Scott O’Dell

Jasné ráno

Kapitola první

Na vysokých planinách nad naším kaňonem přišlo toho roku jaro brzy. Borovicové stromy setřásly pokrývky sněhu ze svých větví už v měsíci zvěře. Sníh tál pod teplými větry a u stromů se tvořila modrá voda, stékala po lukách a dolů do srázných roklí. Dál na sever, kde se kamenné stěny kaňonu sbíhaly tak blízko, že se jich člověk mohl dotknout rozpaženýma rukama, pramínky se stékaly a hnaly k jihu, okolo Pavoučí skály a Hory ztracené ovce, a nakonec velikým obloukem okolo naší vesnice.

Ten den, co přišla voda, se podobal zázraku.

Slyšela jsem ji přicházet už v noci, kdy jsem ležela a nespala. Nejdřív byla jako šepot, jako zvuk větru mezi suchými stvoly našeho kukuřičného pole. Potom zněla nějakou dobu jako dupot válečného tance. A pak se ozval řev, který otřásl zemí. Nemohla jsem se ani dočkat rozbřesku.

Když se na východě ukázalo první světlo, spěchala jsem ven podívat se na valící se řeku. Můj otec a matka i sestra Lapana už viděli raný příchod jara mnohokrát, proto zůstali spát.

Stála jsem sama v sadu, kde rostou broskvoně. Byl to zázrak. Včera tady nebylo vidět nic než holé stromy a široké plochy žlutého písku. Za jedinou noc se všechno změnilo. Stromy začaly rašit a písek ležel hluboko pod modrou proudící vodou.

Chtělo se mi zpívat. Chtěla jsem skákat a tančit radostí, ale stála jsem tiše a pozorovala řeku ubíhající mezi topoly, protože jsem věděla, že být až moc šťastná přináší neštěstí. Bohové neradi vidí, když člověk takhle okázale projevuje štěstí, a toho, kdo je neposlechne, potrestají. Potrestali mého bratra. Seslali na něho blesk, když se vracel domů z lovu. Zastřelil jelena šesteráka a zpíval si, protože to byl první šesterák, kterého někdo toho léta zastřelil. Blesk do něho udeřil a on zemřel.

Pomyslila jsem na bratra a zůstala jsem tiše stát. Nikdo by na mně nepoznal, co cítím. Ale měla jsem co dělat, abych se ovládla. Nebylo to pro mne snadné, protože teď když přišlo jaro, budu moci znovu vyhnat naše ovce dlouhou stezkou vzhůru na planinu.

Už jsem je tam jednou vyhnala, vloni, také toho dne, co přišla voda. Ale tenkrát jsem utrpěla nezdar. Teď jsem si na to jaro vzpomněla. Najednou mi ani nebylo zatěžko stát klidně a přemýšlet o tom.

Tenkrát vloni na jaře jsem stoupala po stezce a byla jsem šťastná, ovčí zvonečky zvonily a ovce, ještě bílé ve svém zimním kožiše, dychtivě spěchaly na jarní pastvu. Když jsme sešly ze stezky, bylo moc hezké, jak se rozeběhly po louce za první mladou travičkou, jako kdyby snad do té doby nedostaly žádné krmení.

Všecko bylo moc hezké, celé dopoledne i ještě kus odpoledne. Ale pak se přihnala bílá oblaka a ta po nějaké chvíli zčernala. To už jsem měla odejít z louky a zahnat stádo dolů po stezce domů. Právě to jsem měla udělat, jak ví každý dobrý pasák ovcí. Ale já jsem to provedla špatně. Otálela jsem, protože jsem si myslila, že se černé mraky rozejdou, anebo že když přijde bouřka, že se rychle přežene.

Jenže to nebyla žádná malá bouřka. Napřed jenom pršelo, a tak jsem sehnala stádo dohromady do osikového hájku, abych je ochránila před větrem, který se ochladil. Pak začalo sněžit.

Nikdy předtím jsem se nebála, nebo snad jen jednou. To bylo tenkrát, když jsem viděla obcházet našeho dědečka, který byl už dlouhou dobu po smrti. Bylo to v noci, podobné té z loňského jara, když padal sníh a foukal studený vítr. Vynořil se mezi stromy z padajícího sněhu a šel přímo ke mně a oslovil mě jménem.

To se stalo, když mi bylo deset let. Teď už mi bylo čtrnáct, tak bych se byla neměla bát, ale já jsem se bála. Myslila jsem na to, jak teplo by mi bylo u nás doma, v domě s tlustými hliněnými stěnami a tak malinkými dveřmi, že se jimi dalo prolézt jen po čtyřech. Ovcím bylo dobře pod ochranou osikových stromů. Ty by ve svých hustých vlněných kožiších nemrzly a ráno bych se pro ně mohla vrátit.

Nechala jsem je tam a sešla dolů po stezce. Dole v kaňonu nesněžilo. Prolezla jsem dveřmi. Můj otec, matka a sestra, rozesazení kolem ohně, na mne pohlédli – na mé zablácené nohy a mokré šaty a dlouhé vlasy pokryté sněhem. Poznali, že něco není v pořádku.

Lapana, moje sestra, řekla: „Viděli jsme, jak se nad planinou sbírá bouřka.“

Lapana byla jen o dva roky starší než já, ale mluvila, jako by byla starší o deset let.

„Myslili jsme, že dojdeš domů ještě před bouřkou,“ řekl otec.

„Kde jsou ovce?“ řekla matka.

Myslila na ovce, protože patřily jí. V kmeni, ke kterému patřím, u Navahů, patří ovce většinou ženám. Proto bylo správné, že pomyslila nejdřív na ovce.

„Jsou v bezpečí,“ řekla jsem.

„Kde?“ řekla Lapana.

„Poslouchám,“ řekla matka, „ale neslyším žádné ovčí zvonečky.“

Všem bylo jasné, že jsem ovce nechala na planině, i když nevěděli proč.

„Ovce jsou v osikovém háji,“ řekla jsem.

„Nechalas je tam, protože ses vyděsila,“ řekla Lapana. „Vyděsila tě bouřka.“

Matka už nic neřekla. Zdvihla se od ohně, našla dvě přikrývky, jednu si položila na ramena sama a druhou dala mně. Vyšla ven a já za ní. Přebrodily jsme potok a začaly šplhat po stezce. Na planině stále ještě padal sníh, ale ovce byly v bezpečí, schované hluboko v osikovém háji. Odhrabaly jsme na jednom místě sníh a usadily se vedle nich, zabalené do pokrývek. Byla to dlouhá noc, protože matka na mne za celou tu dobu nepromluvila ani slovo.

Nepromluvila, ani když přišlo ráno a my jsme hnaly stádo dolů po stezce a přes řeku až do ohrady ze spleteného proutí. Ani se už o té noci nikdy nezmínila, ale celý zbytek jara a celé léto a podzim mi nedovolila vyhnat stádo na planinu.

Teď přišlo nové jaro. Už jsem se nemohla dočkat, až se maminka probudí a budu se jí moci zeptat na ovce.

Kapitola druhá

Nemusela jsem čekat dlouho, a vůbec jsem mamince nemusila říkat, že přišlo další jaro a že bych chtěla vyvést ovce na planinu. Ani to, že jsem se už za tu dobu od posledního jara naučila, že pasák ovcí nikdy neopouští stádo, aby se postaralo samo o sebe, ať má třeba strach před bouřkou či divokou zvěří, či z jakéhokoli jiného důvodu. Když jsem se vrátila od řeky, čekala na mne u vrat ohrady.

„Tam na jih za osikovým hájem je tráva lepší,“ řekla. „Pořád je ještě vodnatá a tenká, ale ovcím bude chutnat po zimě, kdy dostávaly jen mesquitové lusky.“

Dala mi s sebou k obědu kus sušené zvěřiny a počkala, až vyženu ovce z ohrady a přes řeku. Když jsem se dostala až na stezku, zamávala mi.

Stezka vedoucí na pastviny je příkrá, zprvu vede lesnatou úžlabinou, ale pak se dlouho klikatí směrem vzhůru. Je to jediný výstup z kaňonu na vzdálenost dvou mil. Naši muži ho používají, kdykoli jdou na zvědy nebo na lov. Protože stezka je tak příkrá, je ji snadné hájit před bojovníky ze západu, kteří by chtěli náš kaňon napadnout.

Vystoupily jsme na planinu, když slunce stálo na obzoru na výšku kopí, dlouho předtím, než sem dorazila ostatní děvčata z naší vesnice, což mne potěšilo. Ovce už okusovaly krátkou trávu a můj pes seděl vedle a hlídal, když po stezce vystoupila Bílá laň se svým stádem.

Usmála jsem se a přivítala ji, protože to bylo moje právo, když jsem tady na planinu dorazila jako první. Obě jsme s úsměvem pozdravily Běžící pěnici, která přišla, teprve když ovce spásly většinu trávy na jižní louce.

Ale v poledne jsme všechny tři obědvaly společně, zatímco se naše stáda pásla.

„Už jste slyšely,“ řekla Běžící pěnice, „že dvojčata stůňou?“

„Ty stůňou pořád,“ řekla Bílá laň.

„Nemají v sobě žádnou sílu,“ řekla Běžící pěnice. „Bylo by nejlíp, kdyby se místo dvojčat narodilo jen jedno děcko. Nemají dost síly na to, aby si ji rozdělila mezi sebe.“

„Chtěla bys mít dvojčata, až budeš vdaná?“ zeptala se mne Bílá laň.

„Jakživ jsem na to nepomyslila,“ řekla jsem a nemluvila jsem pravdu.

„Nemyslí na nic jiného,“ řekla Běžící pěnice.

„Na to, aby měla dvojčata, je moc hubená,“ řekla Bílá laň.

„Je hubená, protože nic nejí,“ řekla Běžící pěnice.

Žertovaly se mnou. Nejsem hubená a sním toho spoustu. Moje sestra říká, že jím jako mužský. Ale takhle žertovat, to je u nás zvykem. Třeba jako když si včera opatřil otec nového koně. Vyskočil mu na hřbet a pyšně se projížděl, aby se předvedl, ale můj strýc se smál.

„Táhneš nohy po zemi,“ řekl. „Buď má tvůj kůň moc krátké nohy, anebo ty, drahý bratře, je máš moc dlouhé.“

Rádi takhle mezi sebou žertujeme, a proto mi nevadilo, co o mně kamarádky povídají. Přemýšlela jsem, jak jim to oplatit, ale než jsem to mohla říci, promluvila Běžící pěnice.

„Ovšem je možné, že se naše přítelkyně nikdy nevdá,“ řekla. „Kdo by taky chtěl dívku, která má ručičky jako dvě hůlky?“

„No,“ řekla Bílá laň, „nějaký chudák si ji třeba vezme. Když bude vidět, jak málo jí, pomyslí si, že na tom aspoň nesejde, jestli je chudý nebo ne.“

„Spíš pomyslí na to, že její matce patří mnoho ovcí,“ řekla Běžící pěnice.

„Ano, většina mladých mužů touží po tchyních, které mají mnoho ovcí,“ řekla Bílá laň.

„Ale já bych neřekla, že mezi ně patří i Vysoký hoch,“ řekla Běžící pěnice. „Anebo myslíš, že ano?“

Byla jsem zdravé děvče a uměla jsem dobře tkát, ale nebyla jsem tak hezká jako obě moje kamarádky. Mnoho lidí si myslelo, že rodiče Vysokého hocha si přáli, aby si mě vzal jedině proto, že moje matka měla mnoho ovcí.

„Nezáleží na tom, co si myslí jiní,“ řekla Bílá laň. „ Vysoký hoch si ji vezme jenom proto, že je hezká a poslušná.“

„A tak málo toho sní,“ řekla Běžící pěnice.

Moje ovce se pásly poblíž. Poslouchala jsem, jak okusují a chroupají dlouhou trávu. Vzhlédla jsem na oblohu, která byla modrá, a naslouchala vzdálenému zvuku plynoucí vody. Moje přítelkyně čekaly, co odpovím. Chtěly ode mne něco slyšet o Vysokém hochu, který ráno vyjede na západ s našimi bojovníky.

Bílá laň začala být už z mého mlčení netrpělivá. „Vysoký hoch je velmi statečný,“ řekla.

„Někdy až moc,“ řekla Běžící pěnice.

Popichovaly mne, abych se rozpovídala, ale já jsem pořád mlčela. Vstala jsem a chytila jednu svou ovci, která se zatoulala, a zahnala jsem ji zpět do stáda. Když jsem si zas sedla, kamarádky si něco šeptaly. Dělaly, jako když tam nejsem.

„V zemi Utů jsou dívky velmi krásné,“ řekla Bílá laň. „Slyšela jsem to od svého otce a bratrů, kteří tudy projížděli.“

„To je pravda,“ řekla Běžící pěnice. „Jednou jsem viděla jedno děvče odtamtud. Byla jsem tenkrát malá, ale pořád si to pamatuji.“

„Vysoký hoch si možná nějakou přiveze domů,“ řekla Bílá laň.

„To je možné,“ řekla Běžící pěnice.

Přitáhla jsem si kolena k tělu a položila na ně bradu a pozorovala pasoucí se stáda. Po chvilce jsem řekla Bílé lani: „Zatoulaly se ti tři ovce.“ Běžící pěnici jsem řekla: „Jedna z tvých ovcí žere jedovaté býlí.“ A hned jsem se cítila líp.

Kapitola třetí

Nazítří časně zrána odjeli naši mladí bojovníci do kraje na západ. Shromáždili se už v noci, sjeli se ze svých nedalekých domovů. Celou noc tančili, zpívali, tloukli do bubnů. Byl to hotový div, že měli ještě vůbec sílu vylézt do sedla, když se rozednilo. Ale když jsem vyšla rozdělat ranní oheň, seděli už na koních a byli připraveni vyrazit.

Bylo jich dvanáct. Tváře měli pomalované na červeno a ve vlasech šedá orlí péra. Jejich vůdce Vysoký hoch projížděl mezi nimi, aby se přesvědčil, že je všechno v pořádku. Pohlédla jsem na něho odspodu od ohniště, kde jsem rozhrabávala žhavý popel odvčera a přikládala na něj nové dříví. Zvedl se cedrový kouř a táhl se přes louku. Musel ho ucítit, ale nepodíval se na mne. Vypadal v šerém světle velmi vysoký.

Pomyslila jsem si, že si pro sebe vybral dobré jméno. Bylo lepší než to první – Říční chlapec –, které mu dal jeho otec. Nosil je teď už dvě jara a léto, ode dne, kdy u Duhové hory zabil hnědého medvěda. Donesl domů kůži a řekl, že ji ulovil Vysoký hoch, a přitom ukazoval na sebe. Potom mu tak říkali už všichni.

Jakmile dopadl první záblesk slunce na stěnu kaňonu, vyrazili muži z louky. Vysoký hoch rychle ujížděl na svém bílém koni v jejich čele. Neohlížel se kolem sebe, ani na ty, kdo se s bojovníky přišli rozloučit, ani na mne. Hleděl přímo před sebe, s bojovně zdviženou bradou a pevně sevřenými rty.

Moje matka sledovala, jak jel kolem, a pak řekla: „Doufám, že nezabije dalšího medvěda. To by si začal říkat Velmi vysoký hoch, a my bychom s ním měli hodně starostí.“

Matce se nelíbil, ale mně jeho namyšlené chování nevadilo. Docela bych mu přála, aby zabil druhého medvěda.

Bojovníci dojeli na konec louky a Vysoký hoch je vedl přes říční proud. Na břehu se na okamžik otočil a podíval se přes rameno zpátky a přitom zdvihl ruku.

Myslila jsem, že to asi patřilo mně, a tak jsem mu taky zamávala. Dívala jsem se za ním, dokud se mi neztratil z očí a dokud nezanikl dusot kopyt jeho koně.

Po snídani jsem vyhnala ovce na planinu. Bílá laň a Běžící pěnice tam už byly se svými stády. Když se ovce rozešly za pastvou, usadily

jsme se pod strom a povídaly si o bojovnících. Povídaly jsme a smály jsme se celé dopoledne. V poledne obě děvčata odešla zahnat své ovce trochu dál.

Vysoko nad hlavou po větru, který tady na planině nebylo ani poznat, klouzal orel a já jsem ho pozorovala, dokud mi nezmizel z očí. Mezi mé ovce se zatím přišlo pást stádečko antilop s bílými ocásky. Právě jsem je odháněla, když jsem uslyšela volání Běžící pěnice. Stála na převisu, vybíhajícím nad kaňon. Dvěma rychlými pohyby ruky ukazovala na něco dole pod sebou. Když jsem k ní běžela, zaslechla jsem výstřel z pušky.

Přiběhla jsem k okraji převisu, kde stála a nahlížela do kaňonu. Daleko pod námi jela podle řeky šňůra jezdců. Bylo jich deset. Nebyli to Indiáni. K sedlům měli zavěšeny dlouhé pušky a klobouky měli s širokou střechou, na jedné straně zvednutou. Byli to bílí vojáci, kteří sídlili na jih od našeho kaňonu na stanici Defiance. Poznala jsem je, protože vloni v létě jednou projížděli naším kaňonem.

„Co budeme dělat?“ ptala se Běžící pěnice. Byla vyděšená. „Schováme se?“

Taky jsem se bála, ale řekla jsem klidně: „Ne, zůstanem tady a budem dávat pozor.“

„Vloni v létě hrozili, že se vrátí a vypálí naši vesnici,“ řekla Běžící pěnice. „A teď se vrátili.“

„Vypálí naši vesnici, když nedodržíme mír, tak nám to řekli. A my jsme mír dodrželi.“

„Ale naši bojovníci se právě teď vydali na nájezd,“ řekla Běžící pěnice.

„Chtějí udělat nájezd na naše nepřátele, na Uty,“ řekla jsem. „To je něco jiného než udělat nájezd na bílé lidi.“

Pozorovaly jsme je a zatím první z vojáků už dorazil do vesnice. Seskočil z koně a šel k hoganu, kde bydlí Starý medvěd. Psi štěkali, ale jinak se ve vesnici neozval ani hlásek. Pak vyšel Starý medvěd z hoganu, pozdravil vojáka a vešli dovnitř. Ostatní vojáci seděli na koních a s puškami položenými v klíně čekali. Na hlavních pušek měli připevněny dlouhé, zřejmě ostré nože. Proto jsme jim také vždycky říkali Dlouhé nože.

Slunce se šplhalo vzhůru po obloze. Trvalo to dlouho, než Dlouhý nůž vyšel z hoganu. Dívaly jsme se, jak vyskočil na koně a všech deset, jeden za druhým, odjelo pryč z kaňonu. Teprve když byli daleko za kaňonem, když z nich bylo vidět jen malý obláček prachu, vyšli naši lidé ze svých domů.

Běžící pěnice řekla: „Chtěla bych jít dolů a dozvědět se, co řekl Dlouhý nůž Starému medvědovi.“

Chytila mne za paži. Ucukla jsem, protože jsem si vzpomněla na to, jak jsem opustila ovce, když přišla bouře.

„Jdi sama,“ řekla jsem. ,Já ti zatím pohlídám ovce, než se vrátíš.“

Rozběhla se přes louku a zmizela. Slyšela jsem chrastění kamenů, jak sestupovala po stezce. Její ovce se roztoulaly, a tak jsem je spolu se svým černým psem sehnala dohromady. Běžící pěnice se nevrátila dřív, než když už bylo načase hnát ovce domů. Po dlouhém šplhání nahoru sotva popadala dech a mluvit začala, teprve když jsme byly v půli sestupu. Musela jsem se jí dvakrát zeptat, co řekl Starý medvěd Dlouhému noži, než mi odpověděla.

„Zeptal se Starého medvěda,“ řekla, „kde jsou naši bojovníci. Starý medvěd mu pověděl, že odjeli na sever lovit v Severním kraji. A Dlouhý nůž řekl, že to je dobře, ale jestli nejsou na lovu a on se dozví, že jsou někde na nájezdu, vrátí se a spálí domy a zabije všechny lidi z vesnice. Zabije prý i ženy a děti, a dokonce i ovce a psy. To bylo to poslední, co řekl Starému medvědovi.“

„A co na to řekl Starý medvěd?“ ptala jsem se jí.

