zjistili. Potom pojedu varovat lidi do Nucerie. Ale někdo bude muset zajet do Oplontis a Herkulánea a pak do Neapole.”

„Já pojedu,” řekl Vulkán bez zaváhání. „Možná to bude poslední příležitost vidět. matku.”

„Opravdu tam chceš jet?” zeptal se Mordechaj. „Může to být cesta smrti.”

„Smrti se nebojím,” řekl Vulkán statečně a polkl. „Vlastně jen trochu.”

„Vím, že umíš jezdit na oslovi, ale zvládneš i rychlého koně?” zeptal se Gaius.

Vulkán přikývl.

„Dobrá,” řekl Gaius. „Musíme okamžitě vyjet.”

„Pojedu také, jestli mě potřebujete,” nabídl se Aristo.

„Gaius se usmál. „Děkuji, Aristo, ale potřebuji, aby ses s Mordechajem postaral o členy mé domácnosti a dostal je do bezpečí. Řekni Xantovi, aby zapřáhl muly do vozu. Já s Vulkánem si vezmeme Celera a Audaxe.” Obrátil se na doktora.

„Mordechaji, umíte řídit vůz?”

„Ano, jistě.”

„Odvezete Miriam a děti do Stabie? Vezměte s sebou i Frustillu a Rufuse. Clio nechte cestou u nich. Aristo, mohl bys s Xantem odejít pěšky s ostatními otroky? Až všichni dorazíte do Stabie, nasedněte na loď a co nejdřív odsud odjeďte. Dám vám všechno zlato, které mám v truhlách.”

„Nemusíte do Stabie,” řekla Clio a popotáhla. „Naše loď je veliká, vejdete se na ni všichni. Otec vás odveze.”

„Jsi si tím jistá?”

Clio přikývla.

„Skvělé,” řekl Gaius. „Mordechaji, Aristo, dopravte všechny do vily Pomponiany a co nejdřív odplujte. Na nás nečekejte.” Miriam se najednou vrhla ke Gaiovi a objala ho. „Neodjížděj!

Zůstaň s námi!”

„Musím jet, má drahá,” řekl Gaius tiše a odhrnul jí z tváře černé kadeře. „Jak bys mě mohla ještě milovat, kdybych se nepokusil pomoct všem lidem, kterým hrozí nebezpečí?”

„Ale co když se mýlíte! Co když jsou to jen záchvěvy?”

„Pak se nic zlého nestane. Kromě toho, že se na nás možná bude někdo zlobit.”

„Ale, Gaie…”

„Pst!” zašeptal Gaius. „Čekal jsem na tebe celý život a nehodlám tě teď ztratit. Slibuji, že se vrátím.”

Když se objali, Aristo s Vulkánem se po sobě podívali.

„Dal jsem jí náramek,” svěřil se Vulkán. „Sám jsem ho vytepal.”

„A já jí dal vrabčáka,” řekl Aristo. „To znamená…” Vulkán se zamračil.

„To znamená, že on jí nedal nic,” dodal Aristo s povzdechem.

Za dvě hodiny po rozednění už ujížděli Gaius a Vulkán, aby varovali města pod Vesuvem před blížící se katastrofou.

Vulkán chtěl promluvit s městskými úředníky v Oplontis, v Herkuláneu a v Neapoli.

Gaius mířil do Pompejí a pak do Nucerie. Ferox, který se konečně zbavil nenáviděné boudy, vesele uháněl vedle svého pána. Snadno držel krok s cválajícími koňmi. Jakmile jezdci zmizeli Mordechajovi z očí, otočil se doktor na děti.

„Máte půl hodiny, abyste si sbalili věci. Vezměte jen tolik, kolik sami unesete. A pospěšte si. Cítím, že neštěstí se blíží.”

Flavia s Nubií zrovna dobalily, když uslyšely Mordechajův křik. Na okamžik ztuhly a dívaly se jedna na druhou. Ještě nikdy nezažily, že by v hněvu zvýšil hlas.

„Nemohl jsem ho zadržet, otče!” křičel Jonatán.

Děvčata vyběhla ze své ložnice do zahrady. Jonatán s otcem stáli naproti sobě.

„Ale proč jsi mi to hned neřekl?” když se Mordechaj zlobil, mluvil s výraznějším přízvukem.

„Přinutil mě, abych mu slíbil, že to hned neřeknu,” vysvětloval Jonatán zkroušeně.

„A Clio je s ním?”

„Ne, on je s ní. To ona trvala na tom, že pojedou. Řekl mi -tedy dal najevo - že jede s ní jen proto, aby ji ochránil.”

„Jsou to ty nejtvrdohlavější a nejvzdomější děti, jaké kdy kdo viděl!” rozčiloval se Mordechaj. „Jsou oba stejní!”

Všiml si, že ho Aristo i děvčata pozorují, jak se zlobí. „Lupus a Clio si vzali ne, oni ukradli jednoho koně. Clio vyrazila za Vulkánem, aby pomohla zachránit matku a sestry. Takový nerozum… Osmiletý Lupus bude chránit sedmiletou Clio. Dobrý bože!” Vzhlédl k nebi. „Co se zvrtne teď?”

Zahradní branka se otevřela a dovnitř se vpotácel Xantus. Byl celý od krve, pomlácený, šaty roztrhané.

„Otroci,” zachraptěl. „Snažil jsem se je zastavit, ale utekli. A vzali si muly i vůz.”

Lupus s Clio doufali, že doženou Vulkána cestou do Pompejí, ale nebyli na cestě sami. Mnoho dalších lidí mělo zřejmě neblahé tušení, že se blíží neštěstí. Neustálý proud lidí, který se pohyboval proti nim, znemožňoval rychlejší jízdu.

„Jeďte zpátky!” volalo na ně pár lidí z davu. „Bůh Vulkán nám právě řekl, že pod Vesuvem je kotel. A brzy vybuchne!”

„Aspoň víme, že jedeme po správné cestě,” řekla Clio přes rameno Lupusovi.

Lupus přitakal. Nebyl zvyklý jezdit na koni. Už teď ho bolel zadek, a to jeli sotva půl hodiny.

Z pompejského přístavu už polovina lodí odplula a na ty, které tu ještě kotvily, se snažily dostat spousty lidí. Zeny a děti ječely, muži se prali. Na chodníku před tavernou se žlutou stříškou byla zlověstná krvavá skvrna.

Když Lupus s Clio projížděli mezi přístavem a hradbami, viděli úředníka, jak stojí pod obloukem Mořské brány.

„Z rozkazu magistrátu neopouštějte město,” křičel. „Záchvěvy nejsou nebezpečné! Zůstaňte ve svých domovech, jinak vám je vyrabují! Vraťte se okamžitě do svých domovů!”

Několik lidí zaváhalo, když ho slyšeli, ale většina se na něj ani nepodívala a spěchala kolem něj z města ven.

„Myslel jsem, že jim Flaviin strýček o nebezpečí řekne,” divila se Clio.

Lupus zabručel ano.

„Pak nechápu, proč ten člověk v tóze říká lidem, aby neodcházeli.

Vila Pomponiana se na první pohled zdála opuštěná. Bylo před polednem, slunce pálilo, od zálivu pofukoval jen nepatrný vánek.

Jonatán se potil, když s Flavií pomáhal Mordechajovi sundat Xanta ze hřbetu oslíka Modesta. Pak ho vynesli po schodech do jídelny a položili ho na lehátko, zatímco Nubia odváděla osla do stájí. Správce statku měl zlomený kotník a žebra - to nebylo tak zlé, ale proražené plíce dělaly Mordechajovi starosti.

Aristo nesl Frustillu na zádech. Jen co ji sundal, hned se s Miriam vydala pro umyvadlo a vodu, aby Mordechaj mohl začít léčit Xanta.

„Najděte Tascia, jestli můžete,” řekl Mordechaj a podíval se na Jonatána s Flavií.

Děti přikývly a rozběhly do prázdných místností a na vnitřní nádvoří.

Nakonec Tascia našly v atriu, jak se sklání před domácí svatyní. Uslyšel je a zvedl hlavu z dlaní.

„Všichni mě opustili. Moje manželka, dcery, většina služebnictva. Nezbylo tu dokonce ani živé kuře, které bych obětoval bohům.”

„Musíme odsud,” řekl Jonatán. „Stane se něco hrozného. Myslíme, že Vesuv vybuchne. Flaviin strýc Gaius a Vulkán odjeli varovat lidi do měst.”

Tascius se na něj tupě díval a nereagoval.

„Vesuv je sopka,” řekla Flavia. „Vybuchne!”

„Kdy? Jak?”

„Brzo! Nevíme přesně kdy,” řekl Jonatán, „ale musíme odsud!”

„Jestli máte pravdu… u Jupitera! Moje žena a dcery jsou v Herkuláneu!”

„Nemohli bychom je zachránit na vaší lodi?” zeptala se Flavia.

Tascius zavrtěl hlavou. „Včera to ještě šlo, to foukalo z jihu, ale dneska ne. Dneska bychom ani nevypluli ze Stabie.”

Clio s Lupusem vjeli do rozpálených ulic Herkulánea skoro v poledne. Bylo to menší a hezčí město než Pompeje. Domy měly červené střechy a v zahradách rostly palmy. Teď však vypadalo mnohem zranitelnější, protože se nad ním tyčila obrovská hora. Zabírala polovinu oblohy.

„Ještě před rokem jsme tady žili,” řekla Clio a rozhlížela se kolem sebe. „Nikdy jsem tu nezažila takové ticho.”

Když jeli kolem taverny, volali na ně zevnitř dva opilci.

„Hej! Copak jste to neslyšeli? Bůh Vulkán šel okolo a říkal všem, aby utekli z města. A všichni mu uvěřili. Až na nás! A my si tu pijem víno zadarmo!”

„Hahá!” odfrkl jeho kumpán. „Vulkán teď asi brakuje jejich pokladnice!” Dopil pohár a vykročil z taverny. „Hm, pěknej kůň… Nechcete, abysme vám vod něj pomohli?” Kývl na kamaráda a vrávoravě se vydali k dětem.

Clio vyplázla na opilce jazyk a kopla patami. Unavená klisna se dala do klusu, proběhla celou ulicí a vydala se dál Neapolskou bránou.

Nubia k sobě pevně tiskla Nipura, a přesto se v jídelně vily Pomponiany celá třásla.

Bylo krátce po poledni. Stála vedle Flavie a společně sledovaly, jak se Mordechaj snaží zachránit život správce statku. Xantus začal najednou kašlat krev a zdálo se, že nemůže dýchat. Jeho obličej měl teď děsivě modrou barvu. Nubia viděla, jak se Mordechajovi perlí na čele pot. Ze všech sil se s Miriam snažil zastavit krvácení.

Ještě před chvílí se dusili poledním žárem. Teď byl vzduch kolem Nubie ledově studený. Znovu se zachvěla. Tenhle pocit už zažila.

Ten den, kdy obchodníci s otroky vypálili stan její rodiny a zabili otce. Cítila snad ve vzduchu smrt? Nebo něco horšího?

Podlaha se pod Nubií zatřásla, jako když Scuto neslyšně zavrčí. Země se zlobila, ale nikdo jiný si toho asi nevšiml. Nubia se ohlédla na Vesuv. A ztuhla. Z vrcholku hory stoupal obrovský bílý sloup. A protože stoupal v naprostém tichu, byl ještě děsivější.

