Otto Janka

Jsem Sioux!

GEORGIA

Martin čekal na potlesk. Vlastně o tom ani nevěděl, že na něj čeká, to si uvědomil až potom, až ve chvíli, kdy Georgia zazněla čistě a bez jediného klopýtnutí. Byla to jeho první foukací harmonika, na kterou hrál, a byla to první melodie, kterou se na ni naučil. Opakoval ji pořád dokola, až si konečně začínala být podobná. Byl to úžasný pocit a prožíval jej poprvé v životě. Hrál melodii, kterou předtím slyšel snad tisíckrát, ale teď tu byla s ním v pokoji, čistá a jímavá, a bylo v ní něco, co se nedá vypovědět jinak než foukací harmonikou.

Tenkrát šla s námi radost celou tou dlouhou cestou od Atlanty až k moři. Tenkrát šla s námi radost…

Hrál dál a díval se přes foukací harmoniku na svého staršího bratra, který seděl u okna s knížkou v ruce po celou tu dobu. Neodešel. Dokonce ani neobracel oči ke stropu. Nevzdychal. Prostě tam seděl a četl si a v jedné chvíli, kdy to ještě vůbec nebyla Georgia, ale jenom takové šakalí vytí, se na Martina podíval s úsměvem, který říkal: Nic si z toho nedělej, to se časem poddá. A hele, opravdu, teď tu byla Georgia, zněla jako snad nikdy předtím a Martin si uvědomil, že čeká na potlesk.

„Nech toho!” ozvalo se však od okna.

„Ani mě nenapadne,” odpověděl ukřivděně. A hrál dál.

„Nemohl bys hrát něco jiného?”

To už bylo příliš.

„Nemohl,” odpověděl. „Vlastně mohl, ale nechci.” Celé to nedávalo smysl. Martin se však nevzdával. „Víš,” pokračoval smířlivě, „ta melodie je opravdu zvláštní. Je velká, ale když ji hraje velký orchestr…” Zapomněl klesnout hlasem a marně potlačoval úsměv, když začínal novou větu. „Nevím proč, ale když ji hraje velký orchestr, tak jako kdyby se přikrčila. Už není tak veliká. Ale stačí si ji zapískat, jen tak, sám pro sebe, a opět se promění. A když ji hraju já na harmoniku.”

Neřekl: „já”, ale „JÁ”. A zase začal hrát.

„Nech toho!” ozval se Ludvík potřetí.

„Ta melodie se mi opravdu líbí. Moc. Tobě ne? To nechápu.” Martin opět začal hrát refrén a za známou melodií se mu vybavovaly stejné známé verše.

Tenkrát, když hlas polnice vedl nás, tenkrát šla s námi radost a vlajka Svobody vláda nad námi, tenkrát hřměla naše píseň od Atlanty až k moři.

Tenkrát, když jsme táhli Georgií.

A potom se to stalo. Ludvík vyskočil, jako kdyby ho někdo od okna vystřelil prakem, a s kočičí pružností - byla by hodna obdivu, kdyby ji věnoval něčemu jinému -, ještě v tom skoku -aspoň ten pocit potom už Martin navždycky měl - se nějak zmocnil nové lesklé harmoniky. Nějakým zázrakem ji stačil hodit na zem tak rychle, že ještě na ni měl čas dupnout, a už to nebyla harmonika, ale pár třísek a polámaný plech. Potom ji zvedl, už pomalu, prohlížel si ji udivenýma očima, jako kdyby držel v ruce něco velice zajímavého a velice křehkého. Pořád ještě to nedávalo žádný smysl.

„Co to do tebe vjelo?” zeptal se Martin.

Ludvík neodpověděl. Díval se na zohýbaný lesklý plech a něčemu se divil. Potom řekl: „Promiň, to jsem nechtěl.” A potom, když už se s tou možností Martin dávno rozloučil, se přece jen dočkal potlesku. „Hrál jsi opravdu dobře. Já vím, že to není jednoduché, protože jsem to kdysi taky zkoušel. Zdá se, že to nic není. Ale jen tak dlouho, dokud to sám nezkusíš.”

Na Martina se přitom nepodíval. Dál si prohlížel, co mu na dlani zbylo z foukací harmoniky. Díval se, jako kdyby držel v ruce nějaký hlavolam. Najednou se usmál, ale byl někde jinde, nějaká vzpomínka se mu vynořila ze dna paměti. „Na klavír zahraješ všechno, ale foukající harmonika má duši… A můžeš ji nosit v kapse.”

Zkusil do ní fouknout. Ozval se drnčivý tón a žalostné zapísknutí.

„Byla to docela nová harmonika,” připomněl mu Martin. „No - teď už nová není,” pokračoval. „Vlastně už to ani není harmonika. Ale proč jsi to udělal?”

„Nezlob se na mě. To jsem nechtěl. Opravdu ne. Promiň. Koupím li novou.”

Podivné na tom je, pomyslil si Ludvík - a díval se přitom na rozbitou harmoniku, kterou držel v ruce -, že melodie, se kterou jsem se znepřátelil, je jako stvořená k tomu, abych ji měl rád.

Melodie, se kterou jsem se znepřátelil.

Připadala mu živoucí jako kapitán Lyman, tenkrát, když se třetí opeřený šíp zabodl do cesty v prérii, jako Mawatane, mladý Indián z kmene Ogallalů, který znal řeč veverek, jako Dan Gameron v ten první den na Malé Prašné řece, anebo jako generál Custer, kterému říkali Dlouhý vlas, anebo jako Cody, kterému sice neříkali Dlouhý vlas, který však dlouhé vlasy doopravdy nosil a vypadal trochu jako hrdina z nějaké operety, ale dovedl splynout s tmou a zmizet v ní a vrátit se potom s melodií, kterou teď Ludvík nedovedl poslouchat.

Říkali mu Buffalo Bill a také k té melodii patřil. Jako všichni ostatní. Tenkrát, tam ve Wyomingu, v Montaně a v Jižní Dakotě.

Melodie nemůže zemřít. To jen lidé umírají. Může se na ni zapomenout, ale to není totéž, protože se opět může vrátit. Lidé se nevracejí z věčných lovišť. A z nebe taky ne. Třeba jen proto, že je to tam opravdu bezvadné, ale spíš proto, že nejsou žádná věčná loviště a že není žádné nebe.

Georgia. Kolikrát ji Ludvík slyšel a kolikrát ji sám zpíval. Ta za nic nemůže. Ale Ludvík taky ne. Už ji dál nechce poslouchat. Ale nikdy nezapomene, jak byla krásná. - Zpívej dál. A nespěchej, řekl jednou Dan. - Nemysli si, že jsem nedočkavý, jak to dopadne. Vím, že dobře.

Je to opravdu zvláštní píseň. Jako kdyby byla nabitá třaskavinou, je jako puma, která se vyhřívá na sluníčku, může se tvářit jako ospalá kočka, ale je v ní utajena úžasná síla. Dala se zpívat do pochodu pod vlajícími prapory a neulejvat se, zpívat naplno, ale - Martin měl pravdu - dala se taky zpívat potichu, anebo jen tak pískat skrze zuby a dívat se přitom do praskajícího ohně.

„Snad bych o té melodii dokázal napsat celou knihu,” řekl. „Tak proč to neuděláš?” zeptal se Martin.

SETKÁNÍ NA BŘEHU MICHIGANSKÉHO JEZERA

Byla to náhoda, Martine, ale já jsem ji hledal.

Bylo jaro, od břehu Michiganského jezera foukal teplý vítr a Chicago se Ludvíkovi najednou nelíbilo. Nic se mu na něm nelíbilo. Zablácené ulice, protože byly plné louží a protože mu přikazovaly, aby šel jen tam, kam vedly, anebo zase nazpátek, a vydlážděné ulice, protože s nimi to bylo stejné a ještě se tvářily, že jsou v Chicagu už navždycky. Nelíbily se mu dřevěné domy na spadnutí, protože ještě nespadly, ale mnohem méně se mu líbily nové kamenné domy, protože se zdálo, že nespadnou nikdy.

Byla neděle a na ní se mu nelíbilo, že už brzy nebude. Přestává, že za několik hodin začne pondělí, že bude muset jít do krámu a vozit plné pytle ze skladiště a prázdné nazpátek, že bude vytahovat hřebíky z beden a jiné bedny zatloukat - ta představa se mu zvlášť nelíbila.

Bylo jaro roku 1872. Už nikdy, ani kdyby žil sto let, takové jaro neprožije. Nevěděl, kam jde, ale spěchal. Minul ho jezdec na koni tak těsně, že uslyšel i vrzání sedla. Díval se za ním, dokud jezdec nezmizel za záhybem cesty. Nelíbil se mu. V tom, jak seděl v sedle, trošku nakřivo, a jako kdyby spal, a jak držel povolené otěže ledabyle v prstech, bylo něco, co se Ludvíkovi nelíbilo. Když došel ke břehu Michiganského jezera, uviděl lovce. Pádloval v kanoi z březové kůry přes záliv. Na jezeře se lámaly vlny, ale voda v zálivu byla hladká a bylo vidět, jak se za každým záběrem pádla vytvořil malý vír a jak se pomalu vzdaluje od lodi. Díval se za lovcem a nelíbilo se mu, že si pluje na kanoi a on, Ludvík, stojí na břehu. A zítra bude vytahovat z beden hřebíky. A ty, co nebudou moc rezavé, bude rovnat na puklé kovadlině a dávat do plechovky od kolomazi, protože šetřit se musí od hřebíku, jak říkal starý

Brennan. Opakoval to Ludvíkovi často, jako kdyby čekal, že si to už konečně zapíše do notýsku, kam zapisoval pytle a bedny, které vozil ze skladiště do regálů v krámě. Tiskacími písmeny. Snad by ji měl dokonce vytesat do kamene, tak veliká to byla pravda. Šetřit se musí od hřebíku.

Přešel záliv a uslyšel vlnobití příboje. A ještě něco - klavír. Vynořoval se a ztrácel v hučení vod. Uviděl hospodu Dana Wooda a uvědomil si, že vlastně nikam nespěchá a že už je dost starý na to, aby vešel a poručil si, na co má chuť.

Sedl si k otevřenému oknu, pod kterým se kroutil kouř z cigaret a z dýmek. „Whisky?” uslyšel hlas číšníka. Vlastně měl spíš žízeň, ale byl by si připadal jako Skot, kdyby požádal o limonádu.

„Whisky.”

„Velkou, nebo malou?”

Do té chvíle nevěděl, že je velká, nebo malá whisky, ale asi je, jinak by se číšník neptal. Šetřit se musí od hřebíku, říkal starý Brennan.

„Velkou.”

A tak tam seděl nad svou první velkou whisky a dál se mu nic nelíbilo. Nelíbil se mu klavírista, a že se plete do sykotu vln. Voda tam tak krásně hučela. A nelíbily se mu vlny, protože rušily umělecký výkon klavíristy, výkon, který stejně dlouho nevydrží. Za chvíli spadne klavírista pod piano a bude po všem. Ta láhev džinu, co měl stát na pianě, byla už skoro prázdná.

„Mohu si přisednout?”

„Můžete… Prosím.”

Vyrostl najednou před Ludvíkem jako džin vypuštěný z láhve. Asi z té láhve džinu, co stála na pianě, protože ta už v tu chvíli byla prázdná. Byl opálený a na čele měl vrásky hluboké jako sečné rány. Objednal si také whisky, a také velkou, a pomalu upíjel. To je dobře, že jsem si nedal limonádu, napadlo Ludvíka, a ani nevěděl, proč je to dobře.

Pozoroval neznámého muže na druhém konci stolu a snažil se ho někam zařadit. Co asi dělá? Žádná odpověď ho nenapadla. Ale s oslnivou jistotou si uvědomil, že ví, co určitě nedělá. Určitě nerovná ohnuté hřebíky na puklé kovadlině. A určitě nepracuje ve městě. Většinu života tráví někde venku, kde svítí slunce a kde fouká vítr. Ale lovec to není. Ani kovboj.

Muž si všiml, že ho Ludvík pozoruje. Usmál se a řekl: „Ta písnička sem nepatří.” Klavírista v té chvíli hrál Georgii.

„Proč?” zeptal se Ludvík.

„Já nevím přesně proč, já jenom vím, že sem nepatří. Třeba proto, že je tady ten trámový strop a že Georgia zní líp venku pod širým nebem.”

Svět se za posledních pět minut zlepšil, napadlo Ludvíka. Neznámý muž se mu líbil a něčím ho přitahoval. Mohl mlčet, anebo mohl říci něco obyčejného. Že je venku hezky, to mohl říci, protože slunce nepřestávalo svítit. Ale on místo toho začne rozdělovat melodie podle stropů, pod kterými znějí. A taky se Ludvíkovi zdálo, že hospoda, ve které sedí, je velice příjemná. A že klavírista hraje opravdu bezvadně. A ta melodie - teď si ji teprve doopravdy uvědomil - že je krásná.

„Mně se líbí,” řekl.

„Mně taky,” odpověděl neznámý muž a opět se usmál. „Jenže patří ven.”

„Vy si tedy myslíte, že když hraje Georgii, že by měl to piano vystrčit před hospodu?” Ludvík se začal smát tomu nápadu. Jeho poznámka zas nebyla tak vtipná, ale smál se dlouho a hlasitě, ani nevěděl přesně proč, asi proto, že svět se dovedl tak rychle měnit k lepšímu. Také neznámý muž se dal do smíchu. Nebyl už mladý, ale jeho smích zněl skoro klukovsky. Teprve teď se na Ludvíka pořádně podíval, jako kdyby ho až v tu chvíli vzal doopravdy na vědomí.

„Za zkoušku by to stálo,” řekl. „Možná dokonce, že jen proto se dělají piana na kolečkách.” Nová salva smíchu. Ludvík málem spadl ze židle.

„Ale já si stejně myslím…” řekl po chvíli neznámý muž a pořád ještě marně polykal smích, ,,. ale já si stejně myslím, že by to nepomohlo.”

Zvedl sklenku a připil si s Ludvíkem. Nic se nestalo. Jen sklo cinklo o sklo, ale Ludvík se najednou cítil tak dobře, jak už dlouho ne. „Jak se jmenuješ?”

„Ludvík Pregler.”

„Kramer.”

Podali si ruce. „Dobře. Tak poslouchej, Ludvíku. Připomněl jsi mi něco, co už jsem dávno zapomněl. Chtěl jsem říct, že by to piano musel táhnout hodně daleko, nejen za práh hospody, a pak jsem si najednou vzpomněl.

Před několika lety jsem jel z Laramie do Rosebudu po té staré stezce zlatokopů a dobrodruhů. Poslední záplatované týpí z buvolích kůží jsem viděl někde za Casperem a pak celé dva dny nic, jen stopy v prérii, a potom, na úpatí Bighornu, jsem uviděl vedle stezky stát piano.”

„To není možné.”

„Ale je. Na Západě je možné všechno.”

„Jak se tam dostalo?”

„To není žádná záhada. Někdo měl nápad. V hospodě v Musselshelu nebo tam někde bude žbluňkat na piano a lovci, zlatokopové a osadníci za ním budou jezdit třeba sto mil, protože to bude první piano na Dalekém západě a bude mít cenu zlata. A pak poznal, že je příliš velké a těžké na Starou stezku, která začíná stoupat do hor, a nechal ho tam. Ale proto ti o něm nevypravuju. Jen mě napadlo, jak by asi zněla Georgia, kdyby ji hrál na Staré stezce.”

„Asi dobře, když nad ní není žádný strop.”

„To právě nevím. Ale máš pravdu. Asi dobře.”

Pianista už dávno hrál nějakou jinou melodii a sykot vln pod okny mu ji kazil.

„Co vlastně děláš tady na světě, Ludvíku?”

„Pracuji v obchodě.” Byla to pravda a zazněla dostatečně neurčitě, aby si Kramer mohl myslet, že třeba patří k těm kouzelníkům, kteří když dvakrát sečtou jeden dlouhý sloupec čísel, pokaždé jim vyjde stejný výsledek, ale buď si to nemyslel, anebo ani tato představa na něj neudělala žádný dojem.

„To tě tedy lituju,” řekl.

„Nevím proč.”

„V tom případě tě ovšem lituju ještě mnohem víc.”

„A co bych měl podle vás dělat?”

„Jak to můžu vědět? Asi něco, co má břink. Poslouchej!”

Klavírista právě začal hrát Oh… Susannah. Byla to píseň, které zřejmě trámový strop nevadil. Hrál opravdu dobře. A taky pěkně rychle. Třeba mu začínalo být špatně po džinu, který vypil, a věděl, že už mu na Susannah moc času nezbývá.

„To je divný,” řekl Kramer. „Už tě někdy napadlo, že k tomu, aby se člověk stal pianistou, musí nejdřív potkat piano? Ludvíku, svět je plný pianistů, kteří piano nikdy neviděli.

Nikdy o něm ani neslyšeli. A přitom jsou stvořeni k tomu, aby na ně hráli. Už tě to někdy napadlo?”

„Ne.”

„Kolik je ti let?”

„Devatenáct.”

„Trochu si šlapeš na jazyk. Odkud vlastně jsi?” Kdyby to řekl někdo jiný, asi by pak dlouho na židli neseděl. Ale od Kramera přijal Ludvík otázku docela klidně.

„Přistěhovali jsme se z Čech.”

„Kde to je?”

„Za mořem.”

„V Evropě?”

„Ano, v Evropě.”

„Aha. Tak na zdraví.”

„Na zdraví.”

„A taky na to se napiju, Ludvíku, abys v Americe našel ten svůj klavír.”

„Tak dobře, na ten klavír.”

Byla to náhoda, ale když si Ludvík později vzpomínal na nedělní odpoledne v hospodě Dana Wooda, zdálo se mu, že by třeba prožil jiný život, kdyby se nestalo to, co se v příští chvíli stalo. Vlastně i to bylo bezvýznamné. Náhoda. Mnohem později začal Ludvík té náhodě říkat „osud”.

Klavírista se vrátil k Georgii. Asi zapomněl, že ji hrál před malou chvílí. Anebo si myslel, že na tom nezáleží, co hraje, protože ho stejně nikdo příliš neposlouchá. Anebo tu melodii měl rád. Na tom nezáleží. Ale ta melodie určila směr dalšího rozhovoru s Kramerem. A ten rozhovor určil směr dalšího života Ludvíka Preglera. To už měli na stole každý druhou whisky a Ludvík cítil příjemné teplo v hrdle a taky s barvami se něco stalo, byly jasnější, a melodie, už předtím ji klavírista hrál dobře, ale když se k ní vrátil, ještě se o hodně zlepšila.

Kramer odpustil hospodě Dana Wooda, že má strop. Chytil se melodie a začal potichu zpívat:

„Hurrah! Hurrah! We bring the Jubilee!

Hurrah! Hurrah! The flag makes you free!…

To je naše píseň, Ludvíku. Tady není doma… Poprvé jsme si ji zpívali - to už je dávno. Prožil jsem s ní úžasné příběhy. Takové, o jakých se píše v knížkách. Zrodila se u našeho pluku. Tenkrát.”

„Vy jste byl ve válce proti Konfederaci?”

„Ve válce proti otrokářům, Ludvíku. Byl jsem tam. Byl jsem v armádě generála Shermanna, když v říjnu 1864 porazil levé křídlo Konfederace a když jsme pak postupovali dolů od Tennessee přes Georgii k pobřeží. Byl jsem tam, Ludvíku.”

Klavírista ještě pořád hrál. Nemohl se s Georgii rozloučit. Opět se proměnila. V tu chvíli vypravovala příběh:

Tenkrát

jsme prolomili v hradbě nepřátel

bránu,

aby mohl projet vlak

s nákladem Svobody.

Tenkrát, když jsme táhli Georgii…

Co bylo dál, si už Ludvík přesně nepamatoval. Ne, nebyl opilý, anebo jen trošku, ale nezapamatoval si, kdy mu Kramer řekl, že je odvodním seržantem a že v Chicagu hledá dobrovolníky pro americkou armádu. Pamatoval si jenom na několik vět. „Nemysli si, že chci, abys šel s námi. Teď nejsem odvodní seržant. Teď mám neděli jako ty. Ale zítra, kdybys chtěl, můžeš za mnou přijít.” Pamatoval si hlas vln, které nepřestávaly olizovat břeh jezera, a opět hlas Kramerův, když se rozpomněl, že vlastně může být odvodním seržantem i v neděli.

„Pojď s námi a přihlas se do americké armády!” říkal. „Proč? Protože to je nejlepší armáda na světě. Protože jsi mladý. Protože v armádě najdeš život, který hledáš - i když třeba ještě ani nevíš o tom, že ho hledáš. Jednou za týden stráž a potom budeš mít čas jenom pro sebe. Můžeš chodit na lov, plout peřejemi řek, tábořit v horách, můžeš chytat ryby, můžeš dělat tisíc věcí a skoro neustále - budeš celý svůj. Víš, co to znamená, být celý svůj? To znamená být americkým vojákem.”

Vlny pod oknem připomněly Ludvíkovi moře.

„Dostaneš uniformu a jídlo. Dobrou uniformu a dobré jídlo. A třináct dolarů každý měsíc. Co bys chtěl víc? A ještě uvidíš svět! Anebo chceš opravdu pořád pracovat v obchodě? Kde každý den trvá nejmíň týden?”

Až do té chvíle Ludvík nevěděl, co vlastně chce. Spíš to, co nechce. Nechtěl narovnávat ohnuté hřebíky. Nechtěl vozit plné pytle ze skladů a prázdné nazpátek. Ale teď najednou věděl, že chce prožít něco, co má břink.

„Zítra za vámi přijdu,” řekl.

PEVNOST NA MALÉ PRAŠNÉ ŘECE

V medvědech se nevyznáš, Martine. Třeba mi jenom chtěl dát pac, ale jak jsem to mohl vědět?

Začínalo léto, když Ludvík Pregler asi s dvaceti dalšími nováčky uviděl v dálce poprvé bránu pevnosti na Malé Prašné řece.

Už si uměl posadit na hlavu tmavomodrou čepici s nehtem a s padacím dýnkem. Už vypadal skoro jako opravdický voják od páté pěchoty generála Milese. Té čepici říkali mcclellan podle nějakého jiného generála, který si ji asi první posadil na hlavu, a protože mu nespadla, byl tím tak překvapen, že nutil ostatní, aby to taky zkusili, a nutil je k tomu tak dlouho, až mcclellana nosili všichni. Dala se připevnit pod bradu koženým řemínkem, ale dala se také nasadit těsně do očí, aby je stínila před sluncem a chránila před prachem, a navíc, kdo si ji tak posadil, vypadal odvážně a trochu nebezpečně. Proto ji Ludvík nosil pořád staženou do očí, i když slunce nesvítilo a vítr nezvedal prach.

Měl karabinu - Spencer, ráže padesát šest - a už si z ní v Kansasu dokonce i vystřelil. Po první ráně mu řekl seržant: „Kdyby terč Stál asi tak o deset stop blíž a kdybych ho byl dal asi o pět stop doprava - a udělal bych to pro tebe rád, kdybych jen tušil, kam budeš střílet - možná…” Zakládal si na tom, že je nejjedovatějším seržantem na západ od Mississippi. Po druhé ráně už neříkal nic. A to byla nejvyšší pochvala, kterou byl ochoten udělit.

Na levé straně širokého koženého opasku měl Ludvík bodák - model 1873 - a při každém kroku mu cinkl o uzávěr kulaté polní láhve.

„Trowel,” prohlásil seržant, když mu ho v Kansasu předával, „slouží jednak jako nůž, ale taky jako bodák na hlavni ručnice, anebo jako rýč.” Byl široký a k rukojeti zaoblený jako úzký kornout na cucavé bonbóny.

„To je výborné.”

„… pane,” napověděl mu seržant. „To je výborné, pane.”

Strefit se do terče mohl, ale taky nemusel, to záleželo na tom, jakou měl mušku a zda karabina nezanášela, ale každou větu, kterou kdy řekl poddůstojníkovi, zakončit oslovením „mister” - musel. A kdyby to byl důstojník, pak místo „mister” musel přidat oslovení „sir”.

„To je výborné, pane,” řekl ještě jednou. „Je. Trowel je bodák a nůž a rýč.”

„Ano, pane,” řekl ještě jednou. „Plní tři funkce.”

„Ano, pane.”

„A ani jednu pořádně. Věci, které jsou na všechno, jsou na nic.” Seržant byl proti trowelu zaujatý. „To si pamatuj!”

„Ano, pane,” odpověděl Ludvík a okamžitě to pustil z hlavy. „Ale stejně je to nejlepší bodák na světě.”

„Ano, pane.”

Ludvík se pomalu přibližoval k pevnosti na Malé Prašné řece, trowel mu cinkal u opasku. Ne moc pěkně. Trošku nakřáplým hlasem. Věci, které jsou na všechno, jsou na nic.

Ludvík byl zaprášený a rty měl popraskané žízní. Šli z pevnosti Reno po břehu řeky, ze které vítr zvedal prach. Už dávno to řeka nebyla, jen vzpomínka na řeku, vádí, jen koryto, kterým kdysi protekla voda, a vysychající laguny.

Před branou pevnosti uviděli stát vojáka oblečeného do stejné uniformy, jakou měli sami, do tmavomodré blůzy na pět knoflíků a s měkkým límcem a ve světle modrých kalhotách bez lampášů. Byl dvakrát přeškrtnutý koženými řemeny, zkříženými na prsou. Plechový štítek s orlem, který mu visel na pravém řemeni, vysílal proti slunci zlatavá prasátka. Opíral se o ručnici, aby neupadl. Na hlavě měl mcclellana posunutého do očí tak hluboko, že asi nemohl vidět nic, jen nehet vlastní čepice. Třeba se na ně už předtím jednou podíval z dálky a stačilo mu to.

Ludvík věděl, že je ještě freshfish - jak vojáci v Americe říkali nováčkům -, ale snažil se, aby to na něm nebylo moc vidět. A čím víc se o to snažil, tím míň se mu to dařilo. A navíc hned v té první chvíli v pevnosti zůstal sám. Sice nikoho z těch, kteří přišli s ním z pevnosti Reno, příliš neznal, ale věděl o nich aspoň to, že jsou taky fresh fish jako on.

Stáli na zaprášeném nádvoří mezi nízkými dřevěnými baráky. „Fall in! Padejte! Nástup!”

Postavili se do řady a dívali se na druhého poručíka, který se pomalu loudal k nim. Zastavil se. Se zájmem si je prohlížel jednoho po druhém. Bez zbytečného spěchu.

Vlastně na důstojníka ani moc nevypadal. Byl oblečený jako lovec. Bílý kožený kabát s třásněmi měl ozdobený lemováním z barevných korálků a z dikobrazích ostnů. Jezdecké kalhoty. Široký kovbojský klobouk. Kolt v otevřeném pouzdře. Ale zlaté knoflíky. To bylo vlastně jediné, co mu zbylo z důstojnické uniformy.

„Jsem druhý poručík a jmenuji se Lewis,” řekl.

Docela potichu - myslel si, že si to může dovolit, protože stál až na konci řady - zašeptal Ludvík: „Těší mě, Ludvík Pregler.” Krátký nakažlivý smích kolem. Druhý poručík se s nepochopitelnou jistotou obrátil na Ludvíka. Ale neřekl nic. Jen se usmál. Váhavě. Ale docela přátelsky. Ještě než pro něj skončil první den v pevnosti na Malé Prašné řece, Ludvík se přesvědčil o tom, že když Lewis neví, co by měl přesně udělat, tak prostě neudělá nic. A až mnohem později pochopil, že je to ze všeho nejlepší.

Několik vojáků poslal Lewis do pátého baráku, který stál až docela vzadu, před malým corralem. A rozděloval další skupiny nováčků. Až zbyl jen Ludvík. Stáli sami dva v palčivém slunci. Teď si to se mnou konečně vyřídí, pomyslel si Ludvík. A proč? Protože jsem zdvořilý.

„Ty a já, my jsme dva,” řekl druhý poručík.

„Ano, sire.”

„První barák,” Lewis ukázal k bráně. „Hlas se u seržanta Breta Abanazara. Fall out! Padej!”

„Ano, sire.”

Vypadal, jako kdyby se zrovna vrátil z dlouhé stráže v Black Hills, jako kdyby tam někde stál na útesu celé roky, pršelo na něj a zas svítilo slunce, pak zapadal sněhem a pak na něm sníh roztál a teď se vrátil a byl úžasně vyšisovaný. Ale jinak zcela v pořádku. Něčím Ludvíkovi připomenul odvodního seržanta Kramera.

„Bret Abanazar.”

„Ludvík Pregler, pane.”

„Vítám tě na Malé Prašné řece.”

„Děkuji, pane.”

Zavedl Ludvíka do místnosti s nízkým trámovým stropem. Dvě řady lehátek stlučených z piňonových větví a oddělených stojany, ve kterých stály karabiny. Tak blízko, aby každý, kdo ležel, mohl jen sáhnout, a už měl karabinu v ruce. Když si chtěl zapálit cigaretu - a tu chtěl asi o hodně častěji než karabinu -, musel se zvednout a hledat ji v kapse blůzy, která visela někde na hřebíku.

„Je to velká výhoda,” vysvětlil Ludvíkovi později seržant Abanazar, „můžeš už střílet, a nemusíš proto ještě vstávat z postele. Je to opravdu úžasně pohodlné.”

Vzal to jako sdělení určené pro nováčka, který je na světě asi jen proto, aby si z něho každý dělal legraci.

„Ano, pane,” odpověděl. Vložil do těch dvou slov tolik přicinlivosti uvěřit všemu, co mu kdo nakuká, že si seržant najednou nebyl jist tím, kdo z koho si tady vlastně dělá legraci.

Když otevřeli dveře, hlasy v místnosti umlkly. Zůstal stát na prahu. Díval se do neznámých tváří. Pojednou si uvědomil, že to jsou lidé, se kterými asi prožije dlouhou dobu. Celé měsíce, a snad roky. Bude s nimi dvacet čtyři hodin denně. Pozná je tak, jako snad nikoho v životě nepoznal.

Neměl mnoho přátel, a ty, co měl, si sám vybral, anebo si oni vybrali jeho, to však bylo něco jiného, ostatně mohl se s nimi potkávat a nemusel, jednou týdně, pětkrát denně, to bylo něco jiného, protože pak stejně šel domů. Jeho „doma” bude teď tady.

Stál na prahu a chvíli bylo ticho. Vlastně teprve teď všechno začínalo. Tam v Kansasu to byla jenom hra na „jakoby”. Teď to bude doopravdy. Těšil se na to? Nevěděl. Měl strach? Nevěděl. Karabina mu v ruce překážela a zdálo se mu, že v těch dveřích stojí zbytečně dlouho.

„Tak to je ten, co nám tu ještě chyběl,” řekl seržant a napětí v Ludvíkovi povolilo. Kdosi se zasmál a místnost byla plná hlasů. „Dan Cameron.”

„Ludvík Pregler.”

Podali si ruce a už v té první chvíli, kdy ještě nevěděl vůbec nic o životě, do kterého vstoupil opevněnou branou, nad kterou stálo dělo, už v té první chvíli byl rád, že je tady taky Dan Cameron. Vypadal jako kovboj. Na čele měl červenou čáru od vyložení klobouku.

„Steve McBride.”

„Ludvík Pregler.”

Ten je jako stvořený pro maléry. Ale ne že by je přitahoval. Steve McBride je spíš hledá. A najde. Proč si hraje s nožem?

„Rex Tomatin.”

„Ludvík Pregler.”

Zrzi, zrzi, co tě mrzí, ta zrzavá palice - určitě to za ním kluci ve škole volali. A on je za to fackoval na potkání.