„Řekl, že zachová mír. Bude ho zachovávat, ledaže by naši vesnici napadli Utové nebo Španělé nebo jiní naši nepřátelé. To by pak bojoval, tak jako bojoval dřív, když k nám přišli rabovat.“

„Doufám, že Vysoký hoch není na nájezdu mezi Uty,“ řekla jsem.

„Anebo když je,“ řekla Bílá laň, „že se o tom vojáci nedozvědí.“

Došly jsme k řece a ovce se brodily na vzdálený břeh. Běžící pěnice mě najednou objala kolem pasu.

„Vysoký hoch je velice statečný, ale není žádný blázen,“ řekla. „Vrátí se v pořádku domů a nepřiveze s sebou žádnou dívku z kmene Ute. Uvidíš, že mám pravdu!“

Přitiskla mě k sobě a obě jsme šly přes řeku mlčky. Padal soumrak a ze všech hoganů se zvedal modrý dým. Zahnala jsem ovce do ohrady a zavřela za nimi vrátka a šla domů, a celou tu dobu jsem si zpívala.

Kapitola čtvrtá

V našem hoganu vládlo tu noc ticho. Ve všech hoganech naší vesnice bylo ticho. Visela nad námi hrozba Dlouhých nožů. Kdyby byli doma naši mladí bojovníci, to by se tu ozývalo hodně řečí a zpěvu a vyhrůžek Dlouhým nožům. Ale byly tu jen ženy a děti, které nemohly do ničeho mluvit, a staří mužové, kteří už poznali sílu bílého muže a báli se jí.

Večerní ohně brzy pohasly. Noc byla dlouhá a byla jsem ráda, když už nadešlo svítání. Za prvního ještě šedivého světla jsem otevřela vrátka a vyhnala ovce přes řeku a vzhůru po stezce. Jak cinkaly ovčí zvonky do tichého kaňonu, zpívala jsem si sama pro sebe písničky. Některé veselé, některé ne, ale všechny byly určeny uším bohů, kteří naslouchají.

Když jsem vyšla na náhorní planinu, obloha byla už po okrajích zlatá a nad mou hlavou růžová. Se svým černým psem jsem zahnala stádo kolem osikového hájku na místo, kde tráva ještě nebyla spasená.

Brzy přišla Běžící pěnice a obě stáda se pásla společně. Mé ovce se daly snadno poznat, protože byly označeny červenou barvou, červeným kroužkem na každém uchu. To odpoledne, když slunce začalo připalovat, napadlo mě, že si označím deset ovcí, které mi dala moje matka, tak že jim přimaluju ještě druhý kroužek na znamení, že jsou moje.

Běžící pěnice začala mluvit o vojácích. Poslouchala jsem ji, přikyvovala jsem a zdvořile přitakávala, ale celou tu dobu jsem myslila jen na své ovce. Bahnice, které mi matka dala, budou mít v létě jehňata. Až přijde další jaro, mohla bych vyhánět na planinu takových dvacet až třicet vlastních ovcí. Třicet ovcí! Z toho pomyšlení se mi štěstím zatočila hlava. Právě v tom okamžiku se mě Běžící pěnice zeptala, co říkal o vojácích můj otec, ale já jsem vyskočila a začala tančit. Nemohla jsem si pomoci při tom pomyšlení – třicet ovcí, které se pasou na louce, a každá má na uších dva červené kroužky!

Od severu se přihnaly mraky, ale byly to jarní mráčky, bílé jako ovčí vlna. V potůčku, který se vinul po planině, vyskakovali z vody skvrnití pstruzi. V osikovém hájku švitořily sojky a přilétli dva malí jestřábi s červenými ocásky a vznášeli se nad loukou.

Polekalo mě teprve štěkání mého černého psa. Žádná z ovcí se nezaběhla. Na louce vládl klid a mír. Neměl žádný důvod štěkat. Potom jsem těsně u osikového hájku uviděla dva dlouhé stíny.

Viděla jsem jejich stíny, dřív než jsem uviděla muže. Nebyli to vojáci, protože na kabátcích neměli lesklé knoflíky a bílou látku kolem krku. Jejich oblek byl ušit z jelenice, měli vysoké klobouky a stříbrné ostruhy a koně se stříbrnými ozdobami na postrojích. Byli to Španělé.

Vyskočila jsem. Jeli klusem a pár kroků přede mnou zastavili. Ten, který promluvil, měl měkký hlas a mnoho bílých zubů a dlouhé černé vlasy.

„To je krásný den,“ řekl, „ale my jsme zabloudili. Jak se co nejdřív dostaneme k Obilné hoře?“

Tehdy jsem znala málo španělsky, míň než teď, ale rozuměla jsem mu. Ukázala jsem na severozápad a řekla, že tam je stezka blízko kraje kaňonu a Obilná hora že je odtud dvě míle vzdušnou čárou.

Zatímco jsem tohle povídala, uviděla jsem něco, čeho jsem si měla všimnout dřív. Ten druhý Španěl držel otěže dvou koní, které vedl za sebou. Jejich sedla byla prázdná a mně bylo okamžitě jasné, že ti muži jsou otrokáři. Už po mnoho let přijíždějí do kraje Navahů a kradou dívky, aby je prodávali rodinám ve městě, které potřebují služky, jež by pro ně vařily a myly jim podlahy. Jedno z navažských děvčat uteklo a vrátilo se do kaňonu de Chelly a vyprávělo nám, co se jí stalo.

Muž s bílými zuby pohlédl směrem, kterým jsem ukazovala. Ale koutkem oka jsem viděla, jak se ke mně blíží druhý Španěl. Běžící pěnice vykřikla a prchala přes louku a přitom ještě jednou zaječela. Španěl, který se mne vyptával, ji chytil dávno předtím, než doběhla ke stezce dolů. Najednou jsem měla ústa ucpaná látkou a ruce za zády pevně svázané koženým řemenem.

Můj černý pes zuřivě pobíhal okolo, štěkal a chytal je za paty. Španěl, který měl zploštělou hlavu a žlutou jizvu na bradě, ho udeřil puškou a pes zůstal ležet. Pak nás vysadili na koně, které s sebou přivedli, a přivázali nám ruce k hrušce sedla.

„Neublížíme vám,“ řekl Španěl s bílými zuby. „Tam, kam přijdete, se vám bude líbit. Nepokoušejte se utéct.“

Jeli jsme podle planiny na jih. Když jsme míjeli ústí naší stezky, dívala jsem se, jestli nezahlédnu Bílou laň, jak stoupá nahoru se svým stádem a vidí nás. Nikoho jsem nezahlédla. Spustili jsme se Jitřní stezkou dolů do nížin a k večeru jsme dorazili k řece daleko pod naší vesnicí.

Kapitola pátá

Opustili jsme kaňon rychlým klusem a nezastavili jsme se, dokud se nezačaly prodlužovat stíny. Když nastala noc, odpočívali jsme na břehu potoka. Španělé rozdělali malý ohýnek a ohřívali si kukuřičné placky. Nabídli trochu jídla Běžící pěnici i mně, ale my jsme řekly, že nemáme hlad.

Po celou dobu, co jsme seděly na břehu, nespouštěli nás z očí. Ať dělali cokoli, každou chvíli se zastavovali a poslouchali, zda neuslyší zvuk kopyt. Nevěděli, že všichni naší mladí bojovníci jsou pryč na západě a ve vesnici zůstali jen starci.

Vzešel úzký srpek měsíce. Znovu jsme vyrazili a jeli jsme na jih do kraje, který jsem neznala, přes roztroušené borové lesíky a pahorky porostlé vysokou trávou. Běžící pěnice a já jsme jely těsně vedle sebe, čas od času jsme se braly za ruce, abychom si dodaly odvahu. Zprvu jsme byly příliš vyděšené, než abychom mohly mluvit, ale jak pokračovala noc, začínaly jsme plánovat, jak bychom Španělům uprchly. Jeli před námi, a kdykoli mezi sebou hovořili, mohly jsme si něco pošeptat.

„Jednou budou musit taky spát,“ řekla Běžící pěnice, „a to budeme moci utéct.“

„Jestli svážou koním nohy,“ řekla jsem, „můžeme utíkat pěšky.“

„Pěšky to je vůbec lepší,“ zašeptala Běžící pěnice. „Bez koní se snáz schováme.“

„Musíme utéct při první příležitosti, která se nám naskytne,“ řekla jsem.

„Co nejdřív,“ zašeptala Běžící pěnice. „Když to půjde, hned k ránu.“

Když zašel měsíc a bylo příliš tma na další cestu, Španělé znovu zastavili. Myslely jsme si, že nadešla naše chvíle pro útěk, ale oni, dřív než se uložili k spánku, spoutali Běžící pěnici i mne koženými opratěmi, přičemž nám svázali ruce a nohy tak, že jsme nemohly ani stát, ani lézt, dokonce jsme se sotva mohly pohnout.

Španělé spali, dokud slunce nestálo vysoko. Nabídli nám vodu, kterou jsme vypily, a studené kukuřičné placky. Muži se zploštělou hlavou se nelíbilo, že je nechceme jíst, a hrozil nám holí. Ale stejně jsme nejedly.

Cestovali jsme až do soumraku a pak čekali, až vyjde měsíc, a znovu vyrazili ještě hlouběji na jih po nezřetelné stezce otevřeným krajem. Právě když měsíc zašel, uslyšela jsem za námi jakýsi zvuk. Rychle jsem se ohlédla přes rameno. Na nízkém svahu, který jsme před chvilkou zdolali, jsem uviděla něco, co bylo určitě Vlk, navažský Vlk.

Běžící pěnice to uviděla taky, ale nic neříkala. Měly jsme příliš velký strach, než abychom mluvily, protože tihle Vlci bývají někdy čarodějní. Jsou to lidské bytosti, které se převlékají za vlky a snaží se člověku ublížit. Byla jsem od něho už příliš daleko, takže jsem nemohla vidět jeho dlouhé drápy a ostré tesáky.

Brzy poté, co měsíc zapadl, zastavili jsme a utábořili se. Ani já, ani Běžící pěnice jsme už Vlka neviděly, ačkoli jsme zůstaly vzhůru, ohlížely se po něm a poslouchaly.

Kapitola šestá

Jeli jsme na jih celá tři slunce. Vím, že to bylo na jih, protože Severku jsme měli za zády. Cestovali jsme v noci a ve dne spali, vždycky opodál cesty. Přes den, než šli spát, svázali Španělé Běžící pěnici a mne dohromady. V noci nás nechali jet volně, ale neměly jsme možnost utéci, a tak jsme se o to ani nepokoušely.

Za rozbřesku, když slunce vycházelo počtvrté, seděl pod stromem, kde jsme ležely s Běžící pěnicí, můj černý pes. Byla jsem radostí bez sebe, když jsem ho viděla, protože jsem si už myslila, že je po něm. A taky by byl nikdy neopustil ovce, a tak jsem věděla, že na planinu přišla matka a zahnala stádo domů.

Když se vzbudil Španěl s ploskou hlavou a uviděl tam pod stromem černého psa, chtěl ho zastřelit. Ale druhý Španěl ho přinutil odložit pušku.

„Tihle Navahové mají své psy rádi,“ řekl. „A za šťastná děvčata se platí víc než za nešťastná. To už jsem se naučil a nepotřebuju se to učit znovu.“

Čtvrtou noc, když nám měsíc stál nad hlavou, uviděla jsem v dálce nezřetelná světla a brzy jsme dorazili do místa, kde žili bílí lidé. Byla tam široká ulice, mnoho domů podél ní a mnoho stromů stojících v řadě.

„Můj dědeček se do tohohle místa jednou dostal,“ zašeptala mi Běžící pěnice. „Myslím, že to bylo tohle místo. Říkal, že tam viděl víc domů, než má pes blech. Stály blízko u sebe a každý byl namalovaný jinou barvou a před nimi stály stromy. Nějak tomu místu říkal, ale to jsem zapomněla.“

Oba Španělé zastavili na okraji města, rozvázali nás a řekli nám, abychom sesedly z koní. Zavedli nás k chatrči mezi stromy a zaklepali na dveře. Přišla nějaká stařena, v kostnaté ruce držela svíci. Druhou rukou mne popadla a vtáhla dovnitř. Potom takhle vtáhla i Běžící pěnici. Pak ti dva Španělé odjeli.

Ta stará žena patřila ke kmenu Jicarilla Apačů a nerozuměla tomu, co říkáme. Apačové a Navahové byli kdysi pokrevní bratři, ale ona jen vrtěla hlavou a neodpovídala. V prostředku chaty hořel oheň pod hrncem husté masové kaše. Z hrnce stoupala pára a mě udeřil do nosu silný zápach.

„To je psí maso,“ řekla jsem Běžící pěnici.

„Ano, psí maso, a ještě staré,“ řekla.

Žena nám začala nakládat jídlo do dvou misek. Gesty rukou jsem jí řekla, že už jsme jedly a že nemáme hlad. Ani jsem se jí nepokoušela říci, že moji lidé, Navahové, nikdy nejedí pokrmy z psího masa.

Stařena natáhla na podlahu pokrývku, na které jsme měly spát my dvě. Pak si roztáhla pokrývku sama pro sebe a položila se před dveře tak, abychom je nemohly otevřít. Byla jsem unavená, ale nemohla jsem spát. Svého černého psa jsem k sobě přitáhla, aby spal vedle mne. Viděla jsem, jak se po něm stařena koukala, a měla jsem strach, že když usnu, zabije ho, aby si ho uvařila.

Druhý den časně ráno se vrátil Španěl s bílými zuby. Dal stařeně stříbrnou minci a ta si ji schovala do úst. Pak mi pokynul, abych šla za ním. Běžící pěnice se mě držela, dokud nás Španěl od sebe neodtrhl. Nevěděla jsem, co jí mám říci. Vyšla jsem z chatrče, Španěl nasedl na koně a já jsem šla za ním, s černým psem po boku.

Když jsme vyšli z chatrče, vykulhala za námi stařena, hodila psovi kolem krku řemen a snažila se ho odtáhnout zpátky.

Španěl se se svým koněm otočil. „Nech toho psa na pokoji,“ řekl. „Přivedu ti jiného, tučnějšího.“

Stará žena uposlechla a my tři jsme ji opustili a šli ulicí.

Kolem dokola nikdo nebyl. Když jsme byli skoro na konci ulice, uviděla jsem nějaké děvče, jak před jednou bránou zametá zem. Byla to Indiánka a na tvářích měla znamení kmene Nez Percé. Vzhlédla na mne, ale nepřestala dál zametat. Byl to krátký pohled, ale něco v něm mne poděsilo. Jako kdyby říkal: „Utíkej, utíkej, i kdyby tě měli zabít. Je pořád lepší umřít tady na ulici.“

Kapitola sedmá

U posledního domu v ulici uvázal Španěl koně ke stromu a zatáhl za provaz visící nad železnými vraty. V dálce zazvonily zvonky a přiběhlo nějaké indiánské děvče a pustilo nás dovnitř. K jakému kmeni příslušelo, to jsem neuměla odhadnout, ale usmívala se a vypadala šťastnější než ta dívka z kmene Nez Percé.

Za zdí bylo veliké prostranství, kde kvetlo mnoho pestrých květin. Mezi nimi vedla cesta, po které jsme šli, a ta nás dovedla do veliké kuchyně v zadní části domu. Na stropních trámech tam visely šňůry paprik, červených i zelených, a pletence bílé cibule. Na kamnech bublaly ve dvou velkých hrncích fazole.

„Máš hlad?“ zeptalo se mě děvče v jazyku našeho kmene Navaho.

„Ne,“ řekla jsem, i když jsem za posledních pět dní sotva jedla. Byla jsem k ní hrubá a ani jsem jí nepoděkovala.

Po chvilce přišla do kuchyně mladá žena. Měla černé botky a červenou sametovou sukni s bílou blůzou. Oči měla modré a její vlasy měly barvu kukuřičných vousů, když začíná kukuřice v létě zrát. K mému překvapení mě oslovila jazykem Navahů; chtěla na mně, abych se prošla po kuchyni.

Boty jsem měla pokryté blátem a i moje nohavice byly po dlouhé jízdě zašpiněné. Nechtěla jsem se projít po kuchyni. Ostatně nevěděla jsem, proč bych to měla dělat, a tak jsem zůstala stát uprostřed místnosti a ani jsem se nehnula. Myslila jsem, že když tam zůstanu stát hodně dlouho, nakonec mě pustí domů.

„Je to nějaká mrzutá slečinka,“ řekla žena španělsky. „Nemůžete mi opatřit nějakou s lepší povahou?“

„Je celá vystrašená,“ řekl Španěl. „Za pár dnů se bude chovat líp. Vzpomeňte si, že Rosita byla taky taková, když jsem vám ji před dvěma lety přivedl. A sama vidíte, jaká je teď.“

Pohlédl na děvče, které míchalo fazole velikou naběračkou. Otočila se a usmála se na něho.

Já nebudu nikdy míchat fazole ani se neusměju, dokud budu v tomhle domě, říkala jsem si. Potom mě Španěl pevně popadl za paži a provedl mě z jedné strany kuchyně na druhou. Odtáhla jsem se od něho.

„Kolébá se při chůzi jako holub,“ řekla mladá žena.

„To dělají všechny,“ řekl Španěl, „děvčata z kmene Kejowů, Komančů, Nez Percé, Zuňiů i Apačů. Prostě všechny.“

Žena řekla: „Ale ženy Hopiů tak nechodí.“

„Najdu vám nějaké děvče z kmene Hopi, možná na podzim,“ řekl Španěl, „ale teď tu mám silné děvče zvyklé na těžkou práci.“

„Už mám dvě silná děvčata,“ odpověděla žena. „Potřebuji takovou, která bude moci otvírat hostům a obsluhovat u stolu.“

Obešla mne a lehce mi přejela rukou po zádech. Pak mě požádala, abych se usmála, a když jsem odmítla, roztáhla mi svými prsty rty. Na jedné straně jsem měla zlomený zub, stalo se mi to, když jsem jako malá upadla na kámen.

Žena trochu nesouhlasně zasykla, ale nic neřekla. Pak mě ještě jednou obešla a spolu se Španělem vyšla z místnosti.

Děvče, které nám otevřelo bránu a míchalo fazole, řeklo: „Jmenuju se Rosita. Je mi dvanáct let a pocházím z Bílé planiny v navažské zemi. Jak se jmenuješ ty? Kolik ti je?“

Řekla jsem jí jedno ze svých jmen, ale ne to pravé. „Je mi patnáct a pocházím z kaňonu de Chelly.“

„Jakživ jsem o tom místě neslyšela,“ řekla Rosita.

To mě překvapilo, protože jsem si myslela, že o kaňonu de Chelly musel slyšet každý. „Je to nejkrásnější místo na světě,“ řekla jsem. „Má nejvíc ovcí s nejjemnější vlnou. Má řeku a vysoké útesy, které zachycují slunce, a proto tam rostou melouny větší než obyčejné tykve. Kukuřice je tam vyšší, než jsi ty.“

Byla bych jí toho chtěla říci o kaňonu de Chelly víc, ale hrdlo se mi sevřelo zármutkem.

Rosita postavila misku s fazolemi a papričkami chilli na stůl vedle mne, tak abych po ní mohla jen sáhnout.

„Tady ti bude dobře,“ řekla. „Paní je hodná a její muž taky. Je to voják a nepřichází sem moc často, leda tak o svátečních dnech. Dostáváme tady dobré jídlo a práce není těžká. S tebou to tady bude pěkné. To druhé děvče nemám ráda. Je z kmene Zuňi.“

Z vedlejší místnosti jsem slyšela hovořit ženu a Španěla. Mluvili jako Angličané, kteří přišli k nám do kaňonu a dohadovali se o ceně vlny.

Rosita je taky chvilku poslouchala. „Seňora za mne zaplatila málo,“ řekla. „Ale za tebe zaplatí víc. Jsi hezká a vysoká. Měla bych tě ráda za sestru.“

Po dlouhé době Španěl odešel. Nesl kožený váček. Byl plný mincí, které cinkaly.

„Říkala jsem ti to,“ řekla Rosita. „Měšec je dvakrát tak plný, jako byl za mne.“

Žena přišla a pustila mě ven z kuchyně. Můj černý pes na mě čekal venku. Šli jsme po cestičce k menšímu domku až daleko vzadu. Měl široké modré dveře a uvnitř byl prostornější než náš hogan, kde žila moje rodina, vařila, tkala koberce i spala. Podlaha nebyla z obyčejné hlíny jako u nás, ale z cihlářského jílu smíšeného s krví. Byla hladká a tmavá a na ní ležely dvě navažské pokrývky.