Lupus dopadl na zem tak prudce, že mu to vyrazilo dech. Matně si uvědomoval přítomnost Clio vedle sebe a obrovskou klisnu nad sebou. Zvíře se vzepjalo na zadních a zakrylo slunce. Napadlo ho, že teď je klisna pod sebou rozmačká. Byl to strašlivý okamžik.

Kobyla však ze sebe vyrazila vyděšené zaržání, získala rovnováhu, dopadla zpátky na zem a vyrazila k jihu.

Lupus se pořád ještě nemohl nadechnout. Nakonec hlasitě vzlykl a zhluboka nabral dech. Cliino tělo zůstalo nehybně ležet a Lupus se zajíkl hrůzou.

Slyšel hrom a cítil, jak se pod ním chvěje zem. Pak uviděl to, co vyplašilo koně.

Z hory nad ním stoupal obrovský bílý sloup dýmu a popela. Vesuv soptil a on byl přímo u něj.

Hřmělo pořád dál. Dunění vycházelo přímo ze země. Na Lupuse začal dopadat drobný štěrk a maličké kousky pemzy.

Nedbal na bodavé krupičky, zatřásl Clio a poplácal ji po tvářích. Snažil se zavolat její jméno, ale z krku se ozvalo něco jako zvířecí zavrčení.

Ještě nikdy tak nepostrádal svůj jazyk. Teď by ho chtěl, strašně by ho chtěl mít, aby mohl proklít všechny bohy, co jich bylo.

Jenže neměl jazyk a nemohl klít, ani když Clio zemřela.

Jonatán uslyšel hřmění sopky chvilku po té, co viděl, jak jeho otec probodává Xanta.

Správce statku blouznil, volal bohy. Mordechaj vážným hlasem požádal Miriam, aby mu podala z pouzdra dlouhou jehlu. Sáhla do válcovitého koženého obalu a vyndala dlouhý ostrý nůž.

S hrůzou zírali na Xantův modrý obličej. Správce lapal po dechu. Mordechaj roztrhl tuniku zraněného muže, přiložil špičku jehly k hrudníku mezi dvě žebra a bodl. Když jehla probodla plíce umírajícího, ozval se zvuk, jako když uniká vzduch. Xantus zalapal po dechu a jeho hrudník se zvětšil. Začala se mu vracet barva do tváří.

„Díky bohu,” zašeptal Mordechaj. „Miriam, udělej obklad, abychom zastavili..

V tu chvíli k nim dorazilo hromové zahřmění. Všichni se ohlédli.

„Ach, bože,” vydechl Jonatán. „U Apolla,” řekl Aristo.

„Teď ne!” křikl Mordechaj. „Teď ne!”

Mohutný sloupec se zvedal nad jehlan Vesuvu, jeho bílá barva se odrážela od modré oblohy a teď začal nahoře jakoby rozkvétat.

Vršek bílého mraku se rozšířil, až se podobal obrovské borovici s plochou korunou.

Hora bouřila celou věčnost.

Lupus nesl Clio celou věčnost. Úlomky horké pemzy a štěrku se do něj strefovaly jako kroupy. Paže, nohy i obličej měl plné maličkých ran a spálenin.

Občas upadl a plakal, pak Clio zase zvedl a šel dál po prašné cestě mezi cypřišovými keři. Vypadaly jako plameny. Jestli bylo v posmrtném životě místo, kde měli trestat bezbožníky, pak to bylo určitě tady. Lupus věděl, že zklamal a nic lepšího si nezaslouží.

A tak ji nesl dál do vily, z níž se kouřilo, a k čekajícímu bohu, který stál a nevěřícně se na něj díval. Buh kovám, jenž dlí pod zemí ve tmě a v ohni, musí být jistě králem této říše. Proto Lupus předal tělo malé holčičky Vulkánoví.

Pak omdlel.

Tascius klopýtal ze schodu, pak se zastavil uprostřed zeleného trávníku a s rozpřaženýma rukama zíral na sopku.

„Bohové!” vykřikl. „Už to dál nesnesu. Na tom mám i já vinu. To Vulkán mě trestá. Je to Vulkánův hněv. Bohové mě zkoušeli a já jsem zklamal.” Tascius padl na kolena a začal si nehty drásat tváře.

Ostatní ho zděšeně pozorovali.

Mordechaj za chvíli přestal věnovat pozornost Xantovi a sestoupil po schodech do slunečního žáru. Pokusil se přimět Tascía, aby se postavil.

„Tascie,” řekl rázně, ,,jsi římský voják a velitel. Musíš se ujmout velení. Musíš dostat všechny lidi ze své domácnosti na loď a připravit se, abys mohl vyplout, jakmile se změní vítr.”

„Nemá to cenu!” Tascius ukázal na sopku. „Dopadl na mě Vulkánův hněv! Musím zemřít!” Popadl okraj své tuniky a roztrhl ji odshora dolů.

„Tite Tascie Pomponiane!” křičel Mordechaj a chytil Římana za zápěstí. „Jestli opravdu přišel čas, abys zemřel, ať je tvá smrt důstojná. Dej těmhle mladým lidem příklad.”

Oba muži se dlouho dívali navzájem do očí.

„Ano,” řekl Tascius nakonec, zhluboka se nadechl a několikrát přikývl. „Bohové mi možná vzali všechno, ale nemohou mi vzít mou důstojnost, pokud to sám nedopustím.” Starý voják se pomalu postavil. „Máš pravdu, doktore. Jdu hned připravit loď.”

Kdosi lil Lupusovi chladnou vodu do popáleného krku. Natekla mu do špatné dírky, takže se musel posadit a rozkašlal se.

Když popadl dech, otevřel oči. Vulkán stál nad ním a hned vedle něj Rectina. Dívali se na něj pohledem plným něhy a účasti. Jejich hnědé oči byly úplně stejné.

Jedna z Cliiných mladších sester - Urania - se držela Rectininy sukně. Thalia postávala poblíž, obličej měla celý oteklý a zrudlý pláčem. Lupus si uvědomoval rachot, hřmění i krupobití štěrku, který dopadal na střechu.

Rectina mu znovu nabídla pohár s vodou a Lupus ho naráz vypil.

„Jak jsi nás našel?” zeptal se Vulkán, když Lupus dopil. „Určitě tě vedl bůh.”

Lupus zavrčel a udělal to nej vulgárnější gesto, jaké znal. Bylo určené bohům, ale Vulkán couvl, jako by ho udeřil. Pak polkl.

„Prožil jsi strašlivě věci, Lupusi. A my všichni taky. Neboj se.”

Lupus chtěl vysvětlit, že se nebojí, ale že zuří. Jenže nemohl, a tak se položil na lehátko a zavřel oči. Dům kolem nich tak rachotil, jako by to byl vůz tažený koňmi.

Lupus ucítil na čele chladnou mořskou houbu a slyšel, jak na něj Rectina tiše mluví.

„Děkuji, žes mi přinesl mou malou Clio, Lupusi. Nejdřív jsme se lekli, že je mrtvá, ale pak na ni Vulkán položil dlaně a pomodlil se…”

Lupus okamžitě vyskočil, protáhl se mezi Rectinou a Vulkánem a horečně se rozhlížel. Stál uprostřed elegantního červeno-černého atria s židlemi, lehátky a přímým vstupem do zahrady, ale nic z toho teď zrovna nevnímal.

Teď viděl jen Clio ve špinavé oranžové tunice, jak sedí naproti němu na lehátku a chabě se na něj usmívá. Byla bledá a rozcuchaná, ale byla živá! Báječně živá!

„Loď je připravená k vyplutí,” řekl Tascius, když vystoupal po schodech od moře. „Je naložená, máme na ní dost vody i jídla.” Otřel si čelo hřbetem ruky.

„Většina mých otroků utekla. Zbylé jsem postavil na stráž k lodi. Za odměnu jsem jim slíbil cestu do bezpečí a svobodu.” Klesl na židli a otočil se k Vesuvu.

„Jestli je loď připravená, mohli bychom vyrazit?” zeptal se Jonatán a rozhlédl se po ostatních.

„Je nepříznivý vítr, řekl Tascius. „A ještě silnější než předtím.”

„Možná bychom mohli jít do stabijského přístavu a najmout si loď tam,” naléhal Jonatán.

„Ve Stabii jsou závislí na větru stejně jako my tady. Jediné lodě, které by mohly proplout, jsou malé veslice nebo veliké válečné lodě s mnoha vesly.”

„Nemůžeme jet vozem?” navrhla Flavia. Objímala Scuta, který kňučel, a snažila se ho uklidnit.

„Ten si vzala Rectina,” řekl Tascius. „Mám tu jen malý vozík a válečný vůz, ale ty nám nejsou k ničemu.”

„Tak bychom měli jít pěšky.” Jonatánovi se těžko dýchalo, ale nebylo to astmatem. Dusil ho strach.

„Lodí se dá za hodinu doplout lak daleko, kolik bychom ušli za dvanáct hodin,” řekl Tascius a dodal, „kdyby se změnil vítr.”

„Ale co když se vítr nezmění?” zeptal se Jonatán.

„Musíme to risknout.”

„Otče!” vykřikl Jonatán zoufale.

Mordechaj seděl na lehátku. Teď zvedl oči a podíval se na syna. „Promiň, Jonatáne, ale s tímhle mužem nemůžeme hýbat, a když ho tu necháme, zemře.”

„To my taky,” řekl Jonatán ponurým hlasem.

„Lupusi,” řekl Vulkán hlasitě, aby překřičel hřmění sopky. „Potřebujeme tvoji pomoc.”

Lupus se na něj podíval a kývl. Seděl vedle Clio a držel ji kolem ramen jako ochránce; pořád se ještě nevzpamatoval z toho, co se s ní stalo. Byl si jistý, že zemřela. A teď žila. Byla předtím jen v bezvědomí?

„Lupusi? Posloucháš mě? Dobrá. Na silnici na sever se zrovna sesula půda a zavalila ji. Plachetnici mojí matky někdo ukradl. Jsme uvězněni přímo u paty sopky. Moje matka má nápad. Je to naše jediná naděje na záchranu. Když se nám podaří vzkázat veliteli Pliniovi, aby pro nás poslal válečnou veslici, mohli bychom se na ní zachránit nejen my, ale i všichni ostatní, kteří tu uvízli jako my. Moje matka šla napsat zprávu pro Plinia.”

Lupus mávl pažema a nastavil dlaně vzhůru. Smysl byl jasný: „Jak můžu pomoct?”

„Rectina má dole na pobřeží uloženou malou veslici. Já můžu veslovat, ale nemůžu kvůli své noze běhat. Až doplujeme do Misena, bude muset někdo rychle donést vzkaz Pliniovi. Clio říkala, že jsi rychlý a statečný. A taky víš, jak Plinius vypadá.”

Sprška štěrku a pemzy zarachotila o střechu nad atriem.

„Chtěla jsem plout, ale říkají, že jsem moc zesláblá,” vysvětlovala Clio. „Ty popluješ, viď?”

Lupus bez zaváhání přikývl.

„Dobrá,” řekla Rectina, která právě vešla. Zavrávorala, protože země se pod nimi zachvěla. „Právě jsem dopsala vzkaz. Plinius mi neodmítne pomoc. Je to statečný muž.”

Podala Lupusovi balíček z voskovaného plátna veliký asi jako palec. Byl zavázaný koženými řemínky, ponořený do tekutého vosku a zapečetěný Rectininým pečetním prstenem se stočeným hadem štěstí.

„Až dorazíš do Misena, musíš co nejrychleji utíkat do velitelova domu. Stojí až úplně nahoře na kopci. U vchodu rostou tři obrovské topoly. Rozumíš mi, Lupusi? Vulkán bude veslovat a ty poběžíš.” Políbila ho na čelo. „Ať tě bohové ochrání.”