„Michael Fessier.”

„Ludvík Pregler.”

První dojem - to je podivuhodný dar. Je skoro neomylný. Většinou si to uvědomíme, až když nás zklame. Ale je to jen výjimka potvrzující pravidlo, že první dojem je neomylný. Skoro. Jak se sem dostal Michael Fessier? A jak to, že není aspoň generálem, když už je tady?

Každou nabídnutou ruku Ludvík pořádně stiskl a každému, kdo mu ji podal, se přitom podíval do očí a snažil se v nich něco přečíst. Nevěděl, že se ruka dá podat také tímto způsobem. A nevěděl ani, jaký je to způsob. Měl jen pocit, že jiný by musel desetkrát smeknout cylindr a stejně by nedocílil ani zlomek té vznešenosti, s jakou Michael Fessier podal Ludvíkovi ruku. Co ten tady dělá? Neměl bych mu tu ruku políbit? Třeba je na to zvyklý a urazí se, když to neudělám.

Ještě několik jmen. Ještě několik tváří. „Tady je tvoje postel.”

„Děkuju.” Zasunul karabinu do stojanu.

„A hřebík si můžeš vybrat, který chceš. Pokud je ovšem volný.”

Pověsil si blůzu a mcclellana na volný hřebík. Se smyslem pro pořádek - anebo aspoň se smyslem pro vnější zdání pořádku - kopl boty pod lehátko a zkusil, jak se mu bude spát na piňonových větvích. Lehátko bylo tvrdé, ale to mu nevadilo.

„Nechceš se umejt?”

„Zatím ne.”

„Tak to máš dobré předpoklady pro život u Malé Prašné řeky.” Zasmál se a zdálo se mu, že se světem je všechno v nejlepším pořádku.

Když potom obědvali v „letní jídelně” - bylo to jen několik neohoblovaných prken položených přes ploché kameny a stíněných střechou z bizoních kůží a byl to asi Michael Fessier, kdo trval na tom, aby se tomu říkalo „letní jídelna” - posadil se Ludvík vedle Dana Camerona a přes okraj jídelní misky pozoroval řadu koníků, ponořených do polední letargie. Stáli schlíple u úvaziště před nízkým stavením proti bráně do pevnosti.

Pomalu a beze slova se muži propracovávali ke dnům rozměrných plechových misek. Fazole s chilli a sušené hovězí.

„Doporučuji svázat,” ozval se Rex Tomatin.

„Jsem pro. Ale koho?” To byl Steve McBride.

„Kuchaře.”

„Jsem pro. Jen co se trochu ochladí.”

„Svázat a krmit tak dlouho fazolemi, až konečně pochopí…”

„Co máš proti fazolím?” zeptal se Michael Fessier. „Třeba haricot de mouton á la dijonnaise je opravdu výborné.”

Dan Cameron se potichu začal smát a Ludvík si uvědomil, že stejný rozhovor, jen s malými obměnami, uslyší ještě mockrát, že je to hra, která patří k obědu.

„Už jsi někdy jedl haricot de mouton á la dijonnaise?” zeptal se Fassier svým nejrozmazlenějším hlasem.

„Ne.”

„Když král Ludvík jedl fazole a la dijonnaise, tak vždycky v koutě jídelny stál za plentou kuchař s nožem v ruce.”

„Co tam dělal?”

„Čekal.”

„Na co čekal?”

„Co řekne král. Protože kdyby řekl, že mu ty fazole nechutnají, tak bylo jeho povinností se probodnout.”

„Ty jsi u toho byl, viď?”

Fessier přešel poznámku bez povšimnutí. Jako že o samozřejmých věcech se nemluví.

„A nikdy,” pokračoval, „nikdy neslyšel nic jiného než excellent, excellent - to jako že to bylo opravdu bezvadné.”

„Poslyš.” Rex se rychle vemlouval do opravdového nadšení. „Poslyš, to je opravdu dobrý nápad.”

„Co?”

„Přivázat ho jen za nohu.” „Koho?”

„Kuchaře. Přivážeme ho za nohu ke stolu a dáme mu nůž do ruky a dost času poslechnout si, co si o těch jeho fazolích myslíme.”

„Co máš pořád proti fazolím? Já tě nechápu.”

A v tu chvíli, z čistého nebe, nápad jako blesk. Oslnivý nápad. Toto jsou moji přátelé, pomyslil si Ludvík a přes okraj misky se podíval do tváří, které si už stačil zapamatovat. Ještě o tom ani nevědí, ale nic jiného jim nezbývá, než aby byli mými přáteli. Ostatně mně taky ne. A proto je teď pohostím. Nádhernou slaninu jim přinesu. Bude ještě vonět kouřem. Přinesu jí půl metru. Anebo metr. Aby měl každý dost.

Zacinkal v kapse posledními dolary. Odložil misku a vydal se k bráně pevnosti.

Polední siesta ještě pokračovala, ale už ne pod bizoní kůží letní jídelny, ale pod trámovým stropem v prvním baráku. Bylo tam chladněji. Ludvík se vrátil ke svému lehátku.

Piňonové větve pod ním zapraskaly. Odněkud z dálky uslyšel poklidné kdákání slepic. Kde vlastně jsou v pevnosti hospodářská stavení? Asi za corralem. Hovor kolem utichal. Zavřel oči. Už se mu začínalo něco zdát, když uslyšel hlas -ještě se mu nespojil s žádnou z nových tváří -, jak říká: „Já musím pořád něco dělat.”

„Vidím.” To odpověděl Fessier.

„Dost dlouho jsem si myslel, že je to osud, a teď jsem najednou přišel na to, že je to blbost.”

„Ano, rozumím…” Opět Fessier, zdvořile a nezúčastněně, ale hlas už měl zastřený spánkem.

„Takže to budeš ty, kdo odpoledne opraví prasečí chlívek, Excelence.”

„Já vím, já.” Ale to už Fessier spal. Ludvík otevřel oči. Ospalost ho přešla. Dan Cameron ležel na vedlejším lehátku, na hlavě černý kožený klobouk se širokou střechou, díval se do stropu a hulil.

Ludvík - opět v zajetí toho bezvadného nápadu -nevydržel mlčet. „Objednal jsem nám slaninu,” řekl polohlasem. „Ne že bych měl něco proti fazolím, ale.”

„A kde jsi ji objednal?”

„Viděl jsem ji za oknem v tom krámu před bránou, když jsme vcházeli do pevnosti.”

„Tam je David Leiber.”

„Dobře, u Leibera.”

„Proč jsi k němu prostě nešel a nekoupil ji?”

„Voják u brány mě nepustil.”

Cameron se posadil. Marně se snažil potlačit úsměv. „Proč?” zeptal se.

„Nevím, říkal, že ven nesmím.”

Dan Cameron byl čím dál tím víc zaujatý. Ludvík začínal být trochu nejistý.

„A co ještě říkal?”

„Že mi ji koupí sám.”

„Tak on ti ji koupí sám… To je od něho opravdu milé.”

„Mám přijít asi za hodinu.”

„A dal jsi mu.”

„Dolar.”

„To jsem si myslel. Ano, ovšem, dolar.”

Tak soustředěného posluchače už Ludvík dlouho neměl. Nijak ho to netěšilo. Nevěděl proč.

Potom se Dan Cameron najednou zvrátil na postel a začal se smát. Chtěl něco říct. Nemohl. Smál se. Chtěl přestat. Nemohl. Smál se dál. Smál se, až brečel. A přitom - a to bylo na jeho smíchu snad nejhorší - smál se jaksi proti své vůli, proti svému lepšímu přesvědčení. Smál se, ale smál se nerad. Bylo po siestě.

„Dane, co je?”

„Co se děje?”

„Co to do něho vjelo?”

Fessier se marně snažil schovat před Danovým smíchem pod přikrývku.

„Promiň.” Konečně se Dan zmohl na slovo. „Musím ti říct.” Asi nemusel. Vlastně nemohl. Smích ho opět popadl a začal s ním třást.

„Promiň.”

„To mám ze všeho nejradši, když se lidi začnou chovat, jako kdyby se zbláznili,” řekl Ludvík a uraženě vypochodoval z místnosti. Dan za jeho zády jen táhle zavyl. Asi jako kojot. Ať praskne.

Ludvík už věděl, proč se směje. Ale ještě nevěděl, co je na tom k smíchu. Měl chuť rozběhnout se k bráně. A současně měl chuť se jí už navždycky vyhýbat. Vlastně si ani nepamatoval, jak ten voják vypadal. Měl mcclellana naraženého do očí. Jako skoro každý.

Když došel k bráně, zjistil s rostoucím vztekem, že aspoň ví, jak nevypadal. Dlouhé slámové vlasy se mu neohýbaly přes límec košile. Neměl kožený klobouk s natrženou střechou. Nedíval se zasněně do dálky.

Ne, voják v bráně nevěděl, kdo měl službu před ním. Slanina? Ne, o slanině taky nic nevěděl. Dolar? Pěkný, stříbrný, kulatý dolar? Takový už někde viděl. Proč se Ludvík vlastně ptá? Ne, nic víc o dolaru nevěděl. Asi ani nevěděl, jak se sám jmenuje. Ale na světě se mu líbilo. Usmíval se na Ludvíka skoro nepřetržitě.

„Můžu jít k Leiberovi?” zeptal se Ludvík.

„Jen jdi, chlapče, toto je svobodná země.” Obvyklý slogan. „Až uslyšíš polnici, to bude ve tři hodiny, musíš být na nádvoří, ale do té doby je čas tvůj. Jen jdi, chlapče.” Ukázal na pláň před branou. Ludvík se k bráně otočil zády. Jestli mu řekne ještě jednou „chlapče”, tak se podiví, jak rychle ho přejde smích.

Slunce mu svítilo do očí. Tam někde daleko byla Laramie. A ještě dál Santa Fé. A dál El Paso. A Tichý oceán. Tam někde, kdekoliv, by chtěl Ludvík v tu chvíli být. Anebo jinde. Na tom nezáleželo. Ale bude se muset vrátit do prvního baráku. Třeba už se Dan Cameron konečně přestal smát. Třeba zrovna vykládá, jak si Ludvík objednal u strážného za dolar slaninu. A jak čekal, že mu ji přinese na stříbrném tácu. Třeba se zrovna začali smát všichni ostatní. To bylo lepší než siesta. Ještě jim chvíli vydrží. Ne, teď se vrátit nemůže. Vydal se na toulku pevností.

Pevnost byla obehnaná palisádou. Kůly z červených cedrů, zapuštěné do země, byly nahoře zašpičatělé. Připomínaly řadu trochu nedbale ořezaných tužek. Některé byly zpevněny balvany a jiné štěrkovým náspem. Na třech místech byla hradba přerušena oblými pahorky. Na vrcholech stála děla. Předovky na dvouliberní granáty. Dělo, které stálo nejblíž brány, mířilo proti toku Malé Prašné řeky, směrem, odkud Ludvík přišel do pevnosti. Druhé, za corralem, bylo obráceno do volné prérie, a třetí směrem k Black Hills. V dálce bylo vidět vlnovky zalesněných hor.

Před branou bylo jediné stavení. Placatý srub se střechou zatíženou kameny, aby neuletěla. Stál trošku nakřivo. Kameny byly těžké.

Srub podklesával v kolenou. Nad vchodem byl nápis: LEIBER’S SHOP. A za oknem ta slanina.

Kousek dál uviděl Ludvík zeleninovou zahradu podobnou malé oáze. Ostře zelenou kaňku uprostřed plavé prérie.

Pomalu se loudal prachem nádvoří ke corralu. Pět baráků, jeden jako druhý. Ten první přešel co nejrychleji. Nezaslechl smích? Ne, to se mu jenom zdálo. Naproti byly sruby trochu vyšší. Nejblíž bráně - ale to se Ludvík dozvěděl až později -byla „ordinace”. Uviděl doktora. Seděl v houpacím křesle na verandě a spal. Vlastně se Ludvík nikdy nedozvěděl, jak se doopravdy jmenuje. Věděl jenom, že mu všichni říkají „doktore” a že doktorem určitě není. I když léčil i koně. A mezky. Dokonce taky prasata. Jen koza mu byla málo. Ne že by ji odmítl, to ne, jenom se mračil jako čert, když mu přivedli kozu, že nechce žrát. A opravoval zbraně. Nad stolem měl viset opakovací karabinu. Winchester. Model 1873. Nikdo se jí nesměl ani dotknout. A nikdo nevěděl, proč je na ni tak úžasně háklivý.

Vedle byl srub kapitána Lymana. Ve tři hodiny bude mít k nováčkům řeč. Během těch několika týdnů, které Ludvík strávil v Kansasu, slyšel jednou řečnit dokonce i samotného generála Custera. Generál při tom seděl na koni, aby k němu museli vzhlížet. Celou tu dobu si Ludvík přál, aby kůň vyhodil a aby generál spadl. Říkal jim za každou třetí větou: „… Jste američtí vojáci.” Byli ještěfresh fish, ale toto už věděli. Od té doby neměl Ludvík slavnostní projevy rád.

Vedle srubu kapitána Lymana stála malá kaple. Na střeše měla kříž vytesaný z jediného kusu dřeva. Další srub. Když šel

Ludvík přes nádvoří hledat seržanta Abanazara, viděl, jak se do tohoto srubu vrací druhý poručík Lewis.

Dál už byl jen corral. Dva bizoni tam leželi v prachu, velice vážní, piko kdyby žrali jen samou povinnost. Stádo koníků a mezků u vodního koryta. A vedle stodola. A hospodářská stavení. Zkusil si představit Michaela Fessiera, jak tady spravuje prasečí chlívek. Trochu mu ta představa zvedla náladu. Moc ne.

Posadil se na roubení studny a díval se na největší srub v pevnosti, Grand hotel na Malé Prašné řece. Jídelna důstojníků. Jídelna seržantů. Jídelna vojáků. Jídelna hostů. Výčep. Bar. Přednáškový sál. Kasino. To všechno se tam vešlo. Do jedné místnosti asi tak dvacet pěl stop dlouhé a dvacet stop široké. Na půdě, krom sena a prázdných lahví, které bylo škoda vyhodit, bylo ještě několik apartmá pro hosty, kteří si chtěli dopřát víc soukromí a kteří za to byli ochotni zaplatit. Většinou - ale také to se Ludvík dozvěděl až později - byla prázdná. Dole v lokále, když odešel poslední návštěvník a když Donald Hamilton - to byl nájemce Grandu - sfoukl petrolejku, mohli hosté spát na lavicích a na zemi zadarmo.

Ozvala se polnice. Ostře. Naléhavě. Ludvík sebou škubl. Bylo po siestě.

„Fall in! Padejte! Nástup!”

Seržant - ale ne Bret Abanazar, nějaký jiný seržant, jen lampasy měli stejné, bílé a široké přesně coul - je srovnal do čtyřřadu. Vzal si na to dlouhé prkýnko. Ano, teď to bylo dobré. Teď stáli rovně. Ale nepohnout se!

Stáli rovně a nepohnuli se. Kapitán Lyman přicházel. Skoro přehlídkovým krokem. Na tváři měl šikmou rýhu. Stopa po seknutí šavlí? Anebo záhyb polštáře, na kterém spal po dobu siesty? Ludvík se přiklonil k názoru, že to bude spíš od polštáře.

„Jste američtí vojáci…,” začal kapitán velitelským hlasem, který nepřipouštěl námitky.

„Nic si z toho nedělej,” řekl Dan Cameron Ludvíkovi. „To se může stát každému. Ostatně zkušenost, kterou jsi udělal, není za dolar drahá.”

Ludvík se na celou příhodu podíval z dálky asi tak šesti hodin, které uplynuly od té chvíle, kdy se Dan Cameron začal smát a nemohl přestat. Co se vlastně stalo? Nic moc. Pustil všechno z hlavy. Usmál se, zacinkal zbylými dolary v kapse a šel koupit slaninu.

Měl ale začarovaný den. Pořád to ještě nebral na vědomí. A než si to uvědomil, jeho první začarovaný den v pevnosti na Malé Prašné řece dávno minul.

Anebo to byla náhoda? To je možné. Ale proč se náhody na Ludvíka právě ten den domluvily?

Jsou příhody, které se mohou přihodit, ale nedají se vymyslet. Vlastně dají, ale působí tak nevěrohodně, že si je nikdo nevymýšlí.

Ludvíkův příběh se slaninou byl takového druhu - byl špatně vymyšlený. Jenže ho prožil. Tím hůř pro Ludvíka. Až se k němu bude vracet - za rok nebo za deset let -, nikdo mu neuvěří. Odpustili by mu, že lže. Ale budou si myslet, že lže špatně.

Když šel podle hradeb pevnosti - už se slaninou v ruce -, uslyšel za sebou šramot. A chraptivý dech. Někdo za ním spěchal. Otočil se. Před ním stál medvěd. Pomalu se zvedal na zadní a funěl mu do obličeje.

Odvodní seržant Kramer říkal, že na Dalekém západě je možné všechno, ale o medvědech nemluvil. Proč někdo potká klavír a někdo medvěda? Ludvík však nemyslel na Kramera. Nemyslel vlastně vůbec na nic. V hlavě měl úplně prázdno. Ucítil slabost v kolenou. Nějak nedržela pohromadě. Vyschlo

mu v hrdle. Nemohl polknout. Stál tam jako přibitý celé věky. Snad tři vteřiny.

Konečně si uvědomil, co by asi měl udělat. Utéci. Ale nohy ho neposlouchaly. Měl by zavolat o pomoc. Ale nevypravil ze sebe ani slabiku. A medvěd stál před ním. Ludvík zavřel oči. Když už ho má sežrat, tak se raději nebude koukat. Ale nic se nestalo. Když zas oči otevřel, uviděl, že ho štěstí přece jen neopustilo. Medvěd se rozhodl, že si dá Ludvíka až jako druhý chod. Žral jeho slaninu.

Kdy mu ji sebral z ruky? Ludvík nevěděl. Pořád ještě nevěděl nic. Skoro jako ten voják u brány. Ale sevření v hrdle povolilo. A nohy už byly také v pořádku. Rozběhl se co nejdál od medvěda. Třeba udělal rekord v běhu na krátké tratě - a s překážkami, protože se mu do cesty připletl nějaký sud -, ale

nebyl tam nikdo, kdo by jeho výkon ocenil. Udýchaný a zajímavě bledý za sebou zabouchl dveře.

„Co se děje?” Dan Cameron už zase hulil a díval se do stropu.

„Medvěd…”

„Co je s medvědem?”

„Potkal jsem ho v pevnosti.”

„To nic. To byl jen Bary.”

„Bary?”

„Ano. Baribal. Ten nikomu neublíží.”

„Co tady dělá?”

„Žebrá.”

„Ale on.”

„Nevšímej si ho, když nechceš. Ačkoli. Bary skoro patří k naší setnině. Přivedl ho kuchař. Asi proto, že Bary je jediný, kdo nemá nic proti jeho fazolím a sušenému hovězímu.”

Asi neměl nic proti fazolím a sušenému hovězímu jen tak dlouho, dokud si nemohl vybrat. Žebráci musejí být vděční za všechno. Ludvík by dal přednost tomu - ne tam u hradeb, ale v tuto chvíli -, kdyby byl potkal zuřivého, divokého medvěda, který se do pevnosti zatoulal z Black Hills, a ne baribala, jenž sem chodil loudit něco k jídlu každý den. Celé to setkání začínalo být spíš trapné.

„Sežral mi slaninu,” přiznal se otráveně.

Dan Cameron se posadil. To už tu jednou bylo. Při siestě. Asi když slyšel něco opravdu závažného, nevydržel ležet.

„Slaninu.,” opakoval jako ozvěna. A v tom okamžiku všechno pochopil, jako kdyby při setkání Ludvíka s baribalem byl. Ludvík bez nálady pozoroval, jak Dan Cameron rychle začíná rudnout. Krev mu stoupla do hlavy, jako kdyby právě udělal stojku. Ale seděl dál a dělal, co mohl. Dlouho to však nevydržel. Zavyl. Jako kojot. To už tu taky dneska bylo. A začal se smát.

„Přestaň!” Ludvík toho prožil za jediný den trochu moc. Je to vůbec možné, aby měl někdo takovou smůlu? A Dan Cameron se mu ještě smál. A když se smál, nedokázal dělat nic jiného. Například přestat se smát.

„Nech toho!”

Michael Fessier odložil knížku, kterou předtím četl. Rex Tomatin je pozoroval s radostným souhlasem v očích. Dan Cameron se smál.

„Tak ty toho nenecháš?” Ludvík nečekal na odpověď. Chytil Dana za límec košile. A v tu chvíli se za nimi otevřely dveře. Stál v nich druhý poručík Lewis.

„Co to tady děláte?” zeptal se.

Ludvík neřekl nic. Pomalu pustil Dana Camerona. V prstech mu zbyl knoflíček od jeho košile.

„Seznamujeme se,” odpověděl Dan Cameron pokojně.

„Vidím…”

Zdálo se, že druhý poručík neví, co by měl přesně udělat. „Tak jen se seznamujte dál,” řekl po chvíli. A pak už slyšeli jen jeho kroky, jak se vzdalují.

A opět stáli proti sobě, Ludvík a Dan Cameron. Vztek, který Ludvíka na chvíli přešel, se vrátil. Jemu se nikdo smát nebude.

Dan Cameron se trochu rozpačitě usmál. Ale pak už zase začínal rudnout. Ludvík ty příznaky znal. Nezáleželo na tom, protože ať udělá cokoliv, bude to špatné. Kdyby jen tak stál a nedělal nic, stejně se rozhovor o baribalovi a slanině dal ukončit jediným způsobem. Ludvík sevřel pěst. Vložil do té rány všechen vztek, který v něm byl. Byly ho spousty. A potom.

Ne, neomdlel, anebo jen na několik vteřin. Oči však nechal radši dál zavřené. To bude lepší. Nebyl na nic a na nikoho zvědavý. Kdosi ho zvedl a položil na lehátko z piňonových větví. Mohl tam vylézt sám, ale do ničeho se mu nechtělo.

Opatrně pohnul jazykem. Zuby? Měl všechny. Ale tady -ouvej! Dostal ji do brady. Jak se to jen mohlo stát?

Nejlepší bude na nic nemyslet. Prostě ležet a ničím na sebe neupozorňovat. Všechno zaspat. Celý dnešní den. Jak se to jen mohlo stát?

Snad opravdu na chvíli usnul. Probudila ho vůně slaniny. Opatrně otevřel oči. Místnost byla skoro prázdná. Všichni někam odešli. Jen Michael Fessier seděl u okna a něco si četl a Dan Cameron krájel u stolu na tři díly slaninu. Krásně voněla. Ještě tři sklenice stály na stole. A láhev whisky. Proti světlu bylo vidět, že je skoro plná.

Dan Cameron položil jeden díl slaniny na krajíc chleba a otočil se k Ludvíkovi. „To je pro tebe,” řekl.

Ludvík se pomalu posadil. Hlava ho ještě bolela. Ale nebylo to tak zlé. Zvedl se. Dan Cameron zatím nalil whisky do skleniček. Michael Fessier nezvedl oči od knihy a jen natáhl ruku.

Kdosi prošel pod otevřeným oknem. Pískal si Georgii. Ludvíka napadlo něco docela nesmyslného. Ta melodie mě už zná.

KRÁL PRUHOVANÝCH VEVEREK

Nechceme tu žádné bělochy. Black Hills patří nám. Jestliže se nám je bílí pokusí vzít, budeme bojovat.

„Dej si na něho pozor, Ludvíku, uskakuje do stran a dělá kočičí hřbet,” představil Siváka Dan Cameron. „Ať si dá on pozor na mě.”

Ludvík už měl dávno za sebou první - a poslední - pád přes hlavu koně do prachu corralu a několik dalších pádů, kdy se z koně vymrštil vpravo nebo vlevo, podle toho, kudy měl na zem blíž. Zdálo se, že na tom příliš nezáleží. Výsledek byl ve všech případech stejný. Ležel v prachu a měl o modřinu víc. Dan Cameron však prohlašoval, že pád do strany je vyšším stupněm jezdeckého umění.

„Stejně si myslím,” odpověděl mu tenkrát Ludvík, „že by bylo lepší zůstat v sedle a jet.”

„Ovšem, to jsem ti zapomněl říct, to by bylo samozřejmě ze všeho nejlepší, jenže zatím…” Ale to bylo tenkrát.

V pevnosti na Malé Prašné řece byly jen dvě setniny pěchoty. V kraji prérií a hor musel však umět jezdit na koni každý z vojáků. Ale ne každý na Sivákovi.

„Je to kůň s úžasnou pamětí,” prohlásil ještě Dan Cameron.

„Vždycky, když na něj vleze někdo, kdo si není v sedle příliš jistý, vzpomene si, že se vlastně nechtěl dát zkrotit.”

„Tak na to dneska rychle zapomene. Spolehni se.”

Byl to asi hlavní důvod, proč Ludvík tak stál právě o Siváka.

Seržant Bret Abanazar seděl na horním břevnu corralu a pozoroval, jak Ludvík kontroluje řemeny sedla. „Až si na Siváka zvykneš,” řekl, „poznáš, že to je kůň, na kterého je spolehnutí.”

„Ano, pane.”

Až si na Siváka zvykneš. To bylo výborné. To znamenalo, že dostane Siváka, kdy bude chtít. Nic víc si Ludvík nepřál. Naposled vdechl teplou vůni corralu. Naposled se podíval do přístřešku, kde vedle lasa ze surové kůže visely - pěkně v řadě - jezdecké postroje a náhradní řemeny. Vybral si opravdu dobré sedlo? Snad. Teď už se na tom stejně nedalo nic změnit. Drží dobře? Ještě jednou se o tom přesvědčil.

Sivák zneklidněl. Vyťukal kopyty do prachu několik prvních taktů zatím ještě váhavého protestsongu.

„Drž ho!”

Ludvík podal uzdu Danovi. Potom se vyhoupl do sedla. Převzal uzdu. Přitáhl ji. Ne moc. Ale byl připravený přidat. Sivák byl vyšší, než se na první pohled zdálo. Dan se jaksi zmenšil. A země se zdála hluboko dole. Té myšlence, že by mohl přistát v prachu, vůbec nedovolil, aby se zrodila. Ale obcházela kolem. Někdy trvá vteřina celou věčnost.

Konečně Sivák vyskočil a těžce dopadl na všechny čtyři. Ludvík se zvedl ze sedla a dopadl zpátky plnou vahou. Nelíbilo se mu to. Ale věděl, že to není nic proti tomu, jak se to nelíbí Sivákovi. Nový skok. Ludvík vyletěl ještě o kousek výš a dopadl zpátky do sedla tak tvrdě, až Sivák znechuceně zachroptěl. Ještě udělal kočičí hřbet. Ludvík přitáhl uzdu, až zvedl koně na zadní. Ten chvíli boxoval kopyty do vzduchu, ale Ludvík, do kterého by se rád trefil, byl ještě pořád v sedle. Kůň se vrátil na všechny čtyři.

Skoro současně ucítil v slabinách - ostruhy. Docela lehce je Ludvík stiskl. Jen jako připomínku. Aby Sivák věděl, že je má a že ví proč. Poslední vážné varování. Sivák uskočil několikrát do strany. Skoro stejně, jako by to udělal krab. Ludvík stiskl ostruhy o trochu víc.

Sivák zůstal stát uprostřed corralu. Obřad představování byl u konce. Oba předvedli, co umějí, a všechno bylo najednou v pořádku. Ludvík uvolnil sevření ostruh a popustil uzdu. Marně se snažil potlačit malý vítězoslavný úsměv, ale Dan ho stejně viděl. Nic však neřekl. Kdyby byl v tu chvíli Sivák ještě jednou zopakoval kočičí hřbet, asi by Ludvíka konečně shodil, ale nic takového ho už nenapadlo. Začal se zajímat o trs trávy za ohradním kůlem a pomalu se vydal ke kraji corralu. Jezdce v sedle si nevšímal.

Ludvík ho lehce pohladil po šíji, naklonil se až k jeho hranaté hlavě a vyslovil větu, kterou mu řekl druhý poručík Lewis v ten první den na Malé Prašné řece. „Ty a já, my jsme dva.”

Za branou pevnosti vyjeli po hlavní cestě proti toku Malé Prašné řeky směrem na jih. Vlastně to žádná opravdová cesta nebyla, klikatila se skoro stejně nejistě jako řeka, byla plná výmolů a proláklin, zkratek a objížděk, ale mnoho povozů a jezdců mělo před nimi stejný nápad sledovat při hledání pevnosti řeku, a tak byla prérie poznamenána stopami kol a kopyt, očazenými kameny táborových ohňů, ale také vraky povozů, které se rozsypaly a jejichž majitelé je opustili tam, kde dostaly od „hlavní cesty” poslední ránu z milosti.

První jel seržant Bret Abanazar, za ním Michael Fessier, Steve McBride, Rex Tomatin, Ludvík a poslední Dan Cameron. Kopyta koní zvedala obláčky prachu. Jezdci udržovali mezi sebou dostatečně velké vzdálenosti, aby nemuseli polykat víc prachu, než bylo nezbytně nutné.

Asi po hodině cesty obrátil seržant svého koně na východ -tam, kam už žádné cesty nevedly, jen v dálce bylo vidět zamlžené vrcholy Black Hills. Pod plechovým nebem se prérie zdála bez hranic, nekončila čárou na obzoru, jen nezřetelnými obrysy, zvláštním chvěním, snad to byly hory - pokud měl seržant dobrou mapu a pokud ji nedržel v ruce obráceně, když ji při jedné zastávce rozložil na zemi -, ale mohl to být i mrak, anebo oblak prachu, který zvedlo stádo bizonů.

Uspávající tlukot kopyt. Vrzání sedlových řemenů. A kolem jen vysoká tráva. V jedné chvíli připomenula Ludvíkovi dozrávající žitné pole. Ale na prérii rostl jen kavyl. A také divoké proso. Na sta mil do dálky a na sta mil do šířky jen tráva kolébaná větrem. Žádné pole nemůže být tak veliké. Prérie je moře udělané z trávy. Z „bizoní trávy”. Zastavili na oblé vyvýšenině.

„Už jsi někdy viděl opilého koně?” zeptal se Rex Tomatin. Přibližoval se k nim jezdec nakloněný v sedle, jako kdyby spal, a kůň pod ním klopýtal. Ne, nebyl opilý, jenom mlel z posledního. Zdálo se, že v příští vteřině padne. Kulhal na pravou zadní, vlastně kulhal na všechny čtyři, ale na tu pravou zadní nejvíc. Přibližoval se pomalu. Ale pořád. Potom je ucítil. Zůstal stát. Jezdec se s námahou napřímil v sedle. Bezděčným pohybem sáhl po karabině, kterou měl viset za sedlem, a málem spadl, protože se držel uzdy, kterou teď pustil, jen pravou rukou, levá visela nehybně, nad loktem obvázaná pruhy z roztrhané košile, temně červenými zaschlou krví. Jezdec měl rty bílé horečkou a na bradě čtrnáctidenní strniště.

„Co tady děláte?” zeptal se překvapivě rychlým hlasem. Díval se na vojáky a v očích měl nedůvěru.

„Co tady děláte vy?” seržant si zlatokopa prohlížel bez nadšení. Sice neměl rýč ani krumpáč a vymývací pánev, ale byl to zlatokop, měl to napsané na nose, seržant se nemusel ani ptát, aby věděl, že má před sebou jednoho z těch, kteří přicházeli v posledních týdnech a měsících stále častěji po „stezce Zlodějů” do Black Hills.