„Tady budeš spát,“ řekla žena a ukázala na velikou postel. Mluvila se mnou jazykem Navaho. Slova měla zvláštní výslovnost, ale rozuměla jsem jí. Otevřela dveře prázdné skříně s policemi. „To je na šaty,“ řekla. „Zítra ti koupím boty, oblečení a nějaké stužky do vlasů.“

Podívala se dolů na mého černého psa, který se ke mně tiskl, jak mohl nejvíc. „Drž ho tady,“ řekla. „Do domu ať nechodí. Nikdy, rozumíš?“

Rozuměla jsem. Myslím, že černý pes rozuměl taky.

Žena se usmála a poklepala mi po rameni. Pak zavřela dveře. Černého psa jsme nechaly v místnosti a vrátily se do kuchyně. Řekla Rositě, ať mi ukáže, co mám dělat. Vyšla z domu a až do večera jsme ji neviděly.

Rosita mi ukázala, jak mám prostřít stůl, kam co patří a jak mám zapálit tři svíčky.

„Až ti seňora koupí nové šaty,“ řekla Rosita, „ukážu ti, jak máš nosit jídlo a stavět ho na stůl.“

Čekala jsem v kuchyni, až žena dojí večeři. Pak jsem jídlo, které nedojedla, odnesla do kuchyně. Bylo ho hodně, nakrmila by se z toho spousta lidí, ale Rosita řekla, že když budem chtít, můžeme všecko sníst samy. Jedla jsem málo, protože mi to nechutnalo. V kaňonu de Chelly jedí všichni pohromadě. Jíme z jednoho velikého hrnce a nepoužíváme ani nožů, ani vidliček, ale potrava chutná líp.

Pomohla jsem Rositě umýt talíře a ona mi ukázala, jak je mám ukládat do police, všecky hezky srovnané do řady. Když už jsme byly hotové jít spát, ukázala mi, jak se uložit do postele. Dělala jsem všecko, co mi řekla, ale potom co usnula, vylezla jsem z postele a lehla si na podlahu. Černý pes se schoulil do klubíčka vedle mne.

Dlouho jsem byla vzhůru, myslila jsem na kaňon a na planinu a na ovce a na svou rodinu. Taky jsem myslila na Vysokého hocha. Vrátí se domů před koncem jara. Dozví se, co mě postihlo. Určitě vyjede se svými bojovníky, najde mě a vezme mě domů.

Noc byla velice tichá. Začala jsem uvažovat, co budu dělat, kdyby se nevrátil domů a nepřijel pro mne. Vykradla bych se odtud. Jednou v noci bychom Běžící pěnice a já odsud společně odešly. Cestovaly bychom v noci a ve dne se schovávaly, jako to dělali Španělé.

Venku za oknem vletěla do větví stromu nějaká sova. Dlouho byla zticha a pak začala pronikavě houkat, právě tak, jak houkají sovy u nás doma. Bylo to dobré znamení.

Kapitola osmá

Třetí den ráno mě žena vzala do krámu a koupila mi dvoje šaty, jedny vlněné a jedny ze sametu, a pár červených botek s knoflíčky. Zapomněla mi koupit stužky do vlasů, ale já jsem nic neříkala, protože bych je stejně nijak dlouho neužila. Až nadejde příští úplněk, už tady nebudu, abych je nosila. Až bude měsíc dávat dost světla, Běžící pěnice a já se odtud vykrademe a pustíme se na cestu domů.

Kde byla Běžící pěnice, to jsem nevěděla. Ptala jsem se Rosity, jestli o ní neslyšela. Rozhlížela jsem se po ní, když jsem šla se ženou ulicí, a dávala jsem pozor i v krámě a na zpáteční cestě. Zjistila jsem, kde je, teprve den po začátku nového měsíce.

Rosita a já jsme šly tehdy ráno na trh nakoupit zeleninu. Zatímco Rosita vybírala košík papriček chilli, přičemž každou pečlivě prohlížela, protože seňora by ji potrestala, kdyby přinesla nějakou popraskanou, odešla jsem od ní a procházela celý trh v naději, že někde uvidím Běžící pěnici.

Bylo tam hodně indiánských děvčat, možná takový tucet, ale Běžící pěnici jsem nikde neviděla. Vzdala jsem to a vracela se tam, kde stála Rosita, když jsem za sebou něco uslyšela. Bylo to to děvče z kmene Nez Percé, to, které zametalo pod stromy tehdy ráno, jak mne Španěl přivedl do města.

Zdvihla košík s nakoupenými věcmi a já jsem myslila, že mi je chce ukázat. Ale jak jsem se na ně podívala, rychle řekla tlumeným hlasem: „Nevěř Rositě. Všecko, co jí povíš, řekne seňoře. Dnes večer budete mít v domě bál. Moje seňora posílá mě a ještě jedno děvče, abychom vám pomohly dát dům do pořádku. Tvoje kamarádka žije v druhém domě tady od tržiště. Jsou tam železná vrata a stožár s vytaženou vlajkou. Já se jmenuju Nehana.“

Děvče to vychrlilo jedním dechem a zmizelo, dřív než jsem mohla odpovědět.

Rosita už měla tři košíky plné jídla. Každá jsme nesly jeden a třetí jsme držely společně. Když jsme vyšly z trhu, ohlížela jsem se po domě, kde byla Běžící pěnice. Uviděla jsem velká železná vrata a vlajku na stožáru, ale vrata byla zavřená a neměla žádný zámek. Rositě jsem o tom, že se mnou mluvilo děvče z Nez Percé, nic neřekla.

Tři košíky jídla, které jsme donesly do domu, byly určeny na večírek, který seňora ten večer pořádala. Zbytek dne jsem strávila loupáním papriček. Napřed jsem je opálila nad ohněm a pak jsem z nich stáhla slupku. Rozpůlila jsem je a pak jsem z nich vyškrabovala stovky malých bílých semínek a půlky lusků kladla na veliký tác. Čas od času přišla seňora a pozorovala mne, zřejmě abych si víc pospíšila.

Nijak jsem nespěchala, ale když se odpoledne chýlilo ke konci, měla jsem už plných šest táců chilli papriček. Prsty jsem měla v jednom ohni a sotva jsem viděla na oči, jak mne pálily. Nehana, to děvče z Nez Percé, tu už byla, jak taky říkala, uklízela dům a řezala květiny do váz. Chovala se, jako kdyby mě nikdy neviděla, a když jsem na ni promluvila, ani mi neodpověděla.

Když jsem dodělala papričky, poslala mě seňora do mého obydlí, abych si vzala nové knoflíčkové botky a sametové šaty.

Při slunce západu přišli hosté. Zaplnili celý dům a přelévali se až do zahrady. Chodila jsem mezi nimi ve svých nových šatech a podle příkazu jsem nosila obrovské tácy plné jídla. Když se tác vyprázdnil, došla jsem do kuchyně pro další.

Mnoho mužů patřilo k Dlouhým nožům. Podobali se mužům, kteří přijeli do našeho kaňonu a vyhrožovali, že nám zničí úrodu a vypálí naše hogany. Seňora mi řekla, že se mám při roznášení jídla usmívat, ale já jsem je všechny nenáviděla, vojáky i jejich ženy, a tak jsem ji neposlechla.

Častokrát jsem viděla Nehanu, když jsem byla v kuchyni nebo když jsem obcházela s podnosy s jídlem, ale ona nikdy nepromluvila. Jednou si Rosita všimla, že se na to děvče dívám, a varovala mne.

„Ta, co se na ni pořád díváš,“ řekla, „je špatná holka. Jednou vloni odsud utekla. Chytili ji a řádně jí za to nabili, takovým dlouhým koženým karabáčem. Kdyby na tebe mluvila, neposlouchej ji. Jestli tě seňora přistihne, že se s ní bavíš, potrestá tě.“

Za ty dny, co jsem tu v domě byla otrokyní, poznala jsem, že se Rositě život, který tady vede, líbí. Pocházela z chudého rodu a chudé rodiny a byla vděčná za jídlo, které tady dostávala, za šaty, které jí seňora kupovala, za měkkou postel a prostorný příbytek.

Ráda mi ve všem poroučela a těšil ji každý penny, který dostala od cesty, vždycky když šla na trh.

Nejradši bych jí byla řekla: když na mne bude mluvit, budu jí odpovídat, ať si mě potrestají, nebo ne.

„Však tobě se tady taky bude jednou líbit,“ řekla Rosita.

Většina hostů už odcházela a já jsem byla v kuchyni. Nehana mi přinášela nádobí, které bylo třeba umýt. Rosita a ještě jedno děvče pomáhaly ženám do kabátů. Nehana postavila podnos s talíři na stůl a vyrazila ven z kuchyně.

Ve dveřích se zastavila a poslouchala. Muži na koních už odjížděli. Někdo hrál v zahradě na kytaru. Jinde v domě bylo slyšet ženský smích.

„Za deset dnů,“ řekla Nehana a zdvihla všech deset prstů, „v kostele.“

V témž okamžiku zmizela a já jsem pokračovala v mytí talířů. Bylo jich spousta. Rosita a já jsme pracovaly až do prvního kuropění. Když jsme přišly do našeho obydlí, položila jsem se na podlahu, tak jako každou noc, co jsem tady byla. Ale neusnula jsem, dokud se v okně neukázalo šedavé ranní světlo.

Kapitola devátá

Večer desátého dne po večírku jsme Rosita a já šly do kostela. Chtěla jsem jít sama, protože tohle byl večer, který mi určila Nehana, ale seňora šla s námi.

Když jsme tak kráčely po ulici, vyzvala Rositu, aby mi řekla, o jaký svátek jde.

„Říká se tomu velikonoce,“ řekla Rosita a pověděla mi všechno, co se dozvěděla za dobu, co byla otrokyní – jak byl Jesús Cristo přibit na dřevěný kříž, jak ho zabili a jak potom vstal z mrtvých.

„Jesús Cristo,“ řekla Rosita, „je jako všichni naši bozi, když je dáš dohromady. Je Padající voda i Pavoučí žena. Jen není tak vychytralý jako Padající voda ani tak mstivý jako Pavoučí žena.“

Přikyvovala jsem, jako bych rozuměla všemu, co řekla, ale vlastně jsem ji neposlouchala. Uvažovala jsem, jestli Nehana přijde do kostela, a když nás uvidí všechny tři pohromadě, jestli neodejde bez jediného slova. Taky jsem uvažovala, kde asi právě je Vysoký hoch, jestli třeba právě není schovaný někde opodál a nečeká, kdy si mne bude moci odvézt domů. Uvažovala jsem tak úporně, že jsem šlápla do nějaké díry na silnici a upadla jsem. Ušpinila jsem si nové sametové šaty a odřela červené knoflíčkové boty, což seňoru velmi rozhněvalo.

Dveře kostela byly pokryty borovicovým chvojím a uvnitř byly všude samé květiny. Ve vzduchu se vznášel dým. Když dospěl až ke mně, chutnala jeho vůně sladce. Kostel byl plný lidí, a i když jsem se za zpěvu dětí v bílých košilkách ohlížela kolem dokola, Nehanu jsem neviděla.

Když přestali zpívat a mluvit, šly jsme spolu s ostatními ven. Nehana stála blízko dveří, zahalená celá do šálu, že jí bylo vidět jen oči. Šla jsem za Rositou a seňorou. Nehana se otočila a počkala, až přejdou. Pak se na mne podívala. Stála ode mne na dvanáct kroků a kolem ní bylo mnoho lidí, ale viděla jsem, jak zdvihla jeden prst, tak jako v noci na večírku jich zdvihla deset. To bylo jediné, co udělala, než zmizela, ale mně bylo úplně jasné, že mi tím chtěla říci, abych sem přišla příští večer.

Na zpáteční cestě domů se mě seňora zeptala, jak se mi svátek líbil. „Líbil,“ řekla jsem, což ji zřejmě potěšilo. Začala jsem už plánovat, jak se zítra večer dostanu do kostela sama.

Druhý den ráno, když se Rosita nedívala, zabalila jsem do kusu látky dvacet tortill, deset pro mne a deset pro černého psa, a schovala jsem je v naší ložnici. Když nadešla doba, kdy bych měla začít pomáhat s večeří, řekla jsem Rositě, že mě bolí hlava, a šla jsem si lehnout do postele.

Přišla seňora a dala mi lžíci něčeho z jakési láhve, co mě dusilo, ale vydržela jsem to. Hned jak odešla, vyskočila jsem z postele a popadla svou pokrývku a raneček s tortillami. Zavřela jsem dveře a tiše došla po cestičce před dům.

Brána byla zavřená. Zapomněla jsem na to, že ji seňora na každou noc zamyká. Hliněná zeď, která obklopovala dům, byla pokryta kousky skleněných střepů. Stála jsem tam a hleděla na ni. Slyšela jsem seňořin hlas, a jak se někde zavírají dveře.

V panice jsem přehodila tortilly přes zeď a za nimi pokrývku. Pokrývka se však zachytila na hranách střepů a zůstala viset přes zeď. Vlastně jsem měla štěstí, protože teď jsem mohla vysadit černého psa na vršek zdi a vyšplhat se za ním. Seskočila jsem na zem. Černý pes seskočil za mnou a rozběhli jsme se. Vzala jsem s sebou jen pokrývku, na tortilly jsem zapomněla.

Lidé chodili do kostela. Nehana vyšla ze stínu kostela a s ní byla i Běžící pěnice. Nehana nevstoupila dovnitř, ale přešla kolem dveří a pak podle boční stěny kostela. Šly jsme za ní, opatrně našlapujíce v temnotě. Došly jsme k příkopu, v němž tekla po kotníky vysoko voda, a běžely jsme podél něho.

Dlouho jsme putovaly ve tmě. Pak vyšel měsíc a my jsme přišly na cestu, po níž jsme se dostaly na vrcholek nízkého kopce. V malém údolí pod námi jsem viděla shluk topolových stromů, mezi nimiž blikala světélka, a hned vedle obrysy nějaké budovy. Zatímco jsme tam stály a popadaly dech, předjížděli nás mužové a ženy na koních a sjížděli dolů k světlům.

„Tam se scházejí Kajícníci,“ řekla Nehana. „Já k nim nepatřím, ale ti nám neublíží. Je to daleko od města, a proto sem Kajícníci přijíždějí na koních. Budeme si moci vybrat z mnoha koní. Bez koní by nás chytli, dřív než bychom se někam dostaly, tak jako jednou chytli mne.“

Když jsme se dostaly k lesíku, řekla Nehana Běžící pěnici a mně, abychom si přetáhly pokrývku i přes hlavu, tak aby nám bylo vidět jen oči.

V lesíku bylo uvázáno mnoho koní, někteří měli svázané nohy, jiní byli volně přivázáni ke stromu. Nehana šla kolem nich pomalu a prohlížela si je. Většinou to byla pěkná zvířata a měla sedla zdobená stříbrem a tyrkysy. Pár mužů stálo mezi stromy a kouřilo, a před kostelem se hromadil dav; kostel byl dlouhý a úzký jako rakev bílého muže.

„Vybrala jsem tři dobré koně,“ zašeptala Nehana, když jsme vyšly z lesíka. „Ale teď by nebylo moudré vzít si je. Musíme počkat na pravou chvíli. Ti tři koně jsou grošáci a jsou uvázáni u zadního konce lesíka.“

Běžící pěnice a já jsme šly za ní do kostela a zastavily jsme se vzadu, blízko dveří.

„Řeknu vám, kdy zmizíme,“ zašeptala. „To bude, až zhasnou svíce a všude bude tma. Nemluvte a udržujte obličeje schované. Jak se hnu, rychle jděte za mnou.“

Polovina lidí v kostele byly ženy a ty držely zapálené svíce. Muži měli kožené důtky zakončené kousky železa. Všichni stáli klidně, tváří k oltáři. Kostelem se linula oblaka sladce vonícího dýmu. Bylo tam velmi horko a těžko se dalo dýchat, ale přesto jsem zůstávala s přikrytou hlavou.

Na druhém konci kostela začal bít buben. Někdo hrál něžně na flétnu a shrbený starý muž předzpěvoval žalmy a lidé se k němu připojili a opakovali je po něm.

Náhle se u dveří objevila vysoká postava, muž s věncem kaktusových trnů kolem čela. Na zádech nesl těžký dřevěný kříž. Na jeho tváři byly krůpěje krve.

Nehana mě chytila za paži. Cítila jsem, jak vedle mne přímo ztuhla. Když jsem se podívala na muže stojícího ve dveřích, začala se mu ústa bolestí poškubávat a já uviděla záblesk bílých zubů.

„Španěl!“ zašeptala Nehana. „Lovec otroků.“

Stály jsme přitištěny ke zdi a držely jsme se navzájem za ruce. Španěl se ohlédl na jednu stranu, pak na druhou, prohlížel si každého přes kouř svící, mezi nimi i nás. Ani jsem nedýchala. Nakonec se odvrátil a začal vrávorat na druhý konec chrámu a lidé mu přitom ustupovali z cesty.

„Oni si myslí, že je to Jesús Cristo,“ šeptala Nehana.

Došel až na konec kostela a dva muži z něho sňali kříž a podrželi ho, tak aby neupadl. Znovu začala hrát flétna. Někdo ze sebe vyrazil hlasitý výkřik, podobný výkřiku zraněného zvířete, a v téže chvíli zhasly naráz všechny svíčky, jako by to byla jedna jediná.

Když se kolem nás rozhostila temnota, trvalo nějakou dobu strašlivé ticho. Pak začaly ženy plakat a hlasitěji než jejich pláč zazníval zvuk důtek, švihajících vzduchem a znovu a znovu dopadajících.

Nehana mě zatahala za šaty a všechny tři jsme se propletly tmou a našly dveře. Nehana utíkala k topolovému hájku a my za ní; mně v patách uháněl černý pes. Nehana se ani nezastavila. Utíkala ke třem grošákům, uvázaným na druhém konci lesíka.

Vysoko na východě stál měsíc. Vylezly jsme do sedel a jely směrem k němu, pomalu jsme se proplétaly mezi křovím, dokud pláč a svištění důtek nezaniklo v hluboké noci.

Kapitola desátá

Nehana nás vedla podél cesty, jež se vinula dolů k malému borovému lesíku. Neujely jsme daleko, když jsme na okraji stromů uviděly hořící ohýnek. Nehana přitáhla koně a pozorně se rozhlížela.

„Tuhle cestu používají dřevorubci,“ řekla. „Jeden z nich se tam zřejmě utábořil. Není zrovna dobré, že nás uvidí. Ale zpátky nemůžeme. A lesem se mimo tuhle cestu nedostanem.“

Pomalu jela dál a my za ní. „Jestli se nás pokusí zastavit,“ řekla Nehana, „pojedeme dál. Ať udělá co chce, my pojedem dál.“

Zakrátko jsme se po cestě dostaly do borového lesíka a dojely jsme k ohni. Nějaký muž před ním vstal a pozdravil nás. Nehana mu odpověděla.

„Cestujete pozdní dobou,“ řekl muž vemlouvavě.

Oči mu ve světle ohně zářily. Pohlédl na každou z nás, na tři koně a jejich stříbrné postroje.

„Máme před sebou dlouhou cestu,“ odpověděla Nehana.

„Máte pěkné koně,“ řekl muž a stále mluvil měkce. „Mohou vás donést daleko a rychlým krokem.“ Přetřel si čelo. „Ty koně jsem nedávno viděl. Jeden patří donu Robertovi. Ten malý seňoru Gomezovi. U třetího si nejsem tak jist, ale řekl bych, že na něm jezdil Francisco Roa.“

Muž rozhrábl oheň, takže se jasněji rozhořel. Přešel ke koni, na němž seděla Nehana, a podíval se zblízka na jeho ohlávku.

„Jak jsem si myslil,“ řekl. „Je tu písmeno R. R jako Roa.“

Nehana s koněm ucouvla, ale muž natáhl ruku a popadl ohlávku.

„Co mám říct těm, co přijedou touhle cestou?“ zeptal se. „Seňoru Gomezovi a donu Robertovi a Francisku Roovi? Budou chtít vědět, kam se poděli jejich koně.“

„Řekněte jim, co chcete,“ odpověděla mu Nehana, pohlédla na mne a pokynula mi hlavou.