Ve vile Pomponianě se zatím všichni dívali přes záliv směrem k Vesuvu a modlili se, aby se vítr změnil. Oblak popela se však od Vesuvu dál roztahoval k jihu, takže bylo jasné, že modlitby nebyly zatím ještě vyslyšeny.

Zatímco se Mordechaj s Miriam starali o Xanta, aby dýchal, Tascius jim vyprávěl skutečný příběh Vulkánová narození.

„Poprvé jsem se s Pliniem setkal, když nás navštívil právě v tomhle domě,” spustil Tascius a nalil si pohár vína.

„Sloužil s mým otcem v Germanii. Při válečném tažení se sblížili. Plinius se hodně podobal mému otci. Skvělý učenec a zároveň muž činu. Já jsem byl dobrý voják, ale moc chytrý jsem nebyl. Můj otec vždycky doufal, že ze mě bude takový člověk jako Plinius.”

Odmlčel se a rozhlédl se po svých posluchačích. Jeho oči vypadaly pod mohutným srostlým obočím přísně a smutně.

„V životě jsem to ještě nikomu nevyprávěl. A podívejte se, komu to říkám teď. Židům, otrokům a dětem.” Beznadějně mávl rukou. „Nevadí. Brzy budu mrtvý.”

Upil vína.

„Když jsme se s Rectinou vzali, žila tady. S mými rodiči. Já jsem byl většinu času na válčených výpravách. V té době sem přijel Plinius, aby dokončil otcův životopis. Dneska je Plinius starý a tlustý jako já, ale tenkrát byl v plné síle.”

Tascius se odmlčel a zahleděl se do svého poháru, jako by se v temně rudé tekutině odrážela minulost.

„Byl jsem často pryč. Plinius byl pořád tady. S mým otcem.

A s Rectinou. Jednou jsem je přistihl, jak si spolu povídají a smějí se. Tenkrát jsem ji začal podezírat.

Za devět měsíců od té doby, co Plinius odjel a zase se zahrabal do svých zaprášených svitků, porodila Rectina syna. Syna, který se narodil se znamením božího nesouhlasu. S koňskou nohou.”

„Chcete říct…?” vyhrkla Flavia, ale pak, když jí došlo, co Tascius říká, zůstala stát s pusou dokořán.

„Ano,” přikývl Tascius. „Vulkán není můj syn. Je Pliniův!”

Lupus seděl naproti Vulkánoví v malé veslici, která směřovala přes Neapolský záliv. Obdivoval kováře, který vesloval už skoro hodinu. Zastavil se jen dvakrát: jednou, aby ze sebe shodil plášť, který ho měl chránit před padajícími kamínky a popelem, a podruhé, aby odhodil i tuniku. Teď seděl jenom v bederní roušce a svalnatý hrudník i paže se mu leskly potem. Vystouplé žíly na rukou pumpovaly krev do svalů, které se napínaly k prasknutí. Vulkán snad ani necítil bolest.

Jeho jemný obličej teď ztuhl v grimase. Byl zkrvavený a zčernalý stovkami drobných řezných ran a popálenin. Rty měl kovář rozpraskané a suché. Lupus věděl, že mu popel jistě sežehl vnitřek pusy tak jako jemu a že polknutí pro něj musí být utrpením.

Lupus si dal lok z cestovní láhve na vodu vyrobené z tykve, kterou dostal od Rectiny, a nabídl i kováři.

Vulkán zabíral s pusou otevřenou a odhalenými zuby a jen zavrtěl hlavou. Celé tělo, každá jeho buňka směřovala k cíli. A do Misena bylo ještě asi šest kilometrů.

„Ví Vulkán, že je Plinius jeho otec?” zeptala se Flavia.

„Jsem přesvědčený, že ne,” řekl Tascius a zavrtěl hlavou. „Pokud se ovšem nedostal do Herkulánea za Rectinou a ta mu to neřekla.”

Upíral pohled na modrou zátoku a sopku v pozadí. Sloup popela ve tvaru stromu už nebyl bílý, ale špinavě šedivý. Země se pořád ještě zachvívala.

„Podezíral jsem Rectinu, že čeká Pliniovo dítě. Když se narodilo, uviděl jsem koňskou nohu. Tehdy jsem si uvědomil, že nemůže být moje.” Dopil další pohár vína. „Dal jsem mu jméno Publius.” Tascius se dutě zasmál. „Po mém otci.”

„Řekl jste někdy své ženě, co si myslíte?” zeptal se Aristo. „Ne,” řekl Tascius a zavrtěl hlavou. „Nechtěl jsem ji ztratit. Miloval jsem ji. A později jsem ji nemohl obvinit, protože…” Tascius si znovu nalil neředěné víno.

T> V 1 1 V y ITT -| s O V V y 1 V 1

„Brzy všechno skončí. Tak vám můžu říct všechno. Zanedlouho po narození dítěte jsem ukončil vojenskou službu. Rozhodli jsme se, že se přestěhujeme do Rectininy vily v Herkuláneu. Vzal jsem s sebou jen dva otroky. Ostatní měli dorazit o den dva později se všemi našimi zavazadly. Byla to únavná cesta. Rectina si šla s dítětem odpočinout.

Ani nevím, jak se to stalo, ale nějak jsem se ocitl v Rectinině ložnici. Dítě leželo na lehátku vedle ní. Věděl jsem, že je pevně zabalené v plenkách. Zvedl jsem ho. Otevřelo oči. Mělo velké tmavé oči jako Rectina.

Donesl jsem ho k oknu. Bylo to nízké okno s železnými mřížemi. Vedlo do vinohradu. Položili jsem dítě na parapet a opřel jsem ho o mříže. Pak jsem šel ven.”

Tascius vstal a postavil se ke kolonádě, kde končil stín a začínalo sluncem rozpálené nádvoří. Stál zády k ostatním, ale slyšeli ho.

„Kdyby dítě zaplakalo, kdyby vydalo sebemenší zvuk. Ale bylo zticha. Zvenku jsem ho snadno stáhl mezi mřížemi dolů.

Osedlal jsem si koně. Dojel jsem do Pompejí a nechal jsem ho ve křoví u řeky. Nedaleko praly nějaké otrokyně prádlo. Když jsem odjížděl, dítě se rozplakalo. Věděl jsem, že ho najdou.” Tascius se na chvíli odmlčel, opřel si hlavu o chladný sloup. „Cestou zpátky jsem se zastavil u přítele v Herkuláneu. Pro případ, že by se někdo ptal, kde jsem byl. Dal jsem si u něj pohár vína. Když jsem se za soumraku vrátil, byl dům vzhůru

nohama. Rectina… myslel jsem, že bude ráda, že se dítěte zbavila. Ale ona se hrozně trápila. Nikdy jsem jí nechtěl ublížit.”

Od sopky zaznělo další zahřmění a vila se znovu otřásla. Tasciův pohár, který stál u okraje stolu, spadl a roztříštil se na mramorové podlaze. Tascius se ani neohlédl, ani nepohnul.

„Další den ráno jsem se rozjel do Pompejí. Prohledal jsem břehy řeky. Vyptával jsem se. Vylepil jsem plakáty se slíbenou odměnou. Potrestal jsem domácí otroky. Ale dítě zmizelo.

Myslel jsem, že kdyby Rectina měla další dítě, zapomněla by na to první. Ale žádné děti už nepřišly. Její klín se zavřel bolestí. Nebo mě tak možná trestali bohové.” Tascius se otočil a podíval se na ostatní.

„Když si Rectina vzala k sobě tu první sirotu, zase se rozveselila. Dovolil jsem jí, aby si dítě nechala. A nakonec ještě osm dalších. Viděli jste sami, jak jsem je miloval. A jak ony milovaly mě. Jsem dobrý otec.” Svaly v jeho obličeji se na chvíli uvolnily. Pak se zamračil a popošel k rozbitému poháru. Klekl si a začal sbírat hliněné střepy.

„Když se včera objevil na Vulkanáliích, Rectina omdlela. Přivezl jsem ji sem. Pak přišla k sobě a zoufale chtěla vědět, kde je. Řekl jsem jí, že nevím. Podívala se na mě a řekla: ,Byl to náš syn, ne, Tite?’ a já jsem řekl: ,Ne, nebyl to můj syn, byl to tvůj syn.’ Zeptala se mě, co tím myslím. Konečně jsem vyslovil to, co jsem jí ještě nikdy neřekl: ,Ten mrzák nikdy nebyl můj. Bylo to Pliniovo dítě.’ Podívala se na mě a myslím. Zřejmě si poprvé v životě uvědomila, co jsem tenkrát před lety udělal.”

Tascius se narovnal a zmáčkl si palec v místě, kde se zranil o ostrý úlomek poháru.

„Pak.” hlas se mu třásl, „pak se mě Rectina zeptala, kde je. Ať mi bozi odpustí. Řekl jsem., řekl jsem: ,Kdo? Plinius nebo tvůj syn?’”

Tascius se podíval na kapku krve na svém palci. „Dneska brzy ráno vzala dcery a opustila mě navždycky. Teď jsem úplně sám.”

Lupus s Vulkánem byli necelé tři kilometry od Misena a už jasně viděli přístav. V tu chvíli něco tak uhodilo Vulkána do hlavy, že padl na dno loďky.

Lupus si nejprve myslel, že je mrtvý. Přilezl k němu a přitlačil mu prst na krk, jak to viděl dělat Mordechaje. Po chvíli ucítil slabý, ale pravidelný puls.

Odsunul Vulkánový ruce a všiml si přitom, že je má celé od krve. Uder mu způsobil ošklivou ránu na čele. Lupus našel ještě kouřící kámen a potěžkal ho. Pořádný kus skály, tvrdší a větší než ty, které zatím kolem nich padaly. Vulkán musel dostat slušnou ránu. Kdyby kámen dopadl přímo seshora, určitě by ho zabil.

Lupus se rozkročil, aby se loďka přestala houpat a odhadoval vzdálenost do přístavu. Jeden a půl, možná dva kilometry. Mohl se pokusit veslovat, ale nejdřív by musel přesunout Vulkánovo veliké tělo a to by trvalo moc dlouho.

Rychlejší bude plavat. Stejnou vzdálenost uplaval před měsícem, jenže tenkrát byl ve formě a venku bylo krásně jasno.

Teď z oblohy padal popel a štěrk. Pořádné kusy hlíny s pemzou. Stejně veliké jako ten, který před chvíli skolil Vulkána. Lupus si sáhl na váček z voskovaného papíru, který mu visel kolem krku. Rectinin vzkaz pro Plinia. Věděl, že je to jediná naděje pro Clio a její sestry.

Strhl ze sebe tuniku, zhluboka se nadechl a skočil.

Lupus skoro vykřikl, když skočil do vody. Celé tělo měl poseté drobnými rankami, do kterých teď vnikla slaná voda. Strašně to pálilo. Měl pocit, jako by ho bodaly stovky jehel.

Věděl, že slaná voda je na povrchová zranění dobrá. Slyšel, jak doktor Mordechaj říkal jednomu pacientovi, který měl boláky na kůži, aby se koupal v moři.

Jenže tahle voda byla znečištěná vrstvou popela a kromě toho mu na záda neustále dopadaly sopečné kamínky.

Za chvíli ho začala zmáhat únava. Vstával před úsvitem, dvě hodiny jel na koni, pak nesl skoro kilometr Clio. Hrozně ho bolely ruce a měl pocit, že se nemůže pořádně nadechnout.