„Spěchám,” odpověděl zlatokop.

„To vidím.”

Asi měl důvod spěchat, ale rozhodně pro spěch neměl v tu chvíli dobré předpoklady. A jeho kůň byl proti spěchu vyloženě zaujatý. To bylo vidět na první pohled.

„Spěcháte odněkud? Anebo někam?”

„Prostě spěchám, to vám musí stačit.”

„Tak proč to nezkusíte pěšky?”

Zlatokop neměl náladu na vtipy. „Máte pravdu,” připustil. „Víte co? Prodejte mi vašeho koně.”

„Ten není na prodej.”

„Zaplatím dobře.”

„Zlatem?”

„Jak vás to napadlo?”

„Lidé, kteří přicházejí k Malé Prašné řece ze západu, většinou dávají přednost zlatu před dolary.”

„Dobře, zaplatím vám zlatem.”

Seržant se tvářil, že nabídku neslyšel. „Byl jste v Black Hills?” zeptal se.

„Do toho vám nic není, kde jsem byl.”

„Je - protože Black Hills patří Indiánům.”

„Nesmysl. Black Hills patří každému, kdo v nich dokáže žít.”

„Podle smlouvy patří Indiánům.”

„S opicemi nemá smysl uzavírat nějaké smlouvy.” Měl co dělat, aby ze svého kulhavého koně nespadl. Ale sebevědomí měl spoustu. Asi mu nějak záhadně pomáhalo udržet se v sedle. „To se nebude Indiánům líbit,” řekl seržant.

„Nebude,” připustil. „Ale zvyknou si. Aspoň ti, které jsem potkal, si už zvykli.”

„To si dovedu představit,” řekl seržant a snad opravdu dovedl, protože dodal: „Někdy se zranění po šípu pomalu hojí.”

Zlatokop se pokusil o úsměv. Moc se mu nepovedl. „Já se tam vrátím,” řekl. „A nikdo mi v tom nezabrání.”

Lehce švihl uzdou o šíji utrápeného koníka a ten se dal váhavě do pohybu směrem k Malé Prašné řece.

„Až dojedete k hlavní cestě, dejte se doprava.”

„Já vím.

„Jestli dojedete…,” opravil se seržant.

Ale zlatokop mu už nevěnoval pozornost. Zdálo se, že opět v sedle usnul, a podoben obživlé ilustraci latinského přísloví pomalu spěchal plavou prérií. Ludvík se za ním díval, jak se vzdaluje a ztrácí v moři uvadající „bizoní trávy”.

Už se stmívalo, když zastavili u malého pramene. Dan zastřelil odpoledne vidloroha, kterého vyplašil ze škumpového houští, a opekli si ho na ohni, který rozdělali mezi kameny, a ještě kolem vytrhali suchou trávu, protože v létě bylo často mnohem jednodušší v prérii rozdělat oheň než ho potom uhasit.

Slunce červeně zapadalo.

Zdálo se veliké.

Ludvík svázal Sivákovi přední nohy, aby se mohl pást na trávě kolem pramene. Byl to jen malý obdélník zeleně, ztracený v plavém moři usychající trávy. A pak nabral vodu do koženého klobouku, který si zvykl nosit místo mcclellanu, a dal Sivákovi napít. Pramen byl mělký. Zakalená voda se jen pomalu usazovala. Opatrně nabíral vodu a Sivák za ním netrpělivě přešlapoval a vrážel do něho čenichem, až Ludvík bryndal vodu z klobouku.

„Tak počkej přece!”

Michael Fessier se zájmem přihlížel.

„To by velbloud nikdy neudělal,” řekl. „Už jsi někdy viděl velblouda u napajedla?”

„Ne.”

Ludvík měl jiné starosti. Dával pozor, aby s vodou nenabíral kal. Konečně byl Sivák spokojený. Ludvík si nasadil klobouk na hlavu a cítil, jak mu kapičky vody stékají po krku na záda.

„Půjč mi misku.”

Michael Fessier se sklonil nad pramen. Stejně opatrně jako předtím Ludvík nabíral vodu při hladině a potichu si přitom pískal Georgii.

Oheň praskal. Rychle se stmívalo.

Když potom Ludvík ležel a díval se na hvězdy, zdály se tak blízko, až měl pocit, že by si na ně mohl sáhnout. Dal si pod hlavu kámen, tou měkčí stranou navrch, jak mu před časem poradil seržant, který si některé staré vtipy prostě nedokázal odříci.

Zavřel oči. V dálce zavyl kojot. Jiný kojot mu odpověděl. Jejich hlasy zazněly bolestně do noci.

Nikde není takové noční nebe jako nad prérií. A nikde jinde ho není tolik. Ludvík se naposledy podíval, co dělají hvězdy. Přibližovaly se. A bylo jich pořád víc. Vždycky v noci, když spali pod širým nebem prérie, měl stejný pocit, že leží na dně obrovské skleněné koule, že hvězdy jsou všude kolem a že celá prérie - ve dne se zdála bez konce - je pojednou jenom malý bod, malá plošinka, na které stojí veliká skleněná koule plná hvězd.

Ještě dřív než se druhý den začali vracet do pevnosti, vydali se Ludvík s Danem na lov vidloroha. Dan netrval bezpodmínečně na tom, že to musí být právě vidloroh.

„Spokojil bych se třeba i s bizonem,” řekl.

„Ale kde je jeden vidloroh, tam by mělo být blízko celé stádo,” mínil Ludvík.

„Třeba budeme mít štěstí.”

Brzy se prérie začala zvedat k několika skalám, na jejichž úbočí rostly piňonové háje.

„Tady počkáme,” rozhodl Dan.

Slunce bylo ještě nízko. Zubaté skály kreslily na prérii dlouhé stíny. Bylo ticho. Odněkud z dálky bylo slyšet: auúúú, auúúú, auúú. Kojot. Leželi skryti za velikým kamenem a dívali se do mělkého údolí, když uslyšeli nezřetelný tlukot kopyt. Po chvíli se za záhybem pod nimi vynořili dva Indiáni. Měli malé hubené mustangy, skoro černé, a na nich několik medvědích kůží. Mladšímu Indiánovi se náklad uvolnil. Seskočil z koně a začal kůže rovnat. Jeho společník se svezl ze svého mustanga, posadil se na plochý kámen a mhouřil oči do slunce. Oba měli přes ramena přehozené pláště z bizoní kůže. Oba měli černé copy.

Když Ludvík uviděl v pevnosti na Malé Prašné řece první Indiány, všímal si především jejich oblečení, podobných bizoních plášťů, ale také legginů, mokasínů a orlích per. Na pláštích byli namalováni lovci anebo medvědi, někdy pumy, slunce a týpí. Každý plášť byl jiný, jako kdyby to byly ilustrace vytržené ze staré knížky, některé už tak vybledlé a potrhané, že nepoznal, co na nich bylo kdysi namalováno. Každý plášť byl jiný a všichni Indiáni byli stejní - to bylo první poznání.

Až později si začal všímat tváří, které ze začátku nedokázal od sebe odlišit. Poznal, zda Indián, který přišel do pevnosti -nejčastěji Ogallala1 -, byl mladý, nebo starý, ale to bylo také všechno, co poznal. Mohl si na jeho bizoním plášti číst nějaký příběh - anebo alespoň zlomek příběhu -, ale z jeho tváře nepřečetl nic. Byla to nehybná tvář pokerového hráče - ne, byla to spíš maska, pod kterou skrýval svou skutečnou tvář, a ta se usmívala anebo mračila, byla v ní zvědavost nebo smutek, prostě něco, cokoliv, nějaký výraz, nějaký pohyb, cokoliv. Něco v ní přece muselo být. Na povrchu však byla jen ta maska, tvář jako vymodelovaná z měděného plechu.

Zapamatoval si větu, kterou kdysi vyslovil Bret Abanazar, ale zdála se mu příliš nesmyslná, než aby mohla být pravdivá. „Nic pořádného neumějí, jenom umírat. A tvářit se, že jim to nevadí. Ale to zas umějí opravdu dobře. Jsou to přeborníci v umírání.”

Ve chvíli, kdy pozoroval mladého Indiána - mohli být stejně staří -, jak přivazuje na svého mustanga medvědí kůže, vzpomněl si na tu větu a spojila se mu s poznámkou, kterou vyslovil seržant minulý den při setkání se zlatokopem.

„To se Indiánům nebude líbit.”

Odkud přijeli ti dva tam dole? Také z Black Hills?

Mladý Indián byl s upevňováním kůží hotov. Ale ještě se mu nechtělo pokračovat v cestě. Utrhl stéblo divokého ovsa a stočil je mezi prsty. Starý Indián se po něm otočil a místo obličeje měl pořád tu měděnou masku.

Mladý Indián začal pískat na stéblo divokého ovsa trhavou, podivnou melodii. „Čok-čok-čok-čhok.”

Sedl si na kámen pod skálu. Hlavu sklonil k ovsu. Copy mu skoro zakryly tvář.

„Čok-čok-čok-čhok.”

A pak se stalo něco podivuhodného. Ze skal začaly vyskakovat malé pruhované veverky - chipmungy - a pomalu se přibližovaly k chlapci, ten si jich však nevšímal, dál se skláněl nad stéblem divokého ovsa a do tichého údolí zněl roztřepený hlas.

„Čok-čok-čok-čhok.”

Pruhované veverky byly jako očarované, zapomněly na plachost, zapomněly se bát lidí, zapomněly na všechno kolem a šly za tím hlasem.

„Čok-čok-čok-čhok.”

Bylo jich asi pět, a to už byly docela blízko, starý Indián se ani nepohnul a chlapec si jich nevšímal, jako kdyby o nich ani nevěděl, seděl dál skloněný nad stéblem divokého ovsa.

„Čok-čok-čok-čhok.”

Až mu veverky začaly šplhat po bizoním plášti, pomalu, ale stále blíž k uhrančivému hlasu. „Čok-čok-čok-čhok.”

Potom se Indián najednou zvedl. Melodie dozněla. Odhodil ovesné stéblo mezi kameny. Pruhované veverky prchaly zpátky do skal velikými skoky. Jaksi opožděně, ale o to víc se polekaly. Konečně jim všechno došlo - když je nablízku člověk, je nejlepší utíkat, ale od něho, ne k němu, jak si mohly splést směr? Jak se to mohlo stát? Bylo slyšet jejich rozčilené hlasy. Rychle se vzdalovaly. Ludvík si konečně uvědomil, že jsou podobné melodii, která předtím zněla údolím.

A mladý Indián se smál. Tiše. Bezstarostně se smál. Uměl to. Smál se, jako kdyby to byla ta nejobyčejnější věc na světě -smát se, když se přihodí něco, co je k smíchu. Už to nebyla maska, už neměl tvář z měděného plechu, byl to najednou indiánský kluk, kterého poslouchaly veverky a který se tomu šťastně smál. Také starý Indián se usmíval a úsměv mu nakreslil vějířky vrásek kolem očí.

Potom si zase nasadili na tváře ty měděné masky, vylezli

na mustangy a vyjeli ze skal do volné prérie směrem k pevnosti na Malé Prašné řece.

Až později, když už opět zabočovali na hlavní cestu k pevnosti, se Ludvík vrátil k setkání s Indiány.

„Znám je,” řekl Dan. „Ten mladší se jmenuje Mawatane.”

„Odkud je znáš?”

„Z pevnosti. Přijíždějí několikrát za rok. Nikdo neví odkud a nikdo neví, kam se vracejí. A nikoho to taky nezajímá.”

„Mluvil jsi s nimi?”

„Jen jednou. Ten starý se jmenuje Wakan. Zná několik anglických slov. A ten kluk je možná jeho syn, anebo vnuk.”

„Myslíš, že loví v Black Hills?”

„Snad. Jak to můžu vědět. Jsou doma tam, kde si postaví svoje týpí.”

„Proč jim tolik záleží na Black Hills?”

„Nevím. Slyšel jsem vypravovat jednoho lovce, že to jsou posvátné hory Ogallalů.”

„Co to znamená - posvátné hory?”

„Nevím. A on to také nevěděl, jen říkal, že každý Ogallala musí aspoň jednou za život jít do Black Hills a čekat tam na svůj sen.”

„Tomu nerozumím.”

„Nic si z toho nedělej, já taky ne. Třeba si ten lovec vymýšlel, ale říkal, že Indiáni odcházejí do hor každý sám, bez jídla a beze zbraně, a že se tam někde ukryjí a několik dní zůstanou sami. Pak se vrátí. Nevěděl, proč to dělají. Ale vypravoval, že sen, který se jim v horách zdá, je pro ně důležitý.”

„Věří, že se vyplní?”

„Třeba. A nějak taky souvisí se jmény, která si dávají. Pamatuješ se na Crazy Horse?”

„Jak bych na něho mohl zapomenout?”

Projel kolem pevnosti naposled před několika dny asi s deseti Ogallaly. Nic nekupoval. Nic neprodával. Nic ho nezajímalo. Jenom jel kolem. A pevnost - uprostřed indiánské prérie - aspoň pro něho, nebyla. Ani se na ni nepodíval.

Dva z jeho Ogallalů měli na hlavách místo orlích per staré klobouky, které někde našli nebo vyměnili, a třetí si oblékl místo bizoního pláště modrý kabát s kytičkami, kdysi snad byly bílé, ale to už muselo být hodně dávno, a farmářka, která ho nosila před ním, byla tak mohutná, že do jejího kabátu by se klidně vešli dva takoví Ogallalové, jako byl on.

Crazy Horse jel daleko vpředu. Minul skupinu vojáků kolem seržanta Abanazara. Nevšímal si jich. A nevšiml si ani terče, který byl postaven blízko před palisádou.

„Fessier, Cameron, Pregler.” Seržant ta tři jména vyslovil polohlasem.

„Připravte se!”

Nemusel jim nic vysvětlovat.

„Fire! Palte!” Seržant povel skoro zašeptal.

Tři rány splynuly v jediný výbuch. Mustang Indiána Crazy Horse se začal plašit. Nějak ho uklidnil. Nepotřeboval k tomu slova. A jel dál. Neohlédl se. Nebral je na vědomí. A rámus, který dokázali vyrobit svými karabinami, ho nezajímal.

„Jak bych mohl zapomenout na Crazy Horse? Je to divné jméno - Šílený kůň.”

„Indiáni mají většinou taková. Anebo horší. Znal jsem jednoho, který se jmenoval Ulomený vlčí zub.”

„Ty si tedy myslíš, že náčelník Ogallalů odešel kdysi do Black Hills a byl tam tak dlouho, až se mu zdál sen o koni, který se zbláznil?”

„Myslet si můžu, co chci, ale podle toho, co mi vypravoval lovec, by to tak mělo být.”

„A od té doby se jmenuje Crazy Horse, Šílený kůň.”

„Snad.”

„A věří, že jednou bude mít něco společného s koněm, který se zbláznil.”

„Už měl. Už se mu o něm zdálo.”

„Myslíš, že se kůň může zbláznit?”

Dan se dal do smíchu. „Ty jsi opravdu přeborník na otázky, Ludvíku,” řekl.

Později si na ten rozhovor vzpomněli.

1

Ogallalové jsou jedním z kmenů Dakotů (též Siouxů).

44

DVA SUDY OD MEDU

Na konci měsíce července uslyšel jsem jednoho rána, že bude jeden muž „nositi sud”. Myslel jsem z počátku, že to nějaká hra zábavná, ale brzy přesvědčil jsem se o jiném.

Ludvík Pregler v kalendáři „Amerikán”, 1880

„Za blbost se v životě platí,” řekl Leiber a usmíval se přitom skoro dobrácky. „A protože jsi blbec, Wakane, a ty taky, Mawatane, zaplatíte mi dobrými medvědími kůžemi za to, že jste tak blbí, a ještě mi poděkujete.”

Mohl si dovolit tak s nimi hovořit, protože věděl, že ze všeho, co řekl, rozuměli jen svým dvěma jménům.

„Dám vám tomahavky,” pokračoval. „Zaručeně nejhorší sekery, jaké se dostanou na západ od Mississippi.”

Wakan a Mawatane stáli před srubem Davida Leibera a poslouchali s nehybnými tvářemi. Leiber ukazoval na nablýskané tomahavky a usmíval se, jako kdyby je chválil.

Pak ukazoval na medvědí kůže a v těch chvílích ho přecházel smích, zdálo se, že s kůžemi něco není v pořádku, buď má medvědích kůží víc, než potřebuje, anebo ty, které Wakan a Mawatane přivezli, jsou špatné.

„Ty tomahavky jsou jen z plechu, a tak to má být. Jednak je brzy rozbijete a přijdete pro nové, a potom - nikomu s nimi příliš neublížíte. Zaplatíte za nejen asi pětkrát nebo desetkrát vyšší cenu, než jakou ve skutečnosti mají, a to je poctivá cena.”

Ta dvě slova opakoval, těm mohli rozumět. „Poctivá cena.” Jen proto stál jeho srub před branou pevnosti. Dost blízko, aby měl pocit bezpečí, ale dost daleko před palisádami, za které se Indiánům většinou nechtělo.

„Netvařte se tak tupě,” řekl a nepřestával se usmívat. V té chvíli zpozoroval, že je nablízku Ludvík s Danem. Nebylo mu příjemné, že ho slyšeli, ale zatoulali se před bránu náhodou a stejně se dozvěděli jen to, co už dávno věděli.

„Je s nima asi taková zábava jako se dvěma bizony,” řekl Leiber na vysvětlenou. „A přitom jsou zvyklí, že pořádné obchodní jednání má trvat dlouho. Zpestřuji si to, jak můžu.”

„Vidím,” odpověděl Dan bezbarvým hlasem. „Ale stejně je to nuda.”

„Říkáte nuda…”

Vždycky když Dan hovořil tak účastným hlasem a skoro pokorně, znamenalo to, že se brzy něco semele. Měl úžasný talent na dělání nepříjemností, a skoro všechny je začínal tímhle hlasem.

„Je to jen taková hra,” řekl Leiber a bylo na něm vidět, že se mu to líbí pořád míň.

„Já vím. To znám. Něco jako poker. A zábava, jako když při pokeru řeknou všichni pas.”

Leiber se rozhodl, že rozhovor ukončí. Jenže už to dávno nezáleželo jen na něm.

„Doufám,” řekl najednou ostře, „že se nechcete plést do věcí, do kterých vám nic není.”

Dan byl pořád pokornější. „Ne, samozřejmě že nechceme. Ale nuda… Něco bychom měli udělat proti vaší nudě.”

Znal několik slov v nářečí Ogallalů. A věděl, že Wakan zná několik slov anglických. Obrátil se na Indiány a cosi řekl, Wakan jednoslabičně odpověděl. Chvíli se tiše o něčem domlouvali.

„Varuju vás,” Leiber opět zvýšil hlas. „Znáte rozkaz kapitána Lymana?”

Ale Dan mu už nevěnoval pozornost. Dál se dohadoval s Wakanem.

„Budu si na vás stěžovat.”

Dan se otočil na Ludvíka, jako kdyby Leibera neslyšel. „Odveď je k Dolliverovi,” řekl. „Já tady ještě chvíli počkám.”

„Myslíš, že se mnou půjdou?”

„Určitě.”

„Tak jdem.” Ludvík kývl na Indiány a vydal se pomalu k bráně pevnosti. Šli za ním. „Škoda,” řekl, „zrovna když to začalo být zajímavé, musíme odejít.” Zapomněl, že mu nemohou rozumět.

Uslyšel ještě Leiberův hlas. „Toho budete litovat!” A Dana, jak mu odpovídá: „Hlavně že se už nenudíte!”

Scott Dolliver měl svůj krám v pevnosti hned s Grandem. Bylo mu divné, proč mu Ludvík vede dva Indiány, ale na nic se neptal.

Když potom vyšli bránou zpět před pevnost, uviděli Dana. Byl trochu uválený a ještě si oprašoval kabát koženým kloboukem. Na čele měl červený šrám, ale náladu mu nekazil. Leibera nebylo nikde vidět.

Wakan s Mawatanem vyskočili na mustangy. Chvíli se dívali na Dana a na Ludvíka. Na tváři měli asi tolik výrazu jako dva dobře vyleštěné měděné kotlíky.

„Nevíš, jak se řekne ogallalsky: Velice mě těšilo a doufám, že se zase brzy uvidíme?” zeptal se Ludvík.

„Nevím,” odpověděl Dan.

Nejdřív se objevil v dálce malý oblak prachu. Přibližoval se. A rostl. Jako kdyby se k pevnosti na Malé Prašné řece hnalo stádo bizonů. Potom uviděli první řady jezdců. Vlajku. A generála George Armstronga Custera v čele Sedmé kavalerie.

Utábořili se před pevností. Generál přespal ve srubu, který pro něho uvolnil kapitán Lyman.

„Je to ten vůbec nejúžasnější americký generál, jakého můžeš vidět,” lákal Dana Ludvík.

„Kdo si to o něm myslí?”

„Například on sám si to myslí, vlastně - ví to docela určitě.”

„Ach tak.”

„Škoda jen, že asi nebude mít projev.”

„To je mi taky líto.”

„Dozvěděl by ses věcí, o kterých nemáš ani tušení.”

Pevnost praskala ve švech. A malá okénka Grandu, za kterými blikalo několik petrolejek, žlutě zářila dlouho do noci. Generál se neukázal. Ale s několika jeho kavaleristy seděli v „letní jídelně” u corralu. Grand byl sice zařízen na to, že hostů v něm bylo někdy moc a jindy ještě víc, ale tentokrát přes jeho práh nepronikli.

„Kam vlastně máte namířeno?” zeptal se Dan.

„Určitě to nevíme, ale prý někam do Black Hills,” odpověděl jeden z kavaleristů.

„To se Indiánům nebude líbit,” vzpomněl si Ludvík na větu, kterou vyslovil seržant Abanazar. „To je možné.”

„Přesto tam pojedete?”

„Asi právě proto tam pojedeme. Určitě slyšeli o Custerovi a o tom, jak se ve Washitě přehnal přes tábor Černého kotle jako tornádo. Asi sto Čejenů poslal tenkrát do věčných lovišť, ještě dřív, než si stačili uvědomit, co se vlastně děje. Potom nechal postřílet v ohradách všechny jejich koně. Bylo jich asi tři sta. A poslal je za čejeny, aby nemuseli chodit po věčných lovištích pěšky.”

„Říkal prý potom,” pokračoval druhý z kavaleristů, „že pokud jde o Indiány, je lepší nejdřív střílet a pak se ptát, co se jim vlastně po řád nelíbí.”

„A co se čejenům nelíbilo?”

„Říkám ti přece, že Custer nejdříve střílí a teprve potom se ptá.”

Druhý den ráno Sedmá kavalerie odjela směrem k Black Hills. Zbyl pocit, že najednou je všude spousta místa. Pevnost se zdála prázdná. Život se vrátil do vyježděných kolejí.

Včera kapitán Lyman neměl na Leibera čas. Dneska si ho udělal. Vyslechl jeho stížnost na Dana Camerona a Ludvíka Preglera.

V poledne za nimi přišel seržant Abanazar. Bylo na něm vidět, že to, co bude říkat, se mu nelíbí. Ale říci to musel.

„Vy jste se včera zapletli do věci, do které vám nic nebylo,” řekl otráveně.

„Ano, pane,” odpověděl Ludvík.

„Obchodník Leiber má právo kupovat a prodávat před pevností. Víte o tom?”

„Ano, pane.” Dan cítil, že jeho povinností je se s Ludvíkem při odpovídání střídat.

„A vám nebylo nic do toho, jak to dělá.”

„Ano, pane. Vlastně, chci říci, ne, pane.”

„Leiber si na vás stěžoval a kapitán Lyman musel uznat, že právem.”

„Ano, pane.”

„Chcete k tomu něco říct?”

„Ne, pane.”

„To je škoda. Protože v tom případě budete nosit sud. Hodinu před západem slunce. U corralu.”

„Ano, pane.” A bylo to.

Odpoledne se zdálo Ludvíkovi trochu dlouhé. Čím to je, že někdy čas letí, a jindy se vleče jako svázaný? Nijak se na večer netěšil, ale přesto byl skoro rád, když uviděl, že se stíny konečně začínají prodlužovat.

Hodinu před západem slunce stáli už před corralem. Přišel seržant a s ním dva vojáci. Nesli prázdné sudy od medu. Byly bez dna a na horním víku měly vyříznuté otvory, dost velké, aby jimi prostrčili hlavu, ale zase ne tak velké, aby jim sud spadl z ramen. Byli v sudech jako ve svěracích kazajkách.

Všichni v posádce věděli, že ten večer budou Dan s Ludvíkem nosit sud. Ale nikdo nepřišel ke corralu. Také ti dva vojáci odešli. Jen seržant s nimi zůstal a mračil se jako čert.

„Nemyslete si, že mě baví tady s vámi stát,” utrhl se a nakopl kamínek, který se zakutálel k ohradě.

„Nás to taky nebaví,” odpověděl Dan a zapomněl přidat „pane”. Ale seržant na povinném oslovení netrval.

Byli u corralu sami. Věděl, co to znamená, a věděl, že se to stane ještě dřív, než se to doopravdy stalo. Podívaná na vojáka v sudu byla docela zajímavá. Jenže…

Neměl v tom sudu vlastně stát spíš David Leiber?

Zpráva o provinění Dana a Ludvíka a o trestu, který dostali, se rozletěla tichou poštou po pevnosti. Ani mokasínový telegraf by nebyl rychlejší. Všichni vojáci věděli, co se stalo, a přesto se žádný z nich nepřišel podívat, jak jim sudy sluší.

Byl už skoro večer. Pakomáři vylétali na lov. Také velké bodavé mouchy, ale pakomáři byli obávanější. Drobní, skoro neviditelní. Bylo snadné je přehlédnout, ale jejich bodnutí bylo o to překvapivější, a přehlédnout se nedalo.

Stáli v sudech teprve několik minut. „Teď jsem dostal první,” hlásil Ludvík a poctivě se snažil, aby věta zazněla docela nevzrušeně.

„Nebuď netrpělivý, jsme tu a ta zpráva se mezi komáry brzy roznese.” Dan několikrát škubl hlavou.

„Každý pitomý kůň dovede zatřást kůží, když.” Ludvík se kousl do rtu, aby potlačil zasténání, a větu už nedokončil. Potom řekl, potichu a zkrotle: „Dane, tohle bude dlouhá hodina.”

A pak už nemluvil. Komárů a bodavých much přibývalo. Někdo - snad seržant - se postaral o to, aby sudy byly pečlivě vytřené. Někdo se snažil jim pomoci. Ale stejně byly od medu a svazovaly jim ruce. To stačilo. Seržant se tvářil nešťastně a snad každé dvě minuty se díval na hodinky. A čas se zastavil.

Potom uviděli Leibera přicházet přes nádvoří. Zůstal stát asi pět metrů od nich, se zájmem se díval, jak se marně snaží uhýbat náletům komárů a much, a pomalu si zapaloval cigaretu. Pod okem měl pěkný monokl. Modrý. Na okrajích už začínal přecházet do žluté. „Koukejte vypadnout!” ozval se seržant nebezpečně tichým hlasem.

Leiber chtěl něco odpovědět, ale když se podíval na seržanta, neřekl nic. Jen si ještě jednou prohlédl Ludvíka a Dana v sudech, ušklíbl se a pomalu odcházel.

Komárů a much přibývalo. Ludvík si uvědomil, že se ho začíná zmocňovat panika, cítil kapičku krve, jak mu stéká po čele. Zdála se studená. Celý obličej ho pálil.

Musím to vydržet, říkal si. Musím!

Odněkud z velké dálky slyšel Dana, jak potichu kleje. A potom, ale zase z té velké dálky, uslyšel sténání. Chvíli trvalo, než si s úžasem uvědomil, že to je jeho vlastní hlas. Kousl se do rtů.

Jak je to dávno, co mu posadili na ramena prázdný sud? Nevěděl. Zdálo se mu, že od té chvíle uplynuly už celé věky.

„To stačí.”

Byl to seržantův hlas. Snad. Cítil, jak nějaké ruce zdvíhají sud, který ho poutal. Slyšel kroky, které se vzdalovaly.

„Pojď, všechno bude zase dobré,” uslyšel známý hlas. Jak se sem dostal Michael Fessier?

S námahou otevřel oči. Víčka ho pálila a zdála se nesmírně těžká. Uviděl Rexe Tomatina. Držel Dana kolem ramen. „Půjdeme?” zeptal se.

Byla už skoro tma. Nádvoří bylo pořád ještě prázdné. Kam všichni zmizeli? Pomalu došli k prvnímu baráku. Ludvík si připadal trochu jako opilý. A úžasně prázdný. Bez jediné myšlenky. Lehl si na svoje lehátko z piňonových větví.

Michael mu položil na obličej ručník namočený ve studené vodě. Krásně chladil.

Ludvík opět zavřel oči. Ale cítil se už o trochu líp. Uslyšel Rexův hlas. „Chceš něco?” A pak Dana, jak odpovídá: „Cigaretu.”

„Samozřejmě.”

Ten Rex je tak zdvořilý, že to snad ani není Rex, napadlo Ludvíka. „Ale musíš mi ji zapálit.”

„Ovšem, ovšem že ti ji zapálím. Hned to bude.”

„A co ty?” To byl Michaelův hlas.

„Všechno v pořádku, Excelence,” odpověděl Ludvík.

Je Je Je

Asi musel na chvíli usnout, protože když otevřel oči, uviděl sice zase jen Michaela a Rexe, ale byli jiní než předtím. Rex byl rozcuchaný, jako kdyby proletěl roštím, a oba rychle dýchali.

„Co se stalo?” zeptal se Ludvík.

„Nic. Jen spi dál.”

„Kde jste byli?”

„Nikde. Nehnuli jsme se odtud ani na krok.”

„Mně je přece jedno, kde jste byli.”

„Ovšem, jenže my jsme nikde nebyli. To si zapamatujte.” Také Dan byl vzhůru.

Michael už měl na tváři opět svůj rezervovaný úsměv lepšího člověka. „Mimochodem…,” řekl. „Z obvykle dobře informovaných pramenů jsem se dozvěděl zprávu, která vás třeba bude zajímat.”

„Ven s ní.”

„Představte si, že někdo, asi omylem, přivázal naše dva zkrocené bizony za trámy Leiberova srubu.”

„Nikdo neví, kdo to udělal,” doplnil Michaela Rex. „A nikdo neví proč.”

„Potom někdo těm dvěma bizonům vystřelil za zadkama,” oznámil Rex.

„Nebyl to zrovna nejkrásnější srub, ale mohl sloužit ještě léta, kdyby Leiber moc netřískal dveřmi. Škoda..

TICHO PŘED BOUŘÍ

Žádnému bělochovi či bělochům nebude dovoleno usadit se v indiánském teritoriu, zabrat jakoukoli jeho část nebo jím procházet bez souhlasu Indiánů.

Smlouva z roku 1868

„Včera mluvil Lewis o tichu před bouří, pamatuješ se?” zeptal se Ludvík.

„Pamatuju.”

„Nezdá se ti, že na ticho před bouří je tady trochu moc kraválu?”

Mezi jednotlivými povely se ozývaly kletby a rady. A také staré vtipy, které byly v oběhu už léta, všichni seržanti je znali, jako kdyby opisovali jeden od druhého, ale teď byla dobrá příležitost je udat jako nové a byl by hřích takovou příležitost promarnit.

Seržant od druhé setniny učil nováčky umění, bez kterého by se, aspoň v pevnosti vysunuté daleko do prérií a hor, snadno obešli.

„Forvard march! Pochodem v chod!”

Vyrazili a za patami jim vyskakovaly obláčky prachu.