Běžící pěnice a já jsme pevněji uchopily otěže, připraveny prchat.

„Když pojedete na jih,“ řekl muž, „můžu jim říct, že jste jely na sever, na východ nebo na západ. Všehovšudy za to chci tohle sedlo a postroj. Dám je svému ubohému oslíku, který nemá žádné.“

„Neumím jet na tomhle koni bez sedla a otěží,“ řekla Nehana.

Víc už neřekla, ale pobídla koně a odhodila muže do trávy. Objela oheň a my uháněly za ní po dřevorubecké stezce, zatímco muž za námi křičel.

Těsně před rozedněním jsme opustily borovicový les a vjely do otevřené krajiny, zdvihající se směrem k vycházejícímu slunci. Nehana pobídla svého koně bosými patami. My jsme udělaly totéž a koně přešli do klusu. Ani Běžící pěnice, ani já jsme neuměly jezdit na koni, ale něco jsme se naučily za své jízdy se Španěly a za poslední dlouhou noc.

Brzy jsme dorazily k pomalu tekoucímu potoku, kde jsme napojily koně. Zatímco pili a začali okusovat trávu na břehu, stále jsem se ohlížela na borový les a kopec za ním a obávala jsem se, že tam uvidím Španěly.

„Teď když vyšlo slunce, našli už naši stopu,“ řekla Nehana. „Pojedou rychleji než my, protože pojedou za denního světla. Ale stejně se nemohou dostat sem na tohle místo dřív, než budeme mít slunce nad hlavou.“

Natáhla pokrývku na trávu, jako kdybychom byly na nějakém svátečním výletě, a předložila nám k jídlu pár kukuřičných koláčů. Běžící pěnice a já jsme neměly hlad, tak Nehana snědla všecko sama. Pak usnula. Přecházely jsme sem a tam, poslouchaly, jak dýchá, zda neuslyšíme zvuk kopyt, sledovaly jsme stezku, po které jsme přijely.

Nehana se nehýbala. Ležela na zádech s pootevřenými rty a pokojně oddychovala.

„Pojď, vezmem si koně a pojedem,“ řekla Běžící pěnice.

„Daleko bychom se nedostaly,“ řekla jsem. „Bez ní jsme ztracené.“

„Španělé nás tady najdou,“ řekla Běžící pěnice.

Šelest větví, do kterých vletěl nějaký ptáček modráček, způsobil, že jsem až poskočila. Bublání potoka mi připadalo jako rozhovor lidských hlasů. Pak jsem uviděla pět postav na kopci za borovým hájem. Bylo to jen stádo jelenů, přicházejících se napít k potoku, ale přesto jsem vykřikla. Na můj výkřik Nehana vyskočila na nohy. Podívala se, kam jsem ukazovala.

„Jeleni,“ řekla s opovržením.

Už si ale nelehla. Vylezla na svého koně a my to udělaly taky. Potok měl písečné dno a my jsme jely mezi jeho břehy.

„Budou sledovat naše stopy až k potoku,“ řekla Nehana. „Pak dojdou k závěru, že jsme jely na sever, protože to je nejkratší cesta.“

Jely jsme až do poloviny dopoledne stále středem potoka. Proud smýval všechny stopy našeho putování. Přijely jsme k široké louce a Nehana nás vedla přes ni, ale pak jsme se otočily nazpátek a vyšplhaly se na vysoký hřeben. Poblíž jeho vrcholku, kde rostlo pár stromů, zastavila a slezla z koně a mlčky nám dávala znamení, ať ji následujeme. Prolézaly jsme křoví a balvany, až jsme se dostaly na nejvyšší místo hřebenu.

Pod námi se prostíral kraj, kterým jsme cestovaly dnešní dopoledne – potok, vinoucí se na sever, chomáč rašících topolů, kde jsme napájely koně a Nehana spala. K poledni, když jsme se krčily mezi stromy, přijeli z kopce, kde jsem viděla jeleny, tři jezdci na koních.

Slunce se lesklo na jejich stříbrných postrojích. Zajeli dozadu, sesedli z koní a chvíli stáli v hloučku pod stromy. Pak znovu naskočili do sedel a rychlým klusem vyrazili, dva po jedné straně potoka, jeden na protějším břehu, a to nikoli tím směrem, který předpokládala Nehana, ale směrem k nám.

„Jedem,“ řekla Nehana. „A jedem rychle jako o závod!“

Vyšplhaly jsme se znovu na koně. Držely jsme se pod vrcholem hřebenu a jely jsme podél něho hustým křovím. Sjely jsme do širokého kaňonu a mířily na sever, zpět směrem k topolovému lesíku. Jely jsme rychle. Věděly jsme, že Španělé najdou naše stopy tam, kde jsme vyjely z potoka, překřížily louku a vyjely nahoru na hřeben.

Kapitola jedenáctá

Už se začínalo stmívat, když jsme znovu dojely k potoku a lesíku rašících topolů. Za celé odpoledne jsme nikde neviděly ani stopu po Španělech, ale nemohli být od nás daleko.

Naši koně už začali klopýtat, tak jsme je napojily a jely s nimi už jen kousek a zajely do úžlabiny, kterou nebylo od potoka vidět.

„Tady si odpočineme, než vyjde měsíc,“ řekla Nehana. „Teď už je příliš tma na to, aby Španělé viděli naše stopy. Lehněte si a spěte. Já budu hlídat.“

Běžící pěnice a já jsme si omyly tváře v potoku a snědly jsme trochu tortill, které přinesla. Pak jsme se vrátily na místo, kde byli uvázáni koně, a uložily se ke spánku. Chvilku jsem spala, měla jsem ošklivý sen a vtom mne vzbudilo štěkání mého černého psa.

Stál vedle mne v trávě, čelem obrácený k potoku. Běžící pěnice už byla vzhůru a snažila se ho utišit. Stiskla jsem mu čumák, ale vykroutil se mi a štěkal dál. Utíkala jsem ke koním, které už Nehana odvázala.

„Třeba štěká na nějaké divoké zvíře,“ řekla jsem.

„Je načase vyrazit,“ řekla Nehana.

Za námi nad kopcem vycházel měsíc. V úžlabině, kde jsme byly schovány, však byla hluboká tma. Nebylo odtud jiné cesty než úzká stezka, kterou jsme přijely. Vyjely jsme tedy směrem k potoku, kde se třpytilo měsíční světlo na vodě a kmenech stromů. Černý pes stále štěkal.

Nehana řekla: „Radši bych zemřela, než se dát znovu chytit.“

Měla jsem stejné pocity jako Nehana. Jela jsem těsně za ní a za mnou Běžící pěnice. Všechny tři jsme vyjely z úžlabiny a pevně jsme se chopily otěží. Byly jsme připraveny k úprku při prvním objevení Španělů.

Než jsme dojely k potoku, do měsíčního světla vyjeli z lesíka dva jezdci. Něco – výška jejich koní a způsob jízdy na nich – mně říkalo, že to jsou Indiáni. Nebyli jsme od sebe na víc než dvanáct kroků, ale stejně jsem si ještě nebyla jistá.

Černý pes se vyřítil proti nim a zastavil se. Pak na nás jeden z jezdců zavolal, jediné slovo v jazyce Navaho. Znala jsem ten hlas. Poznala bych ho všude. Tiše jsem mu odpověděla.

Myslím, že Vysoký hoch byl ještě překvapenější než já, protože pomalu popojel a zůstal sedět na koni a jen na mne zíral. Mando, jeho přítel, na mne také udiveně zíral.

Nehana řekla: „Nablízku jsou Španělé.“

Všech nás pět se beze slova rozjelo, v čele s Vysokým hochem. Vytrvale jsme ujížděli až do prvního denního světla. Vysoký hoch na mne za celou tu dlouhou noc promluvil jen jednou. Bylo to něco o mém černém psu a už ani nevím, co to bylo, ale pamatuji se, že mě to naplnilo štěstím.

Před rozedněním, když jsme spali, přišli podle potoka Španělé. Můj černý pes začal štěkat, ještě když byli od nás dost daleko. Nasedli jsme na koně a vyjeli z rokle, kde jsme se ukryli. Od vody stoupala pára. Chladný vítr foukal od východu. Odtamtud k nám přinášel zvuk kopyt a frkání koní.

„Španělům neujedeme,“ řekl Vysoký hoch. „Pojedem proto pomalu po cestě domů, jako když nemáme důvod bát se jich. Nebudeme si jich všímat, pokud nás neosloví. A jestli nás nenapadnou, nebudeme se pouštět do boje.“

Vysoký hoch to říkal velmi důrazně, ale poznala jsem podle záblesků v jeho očích, že by byl nejraději všechny Španěly zabil a že to taky udělá, naskytne-li se k tomu příležitost.

Jeli jsme v řadě za sebou podle břehu potoka směrem k vycházejícímu slunci. Vysoká tráva tlumila zvuk kopyt. Mando a Vysoký hoch jeli jako poslední, s oštěpy v toulci a nenapnutými luky.

Když slunce stouplo výš na obloze, tři Španělé nás dohnali. Ten s bílými zuby oslovil Vysokého hocha.

„Ty ženy jedou na koních, kteří patří nám,“ řekl navažsky. „Ti koně jsou kradení.“

Vysoký hoch neodpověděl. Pobídl svého koně a doklusal vedle Nehany a mne a přitom nám zašeptal, že nemáme z koní sestupovat. Jeli jsme dál, teď už v hloučku, a Španělé těsně za námi. Bylo naprosté ticho, v němž bylo slyšet jen cinkání zvonečků na stříbrných udidlech koní.

Dojeli jsme ke skupině stromů vedle potoka. Tady na nás jejich vůdce zavolal. Viděla jsem, jak seskočil z koně a vytáhl z pouzdra pušku. Oba druzí Španělé přinutili koně zastavit.

Vysoký hoch nám řekl, abychom jely dál a zastavily se až za stromy. Pak něco tiše zašeptal Mandovi. Oba společně vydali pronikavý válečný křik.

Slyšela jsem ten křik už předtím, odmalička vlastně mnohokrát. Vždycky mi přitom zamrzala krev v žilách a tentokrát také. Zněl tak, jako kdyby ze samé hloubi země vyskočil nějaký zlý duch. Ten křik nezněl jako křik člověka či nějakého zvířete stiženého bolestí či hrůzou.

Vůdce držel v jedné ruce pušku a v druhé otěže svého hřebce. Když ale kůň uslyšel válečný pokřik, uskočil stranou a strhl svého pána s sebou. Než stačil Španěl pustit otěže a zdvihnout pušku k rameni, Vysoký hoch se přehnal kolem něho a jediným rychlým úderem ho probodl oštěpem.

Když oba Španělé viděli, že jejich vůdce je mrtvý, uprchli mezi stromy. Vysoký hoch a Mando je nepronásledovali. Místo toho nám pokynuli a všichni jsme vyrazili dál podle potoka. Po obou mužích nebylo ani památky.

Ale neujeli jsme daleko a zpoza stromů, kde se Španělé ukryli, zazněl výstřel. Druhý výstřel trefil Vysokého hocha.

Chytil se za sedlo, ale nevydal ani hlásku. Popohnal svého koně do cvalu a my se hnali za ním. Další výstřel už nepřišel. Španělé zůstali ukryti za stromy. Zanedlouho Vysoký hoch zpomalil běh svého koně. Byl bledý a na zádech se mu ukázala krev.

Zastavil koně a řekl: „Už nemohu sedět v sedle. Vezměte tenhle provaz a přivažte mě k němu.“

Mando a já jsme od něho vzali provaz a uvázali jsme mu ho kolem pasu, tak aby se mohl opírat o šíji koně.

Španělé nás nepronásledovali. Jeli jsme pomalu vzhůru podle potoka, po cestě, kudy za námi přijeli Vysoký hoch a Mando. Cestovali jsme pomalu celý den. Večer jsme se utábořili a pomohli Vysokému hochovi ze sedla a uložili ho do trávy. Něco málo pojedl a trochu se napil, ale já jsem se bála, že umírá. Seděla jsem vedle něho celou noc a přinášela jsem mu vodu, kdykoli o to požádal. Modlila jsem se, aby neumřel.

Druhý den to vypadalo, že je mu líp, a tak jsme jeli rychleji a déle, takže jsme urazili mnoho mil. Ale třetí den už ani nemohl vylézt do sedla. Ze dvou vrbových tyčí a jedné pokrývky jsme udělali jakési saně, položili ho na ně a do nich jsme zapřáhli nejsilnějšího koně.

Toho dne jsme jeli pomalu a další den také, a teprve páté ráno při východu slunce jsme dojeli na dohled od našeho kaňonu.

„Jsi blízko domova,“ řekla jsem Vysokému hochovi. „Brzy ti už bude dobře.“

Vysoký hoch se na mne podíval a pokusil se o úsměv.

„Pojedu napřed,“ řekla jsem, „a řeknu to medicinmanovi.“

„Ano,“ řekl Vysoký hoch, „řekni mu, že je ho tady potřeba.“

Kapitola dvanáctá

Uháněla jsem domů ostopryč. Kamenné útesy kaňonu byly ještě temné, ale vysoko nad nimi leželo na jejich vrcholcích rané světlo a stromy, které tam vyrůstaly, zářily, jako kdyby byly v ohni.

Foukal jarní větřík, vonící zemí a kouřem ze dřeva a zrající kukuřicí na polích. Byl to navažský větřík. Radostně jsem ho vdechovala.

Bílá laň hnala podle řeky své stádo. Jistě si myslela, že jsem už dávno ztracená a mrtvá. Na okamžik se mi zdálo, že přede mnou uteče. Promluvila jsem s ní a rozjela se dál, a teprve v tom okamžiku se za mnou rozběhla a o překot na mne chrlila jednu otázku za druhou.

Totéž se stalo s mou matkou a otcem a sestrou. Vyběhli z hoganu a zůstali stát a hleděli na mne jako na přízrak. Dokud jsem nepromluvila a neřekla jim, že Vysoký hoch je zraněný, nehýbali se a nic neříkali.

Hořká voda, náš medicinman, byl v sousední vesnici. Můj otec a ještě čtyři další muži vyjeli, aby přivezli Vysokého hocha. Když se vrátili a nesli ho na nosítkách, medicinman přišel se svým vakem plným léčivých věcí – dvěma kulatými modrými kameny, malým předmětem s oválným uzlíkem uprostřed, který vypadal jako oko, jedním orlím perem a sténajícím klacíkem, kusem dřeva ze stromu, který byl zasažen bleskem.

Vysokého hocha položili na trávu pod velký platan, těsně u řeky. Byl bledý a ve tváři přepadlý a oči měl pořád zavřené, dokonce i když se na něho mluvilo. Medicinman mu vyčistil širokou ránu v rameni říční vodou a šťávou z barevných bobulí. Pak se ho jemně dotýkal od hlavy k patě nejdřív modrými kameny a nakonec tím malým předmětem, který vypadal jako oko.

Tu noc Vysoký hoch něco pojedl a druhý den se dostavil jeho otec a přestěhoval ho do jejich hoganu nedaleko proti proudu řeky. Sestra mi pomáhala vařit stravu, o které jsem si myslila, že by ji rád, a pak jsme mu ji nosily. Chodily jsme tam každý den, až se po týdnu začal pokoušet sednout si. Do tváře se mu vrátila barva, ale nemohl vládnout pravou paží. Ruka mu chromě visela podél boku. Sestra říkala, že už jí nikdy nebude moci užívat. Řekla mně to, když jsme šly domů. Víc toho neřekla, ale já jsem věděla, co tím chtěla říct. Chtěla, aby mně bylo jasné, že už nikdy nebude moci lovit ani vyjíždět na nájezdy s ostatními bojovníky.

Druhý den ráno řekla moje matka: „Máš třicet ovcí a ty potřebují ostříhat. Ale než na to dojde, je třeba zasadit fazole a tykev.“

„Začnu hned zítra,“ řekla jsem. „Dnes ráno chci ještě uvařit jelení maso. Vysoký hoch ho má ze všeho nejradši.“

Matka si česala vlasy. Zarazila se a podívala se na mne. „Je mnoho žen, které mohou pro Vysokého hocha uvařit jelení maso. Teď je nejlepší měsíční doba pro sázení fazolí a tykve.“

„Zítra bude zrovna tak dobrá doba,“ řekla jsem.

Matka si dál česala vlasy. „Tvoje sestra mi řekla, že jeho paže už nikdy nenapne luk ani nevymrští oštěp. Už nikdy nebude bojovník ani lovec. Bude musit sedět doma se ženami. Možná že se naučí tkát a vyřezávat dřevo a stříhat ovce.“

Moje přítelkyně Běžící pěnice řekla: „Je mi ho líto.“

Totéž řekla Nehana, která se měla provdat za náčelníka vesnice vzhůru po řece.

Matka si zavázala vlasy a vstala a přitom ukázala na pytel tykvových semen visící u dveří. „Zasaď je dost hluboko,“ řekla, „protože země je hodně vyschlá.“

Přecházela jsem v horkém slunci s pytlem přes rameno, vyvrtávala jsem holí hluboké důlky a pouštěla do nich semena, po třech do každého důlku. Ale myšlenkami jsem byla jinde. I když jsem se pokoušela myslit na své ovce, byla jsem nešťastná.

Bylo mi úplně jedno, jestli Vysoký hoch bude schopen být ještě lovcem nebo vyjíždět s bojovníky. Ale matce a sestře to jedno nebylo a nic je nemohlo odvrátit od toho, aby mi zabránily provdat se za mrzáka. Rozhodnutí mohl udělat jen otec a ten nic neříkal. Ale to mě nemohlo utěšit, protože obvykle udělal to, co od něho chtěly.

Když jsem zasadila tykev a fazole, pomáhala jsem při střiži ovcí a vyháněla jsem ovce na pastviny u řeky. Tráva tam nebyla tak dobrá jako na planině, ale všechny jsme se teď bály vzdalovat se od vesnice. Každý týden šla se mnou matka na návštěvu k Vysokému hochovi a jeho rodině. Už nikdy nehovořila o jeho paži, a když mu něco dělalo potíže nebo nedokázal něco udělat, vždycky se soucitně odvrátila.

V době, kdy nastala vedra, už jsme Vysokého hocha nechodily navštěvovat. Občas za námi zajel na návštěvu on, ale nikdy se dlouho nezdržel ani neměl moc co říci. Pak začali chodit na návštěvu jiní hoši. Přišli, posadili se pod stromy před naším hoganem a žertovali spolu a hráli hry s klacíčky.

Jednou večer řekla moje matka: „Děvče má už načase, aby se stalo ženou. Zítra dám vyhlásit, že dojde k Ženskému obřadu.“

Kapitola třináctá

První den obřadu Kin-nadl-dahu se do našeho hoganu dostavilo jedenadvacet příbuzných a mnoho přátel, také medicinman Hořká voda a jeho zpěváci. Matka mě oblékla do mé nejlepší tuniky a pověsila na mne všecky své tyrkysové a stříbrné šperky. Rozčesala mi vlasy, takže mi volně splývaly kolem ramenou, a vprostředku je zavázala copánkem z posvátných jelenicových šňůrek.

Každý mi vykládal, jak mi to sluší. Jedna teta, která byla velmi stará a nikdy se neprovdala, říkala, že jsem až moc hezká pro kteréhokoliv muže, jehož zná. Procházela jsem se sem a tam před hoganem, takže všichni mí příbuzní a přátelé si mě mohli prohlédnout.

Nechodila jsem tam ovšem dlouho, protože matka mi z našich zásob přinesla čtyři pytle kukuřice a vedla mne k velkému mlýnskému kameni.

„Ženský obřad trvá čtyři dny,“ řekla, „takže spotřebujeme na stravu spoustu mouky. Mletí ti nejde zrovna nejlíp, ale teď se musíš činit a namlít plné čtyři pytle jemné mouky.“

Ve svých nejlepších šatech a s půjčenými šperky jsem poklekla a začala mlít kukuřici. Pracovala jsem však jen krátko.

Přišla má sestřenice a řekla: „Je málo dříví na topení.“

Odložila jsem mletí a šla dozadu do našeho sadu a nasekala jsem plnou náruč dříví a naskládala jsem je před ohništěm. Pak jsem se zas vrátila k mletí kukuřice. Jenže za chvíli mi jedna sousedka podávala prázdný džbán.