Na chvilku se zastavil a šlapal vodu. Asi půl kilometru před sebou viděl uměle postavený vlnolam a za ním stěžně. To znamenalo, že tam začíná námořní přístav. V dálce na kopci dokonce rozeznal obrysy tří topolů. To byl cíl jeho cesty, Pliniův dům.

Stovky, a možná i tisíce lidských životů závisely jen na něm. Nadechl se a vyrazil dál.

„No tak! Podej mi ruku, chlapče. No… vylez nahoru. U Herkula! Co se ti stalo? A cos dělal tam ve vodě mezi loděmi římské válečné flotily? Tohle je uzavřená oblast, víš? Sem smí jen vojáci a námořníci. Caie! Nemáš deku? Nebo starý plášť? Nebo něco jiného? Ano, to bude stačit. Tumáš, zabal se do toho, chlapče. Tak, je to lepší? Za normálních okolností bych tě musel nahlásit… Hej! Kam utíkáš? Vrať se, ly lasičko! To není tvůj plášť!”

Nubia popoběhla k jednomu sloupu v jídelně vily Pomponiany.

„Lodě! Vypadají jako pavouci!” vykřikla a ukazovala na záliv. Nipur vycítil, že je rozčilená, vyhrabal se zpod lehátka a rozštěkal se.

„Lodě?” zeptal se Tascius a zamračil se.

„Tamhle!” vykřikl Jonatán. „Vyplouvají tamhle za mysem. Válečné lodě! Jedna, dvě, tři, čtyři…”

„Bohové, ty máš ale zrak.” Tascius zamhouřil oči. „Ano. ano! Už je vidím. Vypadají jako římská válečná flotila!”

„Ty lodě jsou poháněné vesly, že?” zeptal se Aristo.

„Ano, vesly i plachtami.”

„Tak to můžou plout kamkoli, dokonce i proti větru.”

„Ale kam plují?” ptal se Jonatán.

„Nejspíš do Herkulánea,” řekl Tascius.

„To je vrchní velitel!” volala Flavia a začala poskakovat a tleskat rukama. „To je vrchní velitel Plinius! Vyslal římskou flotilu, aby zachránila lidi pod sopkou!”

„A taky nás,” zašeptal Jonatán. „Prosím tě, bože, taky nás.”

Lupus seděl na lehátku v otevřené kajutě válečné lodě. Měl na sobě velikou tuniku a usrkával horké víno oslazené medem. Štíhlá válečná loď letěla po hladině, řady vesel se rytmicky zvedaly a klesaly v rytmu veslařské písničky. Za nimi plul tucet podobných válečných lodí.

Velitel Plinius ležel vedle Lupuse a opíral se o jeden loket. V ruce držel Rectinin vzkaz. Už ho četl několikrát, ale teď si papyrus rozvinul znovu. Pliniův písař Frixus stál hned vedle něj s voskovou tabulkou a stylem v ruce.

„Píše mi, že je vyděšená, že jí a jejím dcerám hrozí velké nebezpečí, a prosí mě, abych je zachránil před strašlivým osudem.” Plinius přečetl vzkaz nahlas a pak se podíval na Lupuse. „Přišel jsi v pravou chvíli. Zrovna jsem se chystal vyplout s Frixem na mnohem menší lodi, abychom prozkoumali ten zajímavý úkaz. Neměl jsem tušení, že sopka znamená pro obyvatele takovou hrozbu.”

Když projeli kolem puteolského mysu, vzpomněl si Lupus na Vulkána, jak leží někde v lodi v bezvědomí. Vstal a rozhlížel se po hladině. Pak zabručel a ukázal napravo.

„Co je to? Co vidíš?”

Lupus začal před velitelem kulhat po palubě sem a tam, aby napodobil Vulkánovu chůzi.

„Zranil sis nohu, chlapče? Bolí tě?”

Lupus vehementně zavrtěl hlavou a vytrhl překvapenému písaři z rukou voskovou tabulku. Frixus vykřikl, ale Plinius pozvedl ruku. Pak oba sledovali, jak chlapec cosi píše do vosku.

Lupus se už přes měsíc učil s Aristem a zvládl abecedu a několik základních slov. Jméno Vulkán ještě nikdy nepsal, ale teď to zkusil. Vyslovoval si v duchu každé písmeno, tak jak ho to Aristo naučil. Pak podal tabulku Pliniovi. Bylo na ní úhledným hůlkovým písmem napsáno

VULKÁN

„Ano, chlapče. Jsi velmi bystrý! Jev, jehož jsme právě svědky, je samozřejmě ,vulkán’. Nikdy jsem si nemyslel, že Vesuv…”

Lupus vytrhl překvapenému Pliniovi tabulku z ruky a dopsal dvě slova. Pak ji Pliniovi znovu ukázal.

VULKÁN V LODI

A ukázal na moře.

„Tamhle!” vykřikl Frixus. „Něco tam vidím. Malá veslice! Určitě je v ní kovář Vulkán.”

Flavia pomohla Jonatánovi uvázat lněný ubrousek kolem spodní části obličeje. Namočili ho do vody, aby mu chránil ústa a aby se mu popel nedostával do plic.

Dotáhla poslední uzel a připojila se k Nubii, která stála mezi dvěma pilíři v jídelně. Pozorovaly, jak se římské válečné loďstvo pohybuje po zátoce jako nějaký hmyz, který leze po naleštěném stole z jadeitu.

Občas ucítily, jak se jim pod nohama chvěje země, a sledovaly rostoucí chochol z popela, který houstl nad Vesuvem. Vypadal jako strom a postupně měnil barvu. Vzduch byl čím dál hustší, takže nemohly na tu dálku rozeznat podrobnosti.

„Už dorazili na pobřeží?” zeptal se Aristo nedočkavě.

„Pavoučí lodě stát,” řekla tiše Nubia.

„Vystupují na břeh?” ptal se Tascius.

„Co dělají?” Jonatán si držel Pliniův sáček s bylinkami pod rouškou u nosu a Flavia si všimla, že nesípá.

„Nevím…” řekl Tascius a otřel si rukou pot z obličeje. „Možná je břeh zatarasený. Těžko říct. Zdá se, že se dneska stmívá nějak dřív.”

„Máte pravdu, opravdu je tma,” zamumlal Aristo.

„Podívejte se na slunce,” řekla Flavia. „Je rudé jako krev.”

„Slunce se změní v tmu a měsíc v krev na konci tohoto světa,” ozvalo se za nimi a všichni se ohlédli.

Mordechaj pomalu přetáhl lněnou plenu přes Xantův obličej. Pak se poklonil a odrecitoval modlitbu za zemřelé.

Lupus sledoval, jak Pliniovi námořníci zvedají Vulkána z veslice na válečnou loď a pokládají ho do kajuty na Pliniovo lehátko.

„Bohové, ten ale vypadá hrozně!” zasípal Plinius.

Kovářovy rány a spáleniny nebyly opláchnuté mořskou vodou tak jako Lupusovy. Jeho obličej i tělo vypadaly příšerně. Plinius nad ním dlouho stál a díval se na něj. Pak se obrátil na Lupuse.

„Vesloval od Rectininy vily? Celou cestu? To není možné!”

Lupus pokrčil rameny.

„A když ho pak omráčilo padající kamení, ty jsi zbytek cesty doplaval?”

Lupus přikývl a Plinius se zamračil. „Kdybych věřil v bohy…” Plinius zavrtěl hlavou a rozevřel svůj slunečník. „Pojď, Lupusi, jestli nejsi moc unavený, můžeš nám pomoct s pozorováním.”

Lupus byl vyčerpaný, ale šel s Pliniem a s jeho písařem na příď. Tam se všichni tři naklonili nad bronzový zobec lodě a dívali se na sopku. Veslaři za nimi zpívali svou rychlou píseň a vesla pravidelně stoupala a klesala.

Navíc jim pomáhal i vítr. Lupusovi se zdálo, že vedle řady cypřišů už rozeznává červenou střechu Rectininy vily. Stojí snad na přístavní hrázi nějaká postava? Nebo je to jen sloup? Těžko říct. Kvůli popelu nebylo dobře vidět.

V tu chvíli se musel změnit vítr, protože na slunečník zabubnovala sprška kamení a hořících úlomků.

„Fascinující,” zamumlal Plinius a obrátil se na písaře. „Frixe, zapiš toto: při příjezdu k pobřeží padá čím dál žhavější a hustší popel smíchaný s kousky pemzy a zčernalými. hm, kameny, které jsou opálené a popraskané působením ohně.” Plinius najednou dostal záchvat kašle.

Vtom se ozvala hlídka: „Mělčina a skály před námi, veliteli!”

Plinius se naklonil přes zábradlí a pak se okamžitě otočil k mužům.

„Stop!” zasípal, zvedl paži a vydal povel: „Zpětný chod, zpětný chod!” A zase se zhroutil v záchvatu kašle.

Veslaři hbitě obrátili vesla a zastavovali loď.

Lupus si všiml, že jeden z důstojníků rychle vytáhl na hlavní stěžeň vlajku, aby varoval ostatní lodě před nebezpečím.

„U Jupitera,” zamumlal Plinius, když záchvat polevil. „Pobřeží je zasypané sutí. Teď už se k nim nedostaneme!”

V tu chvíli dopadl tři metry od lodi hořící balvan velikosti mlýnského kamene. Loď se rozkývala a horká voda vystříkla až na palubu.

„Voda je horká, skoro se vaří!” zachraptěl Plinius. „Frixe, zapiš to!”

Písař neposlechl.

„Pane!” zakřičel. „Váš slunečník hoří! Honem!” Plinius rychle odhodil plápolající slunečník do vody a všichni tři se utíkali schovat pod stříšku otevřené kajuty. V tu chvíli na ně dopadla další sprcha žhavého štěrku. Jakmile byli pod střechou, Plinius se otočil a znovu si zkoumavě prohlížel pobřeží.

„Dopředu nemůžeme,” uvažoval Plinius nahlas. „K Rectině se nedostaneme.”

Za zády se mu ozvalo zasténání. Byl to Vulkán, který pořád ještě ležel na lehátku.

„Veliteli!” křičel kormidelník: „Musíme se okamžitě obrátit. Hora na nás chrlí obrovské kameny a pobřeží je úplně zatarasené. Jestli ta zůstaneme, přijdeme o celou flotilu. Musíme se vrátit!”

„Ne,” zasípal Plinius po chvíli. „Žádný ústup. Já nebudu ustupovat!” Zamyslel se a pak luskl prsty.

„Už vím, co uděláme! Pošleme ostatní lodě zpátky do Misena. Musejí se dostat do bezpečí. Nemůžu si dovolit ztratit celou římskou flotilu. A my poplujeme za Tasciem do Stabie. Možná se tam Rectina vrátila.”

Lupus popadl Plinia za ruku a zběsile vrtěl hlavou. Věděl, že na ně Rectina bude čekat ve vile.

„Ne! Už jsem se rozhodl,” oznámil Plinius a netrpělivě setřásl Lupusovu ruku. Obrátil se na kormidelníka a řekl: „Vítr máme v zádech, budeme mít skvělý čas. Nový rozkaz zní: směr Stabia. ,Odvážnému štěstí přeje.’” A pak poručil Frixovi:, A - ty to zapiš.”

„Hleďte!” vykřikla Nubia. „Pavoučí lodě jedou domů.”