„To je, jako když se sypou brambory, a ne, jako když pochodují vojáci. Raz - dva - raz - dva. Pořádně! Šlap na to! Šlap! Neulejvej se! Šlap!”

Šli směrem k pevnostní kapli a v jedné chvíli uviděl Ludvík na tváři jednoho z nováčku v první řadě výraz zděšení. Jestli seržant hodně brzy něco neudělá, jestli půjdou ještě kousek, tak narazí do kaple jako rozjetá lokomotiva, a rozbijou ji, anebo ona rozbíjeje, podle toho, kdo je pevnější, ale spíš ji prorazí svými čely, a půjdou dál, prokopnou hlavní oltář, až se rozletí, a půjdou dál, prorazí v kapli tunel z druhé strany a půjdou dál, jestli seržant hned něco neudělá.

„To the rear march! Čelem vzad!”

Jaká úleva. Záchrana přišla, ale opravdu až v té poslední chvíli. „Já vás naučím dělat čelem vzad, že na to do smrti nezapomenete!”

Aspoň že ta kaple je už za námi. „ To the rear march!”

A už tu zase byla a s ní přízrak blížící se katastrofy. „ To the rear march!” Dobré je to.

„Každá kráva se otočí rychleji. Přidat! Po - řád - ně! Držet řadu!”

Jen dál od té kaple. Na ničem jiném nezáleží. „To the rear march!”

Ne, té kaple se nezbavíme, je to osud. Zřejmě nás přitahuje. Sbohem, maminko.

„To the rear march!”

Dan s Ludvíkem seděli na koních a se zájmem přihlíželi.

„Když se na pořadovou díváš s nadhledem,” řekl Ludvík a poplácal Siváka po šíji. „Je vlastně docela zajímavá. Jenže oni si toho neváží - tak je to.”

Z corralu vyjel druhý poručík Lewis, za ním Rex, Michael a ostatní. Nechali je projet a zařadili se na konec řady. Zamířili k bráně a do otevřené prérie. Ještě z dálky slyšeli hlas seržanta.

„Takhle pochoduje stádo přežranejch bizonů, ale vojáci…”

Po několika hodinách jízdy překročili Malou Prašnou řeku a vyjeli do plání směrem na západ od pevnosti. Druhý poručík rozhodl zvětšit vzdálenost mezi jezdci. Proč? Souvisí ten nápad nějak s „tichem před bouří”?

Ludvík měl pocit, že jede na Sivákovi sám a sám prérií. Byl to příjemný pocit. Zejména proto, že sám nejel.

Lewis je stejně zvláštní, uvažoval o druhém poručíkovi. Obléká se trochu jako lovec a trochu jako kovboj a trochu jako stopař, a přece přišel na Malou Prašnou řeku z vojenské akademie ve West Pointu. Proč se tam asi přihlásil? Někde musí mít svou uniformu. Třeba si ji šetří na přehlídky. Ale byl si skoro jist tím, že pokud druhý poručík něco špatně snášel, pak jsou to právě přehlídky. V pevnosti na Malé Prašné řece se přehlídky nekonaly - a to bylo dobré.

Jednou ho potkal, když šel za kapitánem Lymanem, který měl všechny knoflíky zapnuté a přidržoval si rukou šavli, aby mu nepřekážela v chůzi, a on se za ním klackoval s rukama v kapsách a potichu si pískal.

Teď zastavil a zvedl ruku čekal, až ho ostatní jezdci dojedou. Opět měl ve tváři výraz, který už Ludvík znal, trochu rozpačitý výraz člověka, který neví, co by přesně měl udělat, jenom ví, že by něco měl udělat brzy. Díval se na východ, na nízký mrak, který se zvedal nad krajinou, nevýrazný a skoro splývající s obzorem.

„Stádo bizonů?” zeptal se Dan.

„Nikdy jsem tady neviděl tak velké stádo. Ne, to nejsou bizoni,” odpověděl Lewis.

„Blizard?” nadhodil kdosi. „Dneska není počasí na blizard.”

Lewis pozoroval suchou trávu česanou větrem. Vanul šikmo od temného mraku směrem k nim.

„Třeba je to jen prach zvednutý větrem,” řekl Rex.

„Ne, to je oheň,” odpověděl druhý poručík, jako kdyby to byla obyčejná odpověď na obyčejnou otázku a jako kdyby na tom ani příliš nezáleželo. „Tam, vidíte? Tam, jak je ta skála, asi na šířku dlaně vlevo je hořící prérie.”

„Ano, vidím ji, sire,” odpověděl Dan.

„Když se objeví kouř taky vlevo od skály, znamená to, že oheň jde k nám. Když zůstane dál vpravo, máme naději, ne moc velkou, ale přece jenom naději, že se nám vyhne.”

„Co budeme dělat?”

„Počkáme.”

Indiáni jako kdyby zmizeli z prérií. Generál Custer odejel do Black Hills. Stále noví zlatokopové přicházejí po stezce Zlodějů. Hořela prérie.

Zapálili ji Indiáni, napadlo Ludvíka, a ani se neuvědomil, že ta slova vyslovil nahlas.

„Je to možné,” odpověděl Lewis roztržitě, pořád ještě zahleděný do dálky, kde v plavém moři uvadlé trávy byl vidět jediný temný bod.

„Snaží se zachránit Black Hills,” řekl ještě Ludvík.

„Tím, že zapálí prérii, je nezachrání. Mohli ji ale zapálit náhodou a mohl to stejně dobře udělat nějaký zlatokop, který si vařil kafe a pak neuhasil pořádně oheň. To je jedno, stejně už není důležité, kdo ji zapálil, ale že hoří.”

Ještě pořád se nic nedělo. Někde, dost daleko od nich, hořela prérie. Mrak se zvedal a třepil. Rostl.

„Neměli bychom radši někam zmizet?” zeptal se Ludvík.

„Kam?”

„Nevím, ale přece tady nebudeme stát a čekat, zda oheň přijde, nebo nepřijde.”

Ne, Ludvík se nebál, ale mrak na obzoru pořád rostl. Lewis přestal pozorovat skálu v dálce a obrátil se na Ludvíka.

„… sire,” dodal Ludvík se značným zpožděním.

„Máš pravdu,” druhý poručík se roztržitě usmál. „Budeme tady stát a budem čekat, zda oheň přijde, nebo ne. A víš proč?”

„Ne, sire.”

„Protože nic lepšího nemůžeme udělat.” Mrak zase o kousek povylezl. „Můžeme přece ujet,” navrhl Ludvík. „Oheň by byl rychlejší, a hory jsou daleko.”

Druhý poručík se už zase díval na skálu v dálce. Kouř se držel pořád vpravo, ale zdálo se, že se k ní přibližuje. Všichni se teď dívali na malý temný bod. Koně začali být neklidní. Tráva kolem byla vysoká snad skoro metr. A suchá. Nikde žádný les - mohli by vylézt do korun stromů a oheň by se přehnal pod nimi - ale nikde nebyl žádný les, ani skála, anebo aspoň kamenitá pláň, na které by nic nerostlo. Všude jen suchá, vysoká bizoní tráva. Byli opravdu v pasti? A opravdu neměli jinou možnost než se dívat, jak se past pomalu uzavírá?

„Vidíte?” Stejně nevzrušeným hlasem, s jakým kdysi řekl: Tak jen se seznamujte, ukázal druhý poručík na skálu v dálce. Kouř ji už skoro zakrýval. Prérie začínala hořet vlevo od skály.

Lewis se rozhlédl po místě, kde zastavili. „Nic. A kolem dokola to samý,” řekl záhadně.

Pláň. Vysoká, suchá tráva. „Tady jako kdekoli jinde, na tom nezáleží,” dodal Lewis, spíš pro sebe než pro ostatní.

„Pregler a Tomakin.” Jeho hlas zazněl jasně.

„Ano, sire.”

„Doveďte všechny koně tam, k tomu červenému keři, vidíte?”

„Ano, sire.”

„Svažte jim přední nohy, aby nemohli utéci. A držte je. Každý muž si nechá přikrývku’!”

Seskočil z koně a hodil uzdu Ludvíkovi. Také ostatní už stáli na zemi - po pás v trávě - s přikrývkami v rukách.

„Rychle!”

Červený keř byl asi čtyři sta metrů za nimi. Blíž k hořící prérii.

„Ostatní do řady, vzdálenost jen asi patnáct stop - kolmo na vítr. Až dám znamení, zapálíte trávu na několika místech. Oheň se bude šířit po větru. Nesmí se obrátit. Rozumíte?”

Beze slova se rozběhli vysokou trávou. Ludvík s Rexem ještě odváděli koně.

„Až budete hotovi, dejte znamení!” volal za nimi Lewis.

Konečně červený keř. Rex posbíral všechny uzdy a Ludvík začal uvazovat. Jeden uzel. A druhý. Chtěl mít jistotu. Neklid je nakažlivý. Koně se začínali plašit, a ještě se nic nedělo. Co budou dělat, až uvidí oheň?

„Drž ho pořádně!” „To se ti řekne.”

Koně byli každým okamžikem neklidnější. Instinkt jim říkal - uteč! A Ludvík jim svazoval nohy. „Drž ho!” Uzel. A druhý.

„Hotovo?” Uslyšel hlas Lewise. „Ještě dva.”

Konečně byl hotov. Otřel si obličej, smáčený potem.

„Hotovo!”

Lewis zapálil hrst trávy. Rozhořela se mu v rukách jasným plamenem. Pomalu táhl ohnivou čáru vysokou trávou a pod rukama mu vyskakovaly červené plameny. Také Dan a ostatní rozsvěcovali malé ohýnky, které se rychle rozhořívaly, a potom v jediném okamžiku se ohně spojily v zeď plamenů. Štiplavý dým se zvedal k obloze, svíjel se a kroutil, pálil do očí a žár je donutil ustoupit. V té první chvíli bylo nemožné přiblížit se k plamenům, ale brzy se oheň rozdělil, ten rychlý se s hukotem hnal prérií s větrem v zádech, jako vějíř z kouře a z žáru se pomalu a nezadržitelně rozevíral a už nebylo na světě nic, co by ho dokázalo zadržet - jen hory, nebo řeka, ale ty byly daleko, a snad ještě dlouhý a vytrvalý liják, ale nebe bylo plechové a jediné mraky na něj kreslil kouř hořící prérie. Druhý oheň byl váhavější, jen pomalu se rozšiřoval proti směru větru, zapaloval trávu u země, ale jeho plameny se ohýbaly za větrem a mezi rychlým a pomalým ohněm se zvolna rýsoval černý pruh spálené země. Stačilo jen několik minut k tomu, aby se ohně rozdělily.

„Teď!” Lewis se rozběhl k plamenům první. „Nesmí se vracet!”

Rychle začal dusit oheň, ale nové a nové plamínky vyskakovaly pod údery silné vojenské houně, která začínala doutnat. Odtáhl ji od ohně, ale než stačil ohořelou látku zašlápnout, jiskra přeskočila na suchou trávu a vyšlehl vysoký plamen, který však vzápětí narazil na vyhořelou zem a opět se přikrčil. Druhý pokus zašlápnout doutnající houni Lewisovi vyšel. Znovu začal bojovat s ohněm. Několik úderů houní a pak vydupávat na hranici spáleniště podivný zběsilý tanec, asi pětkrát udeřit houní a pak, než stačila vzplanout, tancovat na rozpálené plotně uprostřed kouře.

Ludvík se pověsil na uzdy, snažil se udržet koně pohromadě. Snad vždy jen na zlomek vteřiny zahlédl ty přízračné tanečníky mávající stočenými houněmi a zas poskakující, jako kdyby jim někdo vystřeloval pod nohy, vynořovali se a ztráceli v šedavém dýmu, a jak se hukot a praskot rychlého ohně vzdaloval, bylo slyšet už i jejich dech. V jedné chvíli kdosi vyběhl z řady do trávy, ale ani tam nepřestával tancovat, asi mu začaly hořet podrážky na botách, a opět se vrátil, aby houní jako cepem bušil do plamenů a aby tancoval na rozpálené plotně, v kterou se proměnila prérie.

Byli teď trochu blíž jeden od druhého a pořád tancovali na doutnající čáře, na které se oheň pomalu a zdráhavé zastavoval.

Koně povalili Ludvíka do vysoké trávy a vláčeli ho dál od ohně. Visel na uzdách plnou vahou, soustředěný na jedinou myšlenku. Nepustit! Za žádnou cenu nepustit uzdy! Svázané přední nohy bránily koňům v pohybu, ale pořád sledoval jejich kopyta, která se marné snažila zvednout od země. Jeden druhého strhával, chtěli utéci, ale překáželi si navzájem a všem nejvíc překážel Ludvík, který visel na uzdách, padal a zase se zvedal a uskakoval před jejich kopyty. Za žádnou cenu nepustit!

Na hranici horké šedé mlhy, v kterou se proměnil kouř nad spáleništěm, zahlédl občas řadu tancujících dervišů a potom zase Rexe, také vlál na uzdách, také padal a zase se zvedal a uhýbal kopytům, a potom mrak - velký černý mrak nad plavou trávou prérie, přibližující se z druhé strany. Točil se pořád dokola.

Konečně se koně vzdali myšlenky na útěk. Chvěli se a v očích měli strach. Nebylo kam utíkat. Také za nimi hořela prérie.

Snad uplynula dost dlouhá doba, po kterou si Ludvík přestal uvědomovat čas, anebo letěl oheň nad prérií úžasně rychle, protože mrak, který viděli v dálce, hrozivě narostl a byl tak blízko, že bylo vidět žluté plameny vybuchovat nad zemí v místech, kde oheň spaloval vyšší keře.

Oheň, který zapálil poručík Lewis - vlastně jen startovní čáru tohoto ohně -, se však podařilo uhasit. Všichni se už vraceli ke koňům, za sebou vláčeli popálené přikrývky, černí od kouře a vyletujícího popele a s ubrečenýma očima. Všichni byli úžasně špinaví, jen Michael Fessier byl sice také úžasně špinavý, ale nějak se mu podařilo ušpinit se úhledně.

„Moc času nemáme,” řekl Lewis. „Ale chvíli ještě můžeme čekat.”

Taky by mohl říci na co, pomyslil si Ludvík.

Lewis odepnul kulatou polní láhev, která visela za sedlem jeho koně. Pomalu se napil. Potom si lehl do trávy a zavřel oči.

Oheň, který zapálili, se k nim zatím pomalu vracel. Podařilo se uhasit jen několik desítek metrů, oheň letěl dopředu stále širším proudem plamenů, ale černý vějíř spálené země se neustále rozevíral, a současně jiný, pomalý oheň, ten, který postupoval proti větru, se snažil je obklíčit. V té chvíli na něm nezáleželo. Dávno před tím, než se mu to podaří, přiletí jiný oheň od východu. V té chvíli ale ani na něm nezáleželo. Ještě tady nebyl.

Druhý poručík Lewis ležel na zemi a oči měl zavřené. Snad naslouchal praskotu hořící trávy vpředu. Anebo hučení vzadu.

To je divné, že hořící prérie může znít jako peřej tříštící se o kameny řeky…

Snad už za minutu nebo dvě otevřel druhý poručík oči. Zvedl se ze země. Ještě pořád rychle dýchal’ a moc odpočinutě nevypadal. Rozhlédl se po ostatních.

„Vypadáte dost příšerně,” řekl.

„Škoda,” odpověděl Michael s lítostí v hlase, „že se nemůžete podívat do zrcátka.”

A potom se druhý poručík začal smát a skoro současně všichni ostatní. Smáli, se jako blázni.

Ten obraz si Ludvík navždycky zapamatoval. Oheň a kouř, malý ostrov suché trávy, která za chvíli také vzplane, a uprostřed skupina mužů, špinavých, zpocených a rozedraných, a smějí se.

„Půjdeme?” zeptal se potom Lewis. „Tady bude už brzy moc horko.”

Vedli koně pomalu, protože ti měli nohy svázané nejen provazem a na dva uzly, ale také hrůzou. Uličkou plamenů je museli za sebou táhnout k černé startovní čáře. Za ní začínala spálená země. Ještě byla horká. Přešli asi sto metrů spáleništěm a zůstali stát.

„Přehoďte koňům přikrývky přes hlavy!” uslyšeli Lewise. „A připravte si šátky!”

Potom stáli a čekali. Až uviděli oheň jako vysokou příbojovou vlnu. Zdála se zlatá. Letěla k nim. A potom zmizela, jako kdyby někdo ten obrovský plamen prostě sfoukl. Narazila na spáleniště a zhasla. Ještě zaslechli zklamané vydechnutí.

Kouř je dusil. Padl na ně jako černá deka. Uvázali si šátky přes obličeje. Ale stejně se dusili. Konečně se kouř začal rozptylovat a z horké mlhy se před nimi vynořovala pláň černá jako noc a s hvězdami doutnajících malých ohýnků, které rychle uhasínaly.

Požár začal někde na levém břehu Malé Prašné řeky. Na druhý břeh nepřeskočil. Řeka byla skoro vyschlá, ale plameny se k ní vracely proti větru a na břehu se zastavily.

S pocitem úlevy opustili spálenou zem. Jen několik hodin jeli smuteční krajinou, vymodelovanou v šedé a černé barvě, a už jim padala na duši.

„ Tenkrát, když hlas polnice vedl nás…”

Byl to Rex, který se rozpomenul na Georgii před bránou pevnosti. Ostatní se přidali. Georgia, když ji zpívalo procesí strašidel, zazněla opět docela nově. Byla to úžasně proměnlivá píseň.

Tenkrát šla s námi radost

a vlajka svobody vlála nad námi…

Je na těch slovech něco k smíchu? Není. A přece se všichni smáli, když projížděli pevností ke corralu. „Kdo vás takhle zmaloval?” Zpívali dál.

Tenkrát hřměla naše píseň od Atlanty až k moři…

Tak vděčné posluchače ještě neměli.

Nejdřív napojili a otřeli koně. A potom…

Vylít si džber vody na hlavu - může být něco úžasnějšího? Nemůže. Je to zážitek, který nelze vypovědět, který lze jen prožít. Ale předtím je třeba jet dlouho horkou prérií. A pak ta horká prérie musí začít hořet. Ludvík si zopakoval ještě jednou ten úžasný pocit. Voda. A je mokrá. A je studená. A ještě jednou.

Když už zase byli skoro k poznání, přišel ke corralu neznámý muž. Do pevnosti neustále přicházeli neznámí lidé, aby doplnili zásoby, aby prodali zlato nebo kožešiny, aby se zas jednou vyspali pod střechou, aby se neodnaučili mluvit, aby koupili koně nebo mezka a aby potom odešli a už se třeba nikdy nevrátili. Zlatokopové, lovci, lidé, kteří hledali nový domov, a lidé, kteří utíkali ze starého, a jen oni věděli, proč udělají dobře, když budou hodně spěchat a málo mluvit o tom, proč tolik spěchají. Muž, který se opřel o břevna corralu, nepatřil asi do žádné z těchto skupin.

Byl hezký a věděl o tom. Dlouhé, pečlivě učesané vlasy mu padaly přes límec koženého kabátu. Měl rád třásně a ozdoby z korálků a z dikobrazích ostnů. A raději otázky dával, než na otázky odpovídal.

„Viděli jste Indiány?” zeptal se.

Ludvík také dával přednost otázkám. „Proč vás to zajímá?”

„Ne,” odpověděl za Ludvíka Dan. „Projeli jste Vlčí roklí?”

„Ano.”

„Ani jedno týpí tam už nestálo?”

„Ani jedno.”

„A stopy?”

„Žádné jsme nenašli.”

„Hledali jste je?”

„Ano.”

„Kdo to byl?” zeptal se Ludvík, když neznámý muž odešel. Otázka: „Proč vás to zajímá?”, když už ji jednou vyslovil, zůstala viset ve vzduchu. Pořád ještě čekala na odpověď.

„Jmenuje se Cody,” řekl Dan.

„To jméno jsem nikdy neslyšel.”

„Říkají mu také Buffalo Bill.”

„Dost legrační jméno, ale také jsem ho ještě nikdy neslyšel. Co tady dělá?”

„Když jsem se s ním sešel naposled, pracoval pro armádu. Jako zvěd. Pak zmizel. A teď se zase vrátil.”

Buffalo Billa zahlédli ještě navečer. Seděl s kapitánem Lymanem na verandě velitelského srubu. Nemohli slyšet otázku, kterou mu položil kapitán.

„Myslíte, že by mohli začít válčit? S kamennými palicemi, s luky a s šípy proti karabinám a dělům?”

Nemohli slyšet ani odpověď Buffalo Billa.

„Indiánům nezáleží příliš na životě, řekl. „To máme společné, oni a já…”

Zaslechli však jeho smích. Bylo v něm něco podivně studeného. Neslyšeli slova, která dodal.

„Mně taky nezáleží na životě, tedy na životě Indiánů, aby nebylo omylů.”

A opět slyšeli jen ten podivný studený smích.

Možná že umí cist stopy v trávě, ale něco s ním není v pořádku, neumí se dobře smát, napadlo Ludvíka. A jako kdyby Dan četl myšlenky, odpověděl Ludvíkovi na nevyslovenou otázku. Jeho hlas zazněl váhavě, jen pomalu hledal a nacházel správná slova.

„Může se ti stát,” řekl, „někdy, zítra nebo za rok, může se ti stát, že někoho zabiješ. Protože nebudeš mít možnost volby. Buď padne on, anebo ty. Takže raději on. To se ti může docela dobře stát. Tady to třeba bude snadnější než jinde. Teď to třeba bude snadnější než jindy. Nevím, ale může se ti to stát. Můžeš to udělat, ale nemělo by tě to bavit.”

Ludvík v té chvíli porozuměl studenému smíchu Buffalo Billa. Něco s ním nebylo v pořádku. Baví ho zabíjení.

TŘI ŠÍPY OGALLALŮ

Neviděli jsme nic nežli kopce, lesy a pláně, neslyšeli jsme leč vytí vlků a divých ptáků křik. Tu jsme ani nevěděli, který jest den v měsíci, která jest neděle, a šli jsme jako stroje, pohybujíce se stále kupředu v řadách svých, majíce jen toho nejpotřebnějšího k udržení života.

Ludvík Pregler v kalendáři „Amerikán”, 1880

„Už jsi někdy viděl uraženého medvěda?” zeptal se Ludvík. „Ne,” odpověděl Dan. „Tak se podívej!”

Opravdu. Baribal marně hledal místo, kde by byl klid. Co nejdál od brány a od vojenských srubů, kde byl zmatek největší. Co nejdál od nádvoří, které bylo plné vozů s plachtami, pod které vojáci nakládali bedny a sudy. A co nejdál od „ordinace”, na jejíž verandě se vršily lahvičky a kelímky.

„Pořád ještě čekám na další přikrývku,” rozčiloval se doktor.

„K čemu ji potřebujete?” zajímal se Fessier.

„Zabalím do ní winchestrovku.”

„Než ji vybalíte, bude po bitvě.”

„Nemíním ji vybalovat.”

„A co je toto?”

Asi desetilitrový demižon byl také zabalený do přikrývky. Stál stranou a zřejmě vyžadoval zvláštní péči. „Lék proti hadímu uštknutí.”

„Hned jsem si to myslel. Tedy whisky.”

„Lék.”

„Dobrá, budeme jí říkat lék. A je to spolehlivý lék?”

„Je… Ale musí se brát preventivně.”

Baribal to zkusil u palisády, ale tam stálo celé procesí vojáků a za obrácenou bednou seděl seržant Abanazar.

„Každý dostane sto padesát nábojů. A ne aby někoho z vás napadlo je tady zapomenout, protože jsou moc těžké.”

Za kaplí rozdával seržant od druhé setniny stanové plachty.

„Víte, s kým budete spát?” ptal se vojáka, který stál v první řadě.

„Ano, pane.”

„A víte, že ponese druhou polovinu vašeho stanu?”

„Ano, pane.”

Na kuchyň bylo vždycky spolehnutí. Změnila se k nepoznání. Hrnce, krabice a bedny, které měly být v kuchyni anebo ve skladu, byly venku, a ačkoliv to byla přece kuchyň, nic nebylo kuchaři vzdálenějšího než pomyšlení, že by mohl baribalovi nabídnout něco k žrádlu.

Medvěd to zkusil za corralem. Někde v pevnosti musí přece být místo, kde zůstal starý ospalý klid. Ludvík baribala nepřestával sledovat. Koně, když ho uviděli, se začali plašit. Byl už opravdu uražený. A znechucený. A bylo to na něm vidět.

„Já ho chápu,” řekl Ludvík.

Od setkání s baribalem ten první den v pevnosti na Malé Prašné řece si žebravého medvěda už nevšímal. Neutíkal před ním, ale nevyhledával ho. Jejich vztahy byly - jak by řekl Fessier - korektní. Ale teď mu bylo baribala skoro líto.

Vojáci odcházeli. Nevěděli kam. Nevěděli, kdy se vrátí. Ani zda se vůbec ještě vrátí. Ludvík se rozhlížel kolem sebe po pevnosti s pocitem loučení.

„Třeba za týden budeme zase zpátky,” řekl, ale sám tomu nevěřil. „Třeba,” odpověděl Dan.

Kapitán Lyman dokázal být v jediném okamžiku na několika místech najednou. Vynořil se u výdeje nábojů. Potom v kuchyni. A už ho zahlédli na verandě velitelského srubu, kde s druhým poručíkem Lewisem studoval mapu, a skoro vzápětí byl zase opět na nádvoří.

Mračil se a všechny knoflíky uniformy měl zapnuté. Pohyboval se rychle a účelně. Dával svým chováním příklad. Druhý poručík si sundal svůj lovecký kabát s ohořelými třásněmi a vykasal si rukávy košile, aby mu nebylo horko.

„Kdo pojede na Sivákovi, sire?” zeptal se ho Ludvík. Byla to zbytečná otázka, ale Lewis mu rozuměl.

„Až pojedeme na průzkum, tak ty,” odpověděl. „Zatím půjde s náhradním stádem.”

Škoda. Ludvík by dal přednost průzkumu. Lewis to věděl. Usmál se a dodal: „Neboj se, Sivák je tvůj.”

Potom uslyšeli hlas polnice.

„Nástup!”

V čele jel na svém koni kapitán Lyman. Za ním Lewis. Vojáci první setniny pochodovali před vozy taženými většinou mezky a před malým stádem koní, kteří také nesli náklady. Za nimi, vzadu, polykali prach vojáci druhé setniny.

Ludvík se naposled ohlédl za pevností. Už ji skoro nebylo vidět.

Šli pořád na jih a prérie se kolem nich uzavřela jako nesmírné plavé moře. Suchá tráva a prach se vlnily kolem a Ludvíkovi se zdálo, že plují horkým mořem někam daleko, protože na pláních Západu byl každý cíl daleko. Tak daleko, až se zdál trochu neskutečný.

Šli indiánským krajem. Byl úžasně prázdný. Kam zmizeli Indiáni?

Šli cestami bizoních stád. Žádné bizony však neviděli. Jen

hlasy kojotu jim připomínaly, že svět je ještě naživu.

Nemluvili. Nebylo o čem.

Šli a pevnost měli s sebou. Dvanáct vozů naplněných střelivem, zásobami jídla a vody. Palisády plovoucí ve vlnách vymodelovaných ze suché trávy a z prachu. Malý corral plul za nimi.

Je možné, že spal? Ludvík si už dávno neuvědomoval váhu karabiny, naplněného tlumoku, polní láhve a trowelu, nešel, ale plaval ve vlnách pořád za sluncem, tráva a prach ho nesly dál, až se mu začínalo něco zdát.

Viděl záplatované týpí plné pruhovaných veverek. A slyšel tichý smích. Otevřel oči. Pod kopyty koně, na kterém jel druhý poručík Lewis, vyskakovaly obláčky prachu.

Tam někde daleko jsou Indiáni. Musí tam být. Nemohli přece zmizet ze světa. Něco by po nich zůstalo. Aspoň prázdné týpí pobořené větrem, do kterého se nastěhovaly pruhované veverky.

Kde jsou Indiáni?

Nepotkal jsem je už dlouho. Na tom nezáleží. Šli jsme asi každý jinudy. Ale ani na tom nezáleží. I kdybych je potkal, stejně bychom se minuli. Ne v prostoru, ale v čase. Indiáni jsou z jiného času než my. Mají luky a šípy. Bizoní pláště, na které malují své sny. Můžou si povídat s veverkami, s námi ne, a není to proto, že hovoří jiným jazykem, starým, houpavým jazykem Indiánů z prérií, že hovoří, jako když teče voda přes kameny, ale proto, že jsou z jiného času.

Mají úžasný talent na umírání, řekl o Indiánech seržant Abanazar.

Mají smlouvu, která jim na věky zaručuje tento kraj.

S opicemi nemá cenu uzavírat smlouvy. To byl hlas zlatokopa, který se vracel z Black Hills.

Proti karabinám nemají naději, a proto odešli někam dál na Západ. Jdeme za přízrakem. Indiáni se odstěhovali někam jinam. Pořád se stěhují. Na tom není nic divného. Prostě se odstěhovali.

Už se Ludvíkovi zase začínalo něco zdát. Viděl starý jabloňový sad. A doškovou střechu. Žádný Američan nedokáže vyslovit hlásku „ř”. Žádný by nedokázal říct „řeřicha”, aby si přitom nezlomil jazyk. Řeřicha. U nás kvetly řeřichy. Než jsme se odstěhovali z Čech, měli jsme na zahradě řeřichy.

Indiáni se pořád stěhují. Stačí zabalit týpí z bizoních kůží, položit je na mustanga a sbohem. Odstěhovali se někam za žluté moře trávy. Na tom není nic divného.

Moře.

Tam za mořem je Evropa.

Přistěhovali jsme se do Ameriky z Evropy.

Ludvík si ani neuvědomoval, že pořád jde. Nesl ho rytmus kroků. Nevěděl o něm, ale byl tu, byl všude kolem a jeho vlastní kroky zanikaly v tom rytmu.

Jak dlouho už takto jdou? Vzpomněl si na baribala v tu poslední hodinu posledního dne v pevnosti na Malé Prašné řece. Zdálo se mu, že od té doby, kdy viděl baribala naposled,

uplynul už dlouhý čas. Jak dlouhý? Nevěděl.

Večer, když zastavili a rozdělali malé ohně - ještě než padne tma, která by je prozradila -, zaslechl Ludvík hlas, který volal: „Podívej se! Tam! Vidíš?”

U jednoho z vozů se rychle shromáždila skupina vojáků. Stáli beze slova a na něco se dívali. V tu chvíli už přicházel kapitán s druhým poručíkem. Půlkruh vojáků se před nimi rozestoupil. Zůstali stát a také oni beze slova hleděli na… Na co vlastně?

Ludvík se rozeběhl k vozu. Přes hlavy kapitána a druhého poručíka uviděl šíp zabodnutý do plachty. Pronikl látkou a zaryl se do prkna postranice. Zvedal se už vítr. Lehce pohyboval opeřením. Zdálo se, že šíp dopadl až v tuto chvíli a že se ještě chvěje. Ale byl to jen obvyklý večerní vítr z hor, který si s šípem hrál, a když foukl silněji do zastřižených ptačích per, šíp se zachvěl ještě víc, ale nespadl. Luk ho přibil pevně.

„Co to znamená?” zeptal se kapitán.

Byla to zbytečná otázka, ale byla lepší než mlčení.

„Někdo si na nás vystřelil,” odpověděl Lewis.

„Kdy se to stalo?”