„Tvoje matka mi řekla,“ pověděla, „že potřebuje kozí mléko.“

Vyskočila jsem, utíkala k řece, našla kozu, podojila ji a přinesla džbán nazpět. Pak jsem zas začala mlít kukuřici.

Pak přišel jeden můj strýc. „Tvá teta by si přála nějakou pokrývku,“ řekl.

Takhle to šlo celý den. Každý na mně něco chtěl. Každý mi poroučel. Lítala jsem od jednoho k druhému a v mezičase jsem klečela u mlýnského kamene. To prý abych se naučila být pilná a poslušná, řekla matka.

Za ty čtyři dny jsem musela každé ráno běžet na východ, na jih, západ a sever, jako bych byla na závodech. To abych byla dobrý běžec. Navíc jsem nesměla sníst nic sladkého ani slaného ani pít příliš mnoho vody. Taky jsem se nesměla ani poškrábat. A jak mi řekli, měla jsem spát jen co nejmíň. Prý abych byla milá na pohled.

Čtvrté ráno vykopali naši mužští příbuzní před hoganem velkou díru a celý den v ní nechali hořet oheň. K večeru, když oheň vyhasl, vyložily ženy jámu kukuřičným šustím a dovnitř nalily spoustu kukuřičné kaše, kterou znovu pokryly šustím.

Když nadešel večer, pojedli jsme něco kukuřičného koláče a odešli do hoganu, kde jsem usedla na západní straně směrem od dveří. Pak zazpíval medicinman dvanáct písní. Ostatní zpěváci zpívali veselé písničky o ovcích a špercích a měkkých kožešinách. Zpívali celou noc. Musela jsem být celou dobu vzhůru a poslouchat, jinak bych si přivodila neštěstí.

Ještě před rozedněním mi matka podala vědro s vodou, v níž byl kořen yuky, a pomohla mi umýt vlasy. Pak když vyšlo slunce, vyběhla jsem z hoganu na východ, okolo sadu a kukuřičného pole.

Za mnou běželi všichni hoši, dokonce i Vysoký hoch, kterému se stále ještě nevrátila síla. Běželi jsme o závod k řece a zpátky. Nebyl to ale opravdový závod, v kterém vyhrává ten, kdo běží rychleji. Protože kdyby mne kterýkoli z hochů dohnal a předehnal třeba jen o krůček, potom by zestárl a ztratil zuby daleko dřív než já.

Doufala jsem, že Vysoký hoch ani nebude zkoušet běžet s ostatními. Byl ale první, kdo za mnou vyrazil. Utíkala jsem pomaleji, než bych dokázala, protože jsem mu tím chtěla pomoci. To se mu ale nelíbilo. Volal na mne, abych běžela rychleji.

„Utíkáš jako stařena,“ křičel.

Trochu jsem zrychlila a doběhla k řece, kde jsem se chvilku motala: předstírala jsem, že jsem uklouzla na travnatém břehu.

„Moje babička běhá rychleji než ty,“ řekl mi.

Tohle mne rozzlobilo a začala jsem utíkat tak rychle, jak jsem jen uměla, a nechala jsem ho daleko za sebou. Konečně doběhl, bledý a bez dechu. Zbytek dopoledne obcházel kolem a mračil se. Zkoušela jsem ho rozesmát, ale nemohl mi odpustit, že jsem běžela tak rychle, i když mě k tomu sám dohnal.

„Nemusíš mě litovat kvůli mé paži,“ řekl. „Každým dnem je silnější.“

„Brzy s ní budeš napínat luk,“ odpověděla jsem.

„Ty si to doopravdy nemyslíš, ale já budu napínat luk ještě mockrát, dřív než umřu,“ řekl.

„Já si to myslím.“

„Nikdo si to nemyslí, ale bude to tak,“ řekl.

To odpoledne, když odešli příbuzní, přátelé i medicinman a jeho zpěváci, poslala mne matka na pole. Dala mi pytel strakatých fazolí a dlouhou zašpičatělou hůl. I když jsem teď byla žena, musela jsem zbytek dne pracovat a sázet fazole.

Vysoký hoch na své cestě domů projížděl polem, ale nezastavil se.

Jen když projížděl, řekl: „Myslíš si, že jsem jel do vesnice bílých mužů proto, abych tě zachránil. To se mýlíš. Jel jsem tam z jiného důvodu.“

Pozorovala jsem, jak odjíždí, shrbený v sedle, jedno rameno výš než druhé, a moje srdce letělo za ním.

Kapitola čtrnáctá

Strakaté fazole už začaly vyrážet ze země a broskve začínaly dozrávat. Vlna po střiži byla uklizena na zimní tkaní. Otec a jeho bratr odešli do hor a přinesli jelení maso, které jsme nařezali na proužky a usušili. Bylo to dobré léto a dobrý podzim.

Potom přišli jednou časně ráno tři vojáci. Přijeli z pevnosti Dlouhých nožů a přinesli zprávu od svého náčelníka. Když byli všichni naši lidé shromážděni na louce, jeden Dlouhý nůž nám zprávu přečetl v navažském jazyce. Četl rychle a nemluvil zřetelně, ale pamatuji si toto.

Lid kmene Navahů se vyzývá, aby sebral svůj majetek a opustil kaňon de Chelly.

Dlouhý nůž četl z listiny víc, ale to si nepamatuji. Pak připevnil papír na strom, kde ho mohli vidět všichni obyvatelé vesnice, a všichni tři vojáci odjeli.

Po odjezdu Dlouhých nožů vládlo mezi námi ticho. Každý byl příliš ohromen, než aby promluvil anebo se pohnul. Vojáci nám vyhrožovali už dřív, ale vždyť jsme přece ve svém kaňonu žili v pokoji a míru, tak proč by nám měli chtít ubližovat?

Všichni jsme hleděli na žlutý papír připevněný k topolu, jako by byl živý a měl v sobě nějakou zlou moc. Uplynula dlouhá doba a pak Vysoký hoch došel ke stromu. Strhl papír, roztrhal ho na malé kousky a hodil je do řeky. Dívali jsme se, jak odplouvají, a myslili jsme, že tak jako mizejí ony, mizí i hrozba bílých mužů. Mýlili jsme se. V noci čtrnáct dní po úplňku přišli.

Toho dne ráno jsme už věděli, že Dlouhé nože přicházejí. Malý bobr, který pásl stádo své matky, je viděl z vysoké planiny. Opustil stádo a utíkal přes planinu a pak po stezce dolů bez jediného zastavení.

Upadl před hoganem své matky a ležel tam jako kámen, dokud mu někdo nevchrstl džbán vody do obličeje. To už kolem stáli všichni lidé z vesnice a čekali, až promluví. Vyskočil a ukázal na jih.

„Bílí mužové přicházejí!“ volal. „Slunce se leskne na jejich nožích. Jsou už blízko.“

„Kolik jich je?“ řekl Vysoký hoch.

„Moc,“ křičel Malý bobr, „strašně moc!“

Můj otec řekl: „Sebereme svůj majetek a půjdeme nahoru do hor. Až odjedou, tak se vrátíme.“

„Půjdeme,“ říkali ostatní muži.

Ale Vysoký hoch zdvihl ruku a zavolal, obrácen k starším Indiánům: „Jestliže uprchneme, budou nás pronásledovat. Jestliže prchneme, zůstane tady v zajetí náš majetek. To je lepší zůstat tady a s Dlouhými noži bojovat.“

„Bojovat není moudré,“ řekl můj otec.

„Ne, to není,“ řekl můj strýc a všichni starší muži to po něm opakovali.

Tak bylo rozhodnuto, že máme jít. Ale Vysoký hoch se stále nepoddával. Svolal pětici mladých mužů, aby se spolu s ním chystali do boje. Šli a postavili se kolem něho.

„Budeme vás potřebovat,“ řekl můj otec těm šesti mladíkům. „Budeme musit jít vysoko do hor. Tam by nám vaše síla přišla vhod.“

Vysoký hoch byl neoblomný. Otec se podíval na něj a na jeho paži, bezmocně mu visící po boku.

„Jak to, Vysoký hochu, že chceš bojovat?“ řekl. „Vždyť nedokážeš napnout luk nebo vrhnout oštěp. Tak pověz, poslouchám!“

Viděla jsem, jak Vysokému hochovi ztmavla tvář.

„Když zůstaneš a nebudeš bojovat, co se stane?“ ptal se ho můj otec. „Zabijí tě. Zabijí i ostatní.“

Vysoký hoch nic neříkal. Pohled na jeho tvář, když naslouchal slovům, o nichž věděl, že jsou pravdivá, mne bolel. Nechala jsem je, ať si mluví, a odešla jsem k řece. Když jsem se vrátila, Vysoký hoch shromáždil svůj hlouček bojovníků a odešel s ním.

Okamžitě jsme začali balit. Každá rodina si vzala tolik, kolik stačila unést. Ve vesnici bylo celkem pět koní a ty jsme zahnali vzhůru na stezku na planinu a tam je nechali. Ovce a kozy jsme zahnali na vzdálenost celé míle do tajného kaňonu, kde se mohly pást. Mé stádo, mých třicet ovcí, tam šlo také, spolu s ostatními. Nejraději bych byla šla s nimi, kdybych nevěděla, že Dlouhé nože za pár

dní odejdou a my se zas vrátíme do své vesnice. Nikdy bych je jinak neopustila.

Když slunce vystoupilo vysoko na oblohu, po řadě jsme opouštěli vesnici a šli na sever proti toku řeky v jejích mělkých vodách. Za soumraku jsme došli ke stezce, která vedla vzhůru na jižní náhorní planinu. Než jsme po ní začali stoupat, naplnili jsme džbány vodou. Nabrali jsme si jí tolik, aby nám vydržela celý týden, a kromě toho jsme s sebou měli pět ovcí na masitou stravu. Právě tak dlouho měla vydržet kukuřice, kterou jsme s sebou nesli. Do té doby, než odejdou vojáci.

Vojáci nás na naší cestě nemohli sledovat, protože tekoucí voda zakrývala naše stopy v témž okamžiku, kdy vznikly. Jakmile jsme ale vystoupili z vody, bylo naše stopy dobře vidět na písku. Když už jsme všichni vstoupili na stezku, pár našich mužů nalámalo ze stromů větve, vrátilo se zpátky a zametlo jimi stopy, které jsme zanechali. Vojáci nemohli nic poznat. Nemohli poznat, jestli jsme šli vzhůru proti řece nebo dolů podle ní.

Stezka nahoru byla úzká a příkrá. Většinou ji tvořily kamenné výstupky, přes které jsme se šplhali a vytahovali se navzájem z jednoho na druhý. Na některých místech jsme musili ovce přenášet a dvě z nich nám uklouzly a spadly do propasti. Celý výstup nebyl delší než půl míle, ale než jsme ho zdolali, začalo se už smrákat.

Utábořili jsme se na okraji náhorní planiny, mezi skálami a zakrslými borovicemi. Nepředpokládali jsme, že by vojáci přišli dřív než ráno, ale přesto jsme nezapalovali oheň a jedli jsme studené placky. Vyšel měsíc a zakrátko ozářil dno kaňonu. Bylo vidět řeku vinoucí se k jihu, okolo našich broskvoňových sadů a ohrad pro ovce a hoganů. Tam, kde končily vysoké skalní útesy, kde se řeka stáčela z kaňonu do rovinaté nížiny, ozařoval měsíc bílé stany a uvázané koně.

„Vojáci už přišli,“ řekl strýc. „Nebudou nás hledat dřív než ráno. Lehni si a spi.“

Uložili jsme se mezi skalisky, ale jen málo z nás usnulo. Za rozednění jsme nezapalovali ohně ze strachu, aby vojáci neuviděli stoupající kouř, a jedli jsme studenou stravu. Můj otec nařídil, aby všichni nasbírali kameny a navršili je tam, kde stezka ústila na planinu. Tam postavil hlídku složenou z mladých mužů, kteří měli použít kameny v případě, kdyby nás vojáci chtěli napadnout. Tři nejrychlejší běžce pak poslal hlídat vojsko dole pod námi.

Byla jsem jednou z těch tří běžců. Proplazili jsme se podél okraje planiny co nejvíc na jih a tam jsme se ukryli mezi skalisky tak, abychom jeden na druhého viděli. Já jsem se skrčila za jednou borovicí, odkud jsem měla dobrý výhled na vojenský tábor.

Když vyšlo slunce dost vysoko a ozářilo úzký kaňon, viděla jsem, jak Dlouhé nože napájejí koně. Vojáci byli pode mnou tak hluboko, že koně nevypadali o nic větší než psi. Brzy potom se šest vojáků rozjelo severním směrem. Jeli podél říčních břehů a hledali naše stopy. Jednou sesedli z koní a dva z nich se vyšplhali k Duhové jeskyni, kde kdysi hodně dávno žili obyvatelé skalních útesů. Zjistili však, že domy jsou prázdné.

Vojáci jeli podél řeky vzhůru proti proudu, až daleko za stezku, jež vedla k místu našeho úkrytu. Vrátili se, teprve když už slunce stálo nízko. Když nás pomalu míjeli, pročesávali pohledy útesy čnící nad

jejich hlavou, prohlíželi pátravě skaliska i stromy, ale nezastavili se. Dojeli dolů podle řeky ke svým stanům a odsedlali koně. Pozorovali jsme je, dokud nezapálili ohně k přípravě večeře, a teprve pak jsme se vrátili do tábora.

Na skále vedle výstupu ze stezky seděl Vysoký hoch a připravoval si oštěp. Držel jeho dřevo mezi koleny a jednou rukou kolem něho ovíjel nařezané lýko: pomáhal si přitom zuby.

Překvapilo mne, že ho tam vidím sedět, protože to ráno, co přijeli vojáci, vyjel s ostatními mladými bojovníky z kaňonu. Od toho dne o nich nikdo nic neslyšel. Dokonce ani jeho matka a otec a sestry, kteří se skrývali spolu s námi na planině, nevěděli, kde je. Zprvu jsem si pomyslila, že změnil svůj názor a vrátil se, aby je pomohl ochraňovat. Ale to nebyl pravý důvod jeho návratu.

Něco mumlal, čemu se nedalo rozumět, a pokračoval v práci. Stála jsem nad ním, a jak jsem na něho shlížela dolů, všimla jsem si hlubokého škrábance, táhnoucího se přes jeho čelo, a pramenu volně visícího ze svázaných vlasů.

„Poranil ses při šplhání nahoru?“ řekla jsem.

Dovázal lýko kolem oštěpu a zavázané konce ukousl. Pravá paže mu bezvládně visela po boku.

„Výstup není tak těžký,“ řekl.

Náhodou to byl velmi těžký výstup, ale neřekla jsem to, protože si ode mne přál, abych si myslila opak. „Kde jsou bojovníci?“ zeptala jsem se ho. „Přijdou nám na pomoc?“

„Odjeli z kaňonu,“ řekl.

„Ale tys s nimi nejel,“ řekla jsem a vtom jsem si uvědomila, že ztratil jeden ze svých mokasínů.

Na okamžik ke mně vzhlédl. V očích jsem mu uviděla zahanbení, anebo to byl hněv? Pochopila jsem, že ho mladí bojovníci opustili a nechali ho s ženami, starci a dětmi. Nemohli ho potřebovat.

Zdvihl oštěp a prohlížel si ho po délce. „Má kovový hrot,“ řekl. „Našel jsem ho v západním kraji.“

„Bude to mocná zbraň proti Dlouhým nožům,“ řekla jsem.

„Je to zbraň, která nevyžaduje obě ruce.“

„Může jí vrhat kterákoli ruka,“ řekla jsem. „To je jedno která.“

Tu noc jsme znovu měli studenou večeři, ale všichni byli v dobré náladě. Bílí vojáci prohledali kaňon a nenašli po nás ani stopy. Cítili jsme se v bezpečí. Cítili jsme, že ráno odjedou a nechají nás na pokoji.

Kapitola patnáctá

Ráno byly k vyústění stezky znovu postaveny hlídky. Běžící pěnice a já jsme se připlazily na svá místa u borovic a skrčily jsme se tam, hned jak vyšlo slunce a ozářilo tábor Dlouhých nožů. Ostatní hlídky se skryly podél okraje planiny mezi skalními balvany a křovím.

Za noc se nic nezměnilo. Mezi stromy stál stejný počet stanů a u břehu byl stejný počet koní se svázanýma nohama. Naše hogany byly opuštěny. Nad našimi domy či ohništi v jámách nestoupal žádný kouř. Nebylo slyšet zvuk ovčích zvonků.

V táboře Dlouhých nožů byl klid, dokud slunce neurazilo poloviční dopolední dráhu. Muži se potloukali sem a tam, jako by neměli nic na práci. Dva z nich dokonce lovili s dlouhými vrbovými pruty ryby v řece. Pak – zrovna když jsme s Běžící pěnicí pozorovaly veverku na borovici a snažily se ji přilákat na oříšek – uviděla jsem koutkem oka, jak se z naší vesnice zdvíhá obláček kouře. Vypadalo to, že není větší než má ruka. A v bezvětří se za ním zdvihl druhý a třetí.

„Naše domy hoří!“

Zvolala to hlídka, která byla vysunuta daleko na okraj planiny, nejblíž naší vesnici. Zpráva běžela od jedné hlídky k druhé, až nakonec ke mně a já jsem s ní utíkala do našeho tábořiště a řekla ji otci.

„Postavíme si nové domy,“ řekl. „Až Dlouhé nože odjedou, půjdeme do lesa a nařežeme si dřevo na stavbu. Postavíme si hogany lepší, než byly ty, které vojáci spálili.“

„Ano,“ říkali lidé, když uslyšeli zprávu, „postavíme si novou vesnici.“

Vysoký hoch neříkal nic. Zabýval se oštěpem, pomáhal si jednou rukou a zuby a ani nevzhlédl.

Vrátila jsem se ke své borovici a otec šel se mnou. Všechny naše domy byly spálené do základů. Jen šedý popel a hromada hlíny označovaly místo, kde stál každý dům. Vojáci seděli pod stromem a jedli a jejich koně se pásli na luční trávě.

Otec řekl: „Teď odjedou, když nám zničili vesnici.“

Ale oni neodjeli. Přihlíželi jsme, jak deset vojáků se sekyrami vešlo do našich broskvoňových sadů, kde ještě stromy měly letní listí. Ve slunečním svitu se zaleskly čepele. Až k nám, tam, kde jsme se skrývali mezi skálami, doléhaly jejich hlasy.

Vojáci si zpívali, mávali sekyrami a začali osekávat větve broskvoní. Údery se nesly ozvěnou celým kaňonem. Nepřestali, dokud všechny větve neležely na zemi a nezůstaly stát jen holé kmeny, které vypadaly jako řada strašáků.

Nakonec potom vojáci stáhli z kmenů kůru, aby nám nezůstalo nic k jídlu, když bychom hladověli.

„Teď už Dlouhé nože půjdou a dají nám pokoj,“ řekl otec.

Ale vojáci jen odložili sekyry. Pohnali koně do cvalu a vjeli do našich polí, kde podupali zelenou kukuřici. Pak projížděli přes políčka s dozrávajícími fazolemi a melouny, dokud tam bylo jen trochu zeleně a nebylo vidět jen červenou barvu země.

„Zasadíme si nové melouny a kukuřici a fazole,“ řekl otec.

„Už nemáme žádná semena,“ řekla jsem. „A i kdybychom je měli a zasadili je, úroda z nich by nebyla dřív než příští léto.“

Dívali jsme se, jak se vojáci vracejí do tábora. Čekali jsme, až složí stany a odjedou. Celý ten den a celý další jsme je pozorovali z okraje náhorní planiny. Třetí den nařezali vojáci olšové tyče a vybudovali velký přístřešek, jehož střechu pokryli větvemi. Vykopali také jámu na ohniště a začali stavět z hlíny a kamení kamna.

To jsme poznali, že Dlouhé nože nehodlají z kaňonu odjet.

„Přišli na to, že jsme tady utábořeni,“ řekl otec. „Nechce se jim šplhat po útesech a napadnout nás tady. Je pro ně snadnější počkat si na nás u řeky, dokud nebudeme úplně bez jídla.“

Kapitola šestnáctá

Další den ráno se nakupily mraky a začalo pršet. Nařezali jsme křoví a větve z borovic a vybudovali jsme si úkryty. Tu noc, kdy ustal déšť, přešli jsme na vzdálený konec planiny, kde nemohli vojáci spatřit naše ohně, a uvařili jsme si večeři. I když nám sotva hrozilo, že nás vojáci napadnou, postavil otec hlídky, které pozorovaly stezku.