„Opravdu?” vykřikl Tascius a promnul si oči hřbetem ruky. „U Jupitera! Ty oči mě ale pálí! Ani pořádně nevidím. To vypadá, jako když… Ale nikdo se přece nemohl nalodit, to by nestihli.”

„Nubia má pravdu,” řekl Jonatán zničeně. „Otáčejí se.”

„Aby to Jupiter spálil,” zaklel Tascius a odvrátil se.

„Radujte se!” vykřikla Nubia, která pořád ještě sledovala, co se děje v zátoce. „Jedna pavoučí loď pluje sem!”

Lupus stál na zádi Pliniovy velitelské lodě a díval se zpátky na Herkuláneum, které se ztrácelo v mlze plné popela. Přes hlavu a záda měl sice přetažený plášť, ale před hořícími úlomky kamení ho stěží ochránil. Lupus na to nedbal.

Upíral pohled na malou postavičku v oranžové tunice, která stála u moře, na konci stříbřitého olivového háje.

Popel ho pálil v očích, až mu tekly slzy, ale on nemrkl a neuhnul pohledem. Postavička byla stále menší a menší a pak už nebyla vůbec vidět.

Z dálky vypadala štíhlá válečná loď pěkně, ale když připlula blíž, bylo vidět, že je celá špinavá od sazí a na mnoha místech sežehnutá.

Flavia stála mezi Nubií a Jonatánem pod borovicemi nedaleko Tasciova soukromého přístaviště. Všichni tři kamarádi i jejich psi pozorovali, jak se vesla zvedají a klesají jako křídla ptáků a jak se nakonec noří do vody, aby loď zastavily. Válečné plavidlo jemně připlulo k přístavišti a zlehka se dotklo Tasciovy soukromé jachty.

Dva otroci, kteří měli za úkol hlídat Tasciovu loď, se také schovávali pod borovicemi. Teď vyběhli na krátké molo, chytili lana, která hodili Pliniovi námořníci, a pevně je uvázali k přístavním sloupům.

Zkalená voda se vzdouvala, vlny narážely na přístaviště, loď s nimi stoupala a klesala a bylo těžké vystoupit. Námořníci však nakonec přece dostali můstek na břeh. První člověk, který opustil loď, byl malý vyčerpaný kluk v obrovské tunice.

„Lupusi!” volala Flavia, Nubia i Jonatán a rozběhli se k němu, aby ho přivítali.

Dva námořníci vynesli Vulkána po mramorových schodech do Tasciovy jídelny. Kovář byl pořád ještě v bezvědomí, a tak ho i s nosítky zvedli a položili na lehátko. Miriam mu podložila hlavu černobílým hedvábným polštářem a Mordechaj mu začal omývat zranění na hlavě octem a olejem.

Lupus měl oči zarudlé pláčem i únavou. Pořádně se napil vody, vylezl si na druhé lehátko a okamžitě usnul.

Za chviličku už supěl nahoru po schodech velitel Plinius. Šel rovnou za Tasciem, který stál u lehátka a díval se kováře. „Je tady Rectina?” zeptal se Plinius. „Vrátila se z Herkulánea?” Tascius se na ně beze slova podíval.

„Poslala mi vzkaz, abych ji zachránil,” řekl Plinius, „ale my jsme se k ní prostě nemohli dostat. Je mi to líto, kamaráde. Doufal jsem…” odmlčel se, aby chytil dech a zároveň se rozhlédl kolem sebe.

„Flavie Gemino! Ty jsi tady! A Mordechaj ben Ezra taky. Výborně. Můžeš se podívat na moje námořníky, doktore. Většina z nich má otevřené rány a popáleniny.” Pak se otočil zpátky na Tascia.

„Můj milý Tite, můžeme ještě před večeří použít tvé skvělé lázně?”

„Lázně? Ty se chceš koupat?”

„Jestli proti tomu nic nenamítáš?”

„Zbylo mi tu jen pár otroků,” koktal Tascius. „Není, kdo by zatopil pod kotlem, aby se nahřála voda. Studená lázeň tu samozřejmě je.”

„Skvělé.” Plinius si otřel čelo. „Přesně to potřebuju, když je takhle horko a dusno. Frixe, vezmi s sebou stylus a tabulku. Budeme pokračovat v zápiscích. Nechce se ke mně někdo připojit?”

„Počkejte!” vykřikl Jonatán tlumeným hlasem, protože měl před pusou roušku. „Nemůžete si přeci jen tak odejít do lázně, jako by se nic nedělo. Tady chrlí sopka! Pět kilometrů od nás!”

„Copak jste nás nepřijel zachránit?” zeptala se Flavia.

„Neodvezete nás na pavoučí lodi?” řekla Nubia.

„Je mi líto, ale to nepřichází v úvahu,” zasípal velitel Plinius. „Už se stmívá. Moji muži i já se potřebujeme najíst a po večeři už bude tma. Navrhuji, abychom se všichni pořádně vyspali a zítra za úsvitu vyrazíme. Tady ve Stabii to není tak zlé. alespoň ve srovnání s Herkuláneem nebo s Pompejemi.”

Mrak, který se vznášel nad sopkou, měl rudou barvu a tvarem se podobal stromu. Jako zapadající slunce. Jonatán, Flavia a Nubia stáli a dívali se na něj.

„Kdybychom šli pěšky na jih po pobřežní silnici,” řekl Jonatán, „byli bychom teď už daleko.” Ubrousek mu při mluvení trochu překážel.

„Myslím, že slábne,” upozornila je Flavia.

„Cože?”

Flavia si zvedla svůj ubrousek, aby ji bylo slyšet. „Říkám, že sopka slábne. Už nehřmí tak hlasitě jako dřív.”

„Podlaha se tolik netřese,” řekla Nubia. I ona měla přes pusu přivázaný ubrousek.

„Asi jo.” Jonatán se ztěžka opřel o sloup. „Já bych si jen přál, abychom byli někde daleko odsud. Kéž bychom byli doma v Ostii.”

Flavia se snažila Jonatána povzbudit.

„Tos měl dobrý nápad s těmi ubrousky.”

K večeři v rychlosti snědli chleba umazaný od popela a trochu sýra a pak všichni následovali Jonatánova příkladu a uvázali si přes ústa navlhčené lněné ubrousky, aby nedýchali tolik jemného popela. I velitel Plinius, který byl ještě mokrý po koupeli, potvrdil, že mu rouška pomohla a že se mu dýchá mnohem líp. Jeho námořníci seděli na podlaze s uvázanými ubrousky a hráli kostky. Dokonce i Vulkánovi položili kousek lněné látky přes ústa. Ležel se zavřenýma očima a byl hrozně bledý. Na černých hedvábných polštářích jeho bledost ještě víc vynikla.

„To nemůže být dobré znamení,” řekl Jonatán, když se díval do jídelny.

Vodorovné paprsky zapadajícího slunce tvořily v kombinaci s jemným popelem husté rudé světlo, které naplnilo celou místnost.

„Vypadá to, jako by jídelna byla plná krve,” řekl Jonatán. „A všichni vypadají jako lupiči. Lupiči v místnosti plné krve. Nebo si zase jen vymýšlím?”

„Nevymýšlíš si,” řekla Flavia. „Opravdu všichni vypadají s těmi ubrousky jako lupiči.”

Flavia se rozhlédla. Se zájmem si prohlížela oči a obočí jednotlivých lidí. Nikdy dřív si nevšimla, jak bledé a rozcuchané obočí má Plinius nebo jak Miriamino krásné tmavé obočí pěkně zvýrazňuje její oči. Mordechaj a Jonatán měli pěkné obočí, zatímco Tasciovo a Vulkánovo obočí bylo těžké a srostlé uprostřed.

Flavia se najednou zprudka nadechla, protože udělala náhlý, překvapivý objev. Znovu se pořádně nadechla a otočila se na Plinia.

„Veliteli Plinie,” oslovila ho s tlukoucím srdcem, „proč jste nás vlastně požádal, abychom našli Vulkána?”

I když slunce ještě nezašlo, červené světlo v jídelně se změnilo v husté fialové šero. Jeden z Tasciových tří zbývajících sluhů, poďobaný mladík Gutta, začal rozsvěcovat olejové lampy ve vile a pochodně na zahradě.

„Proč jsem vás požádal, abyste nalezli Vulkána?” opakoval Plinius. „Proč myslíš?”

„Myslím, že jste věděl, že je to ztracený syn Rectiny, sousedky mého strýce. Asi jste doufal, že ho k ní dovedeme.”

„Jsi velmi bystrá, milá Flavie. Skoro jsi to uhodla. Nebyl jsem si jistý, že jde o Rectinina ztraceného syna, ale tušil jsem to.” Pliniovy černé oči se nad ubrouskem jasně blýskaly. „Když jsem ho poprvé uviděl, připadal mi povědomý. Za pár dní mi došlo, koho mi připomínal - Rectinu! Cítil jsem, že to musí být Rectinino a Tasciovo unesené dítě. Vrátil jsem se, abych se s ním znovu setkal, ale…”

„Ty lháři!” vykřikl Tascius. Znělo to tlumeně, protože i on měl roušku, ale bylo znát, že je rozzlobený.

„Cože?” velitel vykřikl.

„Vulkán přece není můj syn, že ne?” Tascius se postavil.

„Co tím myslíš?”

„Je tvůj!” Tascius se celý třásl hněvem.

„Nevím, o čem to mluvíš.” Plinius vypadal upřímně překvapený.

„Vím, že jste byli s Rectinou milenci! Tenhle mrzák je výsledek vaší zrady!”

Plinius vstal a stáhl si ubrousek z nosu a úst.

„Jak se opovažuješ říkat něco takového? Jak tě to vůbec napadlo?”

„Nestačilo ti, že jsi mi ukradl lásku mého otce. Musel sis vzít i lásku mojí ženy.”

Pliniův hněv vystřídalo opravdové zděšení. „Milý Tite,” řekl vážným tónem. „Velice se mýlíš. Cítím k Rectině hlubokou náklonnost, vážím si jí a doufám, že ona mě také, ale milenci jsme nikdy nebyli.”

„Lháři!” křičel Tascius, strhl si také roušku a hodil ji na podlahu. „Tenhle mrzák je tvůj syn, ne můj.” Tascius rázně přešel k Vulkánově lehátku a vykroutil mu botu ze znetvořené nohy. „Podívej se! Tady máš důkaz božího hněvu!”

Všichni si s hrůzou prohlíželi Vulkánovu zkroucenou nohu. Byla červená a kulatá jako zaťatá pěst. Miriam potlačila vzlyknutí a schovala si obličej do otcova pláště. Vulkán se pohnul a zasténal. Jeho dlouhé řasy se zachvěly.

Mordechaj popošel k lehátku. Z jeho temných očí čišel hněv. „Tohle nemůžeš v žádném případě považovat za důkaz, že to není tvůj syn.” Zvedl kovářovu botu a snažil se mu ji obout.

„Jenže on není můj. Není to můj syn!”

Flavia se obrátila na Tascia.

„Ale ano, je!” vykřikla. Copak nevidíte tu podobu? Podívejte se na jeho obočí! Možná má Rectinina ústa, nos a oči, ale vaše obočí!”

„Obočí!” odfrkl Tascius. „To je panečku důkaz, obočí!”

„Má pravdu, otče.” Vulkán otevřel oči. „Matka mi řekla pravdu. Jsem tvůj syn, tvůj jediný syn, kterého jsi unesl a opustil.”

Vrchní velitel Plinius se nevěřícně zadíval na Tascia. „Ty? To ty jsi ho unesl?” Tascius svěsil hlavu.

„Tys ho opustil, protože sis myslel, že je můj?” Tascius přikývl.