„Nevím. Ale vím, kdy se to nestalo. Nikdo nemohl vystřelit, když jsme zastavili, protože to už kolem vozu pořád někdo byl. A nikdo nemohl vystřelit ani v poledne, kdy jsme naposled stáli. Ze stejného důvodu.”

„Kdy tedy vystřelil?”

„Později než v poledne. Dřív než večer. Když jsme jeli.”

„Kde?”

„Kdekoli na cestě.”

„Nikoho jsme neviděli.”

„Někdo viděl nás.”

Pořád se dívali na šíp, jako kdyby mohl odpovědět na jejich otázky.

„Snad se před námi ukryl jeden Indián, ale určitě ne celý kmen, anebo aspoň větší skupina,” ozval se konečně kapitán. „To je pravděpodobné,” přisvědčil Lewis. „Byl asi sám.”

„Ano. Byl asi sám.”

„Měl štěstí. Vystřelil a nikoho nezasáhl.”

„Měl smůlu.”

„To také… Ale proč to udělal? Jaký to mělo smysl? Byl sám. Měl proti sobě dvě setniny vojáků. Neměl žádnou naději uniknout.”

„Třeba si myslel, že má naději. Anebo mu na tom nezáleželo, že ji nemá.”

Druhý poručík vytrhl šíp. Pomalu jím otáčel v prstech. Byl zhotoven z rovného oloupaného prutu, měl ostrý kamenný hrot, třídílné opeření a zářez pro tětivu.

„Škoda že na něm není zpáteční adresa,” ozval se kapitán.

„Třeba na něm je, ale my ji nedovedeme přečíst,” odpověděl druhý poručík.

Dál si prohlížel šíp. Ale nebylo na něm moc k prohlížení. Byl to obyčejný indiánský šíp.

„Asi to byl Sioux,” řekl druhý poručík po chvíli zamyšleně. „Asi to byl siouxský Ogallala. Asi… Pamatujete se na ně, když ještě přicházeli do pevnosti? Pamatujete se na jejich krátké luky ze dřeva nebo z rohů horské ovce? A na jejich šípy?”

Ty chvíle byly ze všech nejhorší. Ludvík na ně nikdy nezapomněl. Nebezpečí, ke kterému se přibližovali, ještě nemělo tvář. Zatím si ho mohli jenom představovat. Podobalo se přízraku. Uprostřed nebezpečí, ať je jakékoliv, už nezbývá moc času na vymýšlení. Je třeba něco udělat. Ihned. Než bude pozdě.

Ale oni zatím ještě nemohli dělat nic. Jen čekat, co se stane. Postupovali vpřed skoro beze slova. A napětí vzrůstalo. Něco viselo ve vzduchu. Cítili to. Až se v nich dech tajil, jak to cítili.

Ty chvíle se potom Ludvíkovi vracely ve snu. Probouzel se s výkřikem. A nemohl usnout. Díval se do tmy a opět viděl krajinu tam pod Black Hills.

Šli dál a krajina kolem byla prázdná. Byla opravdu prázdná? Už si tím nebyli tak jisti. Pořád čekali, že se něco stane, a skoro si přáli, aby se to už konečně stalo, cokoliv, prostě něco, jen aby skončilo čekání, i když nevěděli přesně, na co vlastně čekají.

Měli dobré karabiny a spoustu střeliva. Šli. Šípy - na jednom konci ostrý kamínek a na druhém tři brčka - by je přece nemohly zastavit. Tráva spálená sluncem se kolem nich vlnila. Třeba se v ní skrývají. Třeba se už v příští chvíli tráva rozhrne a pomalovaní Indiáni se rozběhnou proti karabinám.

Na co čekají?

Šli pořád. Opět zpola usínali. Rytmus kroku je uspával. V mělkém snu viděli nehybné tváře jak vytepané z mědi. Proč pořád čekají?

Celý den se však nic nepřihodilo. Nemohl ten šíp zabodnout do vozu některý z vojáků? Jen tak. Aby se něco dělo. Aby si měli o čem povídat.

Anebo to byl opravdu Ogallala. Ale co vlastně udělal? Z bezpečné vzdálenosti vystřelil šíp a utekl. Nebyl ten šíp vlastně přiznáním porážky? Byl. To bylo jasné.

Ale jak slunce klesalo k obzoru a stíny se začaly prodlužovat, už to tak jasné nebylo.

V noci měl Ludvík půlnoční hlídku. Poslední malý oheň jen doutnal uprostřed tábora a zvedala se nad ním medová záře. V dálce zavyl kojot. A jiný kojot mu ještě z větší dálky odpověděl. Nad Black Hills rostly mraky. Zakryly měsíc. Hvězdy svítily jinak než na volné prérii. Byly za záclonou, matné a daleko. Ludvík se díval do tmy. Ticho. Klid.

Potom zazněl do ticha výstřel z druhé strany tábora, kde stála hlídka u mezků a koní, a tma byla najednou plná hlasů. „Poplach!”

Ludvík měl skoro pocit úlevy. Konec čekání. Konečně bude vědět, na co vlastně čekají. Ale hlasy, které se ozývaly kolem, byly jen hlasy vojáků. „Stráže!”

Rozběhl se za hlasem. Ze tmy se skoro současně vynořil Rex Tomatin. Zastavili se před kapitánem, který asi vůbec nespal, protože měl opět všechny knoflíky své důstojnické uniformy zapnuté a to by byl nestačil, ostatně by to bylo i zbytečné, na knoflících už nezáleželo. Knoflíky jsou důležité jen do té doby, než se začne střílet. Pak už ne. Zaprášený a pomačkaný stál před nimi a dávno to nebyl ten dokonale oblečený kapitán, který dával příklad ostatním. Jen jeho hlas zbyl. Nic víc nesouhlasilo s původním obrazem. Měl neklidné oči, červené prachem a nedostatkem spánku. Snad se díval do tmy a poslouchal ticho, kroky stráží, ržání koní a vzdálené vytí kojota. Snad byl unavený, ale přesto nemohl spát.

„Kdo vystřelil?” Jeho hlas se nezměnil.

„Já, sire,” odpověděl Rex.

„Proč?”

„Protože někdo vystřelil na mne.”

„Ale zazněl přece jen jeden výstřel.”

„Vystřelil šípem. Proletěl kousek ode mne. Slyšel jsem ho. Vím, kam asi dopadl. Vystřelil jsem opačným směrem, tam, kde stál…”

„Kdo?”

„Nevím, sire. Ten, kdo po mně vystřelil.”

Vojáci leželi v kruhu, někteří krytí vozy jako palisádami, a všichni mířili karabinami do tmy plné stříbřitého chvění. Hvězdy byly daleko, jejich tvář nepronikla tmou, ale trochu ji změnila, už nebyla tmoucí, ale ještě pořád v ní nebylo nic vidět, jen nějaké obrysy, nezřetelné a matoucí. V té stříbřité tmě vypadalo každé stéblo trávy jako Indián v čelence z orlích per a stačil malý závan větru, aby se stébla pohnula, a slyšeli jejich šelest jako tlukot kopyt a slyšeli také tlukot vlastních srdcí. Tma, ze které přiletí šíp, všechno úžasně zveličuje.

Stráž pro Ludvíka skončila. Od té chvíle měli stráž všichni. Lehl si vedle Dana. Připravil si karabinu. Čekal. Čekal dlouho. A pak usnul. Ani nevěděl jak. S prstem na spoušti.

Když se probudil, tma byla ještě pořád stříbřitá dalekými hvězdami a každé stéblo vypadalo jako Indián.

„Říkal, že můžu chodit na ryby,” zašeptal.

„Kdo?” Také Dan spal, ale probudil se okamžitě.

„Odvodní seržant Kramer.”

„Tak jdi, nikdo tě tady nedrží.” Dan už zase usínal.

Někdy stačí několik slov, něco říci, cokoliv, a uslyšet odpověď, nezáleží na tom jakou. Všechno se změnilo. Byla to jen bizoní tráva tam v té tmě. V noci je nejlepší spát. Ludvík zavřel oči. Ještě něco ho napadlo. To je dobře, že svým chováním nemusím nikomu dávat příklad. Například v tuto chvíli, kdybych měl dávat příklad, nemohl bych spát, a to by byla škoda, protože.

Když se podruhé probudil, vycházelo už slunce. Přes hlaveň karabiny uviděl prérii. Byla prázdná.

„Pregler a Tomakin!”

Rozběhl se za kapitánem. Seděli s Lewisem u vyhaslého ohně. „Ano, sire.”

Také Tomakin už přicházel.

„Ty jsi neslyšel nic?” zeptal se kapitán Ludvíka.

„Ne, sire.”

„Kde jsi byl, když Tomakin vystřelil?”

„Za prvním vozem, sire.”

„Kroky, hlasy, tlukot kopyt - nic jsi neslyšel?”

„Nic, sire.”

Kapitán se obrátil na Tomakina. „Ještě pořád si myslíš, že na tebe někdo vystřelil?”

„Ne, sire,” odpověděl Tomakin, „nemyslím si, že na mě někdo vystřelil. Vím to jistě.”

„Jak jsi mohl ve tmě vidět šíp?”

„Neviděl jsem ho, ale slyšel. Slyšel jsem ho letět a pak dopadnout.”

„Mohla to být sova.”

„Byl to šíp, sire.”

„Anebo netopýr.”

„Šíp!”

„Víš, kam dopadl?”

„Ano, sire.” Tomakin ukázal na pláň proti vycházejícímu slunci. V té chvíli Lewise něco napadlo.

„Můžeš se postavit na místo, ze kterého jsi vystřelil?” zeptal se.

„Ano, sire.” Tomakin odešel asi deset kroků od ohniště. „Tady jsem stál.”

„Oheň ještě hořel?”

„Už skoro dohasínal.”

„To je zajímavé. Pokud opravdu někdo v noci vystřelil na Tomakina šíp, pak to udělal v tom jediném okamžiku, kdy měl naději, že zasáhne. Tomakin přece stál mezi střelcem a ohněm.”

„Seržant Abanazar!” ozval se kapitán.

„Ano, sire.”

„Tomakin půjde s vámi. Vezměte si tolik lidí, kolik jich budete potřebovat, a budete hledat šíp.”

„Ano, sire.”

Byla to asi taková práce, jako hledat list ukrytý v listnatém lese. Každé stéblo trávy vypadalo jako šíp a každý stín -slunce bylo ještě pořád nízko - se také podobal šípu. Seržant rozdělil pláň vyznačenou Tomakinem na menší čtverce. Vojáci hledali každý na svém dílci velké šachovnice. Snad celou hodinu hledali šíp, až už nikdo nevěřil, že vůbec nějaký šíp ze tmy přiletěl. Hledali a nic nenacházeli. Zvedalo jim to náladu.

„Byl to komár, Rexi. Noc dělá z komárů velbloudy a někdy šípy, to záleží na okolnostech, tentokrát udělala z komára šíp.”

„Něco se ti zdálo.”

„Někdo si z tebe vystřelil, Rexi.”

„Vystydne nám snídaně a bude to jen tvoje vina.”

„Přiznej se, že sis ten šíp vymyslel.”

Jen Tomakin nepochyboval. „Byl to šíp. Vím to docela

určitě.” Hledali dál. Ale žádný šíp nenašli.

Teprve třetí šíp byl skutečný. To už byli opět na cestě, vpředu kapitán za ním Lewis, oba na koncích, a za nimi první řada vojáků první setniny.

Šíp přiletěl odněkud ze strany, ze skal, které se zvedaly nad prérií, minul kapitána Lymana a zabodl se před ním do planiny porostlé jen nízkou trávou. Teprve třetí šíp se určitě nikomu nezdál.

Ludvík viděl kapitána, jak strhl koně a současně sáhl po revolveru. I když měl vždycky pocit, že Lyman by byl nejvíc doma ve výkladní skříni s důstojnickými uniformami - jak je to jen možné, že i v takové chvíli má čas na pitomé nápady? blesklo mu hlavou - Lyman ve výkladní skříni, kapitán Lyman se mu před očima v jediném okamžiku proměnil v pistolníka. Rychle otočil koně a už střílel, tam, ano, tam někde musí být neviditelný Ogallala, už moc dlouho si o to koledoval a teď se konečně dočká. Kapitán vyprázdnil celý zásobník ještě dřív, než Ludvík stačil sundat z ramene karabinu.

Je v pasti. Už jim neuteče. Je sám? Anebo se tam ve skalách ukrývá celá tlupa?

Poslední výstřel dozněl. Ticho. Nevysoké skály se nad prérií zvedaly, tiché a opuštěné. Tam někde musí být. Všichni se dívali do mělkých strží, ze kterých vyletěl šíp.

Střelec byl ukrytý někde za kamenem a čekal, co bude dál. Vojáci kolem vozů také čekali. Mají se rozběhnout proti skalám? Snad. Ale stejně dobré bylo počkat. Jediná jistota, kterou měli, byla, že se něco stane už v příštím okamžiku, že už nebudou dál čekat. Stane se to teď.

Pak se doopravdy něco stalo, něco příliš neskutečného, aby to mohla být pravda, ale stalo se to tady a teď a všichni viděli každý pohyb a slyšeli každé slovo. Byla to tedy pravda. Čekali překvapení a ono doopravdy přišlo, jenže odjinud, ne z těch mlčenlivých skal.

Ticho trvalo snad jen několik vteřin, ale přesto se zdálo dlouhé. Potom uslyšeli smích. Cizí smích. A potom zazněl do ticha hlas. Slyšeli jej v životě poprvé. Řekl: „Konečně… Konečně tě mám.”

Byl to kapitán Lyman, který se smál a potom řekl ta slova, jenom se nesmál svým smíchem a neřekl ta slova svým hlasem. Díval se přitom na druhého poručíka Lewise.

„Už nikdy nebudeš střílet na vojáky, to si pamatuj!” řekl.

Opět se začal smát. „Vlastně ne - to si nemusíš pamatovat, to je dobré jen pro živé, pamatovat si, už si nikdy nebudeš potřebovat něco pamatovat.”

Zase ho přemohl smích, ale byl současně bdělý, nespouštěl ani na okamžik oči z Lewise, který stál, a ani se nepohnul. „Nebudeš mít čím.”

Přišel jsem do divadla uprostřed druhého jednání? napadlo Ludvíka. Co bylo před tím? Šíp. A potom? Smích. A mezi šípem a smíchem? Co se vlastně stalo?

„Nebudeš mít čím si to pamatovat. Škoda že mi nerozumíš. Škoda. Ale teď už je pozdě. Teď už je na všechno příliš pozdě.”

Kapitán beze spěchu sáhl po revolveru. Zamířil na Lewise. Proč něco neudělá? Jen se trochu přikrčil, jako puma připravená ke skoku.

„Tečka. Udělám za tebou tečku,” řekl kapitán.

Lewis pořád ještě nepromluvil. Proč něco neudělá? A pak si Ludvík uvědomil proč a zamrazilo ho. Kapitán stiskl kohoutek. Bylo slyšet úderník, jak narazil na prázdnou nábojnici. Kovový zvuk. Ponk! Nic víc. Vystřílel přece všechny náboje. Nestačil znovu nabít. Lewis to věděl a snad věděl, co se stane, ještě dřív, než se to doopravdy stalo, už v té chvíli, kdy uslyšel Lymanův smích, a proto jen stál a čekal.

„Lewis,” ozval se konečně. Vyslovil svoje jméno hlasitě a pomalu, jako kdyby se představoval někomu, kdo stojí daleko od něho, a Ludvík měl už zase pocit, že přišel pozdě do divadla.

„Jsem druhý poručík Lewis od první setniny, sire.”

Ale kapitán ho snad ani neslyšel. Zahodil kolt a rozeběhl se proti němu se zaťatými pěstmi. Udeřil. Jenže tam, kam udeřil, už Lewis nebyl, uhnul kočičím pohybem jen o kousek, ale stačil chytit kapitánovu ruku. A škubnout. Kapitán padl do prachu. Dřív než vyskočil, sevřel ho Lewis pažemi. Ale kapitán byl jako gumový.

Fessier první pochopil, co se vlastně doopravdy stalo, a rozběhl se k nim - vlastně Ludvík už to také věděl, ale pořád ještě byl spoutaný neznámým strachem. Věděl, že by měl Lewisovi pomoci, ale nemohl se pohnout, bylo to všechno příliš neskutečné a byl to kapitán - snad by předtím měl říct: Promiňte, sire, a teprve potom skočit - ta myšlenka mu rozvázala nohy a on opravdu skočil. Všechno trvalo jen několik vteřin, několik úžasně pomalu plynoucích vteřin, pověsil se na kapitána, ale ten byl silnější, než předpokládali. Už se mezi nimi objevil i Abanazar a Dan, ale pořád jich bylo málo. Kapitán se svíjel a kroutil a bil kolem sebe v zuřivém vzteku. Konečně ho drželi pevně.

A i když už potom ležel na zemi spoutaný, pořád mu ještě nechyběl dech, pořád byl kapitánem, jen hlas mu přeskakoval vztekem a mluvil příliš rychle tím novým cizím hlasem a chvíli trvalo, než pochopili, co říká.

Spálí jejich týpí.

Na hlavu každého z nich bude vypsána odměna. Zastřelí jim koně.

Čeká na ně vězení, nebo rezervace, nebo smrt. Můžou si vybrat.

Díval se přitom na ně, ale neviděl je. Viděl Indiány. Ludvík si uvědomil, že mu zbyl v ruce zlatý knoflík z kapitánské uniformy. Strčil ho do kapsy, už zase trochu dřevěný neznámým strachem. Ať mlčí!

Ačkoliv byl zalitý potem, rozklepala se mu brada, jako kdyby plaval dlouho ve studené vodě. Měl strach. A měl strach, že to Dan na něm pozná. A Fessier. A Lewis. Byl to nakonec ten druhý strach, který ho zachránil. A také vzpomínka, která se odněkud vynořila, nemožná vzpomínka v nemožnou chvíli, kdysi se doma koupal v rybníce - už je to dávno -, a když potom vylezl z vody, taky se mu klepala brada. Nesmyslná vzpomínka. Ta sem přece nepatří. Ale byla tu. Neovladatelné chvění, které se ho zmocnilo, pojednou ustalo. Už byl zase „celý svůj”, jak mu kdysi sliboval Kramer. Potřeboval ještě něco říci, aby se to chvění nevrátilo.

„Hrozně rád bych potkal toho skrčka, Kramer se jmenoval, někde v lese,” řekl.

„Koho?” zeptal se Dan nechápavě.

„Odvodního seržanta Kramera.”

Už to bylo pryč. Už dokázal říct celou větu a hlas se mu netřásl. Už to bylo pryč.

CODY SE VRACÍ

Tenkrát se kapitán Lyman vrhl se na lieutnanta Lewise a dal se s ním do rvačky. Doktor náš prohlásil, že tou velikou starostí o nás a snad strachem před hrozícím nebezpečím zešílel. Lieutnant Lewis převzal velení, nechal nebohého kapitána svázati a na vůz uložiti pod dva hlídače.

Ludvík Pregler v kalendáři „Amerikán”, 1880

„Vozy do kruhu! Rychle!” vykřikl Lewis a Ludvík si vzpomněl na ten den, kdy hořela prérie a plameny letěly proti nim.

„Vždycky dva. Jeden kope násep a druhý je připraven vystřelit! Hurry up! Pospěšte si!”

Jako vějíř, který se pomalu rozevíral, přijížděli Indiáni. Bylo slyšet jejich hlasy, vysoké, ostré volání. „Iviviví!” Válečný pokřik Ogallalů.

„Hurry up! Be quick! Hurry up! Pospěšte si! Rychle! Pospěšte si!”

Lewisův hlas zněl jasně a nebylo důležité, co říkal, věděli, že na přípravu obrany zbývají jen vteřiny, ale bylo dobré, že v těch několika vteřinách slyšeli jeho hlas. Tenkrát, když hořela prérie, zněl stejně. Nebyl v něm strach, ale nějaká nepochopitelná jistota, vědomí, že musí udělat jen to, co v tuto chvíli dělají, a že na ničem jiném nezáleží.

„Iviviví!” Hlasy se rychle přibližovaly. „Hurry up! Hurry up, boys!”

Vozy vytvořily uprostřed prérie kruh. Vozkové vypřahali mezky. Také náhradní stádo zůstalo uvnitř kruhu. Vojáci svazovali koňům nohy jako tenkrát uprostřed hořící prérie. Mezi dvěma vozy, jejichž oblýskané oje Dan rychle svázal a opřel o ně prkennou postranici, tu, která byla na nejbližším voze uvnitř kruhu, hloubil Ludvík trowelem mělký příkop. Prkno, opřené o svázané oje, stálo před nimi jako štít - příliš útlý a křehký proti nájezdu Indiánů - a malý násep se jen pomalu zvedal nad zemí. Ludvík slyšel údery trowelu o kamenitou zem, padající oblázky a vlastní dech. Všechny ostatní zvuky, hlasy vojáků, ržání koní, první výstřely, skřípění kol - některé vozy ještě nestály v kruhu - všechno ustoupilo do pozadí. Měl pocit, že mu neviditelná ruka sevřela hrdlo. A že stiskla.

„Hurry up! Hurry up, boys!” zaznělo z veliké dálky.

Rychle. Důležitý je násep. Na ničem jiném nezáleží.

„Iviviviví!”

Pořád cítil tu ruku na svém hrdle. Nemohl dýchat. Ne proto, že vyhazoval hlínu a oblázky příliš rychle, ale neviditelná ruka jej svírala stále silněji.

„Vystřídám tě,” nabídl se Dan.

„Ještě chvíli.” Nepoznal svůj vlastní hlas.

Po celou tu dobu, kdy šli indiánským krajem a neviděli nikde Indiány a kdy čekali, že se něco stane - že se stane právě toto, že se tráva rozhrne a pomalovaní Indiáni vyrazí proti nim s válečným pokřikem - po celou tu dobu si přál, aby už to raději bylo, jen aby skončilo čekání. Celou tu dobu vyslovoval bezvýznamná slova a poslouchal stejně bezvýznamné odpovědi, byla to jen hra na ,jakoby’ předstíral sám sobě, že se nic neděje, že jen jdou na dlouhý pochod jako tolikrát předtím. Jdou a opět se vrátí do pevnosti. Ale věděl, že prázdný kraj je jiný, než byl dřív, a že je v něm skryta nějaká hrozba, a proto čekal každý sám, až se vyplní. Nikdo se druhému nepřiznal, že také čeká na ten okamžik, až se ozve pokřik, který dosud znali jen z vypravování Custerových vojáků. „Iviviviví!” Vysoké, ostré hlasy.

Uslyšel výstřel Danovy karabiny. A druhý. Všude kolem se ozývaly výstřely. Prožil stejnou chvíli snad stokrát, věděl, jaká bude, anebo si aspoň myslel, že to ví, prožil ji ve snu, a také když pochodovali prérií, a ani nespal, ani nebyl bdělý, v těch chvílích stále útočili Indiáni a šíp - proutek, na jednom konci ostrý kamínek a na druhém tři zastřižená brčka - letěl proti němu a mával křídly. Letěl po způsobu volavek.

„Pay attention, soldiers! They are comming from the left. Pay attention!“1

Ludvík odhodil trowel a sáhl po karabině. Uviděl jezdce ztrácející se v prachu. Objížděli jejich ležení v kruhu, který se stále zmenšoval. „Fire, boys!”

Vystřelil. A ta ruka, kterou cítil na svém hrdle - už by ho měla pustit, když vystřelil -, se opět sevřela. Zamířil na jednoho z Indiánů, zahlédl jen péra na čelence, péra ohýbaná větrem a obrys postavy rozmazaný prachem a rychlým pohybem. Vystřelil a Indián padl. V té chvíli mu neviditelná ruka sevřela hrdlo naposled. Díval se na koně bez jezdce a potom to uviděl - Indián se opět objevil v sedle, jako kdyby na koně spadl z nebe. Vrátil se, nespadl, jen se pověsil na bok svého mustanga a nyní se opět vrátil do sedla, aby vystřelil proti vojákům síp - proutek se třemi brčky - a aby v příštím okamžiku opět zmizel. Ludvík nevěděl proč, ale pocítil nesmyslnou úlevu.

Poprvé v životě vystřelil na člověka. To bylo špatné. Jenže se nestrefil. A to bylo dobré. Vlastně ne, to bylo taky špatné.

Co vlastně chtěl?

Probudit se. Někde jinde. Někdy jindy. Ale věděl, že to není sen. Nikdy předtím a nikdy potom už nebyl tak sám, jako v těch prvních minutách útoků Ogallalů, když zahodil trowel a sáhl po karabině.

Kde se tu vzala řeka?

Uslyšel hučení proudu a údery pádla. Vzdalovaly se. Být tak v té kanoi, plout peřejí a slyšet výstřely pořád vzdálenější, až by zněly už jen jako tikot hodinek, docela potichu, a pak by zanikly v sykotu vln, být tak v té kanoi a neotáčet se.

Nad vyšisovanou trávou se zvedala oblaka prachu a z nich se vynořovali Ogallalové a opět se ztráceli.

„Iviviviví!”

V jedné chvíli uviděl Ludvík jezdce, bylo na něm něco červeného, snad válečné malování mu připomenulo plamen. Vystřelil. Jako kdyby sfoukl hořící svíčku. Třeba se vrátí do sedla svého mustanga, ale třeba se už nikdy nikam nevrátí.

Kde se tu vzala řeka?

Malují si na kabáty, co se jim v horách zdálo. Mají pošetilá jména.

Létající medvěd, Sedící buvol, Červený mokasín. Jako jména z pohádkové knížky.

Kde se tu vzala řeka? Kanoe už byla daleko, ale ještě pořád slyšel pádlo.

„Iviviviví!”

Dva Ogallalové se vynořili z prachu a letěli podle ležení. „Miřte před koně!”

Ten namyšlený hlas už někde slyšel. Třeba, když si myslí, že ho nikdo nevidí, vyndá z kapsy kulaté zrcátko, dýchne na něj, otře sklíčko do koženého rukávu, aby bylo čisté, a pak se dívá sám na sebe, jak mu to sluší. Třeba s sebou zrcátko nenosí, ale vypadá na dvě. Druhé má do zásoby, kdyby si náhodou první zrcátko rozbil. Cody. Opět se připojil k setnině. Říkají mu také Buffalo Bill. Určitě se mu takové jméno líbí. Líbí se mu všechno, co nějak souvisí s obrazem, který vidí ve svém zrcátku.

Ludvík zamířil před koně. Stiskl. Mustang udělal salto, klesl na přední nohy, jako kdyby narazil na neviditelnou překážku, ještě jeden kotrmelec a pak zmizel v trávě.

To není řeka, to je jen moje krev. A pádlo je srdce. Ogallalové se stáhli a objížděli tábor z větší vzdálenosti. Dan začal trowelem zvyšovat násep.

„Letí! Podívej se, on letí! Vznáší se. To je divné. Nikdy jsem nevěděl, že dovede lítat. Jako pták. Jako šíp. Letí…”

Steve McBride měl rukáv košile zalitý krví. Opíral se o kolo vozu a z ramene mu trčel šíp. Zaprášený tam seděl jako šedivá můra přibitá špendlíkem na dno entomologické krabice. Indiánský útok se ho už netýkal. Byl jinde. Někde na farmě svého dětství, se svým prvním koníkem, kterému nosil cukr. A mluvil k neviditelnému posluchači, nepřestával mu vypravovat, překotným, zadýchaným hlasem. Nesmyslné věty. Nějaká vzpomínka v té chvíli, kdy už proti němu vyletěl šíp, a snad viděl i jezdce, který ho vystřelil, nějaká vzpomínka se v něm probudila a odvedla ho jinam. Bylo to dobře. Pro

Stevea. Ale Ludvíka jeho slova strašila víc, než kdyby slyšel, jak sténá bolestí.

„Když jsem byl malý, měl jsem koníka, který mluvil. Když jsem byl malý, měl jsem koníka..

Ludvík roztrhl čistý šátek na úzké pruhy a svázal je. Měl ještě trochu vody ve své kulaté polní láhvi. Opatrně odřízl rukáv Steveovy košile. Byl těžký. Zahodil ho.

„Abigail. Jmenoval se Abigail.”

Steve byl pořád ještě na farmě svého dětství.

„Teď to bude bolet,” řekl Ludvík.

Pevně sevřel šíp v prstech. Svět se s ním začal houpat. Zavřel oči a šíp vytrhl. Uslyšel výkřik.

„Neboj se. To nic není. Všechno bude zase dobré. Uvidíš.”

Opatrně vymýval ránu a potom ji zavázal.

„Je to jen hladký průstřel. Už ani moc nekrvácí.”

Ale Steve byl pořád ještě někde jinde.

„Kde se jen naučil lítat? Kde se to naučil? Jmenoval se Abigail. Byl krásný. Abigail.”

Když zmizel šíp a když Ludvík otřel Steveovu ruku, svět se s ním přestal houpat. Cody ležel pořád ještě vedle nich a neustále pozoroval prérii přes hlaveň své karabiny. Dan už měl násep tak vysoký, že se za něj všichni tři stačili ukrýt.

„Abigail. Jmenoval se Abigail.”

„Pomoz mi!”

Dan odložil trowel. Přenesli Stevea do vnitřního kruhu, krytého vozy.

„Doktore? Kde je doktor?”

Už ho viděli, jak se k nim obrací.

„Vždycky když mě uviděl, smál se. Ty nevíš, že se koně dovedou smát? Jmenoval se Abigail.”

Doktor už měl za svým vozem dva raněné a skláněl se nad nimi.

Vlasy mu padaly do očí. „Co je s ním?” zeptal se. „Průstřel ramene.” Položili Stevea k doktorovu vozu. „Blouzní.”

Zdálo se, že je neslyšel.

„Můžete jít,” řekl. „Já se o něho postarám.”

„Je to Steve,” řekl Ludvík.

Doktor se usmál, na vteřinu zvedl oči a odpověděl. „To nevadí. Přesto se o něho postarám. Spolehni se, ale hlavně už jdi.”

A jako předtím, když ucítil na hrdle neviditelnou ruku a uviděl Ogallalu, jak se vrátil do sedla, stačil ten krátký úsměv. Hučení řeky a údery pádla ustaly. Ještě byl svět kolem Ludvíka rozmazaný, ještě se mu země pod nohama trošku houpala, ale už byl zase skoro celý svůj.

Vrátili se k náspu. Ogallalové kroužili v dálce a Cody se snažil zvednout jejich kryt zas o kousek výš a prkno z vozové postranice položit na vrchol malého opevnění. Ještě stále se zdálo dost křehké, ale šípy odrazí.

„Vracejí se!”

Kruh Ogallalů se opět začal stahovat a čas se opět zastavil. Znovu slyšel Ludvík hučení vlastní krve a tep srdce, ale bylo to jiné, něco se změnilo, zní to neuvěřitelně, ale zvykl si. Bál se dál, ale už se nebál, že to na něm někdo pozná. Všechno chce cvik. Zjistil taky, že má hlad.

„Bylo by od nich slušné,” řekl, „kdyby udělali polední přestávku.”

Cody se po něm ohlédl. Snad poprvé vzal Ludvíka doopravdy na vědomí. Usmál se. Ta věta byla skoro tak dobrá, jako kdyby ji vyslovil on sám.

„Už brzy na nás přijde řada,” řekl.

Ale trvalo snad ještě celou hodinu, než uslyšeli Abanazarovo volání: „Cody, Cameron a Pregler, k druhému vozu!”