S vodou ve džbánech jsme hospodařili velmi obezřele, ale přesto byly už šestého dne prázdné. Tu noc poslal otec tři z nás dolů po stezce, abychom v džbánech přinesli vodu z řeky. Vyrazili jsme brzy po setmění. Nesvítil měsíc, a tak nám trvalo dlouho, než jsme sešli k řece. Když jsme se začali vracet nahoru, pokoušeli jsme se zakrýt stopy po sobě tak dobře, jak jen to šlo. Ale druhý den vojáci stejně zjistili, že jsme tam byli. Od té doby stáli vždy dva vojáci dole na začátku stezky, ve dne v noci.

Voda, kterou jsme přinesli, vydržela déle než ta předchozí. A když byly džbány znovu skoro prázdné, dva dny padal silný déšť a my jsme nachytali vodu do pokrývek a schovali ji do zásoby. Také jsme objevili hlubokou štěrbinu ve skále, která byla plná dešťové vody, takže nám voda mohla vystačit na celý zbytek léta. Ale začala nám docházet potrava, kterou jsme s sebou přinesli, i když jsme jedli jen půlku toho, co jsme snědli dřív doma ve vesnici. Snědli jsme všechnu kukuřici a zabili jsme ovce, které jsme s sebou vzali. Pak jsme drtili ovčí kosti a vařili z nich kaši, která se stěží dala spolknout. Tím jsme se živili dva dny, a když i to došlo, neměli jsme co jíst.

Třetího dne zemřel Starý medvěd, který od té doby, co jsme přišli na planinu, postonával. A v noci zemřelo děťátko Lesklého stromu. Příští noc byla první nocí úplňku. Tehdy řekl otec, že musíme odejít.

Nahoře na planině začínal právě rozbřesk, když jsme došli na konec stezky. Po vojácích nebylo ani vidu ani slechu.

Otec nás vedl dál na sever mezi stromy, pryč od naší staré vesnice a vojenského tábora. Bylo by asi moudřejší, kdybychom putovali korytem řeky, ale mnozí z nás už tak zeslábli, že by se nedokázali brodit proti proudu.

Když se rozjasnilo, nalézali jsme mezi stromy ostrůvky divokých bobulí a za pochodu jsme je jedli. Jahody byly zralé a sladké a posilňovaly nás. Šli jsme tehdy jen do té doby, než nám stálo slunce nad hlavou, protože čtyři z žen už nemohly dál, a tak jsme zastavili a odpočinuli si v jedné jeskyni.

Nasbírali jsme si další jahody a nějaké kořínky a zůstali tam, dokud nevyšel měsíc. Pak jsme znovu vyrazili na sever podle řeky za bílého svitu měsíce. Když se měsíc přesunul na západ a nechal kaňon v temnotě, položili jsme se mezi stromy. Neušli jsme za celý den a kus noci víc než dvě míle, ale doufali jsme, že nás vojáci nebudou pronásledovat.

Ráno jsme rozdělali malý ohýnek a opekli asi košík kořínků. Pak se muži usadili k poradě, aby se rozhodli, zda máme jít dál, anebo zůstat tam, kde jsme se utábořili.

„Spálili naše domy,“ řekl otec. „Ořezali stromy v našem sadu. Zašlapali naše zahrady do země. Co víc nám ještě mohou vojáci udělat?“

„Dlouhé nože nás mohou vypudit z kaňonu,“ řekl strýc, „a nechat nás putovat pustinou.“

Nakonec bylo rozhodnuto, že zůstaneme.

Začali jsme sekat křoví a tyče, abychom z nich vystavěli přístřešky. Asi tak uprostřed dopoledne, když jsme ještě měli plné ruce práce se stavbou, zazněly od řeky údery kopyt o kamení.

Vysoký hoch popadl oštěp a ustoupil za strom. My ostatní jsme mlčky stáli. Byli jsme jako zvířata, která slyší přicházet lovce, ale hrůzou nemohou utéci.

Vojáci se vynořili mezi stromy v řadě za sebou. Žertovali mezi sebou a zprvu nás ani neviděli. Vedl je mladý muž s červeným šátkem uvázaným kolem krku. Ohlížel se dozadu a k někomu mluvil, když se přiblížil k místu, kde stál v úkrytu Vysoký hoch.

Vysoký hoch vystoupil před strom jemu přímo do cesty. Ale on ho stále ještě neviděl.

Vysoký hoch zvedl oštěp, rychle zamířil a zapažil, aby ho vymrštil proti vůdci Dlouhých nožů. Než jsme sestoupili z planiny, celý jeden den cvičil s oštěpem, aby si zvykl házet ho levou rukou. Pravou rukou házel oštěp nejlépe ze všech bojovníků. Oštěpem taky zabil onoho hnědého medvěda za Duhovou horou, a to byl výkon vyžadující velkou obratnost.

Ale nyní, jakmile zbraň s železným bodcem vylétla z jeho sevření, neletěla přímo. Začala se protáčet, pak zamířila vzhůru, narazila na větev stromu, přelomila se a spadla pod nohy vojákova koně.

Kůň se náhle zastavil a potřásal hlavou. Teprve tehdy se voják otočil a pohlédl na zlomený oštěp ležící před ním. Rozhlédl se, aby uviděl nepřítele, který jej po něm hodil. Pohlédl na mého otce, na strýce, na mne. Přelétl pohledem malý otevřený prostor, kde jsme všichni stáli, ženy, děti, staří lidé, všichni dosud příliš vyděšeni, než abychom se mohli pohnout nebo promluvit.

Vysoký hoch, poté co hodil oštěpem, skrčil se za strom, kde se předtím skrýval, vycouval do křoví a tiše zmizel. Viděla jsem mu do tváře, když mne míjel. Už nevypadal jako bojovník. Vypadal jako kluk, poražený a zdrcený, který se musí spasit útěkem.

Zbytek Dlouhých nožů dojel a obklopil nás. Každého z nás prohledali, aby se ujistili, že nikdo nemá zbraně, a pak nás hnali dolů kaňonem.

Minuli jsme zničená pole fazolí a kukuřice a melounů, broskvoně zbavené kůry a větví, naše vypálené domovy. Naše slzy zůstaly neprolity.

Brzy jsme se měli dozvědět, že ostatní potkal tentýž osud, že celý národ Navahů je na pochodu. S Dlouhými noži za zády šly celé klany – Hořká voda, Pod-jeho-ochranou, Červený dům, Cesta-k-zahradě, Stojící dům, Červené čelo, Napřažené oštěpy – všichni Navahové pochodovali do zajetí.

Kapitola sedmnáctá

Obloha byla šedá a ve vzduchu bylo cítit palčivé větry. Vojáci nás poháněli podle řeky a ústím kaňonu ven. Šli jsme mlčky jako ovce hnané pastýřem.

V poledne toho dne začal z šedé oblohy padat sníh. Opřel se do nás ostrý vítr. Vojáci rozbili tábor pod stromovým příkrovem a řekli nám, ať uděláme totéž. Zůstali jsme tam tak dlouho, než přestal padat sníh, než uplynuly dva dny. Potom jsme třetí den ráno znovu vyrazili.

Otec se zeptal jednoho z Dlouhých nožů, kam nás vedou. Voják řekl: „Do Fort Sumneru.“ Ukázal přitom směrem na jih a to bylo vše.

Toho dne jsme potkali Navahy z kaňonu Modrá voda, bylo jich přes padesát. Přišli sem dolů ze své vesnice, také hnáni Dlouhými noži. Měli rozedrané obleky a všichni šli pěšky. Většinou to byli staří mužové a ženy, ale jedna dívka asi tak v mém věku nesla na zádech dvě malé děti. Byly na ni příliš těžké, a tak jsem se jí zeptala, jestli jí nemohu pomoci jedno z nich nést.

Dívka se jmenovala Malá duha. Byla malá, ale hezká jako kvítek a její děti, chlapeček a holčička, vypadaly taky jako dvě květinky se svými kulatými obličejíčky a velkýma tmavýma očima. Dala mi holčičku a já jsem si udělala uzel a nesla jsem ji na zádech celý zbytek dne.

K večeru jsme narazili na další skupinu Navahů. Bylo jich okolo stovky, několik jich jelo na koních. Patřili ke klanu Kojotů a byli na cestě už týden; kolem nich pojíždělo a popohánělo je pět vojáků.

Tu noc jsme si zapálili ohně a uspořádali shromáždění.

Vojáci nás nechali na pokoji, ale viděli jsme, jak nás mezi stromy pozorují, když jsme zpívali své písně a modlitby. Přišla Malá duha a seděly jsme společně v trávě a hrály si s dětmi. Když odcházela spát, vzala si holčičku s sebou, ale ráno mi ji zas vrátila.

Někdy v noci vklouzl do našeho tábora a ulehl u ohně Vysoký hoch. Ráno jsme ho tam našli, s roztrhanými šaty a s holýma, krvácejícíma nohama. Snědl kaši, kterou jsem mu přinesla, ale nechtěl mluvit. Měl ve tváři stejný zahanbený výraz, jaký jsem u něho viděla, když prchal před Dlouhými noži potom, co jeho oštěp skončil zlomený na zemi.

Cesta nás vedla na jih a východ přes drsný kraj a šli jsme pomalu kvůli starým lidem. Měli jsme dva vozy s dobrými koňmi, ale ty nestačily odvézt všechny, kteří by to potřebovali. Za celé odpoledne jsme ušli sotva jednu míli.

V poledne nás předešly dvě velké skupiny Navahů. Byli v nich většinou muži, někteří zranění z bitky s Dlouhými noži. Předešli nás s očima sklopenýma na zem, mlčky, beze zbraní.

To odpoledne jsme viděli mnoho navažských skupin. Přicházely ze všech směrů, z vysočin i z údolí. Bylo to jako bouře, kdy se odevšud řine voda a stéká do řeky, až řeka stoupne do výšky břehů. Takhle alespoň vypadal náš zástup k večeru, jako temně plynoucí řeka.

Tu noc, když jsme se utábořili, nepřišla si Malá duha pro své dítě a já jsem se ptala matky, co mám dělat.

„Tady se nedá nic dělat,“ řekla ona.

Sestra řekla: „Bylas hloupá, žes to dítě brala. Už bez něho máš dost co nést.“

„Zítra tu dívku najdeme,“ řekla matka, „anebo ona najde nás. Do té doby aspoň ví, že je dítě v bezpečí.“

Nazítří ráno jsme ji nenašli. Vysoký hoch ji šel při východu slunce hledat, ale brzy se vrátil a říkal, že mu jeden voják vyhrožoval. Řekl mu prý, ať se vrátí ke svému klanu a nepotlouká se okolo, nebo ho prý někdo zastřelí.

Celý den, zatímco jsme se vlekli na východ, ohlížela jsem se po Malé duze. Ptala jsem se i neznámých lidí, zda ji neviděli. Každý vrtěl hlavou. Svým způsobem jsem byla ráda, že jsem ji nenašla. Nesla jsem tři srolované pokrývky a džbán plný kukuřičného pokrmu. Byl to těžký náklad i bez té malé holčičky. Byla však celou dobu hodná a spokojeně si broukala se mnou do kroku.

Tak jako předchozího dne přicházeli a připojovali se k nám Navahové z hor a lesů.

Náš proud teď tekl pomaleji a mnozí lidé začínali zůstávat pozadu. Vojáci zprvu popojížděli dopředu a dozadu a pobízeli je, ať vstanou, jestliže padali podle cesty. Ale odpoledne jich už upadlo velmi mnoho a ke všemu foukal od severu studený vítr, takže vojáci si jich už nevšímali, nanejvýš se jim posmívali.

Pochod pokračoval až do soumraku. Konečně jsme zapálili ohně a lidé se srotili kolem nich. V našem klanu jsme si toho mezi sebou moc nenapovídali. Byli jsme nešťastní a báli jsme se, protože jsme nevěděli, kam nás ženou.

„Vojáci mi říkali, že to bude kraj s tekoucí vodou a vysokou trávou,“ řekl otec. „Jenže leží ještě daleko na východě.“

Tohle říkal každý večer, když jsme se krčili u ohně. Myslím, že tomu věřil. Chtěl, abychom tomu věřili taky.

„Jen se ohlídněte kolem sebe,“ říkal. „Uvidíte, jak kolem ohňů sedí mnoho lidí. Jsou hladoví, ale neumírají hlady. Je jim zima, ale nemrznou. Jsou nešťastní. Ale jsou naživu.“

„Jdeme vstříc své smrti,“ říkala matka. „Staří umírají už dnes. Mladí umřou později. Ale umřeme všichni.“

Vysoký hoch hleděl do ohně a nic neříkal. Řekl toho málo od toho dne, kdy se pokoušel vrhnout svůj oštěp s železným bodcem a kdy neuspěl. Jeho Navahové se stali zajatci Dlouhých nožů a on nedokázal udělat nic pro to, aby je osvobodil. Kdysi byl povýšený, držel zpříma svá široká ramena a na každého chladně hleděl černýma očima. Když jsem tak seděla vedle něho, přála jsem si, aby se mohl ještě někdy chovat takhle povýšeně.

Sestra vzala holčičku z mého klína, kde dřímala. „Je těžká,“ řekla Lapana.

„Není divu,“ odpověděla matka. „Moc toho sní, skoro tolik co já. A potravy je málo. Každým dnem jí bude míň, až nebude vůbec.“

Vzala jsem si děcko zpátky, zabalila je do pokrývky a uložila jsem se s ní v náručí.

Oheň pohasl a mohla jsem vidět hvězdy. Přemýšlela jsem, jak se holčička asi jmenuje. Byla jako kytička – jako kvítek na jarní louce. Dala jsem jí jméno Luční květina, když tak vedle mne ležela.

Severní vítr byl chladný a v dálce mezi stromy koně Dlouhých nožů byli nepokojní.

Kapitola osmnáctá

Na západě vycházel nový měsíc, dorůstal do úplňku a zase pomalu mizel, a my jsme pořád ještě táhli dál.

Kopce a borovicový kraj zůstaly za námi. Teď už bylo vidět čím dál tím míň potoků. Když jsme došli k vodě, zhluboka jsme se jí napili a naplnili si džbány až po okraj. Země byla pokryta šedým křovím a táhla se donekonečna, že až od pohledu bolely oči.

Touhle dobou byly už na pochodu tisíce Navahů. Roztáhli jsme se na míle podél cesty, každý klan se držel pohromadě na příkaz vojáků, kteří jeli v čele a na konci každé skupiny. V noci stavěli vojáci poblíž indiánských ohňů své hlídky.

Teď jsme už měli šest vozů tažených každý dvěma koňmi. Zprvu vezly jen vodu a mouku a pokrývky, ale jak staří lidé postupně chromli anebo ochořeli, bylo třeba z vozů ubrat zásoby, aby pro ně bylo dost místa.

Pro ty, kdo umřeli, jsme vyhrabali ve zmrzlé zemi mělké jámy a položili je do nich a navrch hrobu jsme nakladli kameny, aby se k nim nedostala divoká zvěř.

Moje babička byla druhá ze starých žen, která zemřela. Nějak se sama vyhrabala z vozu, v němž jela, a dopotácela se do křoví u cesty. Položila se tam a přetáhla si pokrývku přes hlavu. Chtěla tam umřít a nás odháněla, když jsme se jí snažili pomoci.

Stravy bylo stále míň. Vojáci vyslali několik mladých Navahů, aby zabili jelena nebo nějakého bizona, ale moc se tam ulovit nedalo.

Lidé začali jíst svá domácí zvířata a já jsem od té doby nespouštěla z očí svého černého psa. Než jsem šla spát, vždycky jsem mu dala kolem krku kožený řemínek a přivázala si ho k ruce, tak jak jsem to udělala v chatrči té babizny při mém únosu.

Zprvu jsem ze společného jídla nakrmila nejdřív holčičku, což vadilo mé matce a sestře. Když už byla potrava vzácná, krmila jsem ji ze svého přídělu, takže nemohly moc namítat. Z popruhu, v kterém jsem ji nesla, mne už silně rozbolela záda. Vysoký hoch mi vyrobil jakási malá nosítka z větví a kousků látky. Tím se mi břemeno zdálo přece jen lehčí.

Během příštího měsíce se krajina změnila. Rovina se začala zdvíhat do kopců a přešli jsme mnohá údolíčka, kde tekly potůčky. Všude vyrážela tráva, což nám pomohlo nakrmit naše hladovějící koně. Každé odpoledne pršelo a šaty nám přes noc nikdy úplně nevyschly.

Někdy touhle dobou začala holčička stonat. Každý večer jsme nad ní zpívali zaříkání. Pak jí přejížděl tělíčko od hlavy k patě svýma jemnýma rukama medicinman. Odehnal z ní nějaké zlé duchy, takže se zas usmála a začalo se jí dařit líp.

Roztroušeně se k nám připojovala ještě jedna veliká skupina Navahů. Byli rozedraní a hladoví a mnozí byli nemocní. Říkali, že jich cestou mnoho zemřelo. Přicházeli z okrajů skalnatého kraje daleko na západě. Teď už se čára usilovně se vlekoucího zástupu táhla od jednoho obzoru k druhému. Za dne nás sledovala hejna krkavců a za soumraku seděli na kopcích kojoti a vyli.

Přes noc přišlo jaro, s beránkovými mráčky a skřivánky, vystřelujícími z trávy vysoko do vzduchu. Byli jsme šťastní, že je zima už za námi. Pak se mezi lidmi rozneslo, že už máme před sebou jen dva dny pochodu na konec cesty, místa nedaleko od pevnosti Fort Sumner.

Místo se nazývalo Bosque Redondo a dospěli jsme tam v poledne třetího dne. Leželo v ohybu veliké klikatící se řeky a byla to plochá nížina pokrytá křovinami.

Poprvé jsme na ně popatřili z malé vyvýšeniny. Moje matka od té doby, co jsme opustili náš kaňon, nikdy neplakala. Ale jak tam teď stála a shlížela na šedivý kraj, který měl být naším domovem, zaplakala.

Chtěla jsem jít hledat holčiččinu matku hned ráno potom, co jsme došli do Bosque Redonda. Ale ještě před rozedněním mě dítě probudilo svým pláčem, a tak jsem se o ně celý den starala a hledat jeho matku jsem poslala Běžící pěnici. Vrátila se až za tmy a nenašla ji. Tu noc přišel medicinman, dotýkal se holčičky a my jsme zpívaly zaříkávání.

Uplynulo půl noci a já jsem seděla s holčičkou v náručí u ohně. Pevně se mě držela pěstičkou za prst a já jsem jí zpívala písničku o ptáčku na borovém stromě. Zpívala jsem jí ještě jednu písničku a ještě další, než jsem si uvědomila, že už mě neposlouchá, že v mé náruči tiše zemřela.

Ráno jsem se vydala hledat její matku. Obešla jsem snad stovku přístřešků a ohňů, a když padla noc, ulehla jsem ke spánku do křoví, stále přemýšlejíc, co jí řeknu, až ji najdu.

Ráno jsem vyrazila zase na pouť. Jeden mladý muž mi řekl, že viděl takovou dívku, jakou jsem mu popsala, a ta že je na břehu řeky u stromu, který mi ukázal. Bylo to daleko a trvalo mi celý půlden, než jsem se prodrala stovkami lidí, kteří si budovali přístřešky.

Uviděla jsem ji, dřív než jsem došla k řece, a ona uviděla mne. Běžely jsme k sobě hustým křovím.

Bylo tam otevřené prostranství pokryté bledou trávou a my obě se zastavily, když jsme k němu doběhly, a hleděly jsme jedna na druhou.

Byla to snad chvilka, co jsme tam tak stály, ale přesto se zdálo, jako by to byla celá věčnost. Pak jsem šla k ní a položila jí ruce do jejích rukou. Neuměla jsem si představit, co jí mám říci, ale ani jsem nemusila nic říkat. Plakala a já jsem pochopila, že její druhé dítě umřelo také. Navzájem jsme se objaly a stály tam spolu v jarním slunci bez jediného slova.