„Uvědomuješ si, cos udělal? Ty jsi opustil své vlastní dítě, žil jsi sedmnáct let ve lži a nakonec jsi dohnal svou ženu a dcery k tomu, aby odjely a pravděpodobně i zemřely.”

Tascius zvedl hlavu a hloupě se díval Plinia. Vypadal jako boxer, který dostal spoustu ran do hlavy.

„Rectina nikdy nemilovala nikoho jiného než tebe,” řekl Plinius rozhodným hlasem. „Byla ti vždycky věrná, tak jak má správná římská paní být.” Pokynul směrem k Vulkánovi.

„A tenhle mladý muž… Tite, poslouchej mě. To je jeden z nejstatečnějších mladých mužů, jakého jsem kdy poznal. Je to tvůj syn, Tite, tvoje vlastní krev. A ty bys na něj měl být pyšný. Tak pyšný, jako byl tvůj otec na tebe.”

Všichni se dívali, jak se Tascius pomalu obrací k Vulkánovi. Blikotavé světlo lamp nedosvítilo na jeho oči.

„Je to pravda? Ty jsi.”

Vulkán odvrátil hlavu a zavřel oči. Plakal. Ze severu zlověstně rachotil Vesuv.

Tascius udělal váhavý krok k lehátku. „Vulkáne?”

Šedovlasý voják se naklonil nad lehátko a vzal do dlaní potlučené ruce mladého kováře. Prohlížel si je, pak je jemně políbil a přitiskl si je na obličej. Ramena se mu zachvěla a brzy měl Vulkán ruce mokré od otcových slz.

Za chvíli si sundal z prstu pečetní prsten a zvedl ho tak, aby ho každý viděl.

„Veliký Jove!” spustil, ale zajíkl se a musel začít znovu. „Veliký Jove! Prohlašuji před všemi těmito svědky tohoto mladého muže za svého právoplatného syna a dědice.” Opatrně prsten vsunul na malíček Vulkánový levé ruky. „Všechno, co mám, je od této chvíle jeho, a nebude už nadále znám jako Vulkán, ale pod jménem, které dostal: Publius Tascius Pomponianus.”

„Na ,Publia’ si asi nezvyknu,” zašeptala Flavia Nubii a Jonatánovi. „Pro mě bude vždycky Vulkán.”

„To jo,” přitakal Jonatán a Nubia taky přikývla.

Slunce už dávno zapadlo, všude byla černočerná tma s výjimkou světlých ostrůvků, kde plály pochodně.

Velitel Plinius odešel do postele, ale nikdo jiný usnout nemohl. Nikdo nechtěl odejít od světla olejových lamp. Nikdo nechtěl být sám.

Gutta zametal z podlahy popel a někteří Pliniovi vojáci pořád ještě hráli u nízkého stolku kostky.

Tascius si přitáhl židli k synovu lehátku a dlouho si s ním tiše povídal. Otec každou chvíli zvedl pohár s ředěným vínem k synovým rtům a pomohl mu, aby se napil. A pak spolu i plakali. Později k sobě zavolali Mordechaje a Flavia zaslechla, jak diskutují o významu hádanky s oslem.

Váhavě se k nim vydala.

Vulkán se na ni podíval a usmál se.

„Ahoj, Flavie Gemino. Musím ti poděkovat.”

„Za co?” podivila se Flavia. „Nemyslela jsem na to, jak ti je. Měla jsem v hlavě pořád jen ten poklad.”

„To ti nevěřím,” usmál se kovář. „Myslím, že jsi člověk, který hledá pravdu. A tvoje touha po poznání mi pomohla najít rodiče: mou matku a…” polkl, „a mého otce.”

Tascius sevřel synovu ruku tak pevně, až mu zbělely klouby.

„Jak se ti můžu odvděčit?” zašeptal mladík.

„Povíš mi, co ta hádanka opravdu znamená? A co je to za poklad?”

Lupus se konečně probudil ze svého hlubokého spánku. I když bylo v jídelně horko a dusno, přetáhl si přes ramena lněnou přikrývku a šel si sednout na podlahu k Vulkánovu lehátku vedle Flavie, Jonatána a Nubie.

„Takže ty chceš znát význam hádanky a chceš vědět, co je to za poklad?” Mladý kovář se pokusil posadit, ale byl příliš slabý a padl zpátky do polštářů.

„Opatrně, Publie,” řekl Tascius a pohladil syna po rameni.

„Myslím, že jsem na něco přišla,” řekla Flavia. „Osel je heslo a znamená ,křesťané’, protože vzýváte osla.”

Všichni mlčeli. Pak najednou Jonatán vyjekl: „Cože?”

„Viděla jsem vás, jak ve stáji vzýváte osla,” vysvětlila Flavia.

„My nevzýváme osla!” vykřikl Jonatán. „Náš bůh je neviditelný.”

„Ach,” vydechla překvapeně Flavia.

„Ale mělas pravdu, že je to heslo,” řekl Vulkán. „Naše víra je zakázaná, a proto musíme být opatrní. Osel je jedno z klíčových slov, která nám ukazují jednotlivé stránky našeho boha.”

„Takže váš neviditelný bůh je trochu pastýř a trochu osel?”

„A je taky trochu jako delfín a kotva a orel a bojovník,” řekl Jonatán. „Já mám nejradši toho bojovníka.”

„Ale čím připomíná osla?”

„Zkus to říct ty,” vyzval Flavii Vulkán.

„Je jemný, trpělivý a pokorný?”

„Přesně tak.”

„A má velké uši a měkkou srst?” dodala odvážně Nubia.

Pak se zachichotala.

„Pánové! To byl první Nubiin vtip!” zakřičel Jonatán a bouchl malou Afričanku do zad.

Vulkán se taky usmál. „A taky každé písmeno slova OSEL -ASINE - má další, hlubší smysl. Když ta písmena promýšlíte, ukážou vám, jak jít po Cestě.”

„Po jaké cestě?”

„Po cestě k radosti a naplnění v tomto životě a do ráje v příštím životě.

„A to je poklad nad všechny poklady?” zeptala se Flavia. Vulkán přikývl.

„Takže to není opravdový poklad?” Nemohla si pomoct, ale byla zklamaná.

„Ale samozřejmě že je, Flavie!” řekl Vulkán. „Ty zrovna bys měla vědět, že největší poklad je někdy poznání. Vědět, jak se setkat s Bohem.” Podíval se na svého otce. „Vědět, jak odpustit. Vědět, jak najít radost ve světě bolesti a potom i ten největší poklad nad poklady. Věčný život. Ne v temném podsvětí, ale v zeleném ráji plném slunce a ve společnosti svých nejdražších. Jaký poklad může být cennější?”

Miriam, která seděla o kousek dál, začala tiše plakat. Vulkán se na ni znepokojeně podíval. „Má strach o strýčka Gaia,” vysvětlila Flavia. „Kde je?”

„Jel do Pompejí a Oplontis, aby varoval lidi před sopkou, pamatuješ?” řekla Flavia. „On se ještě nevrátil?” Flavia zavrtěla hlavou

„Už je tma,” řekl Nubia. „Miriam se tmy bojí.”

Vulkán přikývl a ještě dlouho se na Miriam díval.

„A ty si děláš starosti kvůli Clio, viď?” zeptal se Jonatán Lupuse.

Lupus přikývl.

Několik minut nikdo nepromluvil. Pak Nubia sáhla Lupusovi na prst, kde nosil prsten s vlčí hlavou, a zeptala se: „Dal vlčí prsten Clio?”

Lupus znovu přikývl.

Tygr najednou zakňučel a vylezl zpod lehátka, kde se schovával se Scutem a Nipurem. Došel ke schodům a zavětřil. Vzduch byl pořád ještě plný popela.

„Co se děje, kamaráde?” zeptal se Jonatán, vstal a šel za štěnětem. „Co tam vidíš?”

Ostatní se dívali do tmy směrem k sopce.

Pak to taky uviděli.

Z popelavé tmy se k nim přibližovaly dvě žluté planoucí oči - oči zraněného zvířete, v kterých se odrážely plameny pochodní.

Tygr vyštěkl a zavrtěl malým ocáskem, ale všichni ostatní ztuhli a čekali, jaké zvíře se vynoří.

„Ferox!” vykřikl Jonatán. „To je Ferox!”

Na druhé straně místnosti vykřikla Miriam a utíkala ke schodům, které sestupovaly do tmy. Pak zděšeně vyjekla.

Ferox byl zraněný a kapala z něj krev. Jedno ucho měl utržené a levou zadní nohu táhl za sebou. Kolem huby měl krvavou pěnu a namáhavě lapal po dechu. Podíval se na ně a zaskučel.

„Pane všemohoucí!” zašeptal Mordechaj a opatrně popošel k psovi, aby se podíval na jeho zranění. Ferox znovu zaskučel a chabě mávl ocasem. Když Mordechaj natáhl ruku, aby se dotkl zcuchané srsti na jeho hrudníku, pes tiše zavyl a couvl. Mordechaj se podíval na své prsty. Byly od krve.

„Tato zranění způsobil člověk, ne sopečný kámen,” řekl Mordechaj vážným tónem.

„Určitě bránil Gaia!” vykřikla Miriam. Sevřela otcovu ruku.

Ferox se otočil, jako by chtěl jít zpátky do tmy, ohlédl se a prosebně zakňučel.

„Ferox chce my za ním,” řekla Nubia Flavii a Jonatánovi.

„Já tam teda v žádném případě nejdu,” zamumlal Jonatán.

„Strýček Gaius možná tam venku,” hádala Nubia.

„Gaius?” ozvala se Miriam rozčileně. „Tam venku? Jdu za Feroxem! Seběhla rychle ze schodů na trávník pokrytý popelem a vykroutila jednu pochodeň z držáku. Pak se obrátila na ostatní. Obličej měla zahalený, jen oči jí byly vidět. Měkké žluté světlo pochodně se mihotalo v jejích lesklých černých kadeřích - vypadala jako nějaký krásný bandita.

„Jdu s tebou,” řekl Tascius. „Je čas, abych prokázal, že jsem alespoň z poloviny tak odvážný jako ty.”

„My jdeme taky!” nabídli se dva námořníci. S úžasem zírali na Miriam, a když vyrazila rozvířeným popelem na cestu, spěchali za ní.

Flavia a její kamarádi se na sebe podívali. Beze slova seběhli po schodech dolů, popadli pochodně a utíkali za ostatními do noci.

Jak spěchali za zraněným psem, viděli ve světle pochodní padající popel. Snášel se všude kolem nich jako teplý černý sníh a tlumil veškeré zvuky. Jen sopka hřměla pořád hlasitě.

Ferox kulhal s čenichem v popelu a táhl za sebou levou nohu. Občas se zastavil, tiše zakňučel a ujistil se, že jdou za ním. Nubia šeptala svým jazykem povzbuzující slova. Běželi za Feroxem přes celý trávník a potom otevřenou bránou ven na silnici.

Za chvíli uslyšeli hluk. Stáda zvířat se někam přesouvala, kola vozů hrkotala a v dálce uviděli světelné koule pochodní. Blížili se k pobřežní silnici. Postupoval po ní nepřetržitý proud uprchlíků, který směřoval na jih.

Gaiovo tělo našli u svatyně boha Merkura, která stála vedle silnice. Bylo už pokryté pěti centimetry popela. Ferox drcnul nosem do nehybného trupu svého pána a žalostně zaskučel. Miriam vykřikla a rozběhla se k tělu.