Nebyl už to zrovna déšť šípů, kterým museli prokličkovat k vozu se zásobami, dokonce už ani mrholení, ale stejně to byl zvláštní pocit, plížit se za vozy, překračovat nohy ležících střelců, slyšet z dálky válečný pokřik Ogallalů a zblízka výstřely z karabin, být uprostřed bitvy, a přece mimo. Šli na oběd. Dostali kus chleba a několik plátků slaniny. Nejdřív se Ludvík napil. Voda byla teplá a zakalená. Vypil jí přesto plný šálek.

„Potřebuju doplnit láhev.”

„Dostaneš ještě jeden šálek, a to ti musí stačit,” řekl voják. „Můžeš si vodu nalejt do láhve, nebo vypít hned. Jak chceš. Ale dělej rychle!”

Opatrně a tenkým pramínkem - hrdlo bylo úzké - lil Ludvík teplou vodu do splasklé polní láhve. Pořád slyšel někde v dálce: „Iviviviví!” a pořád kolem něho praskaly výstřely z karabin.

„Já vím, že se mě snad ještě asi tak pět minut ta bitva netýká. Mám polední přestávku. Ale vědí to Ogallalové?”

Dan se rozchechtal a Ludvíkovi se trochu ulevilo. Ale stejně té drahocenné vody snad celou polovinu vylil, protože se mu třásly ruce.

Proplížili se zpátky k svému krytu. Ogallalové už zas kroužili o kus dál, ale Ludvík měl ještě pořád nahnáno.

„Kramer mně sliboval teplou vodu ve vaně a studenou ke koňaku,” řekl, jen aby se zbavil té neviditelné ruky, která už po něm zase sahala, a opravdu - pomáhalo to. S úžasem si uvědomil, že se stíny začínají dloužit. Leželi za náspem skoro celý den. Už brzy bude večer.

Připlížil se k nim druhý poručík Lewis. Vyhlédl přes násep. Ogallalové byli asi půl míle od ležení. Dál, než kdykoliv předtím za celý den. Lewis se posadil. Pohodlně se opřel o kolo vozu - jako předtím Steve, stejně zaprášený, jen bez šípu v rameni - a obrátil se na Codyho.

„Dneska se už asi nevrátí.”

„Asi,” odpověděl Cody.

Nedodal „sire”, protože on byl William Cody, kterému říkali také Buffalo Bill, stopař, protože neměl uniformu, ale podobný kožený kabát s třásněmi jako Lewis, a protože občas - ale už s dlouhými přestávkami - zazněl z ležení výstřel, který nezasáhne cíl. Ale který padl jen proto, aby Ogallalové věděli, že udělají dobře, když půjdou ještě dál. V prérii je místa dost. Ale byl to výstřel, ještě v něm bitva dohořívala, jako když praskají poslední žhavé uhlíky v uhasínajícím ohni, a snad také proto nedodal Cody „sire”, protože bitva s Ogallaly neskončila a nebyl čas na zbytečné zdvořilosti. „Asi,” opakoval však ještě jednou.

Moc toho neřekl, jen jedno slovo na tři písmena, ale stačilo, aby bylo jasné, že když „asi nepřijdou”, znamená to, že třeba také přijdou.

„Měli velké ztráty,” řekl po chvíli Lewis.

„Na tom Ogallalům příliš nezáleží,” odpověděl Cody.

„Mají většinou jen luky a šípy.”

„To je jim jedno. Nemohou nic ztratit.”

„Jen život.”

„Nemyslí si o životě, že má moc velkou cenu.”

„Snad máte pravdu, nevím…” Lewis zamyšleně pozoroval vzdálené stíny Ogallalů.

Ludvík se položil na záda a zavřel oči. Uslyšel škrtnutí sirky. Dan si zapaloval cigaretu. A uslyšel také Codyho odpověď.

„Určitě mám pravdu. Mají jen luky a šípy. To je málo. Jenže. My chceme žít. Za každou cenu. Na ničem jiném nám nezáleží víc než na životě. Oni chtějí bud žít, jako vždycky žili, anebo vůbec ne. A proto budou bojovat dál, i když mají jen luky a šípy, a my máme karabiny.”

„Zbylo nám už jen málo vody. Nemusejí s námi bojovat. Stačí, když počkají, až nebudeme mít žádnou.”

„Tak Ogallalové neuvažují,” ozval se opět Cody. „Rozhodli se bojovat.”

„Dneska měsíc nevyjde,” uslyšel po chvíli Ludvík Lewisův hlas. „Už brzy padne tma,” odpověděl Cody. „Dobrá, černá tma.”

„Spoléhám na vás,” řekl ještě Lewis.

„Ano, sire.”

Možná že je opravdu nejlepší stopař na celém Západě, napadlo Ludvíka, když pozoroval Codyho, jak se připravuje na cestu. Skoro všichni si to o něm myslí. Ale vadí mi, že on si to myslí taky.

Ale ještě mnohem víc mi vadí jeho smích. Není na něm nic k smíchu. Jde z něho strach.

A vadí mi jeho oči. Jsou vždycky studené. A když se směje, jsou ještě studenější.

Vadí mi, že ho baví střílet na pohyblivé terče.

Ale já jsem střílel taky.

Co jsem mohl jiného dělat? V tom je přece rozdíl. Pro Ogallaly v tom žádný rozdíl není.

Hádal se sám se sebou a znovu prožíval celý ten den, od prvního výstřelu až k dlouhým večerním stínům, znovu slyšel hlas Stevea a Lewise, znovu se všechno vracelo. Ten den snad nikdy neskončí. Některé vteřiny - když Ogallala pojednou zmizel ze sedla svého mustanga, bylo na něm něco červeného a bylo to, jako kdyby sfoukl plamen svíčky - některé vteřiny viděl ostře, ale mezi nimi bylo prázdno. Co vlastně dělal po celý ten den, ve kterém minuty netrvaly šedesát sekund a hodiny netrvaly šedesát minut a čas si dělal, co chtěl?

Cody si ještě čistil revolver, měl Colt, model 1872, kalibr 44 - a určitě ho měl rád, i když zas ne tak rád jako karabinu. Užil si s nimi spoustu radostí.

Je skoro tak nebezpečný jako chřestýš, blesklo Ludvíkovi hlavou. Blýskalo se mu tam mnoho vět a mnoho obrazů, rozsvěcovaly se a zhasínaly, nějak by všechny měly spolu souviset, ale nedávaly smysl. Došková střecha. Zahrada s jabloní. Rybník s vrbou, jejíž větve se dotýkají hladiny. Řeřicha.

Ne. Je nebezpečnější. Chřestýš, než zaútočí, varuje. Zachřestí. Cody ne. Chřestýš útočí, až když mu nic jiného nezbývá. Cody ne.

„Vím, že už skoro nemáte vodu..ozval se Cody.

Proč neřekne „nemáme?”

„. já bez vody vydržím.”

Já taky, a nemluvím o tom. Ale už ne moc dlouho.

„. můj kůň by však měl dostat trochu napít.”

Dan ležel na zádech a díval se do nebe, jako se lidé dívají do ohně. Na co asi myslí? Lewis se ještě opíral o kolo vozu, bradu na koleně, zahleděný do houstnoucího šera. V dálce svítila zář ohně a bylo slyšet zpěv Ogallalů.

„Dobře. Ale jen tolik, kolik je opravdu nezbytně nutné,” řekl Lewis Codymu a pořád se díval k té matné záři. Zdála se dál, než doopravdy byla. Hlasy zněly skoro jasně. Byl to divný zpěv. Snad Ogallalové zpívali svým mrtvým.

„To je válečný tanec,” řekl Cody, jako kdyby odpovídal na Ludvíkovu nevyslovenou otázku.

Položil vědro, jen z poloviny naplněné vodou, před svého koně.

Na to se dívat nebudu, řekl si Ludvík. Ještě bez vody vydržím, ale nebudu se dívat na koně, jak pije. Uviděl hvězdu na nebi. Byla bledá a daleko.

Cody obalil koni kopyta hadry. „Všechno záleží na té první míli,” řekl.

„A na té poslední,” odpověděl Lewis. Zvedl se ze země. Mezitím padla tma. Indiánský oheň planul v dálce jasněji. „Teď je vhodná chvíle,” řekl ještě Lewis.

Byla už příliš velká tma. Ludvík neviděl Codymu do tváře, a tak mohl jen tušit vrásky nesouhlasu kolem úst a na čele. Pokud někdo pozná chvíli, která je nejpříhodnější, pak jedině William Cody, který měl ještě jedno jméno, stejně pošetilé, jak pošetilá byla jména indiánských náčelníků. Buffalo Bill. Nikdo mu nemusel radit.

„Ještě chvíli počkám,” řekl.

Jejich osud byl v jeho rukách. Věděl to.

Snad si chtěl ještě začernit tvář, ale pak si jen posunul široký klobouk hlouběji do čela a uchopil uzdu koně. Stáli kolem něho v kruhu. Abanazar a Fessier, kteří se vynořili ze tmy, Dan Cameron, který naposled potáhl z cigarety tak silně, až mu ozářila na okamžik tvář a oči se mu v té kratičké chvíli zaleskly. Druhý poručík Lewis podal Codymu ruku. Neřekl už nic. A potom Cody splynul s tmou.

Stáli před vozy a poslouchali, zda odněkud neuslyší volání na poplach. Tam v té tmě byl oheň Ogallalů. Ale také jejich stráže. Ať jen zpívají dál, je to divná a dlouhá píseň, cizí, nepochopitelná, ale ať jen zní.

Byla to jednoduchá píseň. Snad Ogallalové věřili, že je spojuje s neviditelným manitú, který nemá jméno, ani tvar a je skryt v přírodě kolem nich. Jen stejně neviditelný hlas může doletět k neviditelnému manitú. Údery dřeva odměřovaly její rytmus. A kroky tanečníků.

„To je divné. Slyšíš?” zeptal se polohlasně Fessier.

„Co?”

„Ta melodie.”

„Co je na ní divného?”

„Vlastně všechno. Ale krom toho ještě něco.”

„Nerozumím ti.”

„Dobře poslouchej! Začíná vysoko. A potom klesá stále níž. Pořád klesá.”

Tak zpívali Indiáni už tenkrát, když ještě osamělé prérie patřily jen jim. Jako kdyby v každé jejich melodii byl zaznamenán osud národa dávno před tím, než se začal naplňovat. Jako kódované poselství.

„Je vlastně úžasně smutná,” řekl Ludvík.

Poslouchali dál. Slyšeli jen písně Ogallalů. Zněly dlouho do noci, až jim vstoupily do snů. Jenom strážní stáli před hradbou vozů, dívali se do tmy a slyšeli, jak konečně umlkly. A viděli v dálce zhasínat oheň.

Teprve když uslyšel opět výstřely, uvědomil si Ludvík, že sice spal jen mělkým a neklidným spánkem, ale spal a zdálo se mu o Ogallalech útočících na jejich tábor. Zdálo se mu, jak s Danem leží za nízkým náspem a přes hlaveň karabiny vidí prérii.

Dan už byl také vzhůru. Mezi snem a skutečností nebyl skoro žádný rozdíl. V dálce uviděli v nízkém ranním slunci jezdce na koních, objížděli jejich ležení v kruzích, ještě byli daleko, ale už byli zase tu.

Jazyk se Ludvíkovi lepil na patro žízní. V tu chvíli si přál jen jedno, jen aby se směl vrátit k potoku, kleknout si na jeho břehu a nabírat vodu do dlaní. Na něco si vzpomněl.

„U břehu se proud vrací,” řekl.

„O čem mluvíš?” zeptal se Dan.

„O jednom potoce. Pouštěli jsme po něm lodičky z kůry a někdy, když je proud zanesl k druhému břehu, se najednou začaly vracet.”

„Vezmi si oblázek,” řekl Dan.

Část vody se vracela zmoudřelá poznáním, že tam dole, kam teče potok, není svět lepší. Vracela se domů. Vracela se. Vracela… „Chtěl bych se také vrátit.”

„Vrátíme se. Určitě se vrátíme,” uslyšel Dana. „Ale teď si vezmi oblázek.”

Podal Ludvíkovi malý placatý kamínek. Ludvík si položil oblázek na jazyk. Cucal ho jako bonbón. Zůstával však suchý. Neměl v ústech sliny, které by s oblázkem zmírnily pocit žízně. Kamínek ho začal pálit.

Podíval se na Dana a uviděl, že má v očích únavu a smutek. Chtěl něco říci, nějaký nesmysl, ještě včera to pomáhalo. Včera. To už je dávno.

„Nevíš, co bude k snídani?” vypravil ze sebe. Zaznělo to dost žalostně, ale Dan se otázky vděčně chytil.

„Ne, ale můžu se zeptat kuchaře. Máš chuť na něco zvláštního?”

„Mám.”

„Co to bude?”

„Voda.”

A už byl zase u potoka. „Já mu to vyřídím.”

Na jaře vždycky rostly na břehu blatouchy, měly temně zelené listy nacucané vodou a žlutě kvetly. Skláněly se nad hladinu. Dívaly se do vody jako do zrcátka. Do zrcátka…

Kde je asi Cody? Podařilo se mu projet kolem stráží Ogallalů? Už se blíží k pevnosti?

„Iviviviví.”

Ogallalové vyjeli proti hradbě vozů, ale výstřely je zastavily. Vyslali proti vojskům několik šípů, opět se skrývali za hřbety svých koní, opět se vynořovali z prachu a opět se v

něm ztráceli, byli opatrnější než minulý den, nespěchali.

Někdy se stalo, že oba světy zmizely, ten skutečný, s Ogallaly a žízní, i ten neskutečný, s potokem a blatouchy, a zbyly jen barvy, podivné víření žluté a fialové, Ludvík se propadal do barev a Dan ho probouzel výkřikem. Jednou dostali vodu, teplou a kalnou a jen půl hrnečku, zasyčela v nich a víření barev se vrátilo a potom opět Dan ležel s otevřenýma očima a neviděl nic.

„Haló, Dane, probuď se! Už zase jdou!”

Nezáleželo na tom, na ničem už příliš nezáleželo, slunce stoupalo po obloze a bylo horko. Nezáleželo na tom. V jedné z těch chvil, o které Ludvík později nemohl s určitostí říci, zda ji prožil, anebo zda se mu jen zdála, v jedné chvíli, která se vynořila z víření barev jako lodička z kůry, uviděl Ludvík veverku namalovanou na kusu kůže a vzpomněl si na Mawataneho, krále pruhovaných veverek. Byl opravdu mezi Ogallaly? Snad ano. Snad ne. Nezáleželo na tom. Ludvíkovi se nechtělo dál střílet. Nábojů měli ještě dost, ale vodu už skoro žádnou. Kdyby ho Mawatane zasáhl svým šípem, dostal by napít. Pro zraněné byl zvláštní příděl. Ale nezáleželo na tom.

Šípem za hrneček vody platit nechtěl. Zmocnila se ho naprostá lhostejnost.

A potom - mezitím uplynul skoro celý den, ani nevěděl jak - se vrátil na břeh Michiganského jezera, pod nízký trámový strop, slyšel známou melodii, ale ne dost jasně, sykot příboje ji rozmazával a slyšel vlny rozbíjející se o placatý břeh, ale jejich jednotvárné, a přece vzrušující hučení přerušoval klavír.

„To je naše píseň, ta sem nepatří.

Tu melodii přece zná.

Otevřel oči, víření barev zmizelo, uviděl pláň, pořád stejnou pláň za násypem ukončeným prknem, díval se na ni pojednou úplně bdělý, snad poprvé v ten nekonečný den, a opět uslyšel známou melodii.

„Poprvé jsme ji zpívali - to už je dávno. Prožil jsem s ní úžasné příběhy.

To byl Kramerův hlas.

Ale slyšel ji. Doopravdy ji slyšel. To nemohl být sen. Jak se sem dostala Georgia? Nemohl se mýlit. Byla to ona.

„Dane! Dane! Poslouchej!”

Bylo pojednou ticho. Ogallalové kroužili dál od ležení.

„Slyšíš?”

„Ano,” odpověděl Dan. „Slyším.”

Melodie se přibližovala. Jen polnice má tu schopnost, že zazní někdy jako lidský hlas. Vypravovala příběh.

Tenkrát

jsme prolomili v hradbě nepřátel bránu,

aby mohl projet vlak…

Ludvík vyplivl oblázek, který cucal celý den, aby zapomenul na žízeň.

Tenkrát, když hlas

polnice vedl nás…

„Podívej!” zvolal, protože si už nevěřil. Bylo to příliš neskutečné. Příliš krásné, než aby to mohla být pravda. „Utíkají.”

Ogallalové odjížděli do prérie. Obrátili se zády k vozům a rychle se vzdalovali. Skoro současně viděl Ludvík první koně kavalerie a prach, který se nad nimi zvedal. Uviděl vlající prapor. A uslyšel ostrý hlas polnice. Georgia zazněla jako osvobozující smích.

Cody se vrátil. Ten starý vrah s dlouhými vlasy, na kterých si tolik zakládal, ten starý vrah, který si česal vousy hřebínkem, aby byl pořád krásný, se vrátil.

Michael Fessier ležel s kamenem pod hlavou, měl na bradě strniště a byl pokrytý prachem, také jeho uniforma měla barvu pouště a se skobou na kalhotách už nevypadal tak vznešeně jako bez ní. Nějak podobně vypadají lidé, kteří kradou slepice, v prérii však žádné slepice nebyly, jen kojoti a pumy, a ti nám mohli být ukradení. Stejně však to byla záhada, protože když se Ludvík podíval na Fessiera ještě jednou, zapomenul na prach a na jeho rozedranost, nebylo to v šatech, ale v něčem jiném, byl pořád člověkem odjinud, z nějakého jiného světa, byl často ironický, ale jeho ironie nebolela, protože zasahoval především sám sebe s pobaveným údivem. Ne, nepotřeboval mít na hlavě cylindr, někde jinde byla skryta jeho výlučnost, záhadná a probouzející zvědavost.

Leželi s Danem jako dvě medúzy, jako kdyby byli bez kostí, unavení a s povolenými svaly. Fessier držel v ruce otřískaný šálek, na několika místech byl promáčklý, byla v něm káva a slabě voněla. Upíjel, díval se přes okraj šálku do purpurové prérie, a pomalým hlasem - vyslovoval v každém slově všechny hlásky, které v něm byly - trochu jako profesor za katedrou, unavený tím, že musí pořád stejným zabedněncům opakovat pořád stejné pravdy. V hlavách jim nic nezůstane, jedním uchem tam a druhým ven jdou jeho přesné a chytré věty, a někdy má dokonce truchlivý pocit, že rychlost, s jakou opouštějí druhým uchem hlavu, je větší než rychlost, s jakou vstoupí.

Ale přesto pokračoval, už ani ne proto, že by věřil v úspěch, ale z pocitu, že je to jeho poslání na tomto světě a že nemůže jinak.

„Je to maličkost, Dane,” řekl, „ale velké věci se skládají z maličkostí. Když piješ kávu nebo čaj, tak držíš ouško hrnečku jen čtyřmi prsty a malíček stojí rovně, ten je mimo, víš?”

„Proč?”

„Na tom přece nezáleží. Taková je tradice. Je to jedna z těch maličkostí, které když se sečtou, tak vyjde něco velkého.”

„Rozumím, velký číslo, něco jako Michael Fessier.”

„Třeba tě pozve pastor na večeři, nic o tobě ještě neví, ale když vezmeš hrneček do ruky a dáš takhle malíček, nemusíš nic říkat. Začne ti vykat. Kdybys mu říkal, jaký jsi hodný a spořádaný člověk a že to s jeho dcerou myslíš upřímně a at ji s tebou pustí na procházku, tak by ti nemusel věřit, protože slova jsou jen slova, stejně dobrá na lhaní jako vyslovení pravdy, ale malíček - to je něco jiného.”

„Stejně je to divné,” řekl Dan a díval se přitom na Fessiera, jako kdyby ho viděl poprvé.

„Je to divné, ale je to tak,” odpověděl Fessier.

„Chtěl jsem říct, že je to stejně divné, že tě už za tvoje řeči dávno někdo nezabil.”

„Je to divné, ale je to tak,” opakoval Fessier a usmál se jedním ze svých nejvznešenějších úsměvů. Držel přitom otřískaný hrneček jen čtyřmi prsty, jako kdyby způsobně upíjel čaj na návštěvě u pana vikáře.

1

Pozor, vojáci! Přicházejí zleva. Pozor! (anglicky)

86

LITTLE BIG HORN

Táhli jsme za Custerem do hor Little Big Horn zvaných. Zvěd náš oznámil, že Indiáni jsou před námi ve velikém počtu, abychom spěchali Custerovi na pomoc, a proto zvedli jsme se ku celonočnímu pochodu. Ráno, vidouce prach zvedati se v dáli, očekávali jsme nedočkavě novinu. Tu přijelo šest zvědů, když jsme byli třicet mil od generála Custera vzdáleni, a sdělovali truchlivou zvěst, že Custer jest zabit s veškerým mužstvem svým.

Ludvík Pregler v kalendáři „Amerikán”, 1880

„V knížkách je to jinak..zahájil Michael jeden ze svých proslovů.

Dělal vlastně totéž, co dělají všichni lidé, kteří když jdou v noci lesem a když si začnou uvědomovat, že je noc a že v té tmě kolem zaslechli divný praskot anebo plíživé kroky anebo nic, ale takové velice podezřelé nic, které se snad už v příští vteřině změní v něco strašného - si v tu chvíli začnou pískat.

Tomu, který si první na světě začal v noci pískat v lese, by měli lidé postavit pomník, pomyslel si Ludvík. To je jedno, že nevíme, jak vypadal, ani ten člověk, ani ten les, ani kdy to bylo, ani kde. To je jedno, že stejně velký vynález proti strachu udělali nezávisle na něm ještě jiní lidé a v jiných lesích. Stejně by si zasloužili pomník. Jenže to nikoho ani nenapadne. Zato Custerovi pomník určitě postaví, i když neudělal nic dobrého. Jenom - jako v tom přísloví - zasel vítr. A pak se asi velice divil, když sklidil bouřku. Anebo přišla tak rychle, že ani neměl čas se něčemu divit?

„V knížkách je to jinak,” opakoval Michael.

Ludvík se na něj díval, a ani na okamžik ho nespustil z očí, ne však proto, že ho měl rád a že ho Michael od prvního setkání něčím přitahoval, ale proto, aby se nemusel dívat na nic jiného a na nikoho jiného.

„V knížkách na konci bitvy nejsou žádní mrtví. Ti zmizí. Rozplynou se. Anebo shoří. V ohni bitvy, jak se v knížkách často píše. Shoří jako povetron - jeste než dopadnou na zem, už nejsou vidět. Zůstanou jen jako záminka pro živé, aby mohli pokračovat v příběhu.

Aby mohli přísahat, že ten, kdo je zabil, si to pekne odskáče. Anebo aby mohli brečet. Anebo začít přemýšlet o tom, kdo je vlastně zabil a proč to udělal, aby ho mohli začít hledat, protože naštěstí našli v trávě knoflík. Velice zvláštní knoflík, ne takový, jaké se běžně prodávají v obchodech. Úplně jiný. Anebo obálku od dopisu i se zpáteční adresou. Anebo něco jiného. A příběh pokračuje, ale že ti mrtví tam ještě pořád leží, o tom v něm už nic není, protože…

I pod vrstvou prachu bylo vidět, jak je Michael bledý. Dělal, co mohl, ale k tečce na konci věty se už nedostal.

„Promiň,” řekl jen a začal zvracet.

Kolem nich byli mrtví vojáci Sedmé kavalerie. A jejich koně. Leželi společně na mírném svahu, který se zvedal nad řekou Little Big Horn k oblému návrší, každý už navždycky sám. Lidé jako Ludvík, kterým se neustále něco zdá, mají někdy pocit, že mrtvý není vlastně mrtvý, ale že jen spí, a také mají pocit, že právě to je na smrti nejhorší, že se nezdá tak definitivní, jak doopravdy je.

Vojáci generála Custera byli však opravdu mrtví a nikdo o tom nemohl ani na vteřinu pochybovat. Už se skoro nepodobali lidem. Jako kdyby prošli kamenným deštěm, jako kdyby se přes ně přehnalo stádo bizonů, tak tam leželi v udupané šalvěji. A také jejich koně se změnili, asi je postříleli sami, když už na nich nemohli projet obklíčením a nemohli ani uhýbat útokům na té poslední stráni, na které zazvonila jejich kopyta - zdála se tak ospalá a klidná, než zazněl válečný pokřik Siouxů. A proto je sami zastřelili, aby se za nimi ukryli jako za malými pevnostmi, a tak se stalo, že ani jejich koně se už nepodobali koňům, ale obrovským dikobrazům. Zabodnuté šípy připomínaly ostny. A nad tím vším se vznášela oblaka much. „Napij se!”

Byl to doktor a podával Michaelovi láhev.

Michael se pokusil o úsměv. Vyšel mu dost mdle, ale už skutečnost, že se o něj pokusil, byla dobrým znamením. „Lék proti hadímu uštknutí?”

„Ano. Říkal jsem ti přece, že se musí brát preventivně.”

Michael se napil a podal láhev Ludvíkovi, který se teď zas pro změnu díval do šalvěje, měl ten kousek stráně podrobně prohlédnutý a byl si jist tím, že na něm není opravdu nic jiného než šalvěj, protože na nic jiného také nebyl zvědavý.

Bylo horko a už se ani nepamatoval, kdy naposled pořádně jedl. Skoro ihned, jak se napil, se mu zatočila hlava, ale nebylo to nepříjemné, naopak. Když se napije ještě jednou, tak buď hned usne, anebo bude mít odvahu podívat se na něco jiného než na šalvěje, které sice byly uprostřed poslední bitvy generála Custera, ale nějakou šťastnou náhodou z toho vyšly celé. Ani šíp nebyl mezi nimi nikde zabodnutý, ani roztrhaný kavaleristický klobouk se tam nezakutálel, ani stopa po mokasínu nebyla obtisknuta v písku, opravdu nic tam nebylo, jenom šalvěje. Ludvík se napil ještě jednou a vrátil láhev doktorovi.

„Po bitvě,” řekl, „mají doktoři nejvíc práce.”

„Po téhle ne.”

Doktor už nestál moc pevně, a když Ludvík konečně odtrhl pohled od té bezpečné oázy vytvořené z několika šalvěji, uviděl toho nejutrápenějšího, nejsmutnějšího a nejopilejšího doktora, kterého kdy přešel smích.

„Tady je práce jen pro hrobníky. Ale pro ty je jí zase spousta.”

Asi to byl opravdu dobrý doktor, i když nikdy na žádnou univerzitu nechodil, protože do nich nalil přesně tolik whisky, aby se ještě udrželi na nohách, ale aby už měli sílu vzít do rukou trowely, protože nic jiného neměli. Posledních třicet mil nechali vozy za sebou a na nich zůstaly motyky a lopaty. Hloubili hroby úzkými trowely a jeden z vojáků, který svůj trowel ztratil, hrabal v písku jámu lžící a druhý plechovou miskou a nikdo jim nemusel říkat, že mají pracovat rychle. Hrabali jako přičinliví krtci, spěchali, zavrtávali se do země tak rychle, jako kdyby stavěli hráz mezi sebou a útočícími Indiány, a vlastně to doopravdy dělali, i když Indiáni byli už zase někde daleko.

Dan se vrátil k Ludvíkovi a k Michaelovi a řekl: „Nejdřív oškubeme koně a potom ho stáhneme…”

Nejdřív oškubeme koně.

„Děkuju ti, Dane, to jsi řekl moc hezky.”

U nás doma, tam, co rostly řeřichy, škubala maminka husy. Oškubané husy se tvářily ukřivděně. Pokud se vůbec husy dovedou nějak tvářit. Ale oškubané to dovedou. Tváří se ukřivděně. A potom, v zimě, když padal sníh, jsme drali peří, a to byly chvíle jako stvořené pro strašidelné příběhy.

Nejdřív jsme oškubali koně, řekl bych. V Americe je všechno jiné. Tam se škubou i koně. U nás jen husy. A kachny. To je jeden z rozdílů mezi Amerikou a Evropou.

„Čemu se směješ?” zeptal se Dan.

„U nás v Čechách,” odpověděl Ludvík, „jsou malé poměry. U nás škubeme jen husy.”

Asi to byl první smích, který se v ten den ozval na Little Big Hornu, ne, neměli se smát, nebyla pro to vhodná chvíle a doktor se na ně podíval vyčítavým pohledem. Asi se obával, že do nich nalil té whisky moc. Byl to dobrý doktor. Měl pocit odpovědnosti. Ale potřebovali ten smích opravdu nutně. A pomohl jim.

Kdysi byl Dan určitě kovbojem. Anebo lovcem. Nejspíš však obojím. Soustředěně, obratně a rychle stahoval koně a Ludvík měl pocit, že mu s Michaelem spíš překážejí, než pomáhají, a taky měl pocit, že se měl napít whisky ještě potřetí, když konečně začali být Danovi užiteční a do stažené koňské kůže položili mrtvého důstojníka.

Nad Little Big Hornem rostlo několik lind se stříbrnými listy a s košatými korunami. Důstojník - jak se asi jmenoval? -padl s opeřeným šípem v srdci, zemřel, jako umírali Indiáni v těchto krajinách dávno předtím, než připluli první běloši k břehům Ameriky. A oni jej pohřbili také podle staré indiánské tradice, mezi dvě silné větve do košaté koruny lindy, zašitého v koňské kůži, a když se potom podívali ze země, vypadal ten indiánský hrob jako obrovské volavčí hnízdo.

Dan si zapálil cigaretu a nebylo mu do řeči.

„Kdo si to vymyslel?” zeptal se Ludvík.

„Nevím,” odpověděl. „Řekl mi to Lewis.”

„Aby k nim nemohli vlci?”

„Asi.”

„Dravci k nim budou mít blíž.”

„Asi budou.”

„Myslíš, že doktorovi ještě něco zbylo z té jeho whisky?”

„To je nápad.”

Ale doktora nikde neviděli, a tak zůstalo jen při nápadu. „Podívej!”

Dan ukázal na nejvyšší lindu a na podivné volavčí hnízdo, které viselo vysoko ve větvích. „To je Custer,” řekl.

Chtěl se dostat někam vysoko, ale takhle vysoko ne, takhle si to nepředstavoval, napadlo Ludvíka už bez hořkosti. Generál, který vzal Indiánům Black Hills a který nepotřeboval tlumočníka, když přijížděl k Siouxům, protože si s nimi neměl co povídat. Připravoval na ně past, dobrou a spolehlivou past, ve které zemřou, protože to je asi tak to nejlepší, co mohou pro Ameriku udělat. Jediný dobrý Indián je totiž mrtvý Indián - to si pamatujte, pánové!

„Proč zaútočil sám?” zeptal se.

„Nevím,” odpověděl Dan. „Asi se chtěl vyznamenat.”

„To se mu tedy povedlo. Ale proč?”

„Nevím.”

„Proč nepočkal na majora Rena?”

„Asi chtěl vyhrát sám.”

„Tak proč nevyhrál?”

„Asi proto, že příliš spěchal. Asi proto, že si byl příliš jist tím, že vyhraje. Vždycky vyhrával. Asi proto, že věděl, že Indiáni nemají naději proti dobře vyzbrojené Sedmé kavalerii.”

„Věděl, kolik Indiánů je u Little Big Hornu?”

„Asi ne.”

„Kdo vlastně bojoval proti Custerovi?”

„Siouxové. A také Ogallalové. Pamatuješ se na Crazy Horse, jak jel tenkrát kolem pevnosti, když jsme stříleli do terčů?”

„Pamatuju.”

„Tak ten. Lewis to říkal.”