Kapitola devatenáctá

Šedá rovina mezi říčními břehy byla rozdělena mezi klany. Každý dostal stejný díl a každá rodina si vybudovala nějaký přístřešek – buď jámu v zemi, nebo příkrov z větví keřů, anebo chýši ze všeho možného, co se dalo sehnat.

Naše chýše byla zbudována z naplaveného dříví, které jsme našli na březích řeky, a z kusů staré plachty. Chránila před sluncem, ale ne před větrem a dalo se v ní těžko pohybovat, aby si člověk o něco nenarazil hlavu.

Jídlo brzy došlo, a tak vojáci vydávali všem rodinám balíčky mouky. Bylo nás málo, kdo jsme z toho neonemocněli, protože mouka byla z pšenice, kterou jsme nebyli zvyklí jíst. A voda z kalné řeky byla hořká.

V Bosco Redondu už žilo několik set Indiánů. Byli to Apačové, kteří byli vyhnáni ze své země a drženi jako zajatci Dlouhými noži.

Apačové jsou menší než my, ale podsadití a velmi silní. Také jsou velmi svárliví. Všecko chtějí mít po svém, a když to nemají, hned se začínají rvát. Rvali se s námi, už hned jak jsme přišli, a tvrdili, že země patří jim a my že jim ji krademe.

Můj otec a další dva náčelníci z ostatních klanů jim říkali, že Navahům se v Bosque Redondu nelíbí. Jestli je Apačové chtějí mít celé, klidně mohou. Chceme tady všehovšudy přežít do té doby, než pro nás Dlouhé nože najdou nějaké lepší místo. Tahle slova však Apače nijak neuspokojila a snažili se nám ublížit, kdy a kde k tomu jen měli možnost.

Když měla každá rodina přístřeší a stravu, poslali vojáci všechny muže, kteří mohli pracovat s rýčem, aby zryli zemi a osili ji kukuřicí a pšenicí, kterou jsme neměli rádi. Pak je poslali kopat kanály, jež by přiváděly vodu na pole.

Tak začalo léto v Bosque Redondu, našem novém domově. Matka, sestra i já a podobně ostatní ženy jsme neměly co na práci. Nebyla žádná kukuřice, kterou by bylo třeba mlít. Přijížděly vozy plné mouky. Bílí vojáci v ní stáli po kolena a vydávali nám ji velkými dřevěnými lopatami. Nebyly tu žádné ovce, o které by se bylo třeba starat, vlna, která by se měla stříhat a utkat v pokrývky. Nebyli tu žádní lovci, kteří by přinášeli jelení kůži, kterou bychom měly oškrábat, napnout a zpracovat na nohavice. Většinu času jsme lenošily.

S Vysokým hochem to bylo totéž. Zastavil se každé ráno po snídani a posedával před naší chatou, dokud slunce pořádně nevystoupilo na obloze. Pak se odloudal dolů k řece a ještě nějaký čas ležel na slunci. Rád ukazoval ostatním mladým Navahům velkou bílou jizvu na rameni, kde ho zasáhla Španělova kulka. Jenomže jim vykládal, že tu jizvu má od jednoho Dlouhého nože.

Ostatní muži, poté co oseli pole a vykopali zavlažovací příkopy, byli také většinu času bez práce. Podobně jako Vysoký hoch rádi vykládali o dnech uplynulých předtím, než přišli do Bosque Redonda. Posedávali v kruhu a vychloubali se svými minulými činy. Vyhrožovali Dlouhým nožům, ale jejich vyhrůžky byly chabé a pronášené potichu. Zbytečně žvanili hůř než ženy. Opustila je všechna odvaha. Z jejich těl se vytratil duch.

Bylo to zlé léto v Bosque Redondu. Všude bylo plno duchů a čarodějů a mnoho lidí se roznemohlo a umřelo. Potom nevzešla první úroda. Málo pršelo a muži jen obtížně dokázali vést vodu z řeky na pole. Některá pole byla znovu oseta, ale vítr rozvál semena, a když přišel podzim, nebyla žádná úroda.

Nato se začaly šířit řeči o Dlouhých nožích, žijících v pevnosti z šedých zdí uprostřed našich polí. Neminul den, aby se od chaty k chatě o nich nerozšířila nějaká nová historka. Že bílá mouka dojde ještě před příchodem zimy. Že mouka je prokletá, a jestliže ji budeme dál jíst, všichni zemřeme. Že Dlouhé nože chtějí, abychom zemřeli, a to že se s námi taky stane, ať tak, nebo onak.

Jedna historka se k nám donesla od tří různých lidí, kteří byli v místě vzdáleném patnáct dní jízdy na sever. Každý z nich přinesl stejnou zprávu, takže byla určitě pravdivá. To místo se jmenovalo Sand Creek a bylo blízko města postaveného v horách. Říkali, že tam v jedné vesnici spali ve svých obydlích Cheyenni a Arapahové. A byl tam prý bílý kněz, který vyjel s několika muži z města, a když přijeli k spící vesnici, vydal rozkaz: „Zabijte a skalpujte všechny Indiány, velké i malé,“ volal, „protože ze štěňat vyrostou psi!“

Všichni Indiáni byli bez výstrahy zabiti. Potom jim vzali skalpy a ukazovali je lidem ve městě.

Tahle historka se mnohokrát vyprávěla a všichni se báli, že se nám stane totéž. Dlouhé nože se vykradou ze své pevnosti a všechny nás zabijí, když budeme spát. Ale naši muži nic neudělali. Seděli a vrtěli

hlavou, ale vůbec nepřemýšleli, jak by bránili sebe a své rodiny, kdyby nás vojáci napadli. Ani Vysoký hoch nedělal nic jiného, než že pořád hovořil o vojácích, a jak by nás nejraději viděli zemřít.

Jednoho dne jsem se ho zeptala: „Co bys dělal, kdyby nás vojáci v noci přepadli? Schoval bys hlavu a čekal bys, až tě zabijí?“

Podíval se na mne a skousl ret. „Bohové nám řeknou, co máme udělat,“ řekl. „Teď nás trestají. Až přijde ten správný čas, promluví a my je uslyšíme.“

Můj otec mluvil zrovna tak a taky mnoho jiných mužů v Bosque Redondu, když skončilo léto.

Kapitola dvacátá

Než přišel sníh, ale když už začaly vát první severní větry, moje matka, sestra a já jsme začaly pracovat na vyztužení naší chaty.

Otec Vysokého hocha znal jednoho Dlouhého nože. Myslím, že dal vojákovi cenný pás ze stříbra a tyrkysů. Ať už to bylo kvůli čemukoli, ten bílý muž mu dal grošovaného koně, příliš starého na to, aby na něm jezdili vojáci, takže byl určen na porážku. Půjčily jsme si toho koně, přebrodily s ním řeku a nařezaly tyče z vrboví, kterými jsme obvykle vyztužovaly tlusté zdi a propadlou střechu.

Kromě toho, že nám opatřil koně, pomáhal nám Vysoký hoch správně umístit tyče a navršit na ně zeminu. To se opravdu zalíbilo mé matce. Odteď k němu co chvíli prohodila nějaké to slovo, a dokonce se i trochu usmála, když byl někde poblíž.

Nebyla jsem proto překvapena, když potom, co jsme skončili práci na chatě, přišel jednou večer otec Vysokého hocha a promluvil si s mým otcem. Další den potom přišli dva strýcové Vysokého hocha a také vedli rozhovor. Rozhovory pokračovaly dennodenně do té doby, než začal nový měsíc, a pak udělali dobrou svatební smlouvu, i když moje matka nedostala starého strakatého koně, o kterého velmi stála.

Příbuzní přišli na svatbu. Bylo jich tolik, že se všichni nevešli dovnitř chaty. Jako první vešel Vysoký hoch, pak můj otec a já. Vysoký hoch a já jsme se posadili na pokrývku před košík s obilným jídlem a džbánem vody s naběračkou. Otec přidřepl hned vedle. Příbuzní vešli dovnitř a usadili se po obou našich stranách. Pak můj otec udělal kříž bílým kukuřičným prachem nad jídlem a kruh kolem tohoto kříže.

Napřed jsem nabrala naběračkou vodu a nalila ji přes ruce Vysokého hocha a on udělal totéž mně. Pak ponořil prst do košíku směrem na východ a snědl špetku jídla a já jsem je snědla také. Jedli jsme špetku ze všech nejrůznějších směrů. Tím byl svatební obřad skončen a všichni se nahrnuli dovnitř a začali slavit.

Starší hodující hosté mi dávali do manželství rady. Jedna teta mi řekla, abych se s mužem nehádala a nic mu nevyčítala. Jedna neprovdaná teta mi řekla, abych byla trpělivá. Dvě další mi řekly totéž. Sestřenice mi řekla, ať jsem zdvořilá, dokonce i k cizím lidem. Než při západu slunce příbuzní odešli, vyslechla jsem mnoho rad, ale byla jsem tak rozčilená, že jsem je moc nevnímala.

Naše chata se stala příliš těsnou, protože Vysoký hoch se k nám nastěhoval. Teď už tam nebylo k hnutí, a proto jsme udělali poblíž jakýsi přístěnek z vrbových tyčí a zeminy. Byla to spíš taková jeskyňka a v té jsme ukládali věci, jež se nepoužívaly každý den, a potravu, když jsme jí měli víc, než jsme spotřebovali, což nebylo právě často.

Toho roku přišel sníh brzy, ale roztál, a pak přišel mráz spolu se studenými větry a země ztvrdla na kámen. Bílí vojáci projížděli každý týden vesnicí a přidělovali nám mouku. Ale jejich lopaty byly menší než v létě. Mouka vždycky došla dřív, než zas dorazily vozy, a lidé začínali hladovět. Všichni kromě Apačů, kteří dostávali příděl jako první.

Znovu se vynořily řeči, že si Dlouhé nože přejí naši smrt. Než skončí zima, všichni Navahové na smrt vyhladovějí, říkali starci.

Padal sníh a vítr ho navál okolo chaty, takže jsme si museli vyhrabat tunel, když jsme chtěli jít ven. Lidé upadali do nemocí a umírali. Sotva přešel jeden den, aby nebylo slyšet písně za zemřelé, fičení větru a hlasy zpívajících. Často bylo chvílemi zatěžko rozeznat jedno od druhého. Tenkrát, právě v době, kdy velký sníh roztával a tolik lidí umíralo, jsem se konečně rozhodla.

Můj muž a já jsme vzali starého skvrnitého koně a šli jsme k řece sbírat dříví na zátop. Když jsme nařezali dřevo a naložili je na koně, stáli jsme chvilku na břehu, abychom se vydýchali od té námahy. Šedé zdi pevnosti měly barvu nebes a nebesa měla barvu země táhnoucí se do dáli v tom ránu beze slunce. Pár vojáků pochodovalo sem a tam, tlouklo do bubnů a troubilo do trumpet.

Řekla jsem svému muži: „Myslím na náš kaňon. Vidím ho před sebou, než jdu spát, někdy se mi o něm zdá, ale vždycky ho vidím, když se probouzím. Vidím ty vysoké kamenné útesy a stromy rýsující se proti obloze. Vidím své ovce, jak tam bloudí a nemají nikoho, kdo by se o ně staral.“

„Teď zrovna moc neputují,“ řekl. „Sežrali je vlci a žádné nezůstaly. Spíš bys měla myslit na něco jiného než na ovce.“

Jeho slova mě rozzlobila, ale nedala jsem nic najevo. „Některé jsou ještě naživu,“ řekla jsem. „Proto je taky vidím.“

Podíval se na mne, jako by se ze mne stala nějaká vědma. „Jestliže jsou naživu, jak to, že je nevidím taky já?“ řekl. „Máš snad dar vidění nebo něco zvláštního, co mně chybí?“

„Řekla bych, že je vidím proto, protože to chci,“ řekla jsem. „A ty je nevidíš, protože nechceš.“

„Jakživ jsem neměl žádné ovce, tak jak bych je viděl,“ řekl Vysoký hoch. „Tak pár koz, ale ovce žádné.“

„Ale když se dobře podíváš, můžeš vidět kaňon,“ řekla jsem. „Narodil ses tam a vyrůstal jsi tam a dospěl jsi tam v muže. Byl to tvůj domov a stále to je tvůj domov.“

Jeho dlouhé vlasy byly spleteny do dvou pletenců, které mu ležely na prsou. Hodil hlavou, až mu oba dva spadly na ramena. „Já nechci myslet na kaňon,“ řekl.

„Ani můj otec nechce myslet na kaňon,“ řekla jsem.

„Teď na takové myšlenky není doba,“ řekl a křikl na koně.

Vyšplhali jsme se na říční břeh a vydali se k naší chatě. Bílí vojáci stále pochodovali kolem pevnosti.

Ten den jsem už nic neříkala ani o kaňonu, ani o ovcích. Ale jak jsme tak šli domů vesnicí, okolo řad proutěných chat, v nichž se lidé třásli zimou a umírali, pevně jsem se rozhodla. Až ještě pětkrát vzejde a zajde nový měsíc, narodí se mi dítě.

„Ale nenarodí se tady, ve stínu šedé pevnosti,“ řekla jsem si, „tady ne!“

Kapitola dvacátá první

Nikde ve vesnici se nenašel kousíček vlny, a když jsem se ptala jednoho Dlouhého nože, jestli mají vlnu v pevnosti, neodpověděl mi. Pomyslela jsem si, že asi nerozumí jazyku Navahů, a tak jsem mu posunky ukazovala přikrývku a tkaní. Seděl na koni vedle vozu, který nám přivážel mouku. Pohlédl stranou a nic neřekl.

Brzy potom jsem vyměnila svůj tyrkysový náramek za tři staré pokrývky s hezkým černobílým vzorem. Jednu z nich jsem rozpárala a tak jsem získala dost nití na to, abych spravila ostatní dvě. V noci je používala celá rodina, ale já jsem na ně dávala dobrý pozor, protože nás měly provázet toho dne, kdy Vysoký hoch a já opustíme Bosque Redondo.

Dlouho jsem střádala jídlo. Každé ráno, když jsem vařila kaši pro rodinu, odložila jsem dva štipce mouky do koženého vaku a schovala jej zas do přístěnku. K snídani jsem pak snědla o dvě špetky míň, tak aby se to vyrovnalo. To mi zabralo každé ráno mezi dvěma měsíci, ale pak byl vak plný a to nám mohlo stačit na tři dny cesty.

Když přijel znovu vůz s moukou, dávali nám jí vojáci méně než předtím a já jsem se ani nepokoušela něco z ní ušetřit. Nicméně pro nás dva jsem už měla sdostatek, když předpokládám, že bychom si cestou opatřili ještě nějaké jídlo. Řekla jsem Vysokému hochovi o pokrývkách a jídle ukrytém v přístěnku.

„Popadla tě pěkně bláznivá myšlenka,“ řekl. „Než přebrodíme řeku, najdou naše stopy ve sněhu.“

„Můžeme se dát na cestu, až sníh roztaje,“ řekla jsem. „Můžeme jet v noci za pěkného počasí a nenecháme po sobě žádné stopy, které by našli.“

Zavrtěl hlavou a něžně se na mne podíval, jakoby soucitně.

„Ještě si o tom promluvíme někdy jindy,“ řekl a odvrátil se.

Věděla jsem, že na to nikdy znovu ani nepomyslí, dokud to neudělám sama. Byl jako člověk, který upadl pod nějaké zakletí. Byl jako můj otec, jako všichni navažští muži, jako kdyby ho bohové zatratili. Ale já jsem se svých plánů utéct z Bosque Redonda nevzdala.

Pár dnů nato jsme si půjčili strakatého koně a jeli s ním dolů k řece nařezat dříví na otop. Moc ho tam ale nerostlo a musili jsme hledat, než jsme našli strom, který by stálo za to porazit.

Putovali jsme říčním houštím celé dopoledne, ale pořád jsme měli jen půl nákladu, kterým bychom se mohli vykázat. V poledne jsme se vraceli tam, kde byl uvázán starý kůň. Než jsme tam dorazili, začal můj černý pes vrčet a já jsem uviděla, jak vedle koně stojí nějaký Apač.

Vysoký hoch pronesl pozdrav. Indián však neodpověděl. Místo toho ukázal na dříví na koňských zádech.

„To je moje,“ řekl. „Tohle dříví patří Apačovi.“

Vysoký hoch odvázal koně a přitom si pro sebe bručel nějakou písničku, což bylo vždycky znamení, že se zlobí.

„Berete dříví na apačské zemi,“ řekl mladý Indián. „Nedobře. Nemá se.“

Postavil se před koně, jako kdyby mu chtěl zabránit v odchodu. Když ho kůň začal obcházet, napřáhl se a udeřil ho do nozder. Kůň už zřejmě v životě dostal nejednu ránu, podle toho jak vypadal, a tak se jen zastavil a čekal. Jenže Vysoký hoch přešel dopředu a cestou vytáhl z nákladu na koňově hřbetu kus klacku. Pevně ho uchopil do své zdravé ruky.

Apač měl hranatou hruď a pavoučí nožky. Zašilhal očkama, která byla černá jako u ještěrky, a podíval se na kus klacku v ruce Vysokého hocha. Pak pokročil se zvednutou pěstí o krok k mému muži.

Vysoký hoch udeřil rychle, jako když zaútočí had. Rána dopadla na Apačovu napřaženou ruku. Upustil kámen, který držel v pěsti. Druhá rána ho srazila k zemi a on upadl do sněhu a ležel tam omráčený.

Chytli jsme koně a šli domů. Podívala jsem se dozadu a viděla jsem, jak se Apač postavil na nohy a odvrávoral. Ten večer, když jsme právě večeřeli, přišli dva vojáci. Vešli beze slova do chaty a odvedli s sebou Vysokého hocha. Nemohla jsem celou noc spát, jak jsem na něj myslila.

Příští den ráno šel můj otec do pevnosti a já jsem šla s ním. Ve zdi byla veliká vrata. Byla zavřená a my jsme stáli ve sněhu před nimi a čekali, až se otevřou, ale za celý den nikdo nevyšel.

Další den jsme se znovu vrátili k bráně. Čekali jsme až do poledne a pak se otevřela a nějaký voják nás vzal na dvůr. Tam jsme čekali až do západu slunce. Potom vyšel ven nějaký jiný voják a řekl nám, ať jdeme odtamtud, ale ráno ať přijdeme znovu, což jsme učinili.

Celé dopoledne jsme přecházeli sem a tam po dvoře pevnosti, abychom se trochu zahřáli. V poledne nás jeden Dlouhý nůž zavedl do místnosti, kde seděli dva muži. Jeden z nich byl voják a druhý byl Indián z národa Utů, který nám říkal, co povídá důstojník, a jemu zas říkal, co odpovídáme my.

Bílý důstojník měl modré oči a rudou bradku. Měl na hlavě klobouk se zlatým provázkem kolem dokola a ptal se mne, jak se jmenuji.

„Jasné ráno,“ řekla jsem mu. Neuvedla jsem mu své tajné jméno, ale on se po něm ani nedotazoval.

„Jasné ráno,“ řekl, „pověz mi, co se stalo, když jste sbírali dříví.“

Bylo to od něho nevychované vyslovit mé jméno, když jsem tam před ním tak stála. Ale možná to ani nevěděl, a tak jsem mu řekla všechno, co se stalo u řeky, tak jak jsem si to pamatovala.

Řekla jsem: „Vysoký hoch je můj muž a doma je ho zapotřebí.“

„Apač Magnus má taky rodinu a taky je ho zapotřebí,“ řekl voják, „ale má zlomenou ruku a nemůže pracovat.“

„Ani říční břeh, ani dřevo, které tam roste, mu nepatří,“ řekla jsem. „Ta ruka, to je jeho vina.“

Důstojník se na mne ostře podíval svýma modrýma očima. „Čí vina to je,“ řekl, „o tom rozhoduju já, a ne ty.“

Začal se probírat papíry, které měl na stole. Voják nás vyvedl k bráně, pustil nás ven a my jsme šli domů sněhovou vánicí, která právě začala.

„Co s ním chtějí Dlouhé nože udělat?“ zeptala jsem se otce.