„Gaie! Gaie, miláčku. Promluv. Řekni, že žiješ!”

Stáhla mu z hlavy plášť. Gaius měl řezné rány na hlavě, rozbitý nos a krvácel z ošklivého zranění na lícní kosti. Jedno oko měl opuchlé a zavřené, ale na druhém se mu zatřáslo víčko a pak se otevřelo. Když se podíval na Miriam, zvedl se mu jeden koutek úst nahoru. Flavii to připadalo jako škleb.

Věděla však, že se Gaius usmívá.

„Nevím, jestli to ten věrný pes přežije,” řekl vážně Mordechaj. „Bodná rána v hrudníku zasáhla plíce. Má zlomenou nohu a pořádně ho ztloukli. A taky ho pokousali psi.”

„Ale ty ho musíš zachránit, otče,” plakala Miriam. „Zachránil Gaiovi život. Bez něj by byl mrtvý. Zasypal by ho popel!”

Byli už zase zpátky v Tasciově jídelně. Mordechaj klečel na dece prostřené na podlaze a vyšetřoval Feroxe. Jonatán otci pomáhal.

Flaviin strýc Gaius ležel hned vedle na lehátku. Snědl trochu chleba a sýra a napil se ředěného vína. Teď mu Miriam jemně omývala rány mořskou houbou namočenou v octě.

„Zachránil mi život…” Gaius měl oteklý ret. „Byli čtyři a s nimi veliký mastif. Chtěli koně. Ferox zabil mastifa a zranil dva muže. Druhé dva už nezvládl. Téměř mě zabili. Když si mysleli, že jsem mrtvý, vzali mi koně.” Vyčerpaně zavřel oči a Miriam mu položila svůj chladný prst na pohmožděná ústa.

„Ššš, můj milý, nemluv. Otec udělá všechno, co bude v jeho silách, aby ho zachránil.”

Když Mordechaj skončil s obvazováním Feroxových ran, vstal ze země. „Teď už se můžeme jen modlit.”

Ferox ležel na dece a ztěžka oddechoval. Nejprve se díval na doktora a potom na Gaia. Tiše kňučel.

„Ano,” řekl Mordechaj. „Žije. Zachránil jsi ho. Jsi hodný pes.” Jonatán se zatím sehnul, položil něco na deku a ustoupil. Tygr vrtěl ocáskem a očichával Feroxe. Potom štěně začalo velikému psovi olizovat obličej a nakonec se k němu stočilo do klubíčka. Ferox si položil hlavu, zhluboka si oddechnul a usnul.

Po půlnoci Vesuv vybuchl. Nikdo vlastně nespal - tedy s výjimkou Plinia, jehož chrápání slyšeli vždycky, když šli na latrínu. Všichni podřimovali v jídelně nebo si povídali a čekali na svítání.

Najednou celou místnost ozářil oranžový záblesk a za okamžik se dům zachvěl, když dorazila ohlušující zvuková vlna. Všichni se podívali na rostoucí ohnivý sloup, který pomalu stoupal z hory. V jeho světle uviděli, že je vršek Vesuvu úplně pryč.

„U Jupitera,” zamumlal Tascius. „Je to čím dál horší.”

Další záchvěv otřásl domem a Flavia přímo viděla, jak se sloupy zhouply do strany a zase zpátky. Některé lampy spadly na zem, roztříštily se a vylil se z nich vařící olej. Ohnivý had se vinul po podlaze, dolů ze schodů a pak zhasl.

Jonatán se vrávoravě vracel od latrín do jídelny.

„Pojďte, honem pojďte,” volal na ostatní. Jeho hlas zněl tlumeně, protože měl pořád ještě na obličeji uvázaný ubrousek. „Dveře od Pliniovy ložnice jsou zatarasené. Je tam uvězněný!

Mordechaj s Tasciem se rozběhli za Jonatánem a s nimi i tucet Pliniových námořníků. Flavia s Nubií nezůstaly pozadu.

Nikdo nezametl dvůr, a tak byl pokrytý vrstvou popela a úlomků pemzy. Flavia se do ní bořila skoro po kolena. Námořníci kleli a s námahou se prodírali šedivým popelem.

„Tuhne to,” řekl jeden z nich.

„Jako cement,” potvrdil jeho slova druhý.

Zkusili otevřít dřevěné dveře, ale ani se nehnuly.

„Musí být vyděšený!” vykřikla Flavia. „Určitě na nás volal celé hodiny!”

Jeden z námořníků přitiskl ucho na dveře a druhý si položil prst na ústa. Ani nemusel - už z dálky bylo slyšet Pliniovo chrápání. Přehlušilo dokonce i rachot sopky.

Námořníkům trvalo skoro půl hodiny, než odsekali ztvrdlý popel natolik, aby mohli pootevřít Pliniovy dveře. Ťukání vzbudilo Frixe, takže zabral zevnitř. Nakonec pomohl Pliniovi skrz úzkou škvíru na dvůr.

„Co mi chcete?” brblal podrážděně. „Proč jste mě vzbudili?”

„No, skoro nic, až na to, že hora teče jako z vosku, dům nám padá na hlavu a vás to málem pohřbilo zaživa,” zadrmolil Jonatán.

„Ty jsi necítil žádné otřesy?” křičel na něj Tascius. Pak pomohl příteli do jídelny. „A nevidíš ty plameny, co šlehají z Vesuvu?”

Plinius se zvědavě koukl mezi sloupy.

„To jsou jen ohně,” prohlásil za chvíli.

„Ohně?” opakoval udiveně Mordechaj.

„Ano,” zasípal Plinius. „Není divu, že kde co chytlo, když zbabělí venkovani v rychlosti opustili domovy a ani neuhasili ohniště.”

Obrovský záblesk osvětlil oblohu, takže na okamžik uviděli Vesuv bez špičky.

„A tohle?” namítl Aristo.

„Chytil prázdný dům. Od jiskry, která na něj seshora spadla. Není čeho se bát. Nechte mě, ať se můžu dospat, a vzbuďte mě za svítání.”

Následoval další výbuch a celá obloha na chvíli zrudla. V dálce zaslechli výkřiky.

„Vidíte?” mávl rukou Plinius. „Zbabělí venkovani. Říkám vám, jen žádné strachy. Jděte si lehnout…”

Vtom se celý dům jakoby zhoupl v základech. Někde blízko se ozvala obrovská rána a kdosi zaječel.

Dovnitř vběhl otrok Gutta. „Střecha lázní se zrovna probořila!”

„Je někdo zraněný?” zeptal se poplašeně Tascius. „Ne,” řekl otrok a omdlel.

„Musíme odsud, než na nás celý dům spadne,” řekl Mordechaj a přejel Guttovi pod nosem otevřenou lahvičkou.

„Ale máte tu přece nemocné a zraněné,” zasípal Plinius a ukazoval na Gaia a Vulkána. „Jak je odsud dostanete?”

„Je tu Vulkánův osel,” navrhla Flavia. „A vaši námořníci by mohli taky pomoct.”

„Tak dobrá,” řekl Plinius a zavrávoral, aby nespadl, protože domem zrovna otřást další záchvěv. „Snad bychom mohli sejít na pláž a zjistit, jestli by se nedalo odplout lodí.” Rozzlobeně se podíval na sopku a dodal: „Opravdu se zdá, že je to o něco horší.”

„Miriam, hoří ti vlasy!” zavřískla Flavia Gemina. Zrovna se vydali na cestu na pláž, když je zasypala sprška hořících úlomků a Miriam vzplály vlasy.

Než mohla zpanikařit nebo se někam rozběhnout, zahalil ji otec do svého pláště a oheň zdusil.

„Otče, to bolí,” vzlykala Miriam a Mordechaj ji vyvedl zase do schodů a zpátky do jídelny. Ostatní šli za nimi.

„Vidíte? Tam venku na vás čeká smrt,” říkal namáhavě Plinius a lapal po dechu. Tady nám bude mnohem líp.”

„Ne,” řekl Mordechaj. „Musíme jít, nebo přijdu o obě děti.” Kývl směrem k Jonatánovi. Ten byl úplně bledý a sotva dýchal. „Necítíte to? To je síra.”

„Vím, co uděláme,” zasípal Jonatán. „Polštáře! Přivážeme si… polštáře na hlavy. Ochrání nás před… padajícími kameny.”

Plinius se na něj chvíli díval a pak řekl: „Vy jste opravdu velice vynalézavé děti. Jestli nikdo nemá lepší nápad, navrhuji, abychom poslechli tady Jonatána.”

Scuto měl na hlavě přivázaný jeden hedvábný polštář, na zádech dva a takhle vymóděný vedl celou výpravu dolů na pláž.

Až dosud popel padal tiše jako černý sníh. Teď se z něj stal prudký déšť. Sopka rachotila mnohem silněji a zlostněji a z jejího jícnu šlehaly zlověstné blesky. I když popel tlumil všechny zvuky, bylo slyšet, jak v okolí pláčou ženy a děti a jak muži křičí.

Pomalu sestupovali tmou k Tasciovu přístavu s polštáři na hlavách a s mokrými ubrousky uvázanými přes nosy a ústa.

Flavia před sebou viděla linii pochodní. Bylo jich aspoň padesát. Čtyřicet Pluhových námořníků šlo v čele průvodu, za nimi vrchní velitel a Frixus. Gaius jel na oslovi, Miriam a Jonatán šli s ním, každý z jedné strany. Námořníci přisekali jídelní lehátka na dvoje nosítka. Teď na nich nesli Vulkána a Feroxe.

Nubia ukázala Jonatánovi, jak uvázat nosítko pro štěně. Udělala to tak, jak si u nich doma matky přivazují miminka. Za nimi klopýtala Flavia s Lupusem a Aristo, který sestupoval bokem, protože nesl na zádech starou Frustillu. Průvod uzavíral otrok Gutta.

Skoro všichni si nesli pochodeň nebo lampu. Přesto byla kolem nich větší tma, než jakou kdy Flavia zažila. Pochodně se vpředu po chvíli zpomalily a zastavily. Něco se tam dělo.

„Co je?” volala Flavia a upravila si polštář, protože na ni zrovna dopadla sprška štěrku.

„Moc rozbouřené,” opakoval Mordechaj, co slyšel od Plinia. „Moře je stále ještě moc rozbouřené. Nedá se vyplout. Musíme jít po pláži do Stabie.”

Flavia nebyla nikdy v životě tak unavená. Musela se soustředit i na pouhou chůzi, na to, aby pokládala jednu nohu před druhou. Modlila se ke Castorovi a Polluxovi, modlila se k bohu všech sopek Vulkánovi a už poněkolikáté se modlila i k pastýři. Modlila se, aby přežila ona i její přátelé.

Ještě před pár hodinami se cítila docela optimisticky. Zdálo se, že sopka přece jen nepřinese takovou zkázu, jak se obávali.

Teď byla naprosto zoufalá. Slunce už mělo dávno vyjít, ale byla tma tmoucí a veškeré její naděje zničil dusivý žár, tma a

v / t v 1 • 1 1 lvy 1 lvy 11 v ví v I I I 1 •

vyčerpání. Kéž by si byla zdřímla dřív, když měla čas. Ted ani nemohla udržet oči otevřené.

Uprchlíci udělali čelem vzad, takže Gutta s Flavií šli vpředu a vedli všechny ostatní po pláži, zatímco Plinius se ocitl se svými námořníky vzadu. Připadalo jim, že už jdou nekonečně dlouho.

Od sopky se ozval další příšerný rachot všichni se znaveně otočili, aby se podívali, jakou hrůzu si bohové zase vymysleli.