Stejně je to divné, uvědomil si pojednou Ludvík, když se snad poprvé za celou tu dobu rozhlédl po krajině, taková dálka je k Little Big Hornu, ne z Evropy, ale odkudkoli je sem daleko, a ono to tady vypadá skoro jako nad Berounkou pod Tetínem.

Stráň spadala k řece, kolem které rostly vrby. Podivně prázdná stráň, jako kdyby ji namaloval někdo, kdo ještě neuměl moc malovat, a tak si všechno co nejvíc zjednodušil. Ale na plátně nešetřil. Nebylo tam skoro nic k vidění - aspoň pro toho, kdo nevěděl, že v šalvěji jsou čerstvě navršené hroby a že to nejsou volavčí hnízda, tam v korunách lind - skoro nic nebylo na Little Big Hornu k vidění, ale zase bylo všechno hodně veliké.

Teprve zblízka se objevily nesčetné prolákliny skryté v šalvěji. V nich čekali na Custera Siouxové a byli do poslední chvíle neviditelní. Koně kavaleristů nemohli ukázat, co všechno umějí, protože spotřebovali všechnu pozornost na hledání místa, kam příště šlápnou, a potom najednou nebylo žádné příště.

Iviviví!

Little Big Horn je krajina, které sluší ticho. Jet pomalu šalvějovou strání a trochu se nudit. Takový je Little Big Horn. A snad ještě uvažovat o tom, kam asi Indiáni chodí pro nápady, když chtějí pojmenovat nějakou krajinu. Little Big Horn - to znamená „Malý velký roh”. Buď je roh malý, nebo velký, ale nemůže být přece najednou obojí. Ať si vyberou. Asi spíš velký. Roztrhaná krajka pověšená v dálce jsou Skalisté hory. Ale jsou daleko. I rovné prérie, po kterých se dá jet a spát v sedle, jsou daleko. A najednou…

Iviviví!

Takhle jsme si to nedomluvili. Little Big Horn je přece past na Siouxe! Iviviví!

Mezi pastí na Siouxe a pastí na generála nebyl žádný rozdíl. Docela obyčejná stráň, která se zdála prázdná, ale nebyla.

Dan, který stál vedle Ludvíka, najednou zpozorněl.

„Už ho vidím na stejném místě potřetí,” řekl.

Teprve po těch slovech si Ludvík uvědomil, že po stráni běží osedlaný kůň. Obíhal bojiště v kruhu, jako kdyby to byla manéž, běhal pořád dokola neschopen přiblížit se k vojákům, ani se od nich vzdálit, jako kdyby uprostřed Little Big Hornu byl zatlučený kolík a on byl k němu přivázaný neviditelným lasem, byl už lesklý potem a běhal pořád dokola po čáře kruhu, kterou vydupával svými podkovami.

„Tak přece někdo ze Sedmé kavalerie zůstal živý.”

„Vypadá to tak.”

Tlukot kopyt se přiblížil a opět vzdálil. „Vidíš?”

„Je jako očarovaný.”

„Spíš se mi zdá, že se prostě zbláznil.”

„Myslíš, že se kůň může zbláznit?”

„Proč ne. Když žije s námi. Ale určitě to nevím. Podívej se!”

Kůň už byl unavený. Neměl sílu běžet dál, ale nedovedl se ani zastavit. Kdyby měl před sebou cílovou pásku a jezdce v sedle, kdyby měl v zádech hořící prérii, měl by jeho běh smysl, ale bloudil neustále v kruhu, vrávoral, ale běžel stále dál, nepravidelným, nejistým krokem a pořád v kruhu.

„Nadběhni mu!” zavolal na Ludvíka Dan. „Běhá kolem dokola jako pitomý. Ale rychle, musíš rychle, ať nám neuteče. Pozor! Teď!”

Ludvík se postavil koni do cesty, připravený rychle zmizet, kdyby ho nevzal na vědomí, ale on přece trochu zpomalil a uhnul a v tu chvíli Dan skočil a pověsil se mu na uzdu.

„No tak - klid - klid - říkám ti, klid…”

V první chvíli se zdálo, že bude běžet dál i s Danem na uzdě, ale brzy si začal uvědomovat Danův hlas, ne jeho sílu, ale hlas. Zněl tiše. Skoro klidně. Takovým hlasem vypravujeme dětem pohádky.

„Dal bych ti cukr, ale nesměl bys mě kousnout. Slib mi,

že.

Uskočil až v poslední chvíli před kopytem, které se mihlo vzduchem, ale uzdu nepustil a pokračoval pořád dál tím konejšivým pohádkovým hlasem, jako kdyby mu kůň mohl rozumět.

„Zbláznit se - to je lidské. Ale pro koně se to jaksi nehodí. Opravdu. Vím to docela určitě. Věř mi, a proto - klid, no tak,

klid…”

Uměl to s koňmi. Kůň se mu ještě na uzdě chvěl a vzpíral, ale už to nemyslel doopravdy. Najednou zmalátněl. Těžce oddychoval a vypadal na to, že se snad už v příští chvíli položí do šalvěje a že už nikdy nevstane. Ale i ta chvíle přešla a Dan pořád hovořil pohádkovým hlasem a hladil ho po šíji.

Později se dozvěděli, že kůň, kterého chytili, se jmenoval Komanč a že na něm jel do bitvy major Koegh. Komanč byl opravdu jediný, kdo ze Sedmé kavalerie přežil Little Big Horn.

Proč neutekl někam daleko?

Patřil k Sedmé kavalerii, a snad jen proto zůstal, i když už žádná Sedmá kavalerie nebyla. Bál se dovnitř kruhu - tam byla smrt. Bál se utéci z kruhu ven - tam nebyla Sedmá kavalerie. Tancoval na té čáře kolem bojiště pořád dokola.

Koně nedovedou vypravovat příběhy. Komančův ztřeštěný běh v kruhu byl však v té chvíli jediným svědectvím o záhadné bitvě.

Major Koegh byl sice mrtev, ale byl jediným z celé Sedmé kavalerie, kdo neprošel kamenným deštěm vzteku, byl jediným, který vypadal, jen jako kdyby spal.

„Jak je to možné, Dane, že ze všech kom přežil pravě kun majora Koegha?”

„Třeba je to jenom náhoda.”

„Na náhody moc nevěřím.”

„Máš nějaké lepší vysvětlení?”

„Ne.”

„Pak je to náhoda.”

„A proč ze všech vojáků právě majora Koegha Siouxové jenom zastřelili?”

„Jenom? To je ti málo?”

„Ale ne, víš přece, jak to myslím. Mohli ho potom také skalpovat. A tak dál - jako všechny ostatní. To je také jenom náhoda?”

„Asi ne. To už by bylo moc náhod najednou.”

„Nevíš, co se tady asi tak mohlo stát?”

„Nevím, ale… Třeba major Koegh udělal něco opravdu statečného. Indiáni považují statečnost za nejvyšší ctnost. Třeba se mu obdivovali. Třeba uznali, že je skoro tak statečný, jako kdyby byl Sioux, a proto ho nechali být a jenom ho zastřelili.”

„A Komanč?”

„Třeba to, co major Koegh udělal, nějak souviselo s Komančem.”

„Je to zvláštní.”

„Máš pravdu. Je. Něco se tedy s Koeghem a s Komančem stalo. Ale nikdy se už nikdo nedozví, co to bylo.”

„Komanč to ví.”

A ještě mnohem později - v době, kdy lidé, jako byl odvodní seržant Kramer, už sebrali po Americe nové vojáky pro novou Sedmou kavalerii - vyšel zvláštní rozkaz. Týkal se Komanče.

Už nikdy nebude muset nosit vojáka v sedle.

Ale už navždycky bude dostávat nejlepší oves a bude mít tu nejpohodlnější stáj a stane se talismanem nové Sedmé kavalerie. Nebude mít žádnou povinnost.

Vlastně jen jednu. Bude chodit na přehlídky Sedmé kavalerie.

Ale v té chvíli, když ho Dan držel za uzdu, Komanč ještě nevěděl, že ho čeká taková kariéra, a choval se jen jako velice praštěný vojenský kůň, který nechce k vojákům, ale od nich také ne.

„Zbláznit se, Komanči, je lidské. To není nic pro tebe. Věř mi. Čestné slovo.”

Jen pomalu se uklidňoval.

Bojiště bylo konečně prázdné. Jenom hroby na něm zbyly, roztroušené po stráni svažující se k řece. Podivné, smutné procesí. A pak ta volavčí hnízda.

V šalvěji se před Ludvíkem něco zalesklo. Polnice. Ale byla placatá, jako kdyby na ni padl balvan. Ludvík ji zvedl. „Koukej..

„Skoro by se dala nalepit do památníku,” řekl Dan. „Jako kdyby prošla mandlem.”

Jaká asi melodie zazněla naposled na Little Big Hornu? Asi Georgia. To byla svatá píseň vojáků. A vždycky dobrá. A vždycky jiná. A všude doma.

Tenkrát, když hlas polnice vedl nás…

Také téhle polnice.

Zvedl se vítr. Slunce červeně zapadalo. Ozval se kojot. A druhý. A šalvěj - jak do ní vítr foukal - si něco šeptala. Vojáci se vraceli do tábora.

„Už nás dojely vozy?”

„Dávno.”

„Tak jdem.”

Ludvík hodil polnici opačným směrem. Co nejdál. Ještě slyšel, jak zasyčela v šalvěji, a pak tlumený plechový zvuk, jak dopadla na zem. To je dobře. Chtěl mít jistotu, že se s ní už nepotká.

„Můžeš mi dát cigaretu?”

„Odkdy kouříš?”

„To není pro mě.”

„Tak pro koho?”

„Pro Siváka.”

„A odkdy tvůj kůň kouří?”

„Ale nesmysl. Víš přece, že je žere. Nevím proč, ale má je skoro radši než cukr.”

Dan v chůzi - jako kdyby to byla ta nejjednodušší činnost na světě - ubalil v prstech dvě silné cigarety a přitom se na ně skoro ani nepodíval. Jak je to možné, že si na prstech neudělal uzel?

„Ta druhá že je ode mne. A pozdravuj ho.”

Ludvík se zasmál. Potřeboval slyšet něco obyčejného. Třeba jen takovou větu, jakou v tu chvíli vyslovil Dan. A také Dan tu větu potřeboval vyslovit. Oběma bylo trochu líp, přes tu podivně tichou stráň v zádech, ještě to však pořád za moc nestálo. Ale Sivák aspoň dostane dvě cigarety na dobrou noc.

Našel ho hned. Položil si cigarety na dlaň a Sivák je slízl tak lehce, že ho to skoro ani nezašimralo.

„Chtěl bych něco udělat,” zašeptal mu Ludvík do hřívy. „Jenže nevím co. Chtěl bych odtud zmizet. Jenže to nejde. Asi by mě zavřeli. Vlastně docela určitě by mě zavřeli. Podepsal jsem přece smlouvu.

Ale nechci válčit s Indiány. Ne proto, že se bojím. Každý se někdy bojí a tady se teď bojí všichni a skoro pořád, ale proto ne.

Slyšel jsem, že v první setnině je nějaký Němec, který utekl z domova, protože nechtěl jít na vojnu. A teď je tady. To je skoro stejně velký blbec, jako jsem já. Taky dělám něco, co nechci.”

Ludvík nebyl nikdy moc zbožný a bylo to asi v jeho životě poprvé, kdy měl pocit, že se vyzpovídal.

Teď by mi ještě Sivák měl napařit tři zdrávasy a mohl bych jít s čistým svědomím spát.

Sivák však jen kroužil nozdrami kolem jeho kapsy na blůze a loudil další cigaretu. „Už nemám.”

Je Je Je

Jak je to dávno, kdy jsem spal naposled v posteli? Otevřít oči a uvidět zase jednou strop. Trám, načernalý na místě, pod kterým visí petrolejová lampa. A okno, na které ťukají hvězdy. Dále, řekl bych jim.

Ale hvězdy by zůstaly venku. Ledaže by spadl dům, ale to radši ne, protože by spadl na mě.

Až se vrátím, budu spát v létě na střeše. Jestli se vrátím…

Budu spát na střeše, abych měl kolem sebe hvězdy jako na prériích. Spát na zemi je taky dobrý, aspoň pokud jde o hvězdy - všechny jsou moje -, ale chřestýš spí taky na zemi. Střecha je lepší. Tam by se mi mohl zdát sen o chřestýši, který je náměsíčný a v noci leze po střechách. Tam by se mi mohl zdát sen o.

Všechno bylo jiné tu první noc na Little Big Hornu, i hvězdy, které Ludvík už znal tak dobře jako kdysi lampičku nad svým stolkem, u kterého četl dobrodružné knížky -vlastně ty za všechno můžou, ale nevyčítal jim to -, jako velkou lampu nad trámem a jinou nad kulatým stolem, kolem kterého večeřeli. Teď měl hvězdy. Jiné než včera.

Už ne zářící daleké světy, ale díry v obloze. Kdyby se ta nesmyslná podivná bitva generála Custera dala celá schovat do velké černé krabice - to by jí hodně prospělo, a krabici zavázat silným koženým lasem, to by bylo pak ještě lepší -, potom by z Little Big Hornu byl vidět bílý den jen dírkami, které v černé krabici vyvrtaly zbloudilé střely.

Takové byly hvězdy nad Little Big Horném tu první noc. Jako kdyby na ně položili černou deku a jako kdyby ta deka byla děravá a nad ní svítilo slunce.

„Spíš?” zašeptal Dan, který ležel vedle Ludvíka.

„Ne.”

„Nechce se ti spát?”

„Chce. Ale stejně nespím.”

„Já taky ne.”

„Tak jsme dva.”

„Slyšel jsem večer Lewise - říkal, že Sitting Bull je vlastně spíš kouzelník a že snad hlavním náčelníkem Indiánů v boji -anebo skoro určitě jedním z hlavních - byl Crazy Horše.”

„No a?”

„Nic. Jenom že se jmenuje Crazy Horše - Šílený kůň. A že se tak jmenuje proto - pamatuješ se? Už jsme o tom přece mluvili - že se mu kdysi zdál v Black Hills sen o bláznivém koni, a proto přijal tak podivné jméno. A potom velel Indiánům v boji proti Custerovi. A vyhrál. Tady se to stalo. Včera. A na bojišti zůstal živý jenom bláznivý kůň. Komanč.”

„Co si zase vymýšlíš?”

„Nic. Říkám jen, co je pravda.”

„Přece bys nevěřil indiánské pověře, že sen z Black Hills je nějaké proroctví.”

„Neříkám, že tomu věřím, ale jmenuje se přece Šílený kůň -a Komanče jsi viděl dřív než já.”

„Je to jenom náhoda.”

„Asi je - ale uznej, dost divná náhoda.”

„Kdybys tři dny anebo týden byl sám v horách, kdybys nic nejedl a jen tam byl a čekal, taky by ses dočkal nějakého střeleného snu, který by byl poznamenaný těmi horami a samotou a hladem a čekáním na sen.”

„Já vím. Jenže jemu se zdálo o koni, který se nějak podivně choval. Jako kdyby se zbláznil. Snad se mu zdálo ještě něco jiného, ale tenhle sen si zapamatoval a začal mu přisuzovat nějaký tajemný význam, a proto přijal to jméno. Už tenkrát, když ještě žádný význam nemělo, dávno předtím, než Komanč poprvé ucítil sedlo na hřbetě a začal se vztekat, protože se mu to nelíbilo.”

„Je to jen náhoda.”

„Já vím, že je to jen náhoda.”

„Spi už.”

Všechno tady nechám a půjdu domů. Jen hvězdy si vezmu s sebou. A až se vrátím domů, budu spát v létě na střeše. Abych k nim měl blíž. Jestli se vrátím…

PŘÍLEŽITOST PRO CHŘESTÝŠE

Postavili jsme se kolem hrobů a vzdali zemřelým vojenskou úctu při trojím vystřelení z pušek. Jediného nebylo mezi námi, který by byl neuvažoval, mnoho-li ještě schází, nežli nás podobný stihne osud. Potom byl jsem poslán se zvědem Buffalo Billem a s šestnácti muži na zvědy. Vyjeli jsme na koních do krajiny Musselshell zvaně…

Ludvík Pregler v kalendáři „Amerikán”, 1880

„Myslel jsem si, že nemáš Buffalo Billa moc v lásce.” „Nemám. Uznávám, že je možná Úžasný, ale je mi milejší, když je úžasný někde jinde než tam, kde jsem zrovna já. Nemám ho rád.”

„Tak proč s ním chceš jít na výzvědnou výpravu?”

„Jen to navrhuji.”

„Ale proč?”

„Víš, Dane,” přiznal se Ludvík po malé odmlce zkrotle, „docela rád bych byl někde jinde než na Little Big Hornu.”

„Já bych se také přihlásil,” ozval se Michael.

„Tak dobře,” rozhodl Dan.

A když potom jeli na sever a Ludvík měl zase svého Siváka a naslouchal úderům jeho kopyt a jednotvárnému vrzání sedlových řemenů, když se krajina narovnala a zmocňovala se ho ospalost, a současně si znovu začal uvědomovat, jak by mohlo být krásně na světě, zapomínal, proč vlastně jedou prérií, zapomínal na všechno a byl skoro šťastný.

Měli zjistit, kam zmizeli Indiáni. Buffalo Bill se chvílemi zastavoval a přes hlavu svého koně se díval do trávy. Ano, někdo jel před nimi. Snad nedávno. Ale zdálo se, že to byla jen malá skupina Indiánů.

„Očekávají, že je budeme pronásledovat, a proto se rozdělili?” zeptal se Dan.

„Anebo je to přestalo bavit,” řekl Buffalo Bill. „Malé kmeny a skupiny se odtrhly. Indiáni nejradši dělají, co je zrovna napadne. Výsledek je stejný. Rozdělili se. Ale všichni - viděli jsme už stopy několika skupin - všichni jdou na sever.”

„Proč?”

„To bychom právě měli zjistit. Je to náhoda, anebo domluvený plán? Pojedou tak pořád až někam do Kanady? Anebo zůstanou tam, kde se jim bude chtít lovit?”

„V Kanadě by byli v bezpečí.”

„Jsou z prérií. Nikde jinde nedovedou žít.”

V jedné chvíli Buffalo Bill sestoupil z koně a Ludvík s potěšením pozoroval, jak drolí v prstech kobylinec. Byla to povznášející podívaná. Elegantní zvěd klečel na koleně - udělá si ještě bouli na kalhotách - a šťoural se prstem v usychajícím koňském trusu.

Je to vlastně velice chytré, co dělá, připustil neochotně. Je horko. Pokud ví, jak dlouho musí svítit slunce na kobylinec, aby byl úplně vyschlý - a to asi ví - a pokud není ještě úplně vyschlý - a tenhle asi není -, může si spočítat, před kolika hodinami tudy Indiáni projeli.

Buffalo Bill si otřel prsty způsobně o trávu a řekl: „Už nejsou daleko.”

Uviděli je v poledne. Byla to malá skupina, ale nevěděli přesně, jak malá, protože se Indiáni utábořili v mělké proláklině a Buffalo Bill s ostatními vojáky zůstal ukryt na malé vyvýšenině za hustým křovím. Indiáni byli ještě daleko. Nemohli je slyšet. V té chvíli byl Dan, Michael a Ludvík nejblíž Buffalo Billa. Obrátil se k nim.

„Jeden z vás bude muset ty Indiány dostat ven.”

Dan se podíval na Michaela a na Ludvíka.

„Budeme tahat?” zeptal se.

„Jsem pro,” odpověděl Michael.

„Já taky,” řekl Ludvík.

Dan utrhl tři stébla trávy. Dvě delší a jedno krátké. Položil je na otevřenou dlaň. Potom se otočil k Michaelovi a k

Ludvíkovi zády, a když se zas obrátil, držel v prstech tři konce stébel.

„Začneš?”

Michael kývl a vytáhl si dlouhé stéblo. „A teď ty,” obrátil se Dan na Ludvíka.

Už mu zbývala v prstech jen dvě stébla. Buď on, nebo já. Ludvík sáhl po levém stéblu, ale v poslední chvíli si to rozmyslel a vytáhl pravé. Ani se na něj nestačil podívat, protože Dan současně otevřel dlaň, na které leželo druhé dlouhé stéblo.

„Půjdu tedy já,” řekl Ludvík.

„Nemáš strach?” zeptal se Buffalo Bill.

Byli ztraceni v indiánském území, bylo jich pár a Buffalo Bill jel sice v čele jako velitel, ale dost neobvyklý velitel. Nedal se nikam spolehlivě zařadit, a krom toho se vynořoval a zase ztrácel jako agent, který prodává hrdinství, tedy svoje hrdinství, aby nebylo omylů, prvotřídní zboží. A také nebylo jisté, jak to všechno dopadne, a hlavně bylo Ludvíkovi čím dál tím víc všechno jedno, a proto řekl: „Mám. Já mám totiž strach pořád. Já se bojím i spát. Mám strach, že neusnu, a když usnu, že mě probudí Indiáni. Mám strach ze všeho a všude, a proto je mi úplně jedno, jestli mám mít strach v křoví, anebo před tím křovím.”

Ale nebyla to pravda. Nebylo mu to jedno.

Od první chvíle mu byl Buffalo Bill protivný a trochu se ho bál, asi jako se bál chřestýšů, a snad nejvíc ho dokázal otrávit, když se zachoval dobře, jako v tuto chvíli, když se mu v těch jeho studených zabijáckých očích zablýsklo a když řekl: „Tak to rád slyším. Víš co? Jdi se tedy bát na ten kopeček!”

Skoro by byl radši, kdyby zbledl vzteky a řekl: „Stůjte v pozoru, když se mnou mluvíte!”

Vlastně na tom Little Big Hornu to nebylo tak zlé. Tekla tam řeka…

„Los tahali o slámku krátkou,

by určili, kdo,

kdo, kdo má sněden být…”

To přece zpíval v Chicagu jeden námořník. Taková dlouhá legrační písnička to byla.

Ani nevěděl, že se zvedl a že jde křovím dál od ostatních. Cucal přitom krátké stéblo trávy, které si vybral.

Proč jsem si to v poslední chvíli rozmyslel? Sahal jsem přece po tom druhém. Ale to už je jedno.

Chutnalo hořce.

Potom vyšel z křoví. Slunce ho oslepilo. Na okamžik se zastavil a zaclonil si oči rukou. Obrátil se směrem k Siouxům. Najednou měl v hlavě úplně prázdno. Udělal první krok. A druhý. Byl to jen malý pahorek, ale dýchal, jako kdyby běžel do kopce. Vyplivl stéblo. Konečně ho zahlédli. Uslyšel jejich křik. A uviděl, jak běží k němu. Zahlédl luk a šíp v rukách jednoho ze Siouxů.

Střílejí po mně, blesklo mu hlavou.

Ještě je daleko. Nemá čas mířit. Nemůže mě zasáhnout. Je daleko.

Rozběhl se, ale neobrátil se k Siouxům zády. Běžel po vrcholu pahorku dlouhým obloukem směrem k místu, kde se skrývali ostatní.

Ještě chvíli. Než napočítám do deseti. Jeden - dva - tři -čtyři…

Ne tak rychle. Jeden. dva. tři.

Ještě chvíli. Už byli blíž a opět zahlédl luk, který se napínal proti němu. Teď!

Skočil, jako se skáče do vody nebo po míči. Vlastně o tom balvanu věděl po celou tu dobu. Ucítil trávu a písek, jak mu ujíždějí pod dlaněmi. Dopadl lehce. Ani se neškrábl. Měl před sebou balvan.

Ještě než udělal první krok na otevřené pláni, věděl o něm, ale nepřemýšlel o tom, k čemu by mu mohl být dobrý. Spíš se té myšlence vyhýbal, protože kdyby myslel na balvan, musel by myslet také na cestu, která k němu vede, na dost dlouhou cestu nekrytým prostorem, a na tu myslet nechtěl.

Třeba jeden z těch, kteří ho pronásledují, si zrovna v tuto chvíli říká: Musím mířit kousek před něj. A napíná luk.

Třeba na konci cesty, po které Ludvík běží, není už žádný balvan, třeba tam není nic.

Přikrčil se a rychle oddychoval. Z planiny uslyšel výkřiky a dupot. Přibližovaly se.

Teď už nemůžu udělat nic, pomyslel si.

Za ním bylo ticho. Z křoví se neozval ani hlásek, ani kamínek se tam nepohnul. Co když odešli? Nesmysl.

Na co tedy čekají?

A potom konečně uslyšel známý namyšlený hlas. Zazněl za jeho zády.

„Fire! Palte!”

A skoro ve stejném okamžiku jako kdyby pod ním vybuchla sopka. Neměl bych vlastně přelézt na druhou stranu balvanu? Asi by to bylo lepší. Ale jak?

Výstřely, hlasy, praskot větví, výkřiky - jak dlouho to trvalo? Potom uslyšel Dana. „Ludvíku?”

„Co je?” odpověděl a snažil se, aby jeho hlas zazněl jako hlas člověka, který zrovna usnul zdravým spánkem a kterého budí zbytečně brzy. Nechte mě ještě spát. Ještě chvíli. To bude lepší. Prosím vás.

„Nic se ti nestalo?”

„Ne.”

Podíval se přes balvan do otevřené pláně. Byla prázdná. Vlastně nebyla. Tam někdo leží. A tamhle taky. Už byli blízko, ale ne tak blízko, jak si myslel. Pomalu se zvedl. Cítil kapičky potu, jak ho šimrají na čele a na spáncích.

A potom uviděl Buffalo Billa, jak běží k nejbližšímu Siouxovi, a snad ještě dřív, než sáhl po noži, věděl, co chce udělat.

To snad není možné… Chce je skalpovat!

Udělal několik váhavých kroků. Potom se rozeběhl ze stráně. Buffalo Bill vzhlédl. A stala se divná věc. Když uviděl Ludvíka - podíval se mu do očí jako do zrcátka a najednou pochopil, že Ludvík se dívá na něj, na chřestýše - a nechal ruku sahající po noži klesnout.

„Ještě pořád máš strach?” zeptal se drsně.

„Pořád,” odpověděl Ludvík skoro vděčně. „Za tím balvanem byl průvan. Mám strach, abych nedostal rýmu.”

„Nebylo by dobře zmizet?” zeptal se Dan. „Výstřely byly určitě slyšet na míle daleko.”

Buffalo Bill vypadal jako vrávorající opilec, který se snaží vzbudit zdání, že nikdy nevypil nic ostřejšího, než je čaj s medem, ale jeho pohyby ho zrazovaly.

Trvalo to jen chvilku. Když minula, ozval se opět svým namyšleným hlasem.

„Je vždycky lepší hledat Siouxe, než když Siouxové hledají nás. Nasedat na koně! A mějte oči otevřené!”

Měli oči otevřené celých dalších čtrnáct dní. Vždycky aspoň někdo. V noci ten, který stál na stráži a díval se to tmy. Ještě několikrát narazili na stopy Siouxů, ale byly to vždycky větší skupiny. Zdálo se, že Indiáni příliš nespěchají, ale že ani nemíní lovit. Ostatně nebylo co.

Za výzvědnou skupinou nemohl jet vůz se zásobami. Každý měl jen tolik jídla, kolik se mu vešlo do sedlových brašen. Nevěděli, jak dlouho potrvá jejich cesta po indiánských stopách, a nevěděli ani, kudy přesně povede. Kam vlastně jdou, nevěděli snad ani Indiáni sami. Většina velkých skupin mířila na sever. Ale ne všechny.

Přešli Missouri a zastavili se až za řekou Milk. To už byly jejich sedlové tašky skoro prázdné. Každému zbylo jen několik sucharů - těch, které vždycky proklínali, protože byly tvrdé a chutnaly asi tak jako piliny, ale jejich chuť, jak čas míjel, se měnila k lepšímu. Když už neměli skoro žádné, nepřáli si nic jiného, než aby mohli sníst všechny, které jim zbyly, a snad by to udělali. Ale co zítra?

Vezli s sebou koření a sůl, jenže neulovili skoro nic, co by mohli kořenit a solit.

Když slunce už počtrnácté nad jejich výpravou červeně zapadalo a na ohništi bublala v kotlíku polévka - vlastně spíš bublala než polévka -, vzpomněl si Ludvík na vypravování seržanta Abanazara.

„Slyšel jsem, že když Indiáni táhnou krajem a když očekávají, že budou pronásledováni - ženou před sebou všechnu zvěř, aby se ti, kteří jdou v jejich stopách, museli vrátit.”

„A jak to dělají?” zeptal se Dan.

„Nevím.”

„Slyšel jsem o tom také, ale nedovedu si to představit. Udělají dlouhý řetěz a volají: Kšá…?”

„Já si to také nedovedu představit, ale jak je možné, že jsme venku už čtrnáct dní, a pořád nic.”

„Někdy se stane, že zvěř najednou prostě zmizí z krajiny, z nějakého záhadného důvodu, který žádný lovec nedovede označit. Odejde někam jinam. A pak se zas vrátí.”

„Ale proč se to stalo právě teď?”

„Nevím.”

„Může to souviset s Indiány? Jsou stále před námi. Většinou míří jedním směrem. Na sever.”

„Třeba mají taky hlad.”

„Třeba ne.”

Mohli narazit na celé stádo bizonů. Anebo aspoň na jednoho. Musí tu někde přece být. Jak dny míjely, slevovali. Aspoň několik dikobrazů. Aspoň tři pruhované veverky. Tedy každý tři. Zjistili, že se dá slevovat dlouho. Kdyby jim zkřížil cestu zatoulaný pes…

„Uvařili bychom si psí guláš. Má někdo něco proti psímu guláši?”

Nikdo neměl nic proti psímu guláši. Jenže nikde nebyl žádný pes. Jen kojoty slyšeli ze tmy, ale i ti byli daleko. Za celý den ulovili jenom několik sov. Krom peří na nich skoro nic nebylo. Vařili z nich polévku tak dietní, že kdyby byla ještě o trochu dietnější, tak už to byla jen horká voda. Jeden suchar si k ní dopřáli.

„Maminka doma vařila bramborovou polívku tak hustou, že když jsi dal do hrnce naběračku, tak chvíli stála rovně a pak se pomalu nakláněla, docela pomalu, ani moc necinkla o kraj hrnce. Ale tohle.”

„Co máš proti soví polívce?”

„Všechno, Michaeli, úplně všechno, co jen člověk může mít proti nějaké polívce. A ještě je jí málo.”

Michael chvíli zamyšleně cinkal lžící v prázdné plechové misce.

„Někdy ani tak nezáleží na tom, co jíš,” řekl potom. „Jako na servírování. Třeba by ta polívka chutnala úplně jinak, kdyby nám ji podávali na stříbře.”

„Stříbro nemůže soví polívku zachránit. To spíš snad brambory.”

„Omyl. Servírování nepatří jen do výtvarného umění, i když je to skoro takové umění jako namalovat obraz anebo vytesat sochu.”

„Pokud jde o sochu, to nedovedu posoudit, ale viděl jsem jednou obraz, jmenovalo se to Zátiší se šunkou, a představ si, že ta šunka…”

Zatím Buffalo Bill obcházel kolem tábořiště. Tráva na prérii už byla spálená sluncem. Sklonil se nad zem. Stejným pohledem se někdy dívají zedníci, když se chtějí přesvědčit o tom, zda zeď, kterou právě dostavěli, spadne hned, nebo až za chvíli. Prérie pod kopcem, u kterého se utábořili, však byla rovná.

Ta určitě nikdy nespadne. Ale něco se mu na ní přesto nezdálo.

„Vidíte ty kopečky?” zeptal se.

„Kde?”

„Tady v trávě?”

Dan poklekl vedle Buffalo Billa.