„Neudělal nic špatného,“ odpověděl otec. „Není špatné bránit se muži, který drží kámen. Brzy ho pošlou domů.“

Kapitola dvacátá druhá

Sníh roztál a přes Bosque Redondo začal vát teplý vítr a na březích řeky se objevovala zelená tráva. Velká brána pevnosti se otevírala každý den, vojáci vypochodovali ven, bubny tloukly a zněly trubky, a pak se zas vojáci vrátili a vrata se zavřela. Každý den jsem čekala, ale můj muž nepřicházel.

Když už se jaro ustálilo, vozy pro nás přivážely víc jídla a já jsem mohla ušetřit ještě jeden pytlík mouky. Teď už jsme měli dost jídla na to, aby nám vystačilo na šestidenní cestu.

Kromě dvou dobrých pokrývek jsme měli nůž, který se podobal těm, jež měli vojáci na konci svých pušek. Našla jsem ho jednou ráno na své pravidelné pouti k pevnosti. Byl zabalen do látky a schován v trávě. Nabrousila jsem ho a schovala v přístěnku. Látka, asi loket dlouhý pruh červeného sametu, se mohla hodit na šatičky pro holčičku anebo na kazajku pro chlapečka.

Byla teplá noc s oblohou plnou hvězd a hukotem vzdálené řeky. Právě jsme dovečeřeli, když přišel Vysoký hoch. Přišel tak tiše, že ho neslyšel ani můj černý pes. Usedl u ohně a snědl všechno, co zůstalo v hrnci, tak spěšně, jako kdyby v životě nic nejedl. Vypadal přepadlý a ustrašený.

Můj otec řekl: „Otevřeli ti vojáci bránu?“

„Žádnou bránu neotevřeli,“ odpověděl Vysoký hoch.

„Brána se tedy neotevřela?“

„Ne.“

„Ale ty jsi tady.“

„Za to děkuju díře ve zdi,“ řekl Vysoký hoch, „o které jsem věděl už mnoho týdnů.“

„Kde je ta díra, o které jsi věděl?“

„Na místě, kde si vaří potravu.“

„Je to kulatá díra, anebo hranatá?“

„Ani taková, ani onaká,“ řekl Vysoký hoch. „Je to díra, kterou vyhazují odpadky.“

„Ano, slyšel jsem o té díře,“ řekl otec. „Odpadky tudy prolezou a upadnou dolů na zem za zdí a lidé je tam chodí vybírat.“

„To je ta díra,“ řekl Vysoký hoch.

„Dá se jí právě tak prolézt.“

„Když se nikdo nedívá. Když všichni odejdou z místa, kde se vaří.“

„A když přijdou lidé a odnesou všechny odpadky.“

„To je ta správná doba,“ řekl Vysoký hoch.

„Kdy Dlouhé nože poznají, že jsi prolezl dírou?“

„Ráno, až přijdou vařit snídani.“

„Ne dřív ani později?“

„Právě tehdy,“ řekl můj muž.

Seděl a díval se do prázdného hrnce. Přinesla jsem mu misku kukuřičné kaše, kterou snědl ve spěchu, a pak upadl do mlčení a seděl v podřepu s jednou rukou svěšenou podle těla a druhou položenou na stehně. Myslila jsem, že každou chvilku vstane a oba utečeme z tábora, ale on jen seděl u ohně a vypadal, jako by měl každou chvíli usnout.

„Dlouhé nože ráno přijdou,“ řekla jsem. „Zase se probudíš za stěnami pevnosti.“

Podíval se na mne s ospalým mžouráním a já jsem si najednou uvědomila, že se zmohl jen na to, na co se chtěl zmoci. Byl zpátky u své rodiny. Zase se najedl doma s námi. Bude spát u našeho ohně. Co se s ním stane zítra, na tom už nesejde.

Stále na mne ještě mžoural, tak napůl mezi bděním a spánkem.

„Jsi snad stará baba?“ zeptala jsem se ho.

Přestal mžourat.

„Stará žena,“ pokračovala jsem zvýšeným hlasem, „ženská, která se hodně nají a podřimuje u ohně?“

Moje matka řekla: „Je horší než stará žena. Je jako navažští staří muži. Všichni dohromady.“

Vysoký hoch se postavil a rozepnul si opasek, aby ho neškrtil po tom všem jídle, které snědl.

Matka se mu dívala na nohy. Moc ráda by se mu dívala do tváře, jako to dělala mně, když byla rozzlobená. Ale bylo proti zákonům našeho kmene, aby se tchyně dívala na svého zetě takovým způsobem. Dívala se mu na nohy, a dlouho.

„Brzy si bude musit znovu změnit jméno,“ řekla. „Co myslíte, jaké by to mělo být? Hoch-který-sedí-u-ohně? Hoch-spící-vestoje? Nebo něco jiného, třeba jako Lezoucí-dírou?“

„Budu se nad tím muset hodně zamyslit,“ řekla jsem.

„Budeme na to muset hodně myslit obě,“ řekla matka.

Vysoký hoch pohlédl mé matce na nohy a pak se podíval na mne. Pomalu obešel oheň a vyšel ven. Slyšela jsem, jak se zhluboka nadechl. Stála jsem tam a bylo mi do pláče. Neplakala jsem od té doby, co jsme opustili domov. Po chvilce jsem usedla k ohništi a rozplakala se.

Plakala jsem dlouho a nikdo se mě nepokoušel zarazit. Pak se ve dveřích objevil Vysoký hoch, pronesl mé jméno a kývl na mne, ať jdu za ním.

Když jsme vyšli ven, první, co jsem uviděla, byl starý strakatý kůň, který patřil tchánovi.

„Dáme se teď na cestu,“ řekl Vysoký hoch.

Udělal sedlo ze dvou pokrývek a přivázal k nim vaky naplněné moukou. Ostrý nůž zastrčil za opasek.

Neloučili jsme se s naší rodinou. Věděli, že si s sebou bereme jejich vzpomínky na nás a necháváme jim své vzpomínky na ně. Vysoký hoch vyskočil na koně a vyrazili jsme do teplé temnoty. Musila jsem utíkat, abych s ním udržela krok, ale když jsme se dostali až k řece, nechal mne vylézt do sedla za sebe.

Odvázala jsem oba vaky a pověsila si je na krk, aby se nenamočily. Svého černého psa jsem držela na klíně. Říční proud byl prudký a studený. Když se kůň ponořil do vody, proud s námi smýkl a vyhodil nás zpátky na břeh.

Na třetí pokus se nám podařilo udržet se ve směru. Byli bychom se utopili, kdyby nebylo starého koně. Musel být ve svém životě mockrát v téhle řece, protože věděl, kdy má plout s proudem a kdy je třeba, aby plaval. Na obloze nebyl měsíc, ale vyšly všechny hvězdy a svítily na vodu.

Když jsme se dostali na druhý břeh, seskočila jsem z koně a šli jsme po cestě, kterou jsme už jednou předtím šli sem. Doufala jsem, že jednou budu mít taky svého koně a potom na něm pojedu vedle svého muže. Možná že on už tou dobou žádného koně mít nebude a potom to bude on, kdo bude muset jít pěšky. Přes řeku slabě svítily večerní ohně v Bosque Redondu.

Brzy jsme je nechali daleko za sebou a pochodovali jsme až do rána. To jsme si u malého jezírka rozdělali ohníček a uvařili trochu kaše.

Můj muž řekl: „Touhle dobou asi Dlouhé nože objeví, že jsem utekl. Dělí nás od nich celá noc cesty, ale oni cestují rychle.“

„Ti za námi nepojedou,“ řekla jsem, abych uklidnila jeho i sebe. „V Bosque Redondu jsou tisíce Indiánů. Nač se budou Dlouhé nože obtěžovat hledáním jednoho z nich? A i kdyby, kudy pojedou? Nanejvýš prohledají vesnici. A naši přátelé jim nic neřeknou.“

Spali jsme, dokud slunce nestálo vysoko na obloze, a pak mne probudilo zaštěkání černého psa. Po cestě jeli vojáci. Přiložili jsme ucho k zemi a poslouchali jsme krok jejich koní. Přijížděli ale od západu. Z místa, kde jsme se ukrývali, jsme je viděli míjet; hnali před sebou malou skupinu Navahů do Bosque Redonda.

Vysoký hoch vytáhl zpod opasku nůž a nejspíš by se na ně vyřítil a sám vojáky napadl, kdybych ho byla neuprosila. Ale zřejmě jsme přitom nadělali dost hluku, takže jeden z Dlouhých nožů zastavil koně a hleděl naším směrem, jenže pak se zas rozjel pryč.

Opustili jsme jezírko a jeli na severozápad, ale neujeli jsme daleko, když můj muž řekl: „Jsou tady místa bližší, než je kaňon de Chelly, kde bychom se mohli ukrýt. Taky jsou bezpečnější. Dlouhé nože je nehlídají, tak jako hlídají kaňon.“

„Ale náš domov je v kaňonu,“ řekla jsem. „Žili jsme tam. Víme, kde je dřevo a voda a potrava. A pak ovce. Co by bylo s ovcemi?“

Šla jsem pěšky vedle něho a on se na mne svrchu hněvivě podíval. „Ovce? Ty už dávno sežrali vlci, to už jsem ti říkal,“ řekl. „A když ne, když jich pár zůstalo, co bychom si s nimi počali? Kde bychom je pásli, aby nás vojáci neuviděli?“

„Dáme si pozor, když je budem pást,“ řekla jsem. „Jsou tam skrytá místečka, která znám.“

Pokrčil rameny, což dělal vždycky, když o něčem nechtěl mluvit, a zmlkl.

Šli jsme pořád celých šest sluncí, snědli jsme poslední špetku mouky a pak jsme chytali do oka králíky a veverky. Byla jsem si jistá, že můj muž se přece jen rozhodl jít do kaňonu de Chelly.

Ale sedmého dne sjel Vysoký hoch z trasy a putovali jsme na sever přes jeden horský hřeben do zalesněného, zvlněného kraje. Kdysi tady jednou lovil a říkal tomu Údolí běžících losů.

Z vysoké skály tekl dolů pramen vody a klikatil se loukou, až se dostal k bobří přehradě, vystavěné z větví a stromů. Tam se potůček zarazil a vytvořil rybníček s travnatými břehy. Vedle rybníčku jsme si postavili chatu a žili v ní celé léto. Tam se také narodil můj syn.

Poté přitáhl Vysoký hoch z hor kmeny, které za sebou vlekl strakatý kůň. Zvětšil chatu a zpevnil střechu proti zimnímu sněhu. Vyrobil si oštěp a zabil dva mladé losy. Měl pořád co dělat, ať už lovil, anebo něco vyráběl. Stále ještě nemohl používat svou zraněnou ruku, ale naučil se rychle a obratně zacházet s tou druhou. Zdálo se, že už o svém zmrzačení ani nepřemýšlí.

I já jsem měla dost co dělat. Zpracovala jsem losí kůže kostěnou škrabkou, pak jsem je žvýkáním změkčila a ušila z nich pro syna kamaše. Taky jsem mu ušila kazajku ze schovaného sametu a důkladný kabát z bobří kůže. Ale neuplynul ani jediný den, ať už v létě, nebo potom, co přišel sníh, abych nemyslila na své ovce.

Kapitola dvacátá třetí

Jednou ráno časně zjara, když jsme právě snídali, objevili se na horském hřebeni vojáci. Naše chata byla schována mezi borovicemi a tam odtud, kde stáli, ji nebylo vidět. Nemohli vidět ani strakatého koně uvázaného za chatou. Ale přesto jsme pocítili nejistotu.

Vojáci se rychlou jízdou spouštěli z hřebene. Připravovali jsme se na útěk, ale oni od nás odbočili a jeli dál na jih.

„Dlouhé nože pojedou ještě jeden den, déle ne,“ řekl Vysoký hoch. „Byl jsem v kaňonu, do kterého teď jedou, a nemohou tamtudy projet. Budou se muset vrátit zpátky. Můžeme je tady čekat zítra.“

Dokončili jsme snídani. Jarní slunce teple hřálo. Bobři pracovali na své hrázi, ukusovali na březích křoví a plavali s ním přes rybníček. Vysoký hoch seděl se svým synem na klíně a dlouho je pozoroval, jak se pohybují tam a zas zpátky.

Potom jsme naložili na starého koně naše šatstvo a pokrývky a nějaké sušené losí maso a ještě před polednem jsme Údolí běžících losů opustili. Drželi jsem se přitom stranou cesty, jíž použili vojáci.

Na vrcholku hřebene jsme se vydali na sever a pak západ. Bylo to ve směru našeho kaňonu, ale bála jsem se zeptat svého muže, zda tam jdeme, nebo ne. Kdybychom tam šli, tak bylo lepší se ho neptat. Když jsem se moc vyptávala, dovedl někdy rázem změnit názor a udělat něco úplně jiného.

Nebyla jsem si jistá, zda jdeme domů, dokud jsem večer pátého dne neuviděla vysoké útesy tyčící se proti severnímu nebi. V zapadajícím slunci byly temně rudé, dokonce i vysoké stromy po jejich okrajích byly temně rudé. Měla jsem chuť křičet a tancovat a běhat kolem dokola, jako jsem to dělávala, když jsem byla velmi šťastná. Šla jsem však klidně a tiše jarní trávou, jako kdybych tam proti nebi nic neviděla.

Vysoký hoch jel na koni přede mnou. Promluvil na mne a ukázal na sever.

„Ano,“ řekla jsem pokojně.

„Jdeme tam proto, že už mám až po krk toho, pořád poslouchat o těch ovcích,“ řekl. „Z žádného jiného důvodu. Žádné ovce tam už stejně nejsou, ale já tam přesto jdu. Jestli tam snad nějaká zůstala, bude obrostlá jako bizon a tak divoká, že ji budeš musit chytit do pasti. Ale jdu tam, protože už mě ty řeči o ovcích unavují. Ach bratři Kojoti, v dalekých i blízkých horách, jak já už jsem z těch ovcí unavený!“

Pobídl strakatého koně a rozjel se kupředu, až zmizel z dohledu.

Můj syn byl přivázán k nosítkům, které jsem nesla na zádech. Zastavila jsem se a vyndala ho z popruhů a podržela ho na ruce. Rudé útesy se zbarvily do zlatova a oblohu pokrývala zlatá mlha. Otočila jsem mu hlavičku, tak aby se díval na kamenné srázy, které se měnily do purpurova a nad nimiž vycházela první hvězda.

Nazítří ráno odjel Vysoký hoch do kaňonu. Chtěl zjistit, jestli tam netáboří nějaké Dlouhé nože anebo jestli tam po našem odchodu nepřišel některý jiný kmen, Apačové nebo Utové.

Starý kůň už byl pomalý a chromý, a tak ho nechal u mne a šel pěšky. Za dva dny se vrátil, přinesl spletený provaz, který někde našel, a dvě koňské podkovy.

„Neviděl jsem žádného Indiána,“ řekl, když jsme skládali věci na cestu. „Po Dlouhých nožích tam není ani stopa. Nic se nezměnilo.“

Ne hned, ale až po chvilce jsem se zeptala: „Neviděls tam nějakou ovci?“

„Jednu,“ řekl, „na stezce na planinu. Měla delší srst než bizon. Zprvu jsem si myslil, že to je bizon.“

„Dlouho ji nikdo nestříhal,“ řekla jsem.

„A ani ji hned tak neostříhá,“ odpověděl můj muž. „Je plachá víc

než horské ovce. Budeš na ni muset nalíčit past. Ale až ji chytneš, stejně nevím, jak ji budeš chtít ostříhat.“

„Mám nůžky,“ řekla jsem. „Schovala jsem je před naším odchodem v jeskyni.“

„Schovala jsi hodně věcí,“ řekl Vysoký hoch.

„Však taky budeme hodně věcí potřebovat,“ odpověděla jsem.

V řece tekla voda až do výše břehů. Modrá voda z roztálého sněhu přetékala přes vrch a zaplavovala louku. Kukuřičné pole bylo stále takové, jako když je vojáci zdupali. Broskvoně, z kterých stáhli kůru, stály v černých řadách. Z našeho hoganu byl pořád ještě pouhý prstenec šedého popela, porostlý navátým býlím. Zastavili jsem se tam a hovořili spolu, abychom se rozhodli kam jít.

„Na vysoké náhorní planině bychom byli bezpeční,“ řekl můj muž. „Ale kdyby přišli vojáci, byli bychom odříznuti od vody tak jako tenkrát.“

„Od vody a od ovcí,“ řekla jsem.

„Od jakých ovcí?“ zeptal se Vysoký hoch. „Od té jedné, která vypadá jako bizon?“

„Tam, kde se řeka dělí ve dvě ramena,“ řekla jsem, „tam je malý kaňon. Byla jsem tam se svými ovcemi. Je tam tráva a ze skály teče pramen vody. Je to dobře schované, takže můžeš jet okolo a ani nepoznáš, že tam něco je.“

„Tak půjdem na tohle místo,“ řekl Vysoký hoch.

Vyrazila jsem a vedla nás cestou podél řeky k velikému skalisku, které stálo u vchodu do skrytého kaňonu. Skály a zkroucené sykamory, jež rostly mezi nimi, tvořily nízkou točitou chodbu a Vysoký hoch musel slézt z koně, aby prošel.

Skrytý kaňon byl přesně takový, jak jsem si ho pamatovala. Po všech jeho stranách se tyčily žluté útesy. Pramen vytékal ze skály a tvořil vodopád, jehož vodu zachycoval vítr a rozstřikoval ji po louce. Na druhé straně louky byl hájek z planých švestek, kde jsem si častokrát trhala ovoce. Stromy teď byly pokryty bílými a růžovými květy.

Ale úplně jsem zapomněla na jeskyni. Vysoký hoch si jí okamžitě všiml.

„Tohle je dobré místo,“ řekl a hned se pustil do jejího výzkumu.

Jeskyně byla na čelní stěně západního útesu, kam ranní slunce svítilo jako první. Byla asi ve výši třiceti stop od země a dvakrát tolik stop měla na šířku. Aby se k ní dalo vylézt, byly v měkkém žlutém kameni vysekány otvory na zachycení rukou a nohou, ale některé byly už vymleté a já jsem si je nikdy netroufala vyzkoušet. Před dávnými časy tady žili Indiáni, kteří pak odešli, nikdo neví proč.

Vysoký hoch začal v záchytných otvorech vysekávat kámen, přičemž používal nože, který jsem našla v Bosque Redondu. Vysekal čtyři otvory a pak je vyzkoušel. Zatajila jsem dech, bála jsem se, že se jakživ nedokáže vyšplhat po příkré stěně. Ani pro člověka s oběma zdravýma rukama by to nebylo snadné. Ale lezl nahoru i dolů bez nějakých obtíží.

„Podívej se,“ řekl synovi, „je to maličkost. Zanedlouho se tu budeš moci vyšplhat sám. Pro tvou matku natáhneme dolů provaz, aby se mohla přidržovat.“

Oblaka se začala kupit a on se znovu pustil do práce na otvorech. Pozorovala jsem ho, a tu najednou můj černý pes našpičatil uši a já uslyšela slabý šelest. Přicházel z druhé strany louky, někde od planých švestek, a tak jsem šla tím směrem.

Neušla jsem daleko, když jsem viděla ve vysoké trávě bahnici, která mne pozorovala. Ucukla, když jsem po ní sáhla, ale neutíkala. Srst měla hustou a plnou bodláčí. Vedle ní bylo jehně, staré sotva pár dnů.

Vyndala jsem syna z nosítek a podržela ho, tak aby uviděl jehně. Chtěl na ně sáhnout, ale v obou rukou svíral hračku, kterou mu vyrobil jeho otec, vrbový oštěp s kamenem na hrotu. Vysoký hoch složil píseň o Dlouhých nožích, a jak mnoho jich tenhle oštěp zabije. Tu píseň zpíval svému synovi každý večer.

Vzala jsem ten oštěp a upustila ho do trávy a pak na něj šlápla, až mi zapraskal pod nohama.

Můj syn si sáhl na jehně, ale to pak od nás se svou matkou odešlo. Syn na mne vzhlédl a zasmál se a já jsem se smála s ním.

Začal padat déšť. Ve vysoké trávě vydával syčivý zvuk a my se pustili loukou k jeskyni vysoko na západní stěně. Vysoký hoch dokončil otvory pro ruce a šlapadla a stál teď nahoře pod kamenným ústím jeskyně a mával nám.

Zamávala jsem mu v odpověď a spěchala přes louku. Zdvihla jsem tvář k padajícímu dešti. Byl to navažský déšť.