I když byli od Vesuvu dost daleko, viděli úplně jasně, co se stalo.

Ze všech hrůz, které na lidi sopka dosud seslala, byla tahle ta nejhorší.

Vypadalo to, jako když se nasype soda do vinného octa a začne pěnit a přetékat přes okraj skleničky. Přesně tak se teď přeléval ohnivý příval lávy ze sopečného trychtýře. Tohle už nebyl jemný déšť teplého popela ani pomalé odtékání lávy. Teď se valily vlny žlutého ohně a řítily se dolů rychlostí pádícího koně. Valící se plameny zapalovaly vzdálené domy, olivové háje a vinohrady a hnaly se dál.

Flavia uviděla řadu topolů, které vmžiku vzplály jako pochodně. Jako kdyby naráz vybuchly. Rostly ve vzdálenosti asi pěti kilometrů od lidí na pláži, ale ohnivá vlna už dorazila i sem.

„K zemi!” zařval Tascius velitelským hlasem. „Všichni lehnout na písek!”

Aristo nechal Frustillu sklouznout a přitlačil Flavii s Nubií k zemi. Flavii se svezl polštář z hlavy na stranu. Přitáhla si ho právě včas, zrovna když k nim dorazila žhavá vlna. Žár se skoro ani nedal snést. Vysál jí vzduch z plic. Prasklo jí v uších. A pak to polevilo.

Váhavě otevřela oči… a vykřikla.

Byla slepá.

Muži křičeli a hlasitě prosili bohy o slitování a o pomoc. Slepá Flavia slyšela, jak jeden Pliniův voják volá svou matku. Jiný pořád dokola opakoval: „Nechte mě umřít!”

Pak zablikal plamínek a osvítil Aristův obličej. V tu chvíli to byl ten nejkrásnější obličej na světě.

Flavii se tak ulevilo, že se rozplakala. Vidí! Není slepá! Poryv žhavého vzduchu uhasil všechny pochodně. Aristo měl u sebe sirnou tyčinku, kterou si znovu zapálil pochodeň.

Brzy si od něj připálili i všichni ostatní a rozhlédli se kolem sebe.

Někteří námořníci neposlechli okamžitě Tasciův rozkaz. Ohnivá vlna je srazila na zem, opálila jim obočí a ožehla jim tváře, jako kdyby se spálili na slunci.

„Jsme osm kilometrů od Vesuvu,” vydechl Aristo a zvedl Frustillu z písku. „Jaké to asi muselo být dole pod horou?”

„Anebo na moři,” dodal pochmurně Mordechaj. Oheň mu sežehl bradku a spálil vlasy, které mu předtím visely podél tváří. „Ještě štěstí, že jsme nakonec nemohli vyplout.”

„U Vesuvu to nemohl nikdo přežít,” řekla Flavia a hned se kousla do rtu, když viděla, jak se zatvářil Lupus. Tascius taky sklíčeně pozoroval horu. Jestli Rectina s dcerami zůstaly v Herkuláneu…

Když chtěli vyrazit dál na jih, Flavia najednou nemohla. Asi se jí někde zachytil plášť. Ale ne, Nubia ji zadržela. „Čekej,” řekla jí.

Flavia se unaveně ohlédla nejdřív na ni a pak dál za ni. Něco se stalo. Na pláži se shlukla skupinka lidí.

„Co je?” zachraptěla Flavia. „Co se děje?”

„Myslím, že ten starý pán,” řekla Nubia a ukazovala prstem. „Ten Plinius.”

Na pláži za nimi se shlukla skupinka lidí s několika pochodněmi.

„Pane, prosím.” Slyšely, jak Frixus vyčerpaně, ale naléhavě mluví na svého pána.

Flavia se otočila a klopýtala ke skupince. Neměla ani sílu požádat ostatní, aby na ně počkali.

Ohnivá vlna jako by pročistila vzduch. Flavii se zdálo, že se jí možná dýchá o něco líp. V třepotavém světle pochodní viděla skupinku docela jasně. Někdo rozprostřel na písek lodní plachtu, na které teď velitel Plinius seděl. Frixus klečel vedle něj a Flavia si všimla, že jeho hezký obličej je celý od sazí a bolestně stažený. Dělal si velké starosti o svého pána. Tři urostlí námořníci stáli nad svým velitelem se zapálenými pochodněmi. Nemohli dělat nic jiného než bezmocně přihlížet.

O kousek dál zapálila jiskra loď vytaženou na břeh. Jakmile dřevo chytlo, byla hned celá v plamenech. Alespoň kolem Plinia dobře viděli.

Flavia klesla na plachtu vedle Plinia a dotkla se jeho ramene. Starý muž zvedl hlavu a chabě se na ni usmál. S tmavým polštářem na hlavě vypadal skoro elegantně. Stáhl si ubrousek z obličeje a nadechoval ze sáčku s bylinami, který měl zavěšený na krku. Byl to podobný sáček, jaký od něj dostal Jonatán, aby se mu líp dýchalo.

Flavia najednou cítila, že se jí snad srdce rozskočí na tisíc kousků. Co zmůže malý váček s bylinami proti tomuhle peklu plném popela, ohně a dusivých plynů?

Plinius se pokusil lusknout prsty a Frixus s Flavií se k němu okamžitě sklonili.

„Co byste chtěl, pane?” zeptal se Frixus. Slzy mu v začouzeném obličeji vymyly světlé stružky.

„Voskovou tabulku a stylus?” zkusila štěstí Flavia.

Plinius se znovu chabě usmál a zavrtěl hlavou. Pohnul rty. Flavia i Frixus se naklonili ještě blíž. Flavia nerozuměla, ale Frixus pochopil.

„Vodu. Chce trochu studené vody..

Písař vstal a zoufale se rozhlížel kolem sebe.

„Vodu!” vykřikl. „Nemá někdo vodu?!”

Všichni zavrtěli hlavou. Skoro nikdo nepomyslel na to, aby s sebou vzal vodu. Teď by dali za trochu vody cokoli., jen aby si mohli z úst vypláchnout popel. Popel chutnal jako smrt. Flavia se zadívala Pliniovi do obličeje a najednou věděla, že on už svou smrt cítí. Frixus to věděl také.

„Vodu. Přineste mu prosím vodu!”

Z šera se vynořila malá postavička a klekla si vedle velitele. Byl to Gutta, malý poďobaný otrok z Tasciovy vily. Odzátkoval láhev z tykve a pramínkem lil veliteli do vyschlých úst vodu.

Plinius ho chytil za zápěstí a lačně pil. Nakonec kývl chlapci místo poděkování a schoulil se na plachtě do klubíčka. Zašeptal cosi sotva slyšitelným hlasem, ale tentokrát mu Flavia rozuměla. „Jen si trochu zdřímnu. Nic víc nepotřebuju. Jen si chvilku zdřímnu.”

Flavia najednou ucítila vzadu v ústech síru. Málem se z toho pozvracela. Věděla, že se z těch smrtících výparů musejí dostat pryč. Jinak zemřou.

„Síra!” křičel Tascius, který se vynořil ze tmy. „Musíme rychle pryč, než nás zadusí. Pojď, starý kamaráde.”

Frixus a Gutta pomohli veliteli na nohy. Plinius vstal a ztěžka se opřel o oba otroky. Polštář se mu svezl ke straně.

„Musíme jít, pane,” křičel Frixus. „Síra!”

Vzduch se na chvíli pročistil, jako by někdo odtáhl záclonu. Všichni teď Plinia jasně viděli, protože ho osvětlovaly červené a žluté plameny z hořící lodě.

Plinius se na ně upřeně díval a snažil se něco říct. Pak se zhroutil Frixovi a Guttovi do náruče jako hadrová panenka. Položili ho zpátky na plachtu.

Mordechaj k němu okamžitě přišel. Uvolnil mu oděv a přitiskl dva prsty ze strany na krk. Po chvíli přiblížil ucho k jeho ústům. Nakonec vzhlédl a pomalu zavrtěl hlavou.

Plinius byl mrtvý.

Pliniovo tělo zůstalo ležet na pláži.

Sirné výpary dusily všechny živé. Jonatán a Frustilla sotva dýchali. Jeden z velikých římských veslařů vzal starou kuchařku na záda a běžel s ní dopředu, druhý vzal Jonatána. Další námořníci svítili na cestu. Kdosi říkal, že mys už není daleko. Kdyby se dostali za něj, mohl by tam být čistší vzduch.

Jinou naději na přežití už neměli.

Flavia byla polomrtvá vyčerpáním, takže všechno, co následovalo, prožívala jako v mátohách. Vyšplhali se z pláže na pobřežní silnici, kde se jim líp šlo. Sirné výpary byly za mysem opravdu mnohem slabší a taky tam nepadalo tolik popela.

U malé zátoky stála taverna s půjčovnou loděk. Hodně lidí se schovalo právě tady, pod velkými cihelnými klenbami, kam se za normálních okolností ukládaly lodě. Naše skupinka si našla místo u zadní zdi a usadila se na srolované rybářské sítě. Flavia si matně uvědomovala přítomnost věrného oslíka Modesta, který u nich trpělivě stál. Pak kdosi uhasil všechny louče až na jednu a Flavia upadla do přerušovaného spánku.

Uběhla dlouhá doba, než s ní Nubia zatřásla a vzbudila ji. Majitel taverny obcházel uprchlíky a roznášel vodu. Svítil si na cestu malou olejovou lampou. Jinak byla kolem tma.

Flavia počkala, až se Nubia napije, pak si od ní vzala hliněný pohárek a pila. Voda byla chladná, šumivá a chutnala po zkažených vejcích, ale spláchla jí pachuť smrti z pusy.

Nezřetelně, jako ze snu slyšela Mordechaje, jak říká svou cizokrajnou latinou:

„Co stojí ta voda? Mám zlato.”

„Nic. Je zadarmo,” řekl hospodský.

„Ale proč?”

„Pán říká: když dáš třeba jen pohár studené vody, odměna bude tvá…”

Flavia se znovu ponořila do snů.

Zdálo se jí, že Rectinu a její dcery odnášejí straky do nebe.

Zdálo se jí o Pliniovi, jak odplouvá na voskové tabulce a místo plachty má papyrus. Ve snu se na ni otočil, vesele jí zamával a odplouval k modrému obzoru.

Zdálo se jí o Feroxovi a o tom, jak si hraje se Scutem a se štěňaty na sluníčku na jejich zahradě v Ostii.

Zdálo se jí o miminku, které mělo Miriaminy tmavé kadeřavé vlasy a Gaiovy hnědé oči.

A nakonec se jí zdálo o Vulkánovi. Stál u své výhně a svaly se mu leskly, jako by byl celý z bronzu. Vypadal šťastně. Rány i spáleniny se mu zahojily a obě nohy měl zdravé. Kul zbroj pro bojovníka Achillea, syna Thetidy. Pak Achilles - zlatý Achilles - vstoupil do temné kovárny. Vulkán mu předal zářivé brnění a Achilles si ho oblékl.

Achilles se obrátil a podíval se na Flavii, která se teď taky ocitla ve snu. Usmál se na ni. Najednou se celá jeho postava tak rozzářila, že se na něj nevydržela dál dívat. Přimhouřila oči, aby uviděla jeho obličej. Svítil ve svém brnění jako slunce. A pak viděla, že je to slunce.

Nekonečná noc skončila a nastal den.

„Pohleď!” ozvalo se tiše vedle ní. „Slunce.”

Flavia přikývla a sevřela Nubii.

Přežili výbuch sopky.