„Ano. Vypadají skoro jako mraveniště. Ale hodně malá mraveniště.”

„To nejsou mraveniště.”

„A co tedy?”

„Pod ně si ukládají prérijní myši zásoby na zimu.”

„Zásoby čeho?”

„Nevím přesně. Ale Indiáni někdy, když nemají nic lepšího, vyhrabávají zásoby prérijních myší. To vím určitě.”

„Mám se podívat, co tam je?”

„Zkus to!”

Dan rozhrábl podpatkem malý kopeček ztvrdlé hlíny. Objevil pod ním skrýš. Byla prázdná. Podruhé měl větší štěstí. V postranním výklenku našel několik zrníček divokých fazolí.

„Vždycky jsem říkal, že fazole, zejména á la dijonnaise, podceňujete.”

To byl Michael. Díval se Danovi upřeně do otevřené dlaně, jako cikánka, která se chystá prorokovat budoucnost.

Velké jmění na vás čeká. A velká láska. A cesty daleké. Váš šťastný den je čtvrtek. Dožijete se vysokého věku…

Rozhrabávali myší zásobárny, dokud slunce nezapadlo. Našli několik kořenů divoké lilie, ale ty nechávali být, jen fazole vybírali zrníčko po zrníčku.

„Zítra musíme něco pořádného ulovit,” ozval se Buffalo Bill nad posledním kopečkem ztvrdlé hlíny. „Musíme!”

„Škoda že nás to nenapadlo už včera,” odpověděl Dan trochu jedovatě.

„Až dosud jsme lovili jen to, co nám náhoda poslala do cesty.”

„Moc nám toho neposlala.”

„Proto zůstaneme tady. Den, dva nebo tři. Zůstaneme tady tak dlouho, až se dočkáme.”

Dan se rozhlédl po zešeřelé krajině, jako kdyby ji viděl poprvé. Asi v duchu připustil, že neměl pravdu, protože kdyby zastavili už včera, byla by kolem nich jenom prérie, ale tady toho bylo víc. Za jejich zády se zvedaly skály, jen pár kopců, ale byly to vlastně malé hory a vytékal z nich potok. Pokud mají vůbec naději, že v tom divně začarovaném kraji něco uloví, bude to asi opravdu tady.

„Snad budeme mít štěstí,” řekl.

Ráno je probudil výstřel.

Nezapomínali na Siouxe, kteří byli někde před nimi, ale mohli být také kdekoliv jinde, jen hlad je udělal trochu matnějšími a méně důležitými, jejich válečné pomalování sice vybledlo, ale věděli o nich, proto všichni vyskočili, v rukách karabiny nebo revolvery. Kdo má hlídku?

Výstřel, který zahřmí za svítání uprostřed tábora, je ten nejhorší budíček, jaký si jen lze představit. Ale žádné iviviví se neozvalo. Jen Ludvík stál nad svou přikrývkou v očích měl úžas a v ruce kolt. Ještě se z něho kouřilo.

To on tedy vystřelil?

Proč?

„Co se stalo?” zeptal se Dan.

„Chřestýš,” odpověděl Ludvík.

Přikrývka se před ním naposled trochu pohnula. Něco se v ní zavlnilo, krátce a křečovitě. Ludvík na chřestýše pořád ještě mířil, ale podruhé už nevystřelil. A jako ozvěna toho chvění na zemi se mu pojednou roztřásla ruka, jako kdyby mu v ní kolt obživl. Odtrhl oči od chřestýše a podíval se na hlaveň koltu, jak mu v ruce poskakuje.

Teď by chřestýš musel být velký aspoň jako bizon, abych ho zasáhl, blesklo mu hlavou. Kousl se do rtů. Všichni se na mě dívají. Chtěl vrátit kolt do pouzdra, ale pak si to rozmyslel.

Minulo několik vteřin. Chvění pomalu ustávalo. Konečně mířil zase pevnou rukou. Kolt se už ani nezachvěl. Chřestýš taky ne. Zasunul zbraň do pouzdra a pokusil se o úsměv.

„Jak se to stalo?” zeptal se Dan.

„Zalezl ke mně pod přikrývku.”

„Asi mu byla zima.”

„Asi.”

„Jak jsi na něho přišel?”

„Pohnul se.”

„Měl zřejmě neklidné sny.”

„To je možné.”

„Ještě štěstí, že to nebylo naopak.”

Ludvík opatrně odsunul chřestýše z přikrývky. Byl červenavý, s bělavými řídkými skvrnami a skoro metr dlouhý. „Takže…,” řekl.

Michael ho nenechal dokončit větu.

„Takže máme aspoň jistotu. Když nic jiného, budeme mít večer určitě aspoň polívku z chřestýše. To tady ještě nebylo.”

„Nedal by se použít jako návnada na ryby?” zeptal se kdosi.

„Za zkoušku by to stálo.”

„Máme nějaké háčky?”

Už se nikomu nechtělo spát.

„Jeden zůstane v tábořišti u koní,” rozhodl Buffalo Bill. „Ostatní se rozdělí na dvojice a půjdou lovit. Střílejte na všechno, co se hýbá!”

Bylo skoro poledne, čas, kdy z prérií mizí stín a kdy slunce nejvíc pálí. Když si Dan sundal klobouk, aby si otřel zpocené čelo, nakreslil mu stín pod nos jenom malý černý knír. Byli sami s Ludvíkem a daleko od tábořiště. Už se vzdávali naděje. Asi zvěř opravdu zmizela z prérií jako polední stíny. Snad se vrátí, ale ne tak rychle.

My už nemůžeme dlouho čekat.

Kdyby aspoň z dálky slyšeli výstřely a kdyby aspoň mohli doufat, že jiná dvojice má víc štěstí, ale prérie trnula pod tíhou ticha.

Mlčení je nakažlivé. Snad celou hodinu nepromluvili ani slovo. Představa, že budou mít k večeři jen polévku z chřestýše, je hnala dál.

Ačkoli… Třeba chřestýše sežerou ryby. Ale háčku se vyhnou. Pokud vůbec v potoce nějaké ryby jsou.

Na místě, kde se zastavili, se prérie zvedala do příkré kamenité stráně zarostlé škumpou. Šli pomalu - měli hlad, bylo horko a už dávno přestali věřit, že dál je to jiné než tady -Dan byl vpředu, nad křovím, když uslyšeli zapraskat větvičku. Do ticha zazněla jako výstřel. Ne, nemohli se mýlit. Připravili si karabiny. Dorozuměli se jediným pohledem. Nesmějí udělat chybu - už ani krok, aby je neprozradil uvolněný kamínek.

Ludvík byl ve výhodnějším postavení. Pokud v křoví je nějaká zvěř, bude asi utíkat dolů, do rovných plání prérie, a musí mu vletět do rány. A pokud poběží do stráně, poběží pomaleji a Dan bude mít víc času zamířit.

Dan se opatrně shýbl pro kámen. Podíval se dolů na Ludvíka, který kývl. Už celé hodiny měl pocit, že bloudí v kruhu oranžovou mlhou, ale když sevřel karabinu, když ucítil rozpálený kov v dlani, mlha se zvedla. Zapomněl na Siouxe, zapomněl na hlad, zapomněl na všechno, celý svět najednou zmizel a zbylo jen to křoví na stráni.

Musím, musím, musím.

Teď nebudu na nic myslet!

Musím!

Teď nebudu na nic myslet!

Ještě zahlédl, jak Dan mávl rukou, a potom uslyšel třesk kamene, křoví tlumilo jeho pád, ale i tak zahřměl do ticha jako vzdálené hromobití. A potom.

Musím!

Uslyšel praskot, už bylo jisté, že se nemýlili, křoví se rozhrnulo a uviděl jelena, nejkrásnějšího a největšího jelena, jakého kdy viděl, připraveného rozběhnout se do volné prérie, ale ještě dřív se chtěl přesvědčit, co ho vlastně vyrušilo. Vyšel na místě, kde ho Ludvík nečekal, na vzdálenější straně škumpy obrácené k prérii.

Stůj! Prosím tě, stůj!

Už Ludvíka zahlédl a zkameněl úlekem. Trvalo to snad jen zlomek vteřiny. Dan ho nemohl vidět. Byl na druhé straně křoví. Je můj!

Ludvík stiskl spoušť a současně uviděl, jak jelen vyrazil dopředu obrovským skokem, jako kdyby ho někdo vystřelil z praku. Svět se s ním zatočil, vrátil se tam, kde byl předtím, a zase bylo horko a měl hlad. Nejradši by brečel vzteky.

Byl daleko. Kdyby vyšel proti místu, kam Dan hodil kámen, vletěl by mi přímo do rány, ale byl daleko. Byla to příležitost, která se mi už nikdy v životě nevrátí. Už nikdy.

Kdyby… Ale kde je? Prérie byla prázdná. Kam zmizel?

Uviděl Dana běžet dolů po stráni. Zastavil se a nad něčím se sklonil v trávě. Uslyšel jeho hlas, ale skoro se mu nechtělo věřit, že slyší dobře.

„Ludvíku, to byla ta nejkrásnější rána, jakou jsem kdy viděl.” Je to možné? Přece utíkal. Pomalu sestupoval ze stráně k Danovi. Ale kde je jelen?

Konečně ho zahlédl. Ležel ve vysoké trávě. Stačil udělat jen ten jediný poslední obrovský skok.

„Byla to skvělá rána,” opakoval Dan skoro dojatě.

„Co bych si s ní počal, kdybys mi ho neposlal přímo před karabinu.”

„Bezvadná rána.”

„Skoro o mě zakopnul.” ,

„Nádherná rána.”

Snad ještě nikdy předtím si nevyměnili tolik pochval. A docela určitě ještě nikdy předtím - za celý život - neměli takový hlad. „Je to nádherný jelen.”

„Nikdy jsem neviděl krásnější kus.”

Říká se, že „hlad z lidí vlky činí”, ale s Ludvíkem a Danem tomu tak nebylo. Spíš v nich odkrýval stále nové zásoby zdvořilosti a dojatého okouzlení. Ale pak se jim připomenul. Krásný, obrovský hlad.

„Rozdělej oheň,” řekl Dan. A rychle dodal: „Prosím tě.”

To už neřekl dlouho, prosím tě…

„Už běžím.”

„Ale pozor, aby nepřeskočil do trávy.”

„Já vím.”

Pod škumpovým křovím vytrhal Ludvík nejdřív kruh trávy, ale ještě ohniště ohraničil kameny a malé kamínky uložil do mezer mezi velkými kameny a kolem nasypal hlínu, ne, tenhle oheň nikam skákat nebude.

Za chvíli se chrastí rozhořelo jasným plamenem. „Budu potřebovat jen horký popel.”

„Budeš ho mít.”

Díval se na Dana, jak jistou rukou vede řez. „Pojď!”

Ludvík se ještě úzkostlivě ohlédl po ohni - ne, ten nikam skákat nebude - a obrátil se k Danovi, který v té chvíli rozřízl jelenovi bránici. A ukázal gestem, o kterém do té chvíle snad ani nevěděl, že ho taky umí, Michaelovým gestem lepšího člověka, které se nehodilo ani k místu, kde byli, ani k tomu, na co ukazoval. Bylo to skoro salónní gesto a sám se udiveně usmál, když si to uvědomil.

„Prosím, pane.”

Kdo ho střelil? Já!

Ludvík přijal poctu bez zbytečné skromnosti. Ostatně ani neměl čas říci: Až po vás, pane. Nabral do dlaní krev vytékající z rozříznuté bránice a napil se. Střídali se s Danem, dokud se proud krve nezastavil. Chutnala… prapodivně, teplá a trochu lepivá, ale byl v ní život.

Vrátil se k ohni a přes plameny pozoroval Dana, jak vyvrhuje jelena. Konečně držel v ruce - skoro jako kouzelník, který tahá z klobouku věci, které by nikdo v klobouku nehledal - játra veliká téměř jako pecen chleba. Položil je na plochý kámen a opatrně je rozřezával na plátky.

„Máš sůl?”

„Mám.”

Ludvík uhasil oheň. Dan položil plátky masa na horký popel, nenechal je tam dlouho, snad jen tři nebo čtyři minuty, ale pořád ještě měli velký hlad, a tak i v těch několika málo minutách se Ludvík stačil třikrát zeptat.

„Myslíš, že už budou?”

A Dan stačil třikrát odpovědět: „Ještě chvilku.”

Obrátil je druhou stranou do horkého popela - zasyčelo to - a konečně sáhl každý po plátku jater. Byla horká, foukali do nich a pohazovali si je chvíli z ruky do ruky, protože je pálila do prstů.

„Ještě posolit”

A potom jim už bylo nádherně. Ludvík měl pocit, že jedna z nejužasnějších věcí, ktere mohou člověka v životě potkat, je mít hlad, najíst se a pak už ho nemít. Ušklíbl se nad tou moudrostí a otřel si ústa hřbetem ruky.

„Měli bychom něco nechat Michaelovi.”

Připadal si skoro tak hodný jako svatý Mikuláš. Michael dostane svůj díl jeleních jater. Ale předtím by snad měl odříkat nějakou básničku.

„Už mě to taky napadlo.”

Popel vychládal. Ludvík položil na ohniště hrst suché trávy a chvíli foukal do jisker, až se rozhořely. Už nespěchali. Opřeli se o kameny a dívali se do plamenů. Bylo jim krásně.

„Když si pomyslím…”

Chvíli Ludvík Dana napínal tím, co chce vlastně říci. „Když si pomyslím, že Buffalo Bili…”

Popolezl s větou, ale jen o kousek. Musela to být nějaká velice směšná představa, protože ho rozesmávala. Dan sledoval Ludvíka s pozorností skoro zdvořilou.

Střelil jelena? Střelil. A na komoru.

Pokud se chystá vyslovit nějaký vtip, už předem byl rozhodnutý o tom, že bude k popukání, pokud řekne nějakou moudrost, bude hluboká, a až zas řekne první nesmysl - v tom byl přeborník -, bude určitě duchaplný.

Střelil jelena?

Střelil. Tak jen ať si to užije. Zítra už bude všechno skoro obyčejná příhoda, ale zatím je to ještě dobrý zázrak.

„Ten velký lovec, který zastřelil tolik bizonů, že z nich na prériích zbylo jenom jméno. Buffalo Bili.”

Dan byl po celou tu dobu připraven se přidat. Smát se dvojhlasně je lepší. Jenom kdyby věděl - čemu.

„… nás včera učil, jak okrást myš o zrníčko hrachu.” Konečně! Dan se snažil dohonit to, co - aspoň pokud jde o smích - do té chvíle zameškal.

Byla to vlastně pravda. Veliký stopař - pořád si stoupal před nimi na špičky, aby byl ještě větší -, ale krom myších skrývaček včera jen jednou kopl do vykotlaného stromu, vyletěla sova a tu trefil. Jenže co je na sově - krom jejího houkání?

Už neměli hlad a všechno bylo k smíchu. Byli daleko v indiánském území, nebylo jisté, zda se vrátí domů celí a zda se vůbec vrátí, ale nepřipouštěli si takové starosti. Už neměli hlad a to samo o sobě bylo úžasné.

„Jak dopravíme jelena do tábora?”

„Mohli bychom ho rozdělit na dva díly, ale. asi bude lepší svázat saně a táhnout ho za sebou,” rozhodl Dan.

Nebylo jednoduché najít v křoví větve dost silné a dlouhé, aby z nich mohli vyrobit vlek, ale nakonec se jim to podařilo. Vraceli se pomalu, snad ještě pomaleji, než přišli, už sice neměli hlad a síly se jim rychle vracely, ale zase měli jelena, který se za nimi houpal na křivých větvích, a provazy se jim zařezávaly do rukou.

Byl skoro večer, když došli do tábora. Nečekali, že jim ostatní budou provolávat slávu, ale stejně byli překvapeni nezvyklým tichem, které je obklopilo. Pustili větve a složili jelena kousek od ohniště.

„Je to pravda?” zeptal se kdosi.

„Ne,” odpověděl Dan, „to se ti jenom zdá.”

„Nezlob se, ale připadá mi to až příliš krásné, než aby to mohla být skutečnost.”

Dotkl se jelena skoro bázlivě, jako kdyby měl opravdu strach, že se mu pod rukama rozplyne.

„Kdo ho zastřelil?” zeptal se Buffalo Bill. „My,” odpověděl Ludvík a usmál se.

„To je dobře. To je moc dobře.” Dokonce také on byl trochu naměkko, a ani se nesnažil to zakrývat.

Konečně ožil. „Honem, přiložte do ohně, než se k nám zase štěstí obrátí zády! Pospěšte si!”

Teprve potom se ostatní probudili. Nahrnuli se k Danovi a k Ludvíkovi a některé z nich nenapadlo nic lepšího, než že jim podávali ruku, skoro plaše, skoro jako si podávají ruce venkovani na pohřbech. Tak vám přeju, sousede, šťastnou a veselou soustrast.

Oheň praskal a kolem všichni všem překáželi.

„Nejdřív bychom měli udělat slezinu a ledviny.”

„Nejdřív bychom měli vylejt polívku.”

Dan s Ludvíkem se ani nezeptali, z čeho ji vaří. Ostatní asi měli na lov stejně smolný den, jako byly všechny předcházející.

Když se konečně smířili s pomyšlením, že hlady neumřou, a že dokonce ani nebudou muset jíst polévku z chřestýšů a sov, aby hlady neumřeli, a začali se starat jen o oheň, zeptal se Ludvík docela potichu Dana:

„Nevíš, co bylo na tom jelenovi tak dojemného?”

„Vím,” odpověděl Dan. „A ty to víš taky.”

DO VĚCNÝCH LOVIŠŤ - TUDY…

Celí hlady ztrápení navrátili jsme se do tábora. Zde musím podotknouti, že vojín v prérii je často hodnějším jeden k druhému, nežli bratr k bratru, neb se tu okáže dobré srdce každého, když jest bída největší. Brzy poté zvěděli jsme, že náčelník Crazy Horse objevil se ve Wolf Mountains.

Ludvík Pregler v kalendáři „Amerikán”, 1880

Čas plyne pomaleji, když je bezejmenný. Nemělo smysl počítat dny - a tak je nepočítali. Co na tom záleželo, zda je neděle nebo pondělí, když mezi nimi stejně nebyl žádný rozdíl.

Ludvíkovi se zdálo, že byli vzdáleni od první setniny celé roky, ale jejich cesta s Buffalo Billem trvala jen tři týdny. Po celou tu dobu - tu myšlenku si příliš nepřipouštěl, ale stejně v něm byla - očekával snad každou vteřinu, že se před nimi vynoří Siouxové.

Opět byl s první setninou, opět jich bylo tolik, že nemělo smysl, aby se skrývali, a Ludvík měl pocit bezpečí. Opět dostával každý den příděl sucharů a slaniny. Stará pravda, která říká, že opakování je matkou moudrosti, samozřejmě není pravdou o sucharech a slanině. Ačkoliv…

Než vyjeli s Buffalo Billem do Musselshellu, jedli suchary a slaninu celé týdny a nijak z toho nezmoudřeli, ale když se pak živí - ale jen taktak živí - vrátili, pochopili, že ve srovnání se soví polévkou nejsou suchary a slanina tak špatné a ve srovnání s dny, kdy nejedli vůbec nic, že jsou dokonce výborné.

Bylo příjemné vidět zas druhého poručíka Lewise, ale bylo to také trochu zvláštní. Ludvíkovi se zdálo, že měl od té doby, kdy ho viděl naposled, zestárnout. Měl by mít tvář počmáranou vráskami a bílé vlasy. Měl by mít aspoň jiný kabát. Vypadal však jako dřív a jeho kožený kabát měl ještě pořád ohořelý rukáv.

Utábořili se ve Wolf Mountains pod skálou, která jim kryla záda, a za vozovou hradbou. Ze skály vytékal pramen a štěrková pláň dole pod nimi byla prázdná, nebylo možno po ní udělat krok, aby se kamínky nezačaly kutálet dolů - ne, tudy Crazy Horše nepřijde.

Ostatní setniny tábořily několik mil jižněji a dál byly ještě další. Už nikdy nebudou před Indiány utíkat. Na řadě je Crazy Horše, ale ten zase už nikdy nepřestane utíkat.

Několikrát viděli jeho Ogallaly, ale zmizeli ve skalách, ještě dřív, než se k nim přiblížili. Vystřelili za nimi z dálky. Odpověděla jim jenom ozvěna.

Ludvík si zvykl. Byl sice v každé chvíli připravený si zase odvyknout, ale dokud ta chvíle nepřišla - tak tedy válčil. A jedl suchary a slaninu a suchary a slaninu. A nevěděl přesně, kolikátého je. Neuvažoval o tom, že prožívá dobrodružství jako vystřižené z napínavé knížky o Indiánech. Zlatý věk těchto knížek totiž ještě nenastal. Neuvažoval o tom, že lidé, proti kterým bojuje, se provinili jenom tím, že zem, na které žili po všechny časy, považovali za svou. Neuvažoval o tom, že byli předem odsouzeni prohrát. Protože jich bylo málo. Protože svým způsobem života patřili do kamenného věku. Neuvažoval o tom. Chtěl se vrátit domů. Jaký smysl má jeho činnost v té podivné krajině, kam nepatřil? A jaký smysl má uniforma, kterou nosí? Neuvažoval o tom. Chtěl pryč.

„Nejezděte daleko,” řekl Lewis. „Vaším úkolem je zjistit, jak vypadá okolí tábora. Proto jste jen dva.”

„Ano, sire,” odpověděl Dan.

„Nelezte nikam, když nebudete předem vědět, že se dostanete zase zpátky.”

„Ne, sire,” odpověděl tentokrát Ludvík.

„Vyhýbejte se soutěskám, zalesněným stráním,

nepřehledné krajině. Nenechte si odříznout cestu zpátky. Nenechte se překvapit.”

„Ne, sire.”

„Jen se podívejte, co se kolem nás děje. Asi nic. Úplně stačí, když zjistíte, že určitě nic. Už zítra, nebo ještě dneska v noci, se vrátí zvědové. Hledají indiánské tábory a najdou je. Nestarejte se o Ogallaly. Jen se přesvědčte, zda se Ogallalové nestarají o nás. Je vám to jasné?”

„Ano, sire.”

„Tak na co čekáte?”

Divná věc, ale když zajeli hlouběji do hor -vymodelovaných jen ze samých soutěsek, skal a zalesněných strání -, pocítil Ludvík úlevu. Zastavil Siváka a rozhlédl se. Vyhýbat se nepřehledným místům v horách, kde jiná místa než nepřehledná nejsou, bylo dost těžké.

„Asi jsem si měl vzít místo Siváka houpacího koně,” řekl.

„Proč myslíš?”

„Protože houpací kůň by mě určitě nedovezl nikam, odkud bych nevěděl, jak se dostanu zpátky.”

„Ale byla by to škoda. Uznej, že je tady hezky.”

„Je. Ale připadá mi to trochu jako past.”

„Ona to taky past je. Jenže na Ogallaly.”

„Třeba se vzdají. Přece musí vědět, že se odtud nedostanou.”

„Můžou si vybrat. Jít do rezervace - tudy, přes Wolf Mountains. Anebo do věčných lovišť - tudy, přes Wolf Mountains.”

„Co myslíš, že si vyberou?”

„Nevím. Co by sis vybral ty, kdybys byl na jejich místě?”

„Nevím,” odpověděl Ludvík.

Mluvili skoro šeptem, ale ne ze strachu, že je hlas prozradí. Hory kolem byly také tiché. Úzká černá skála se zvedala nad piňonovou strání jako prst v gestu, kterým se dorozumíváme beze slov. Pst!

Pomalu projeli velkým obloukem kolem tábora. Vraceli se neradi. Neviděli ani Ogallaly, ani stopy po Ogallalech.

Ještě v noci, když stál na stráži a díval se do tmy, se Ludvík snažil odpovědět sám sobě na otázku, kterou mu Dan položil. Kdybych si měl vybrat mezi rezervací a bojem, který nemá žádný smysl, ve kterém nemám žádnou naději, co bych si vybral? Uprostřed prérií by asi odpověděl: rezervaci. Protože tam by mohl aspoň doufat, že někdy, zítra nebo za rok anebo za deset let, se dostane přes ostnaté dráty zpátky do hor. Ale v horách to bylo jiné. Už si nebyl odpovědí tak jist.

Ve Wolf Mountains mohl potkat Ogallaly, ale potkával pořád jenom sám sebe a neklid, který se ho zmocnil už před týdny, se opět vrátil.

Byl najednou háklivý na všechny a na všechno. Hory - byly krásné - v něm probudily pocit, který by udělal líp, kdyby v něm dál spal. Jaký to má smysl, ptát se sám sebe, co tady dělá, když stejně musí zůstat? To je skoro stejné, jako když v Musselshellu měl hlad a věděl, že by bylo bezvadné se najíst. Dokud před něho nespadl z nebe jelen, nebylo mu to moc platné, vědět…

Budu čekat na svého jelena, a dokud se neobjeví, na všechno zapomenu. Hlavně na to, že na něho čekám.

Polnice jim zvedala náladu.

Georgia.

Vždycky, když jsem slyšel nějakou melodii příliš často, přestal jsem ji poslouchat. Anebo jsem ji poslouchal, ale nevěděl jsem o tom. Když jsem znal už slova písně opravdu bezpečně nazpaměť, jejich smysl se vytratil. Už neznamenala to, co říkala, když jsem je slyšel poprvé. Stejně dobře jsem mohl zpívat…

La lá la lá

lalalalalala…

Nebo.

Tenkrát, když hlas

polnice vedl nás…

Proč jsou slova Georgie najednou zase důležitá? Vypravují příběh, který jsem slyšel tolikrát, že jsem ho přece už dávno přestal poslouchat. Proč se mi zdá, že ho slyším poprvé?

Georgie je jiná než písně, které jsme zpívali u nás doma. Ty byly většinou pomalé a vypravovaly o něčem smutném. O milé, kterou starodávný frajír opustil. O starodávném frajírovi, kterého milá opustila. O zelených hájích, které měl někdo rád, ale musel odejít, aby se do nich už víckrát nevrátil.

Georgia je jiná.

Mám jí plný zuby.

Rychle osedlal Siváka, zasunul karabinu do pouzdra a kolt si přehodil na opasku dopředu, aby k němu neměl od sedlové hrušky daleko. Byly to pohyby, které také už dávno uměl nazpaměť, dělal je rychle a přesně, a ani o tom nevěděl.

„Za mnou!” uslyšel hlas druhého poručíka Lewise.

Polnice jim pořád ještě zvedala náladu.

V týdnech, které přišly po Little Big Hornu, honili vojáci Indiány z prérií do hor a zase nazpátek, stále nové setniny přicházely na Západ a slova Little Big Horn pro ně byla stejně uhrančivá jako hlas polnice. Sitting Bull se svými Siouxi zmizel snad až někde v Kanadě. Ogallalové zůstali na pláních a v horách. Ne však všichni.

V prvních dnech po návratu z Musselshellu, ještě než Buffalo Bill opět odešel - bez rozloučení, pořád někam odcházel a už dávno si odvykl loučit se -, uslyšel Ludvík jednou v horách zpěv. Nesl se k nim z dálky docela zřetelně. Mohl slyšet i jednotlivá slova.

„Co to zpívají? To přece není válečná píseň, zeptal se.

„Není,” odpověděl Buffalo Bill. „To je oslavná píseň na paměť vítězství Sitting Bulla.”

„Vy jí rozumíte?”

„Ano. Vlastně skoro ano.”

„Pospíšili si.”

„Asi vědí, že to je příležitost podobná vystřelenému šípu. Už se nikdy nevrátí. Už nikdy nebudou zpívat na oslavu vítězství. Už je čeká jenom prohra. Už zítra…”

„Nevypadají, že by se báli zítřka.”

„Máš pravdu. Nebojí se. Je jim to jedno. Zatím si ještě zpívají.”

Od té doby je honili jako divoké pumy. Už to skoro ani nebyla válka, ale jenom lov.

„Za mnou!” zavolal druhý poručík Lewis ještě jednou a kopyta koní zazvonila na kamenech. Postupovali pomalu, protože za nimi šli pěšáci. Ludvík si směl nechat Siváka a také Dan seděl v sedle. Měli jít dopředu, anebo tam, kam je Lewis pošle, a mít oči otevřené.

„Jsou v údolí pod Vlčí skálou,” řekl Lewis. „Anebo tam ještě včera byli.”

„Zvědové přinesli tu zprávu?”

„Ano.”

Údolí se před nimi otevřelo, krásně zelené, a nad ním mraky jako karfióly. Postupovali vpřed bez překážek asi hodinu a jen pruhované veverky jim uhýbaly z cesty.

Čok - čok - čok.

„Vzpomínáš si?” zeptal se Dan.

Jak je to dávno, kdy viděli indiánského chlapce, jmenoval se Mawatane, byl to Ogallala a patřil k těm, kteří snad ještě táboří na konci údolí pod Vlčí skálou.

Uměl napodobit hlas pruhovaných veverek na stéblo divokého ovsa. Skoro se zdálo, že si s veverkami povídá. Jak je to dávno?

Údolí se zužovalo a stoupalo, ale pokračovali dál. Potom je uviděli.

Proč neutečou? Na co čekají?

Ještě byli daleko. Snad jen dvacet Ogallalů tam stálo. Pozorovali vojáky, jak se k nim přibližují, a ani se nepohnuli. Potom třeskl výstřel. Ozvěna si ho podávala dál. Nejdřív ostře, ale brzy jí došel dech, a nakonec už jenom šeptem. Chvíli bylo ticho.

Mají také pušky. Anebo určitě aspoň jednu. My jich máme dvě stě. Uviděli Lewise, jak jim ukazuje na stráň vpravo před nimi. Končila skálou, ale ještě něco tam bylo. Jeli opatrně, občas nad nimi zapraskal výstřel, ale bylo to jen blýskání na časy, ještě pořád byli příliš daleko. Ludvík jel první, skoro položený na hřbetě Siváka, nechtěl se příliš ukazovat, než uvidí, co je vlastně s tou skálou. Byla zpola zakrytá křovím. Seskočil z koně a podal uzdu Danovi. „Podívám se, co tam je.”

„Dobře.”

Pomalu se plížil křovím a konečně je rozhrnul a nahlédl do bočního údolí, vlastně to byla jenom mělká úžlabina se zelenou trávou a křovím, tam vzadu pod ustupující skálou. Zvedl ruku a za chvíli uslyšel zacinkání kopyt a už s ním byl Dan.

Podívali se na sebe a ve stejné chvíli je napadla stejná myšlenka. Ogallalové tam stojí jak ve výkladní skříni, až příliš dobré terče, a střílejí asi také proto, aby si jich vojáci zaručeně všimli. Jsou to však jenom bojovníci.

Dorozuměli se pohledem. Úžlabina byla příliš mělká a těsná, než aby se v ní mohli skrývat střelci, kteří by vpadli setninám do zad, ale dost velká, aby - tam v křoví pod skálou - mohly být ženy a děti Ogallalů, někde přece musí být, tak proč ne tam?

Ludvík skočil do sedla a vrátili se zpátky do hlavního údolí. Dan zamával na Lewise.

„Všechno je v pořádku.”

Setniny se daly na pochod proti Ogallalům. Opeřený šíp jim proletěl nad hlavami, mohl je zašimrat, ale nemohl je zastavit.

Snad to byla náhoda, anebo Ogallalové neznali údolí, ve kterém se utábořili dost dobře, snad je opravdu překvapili a už neměli čas hledat lepší místo pro boj s tak velkou přesilou -ale zužující se údolí se na konci proměnilo v dokonalou past.

Vojáci postupovali beze ztrát, jen Ogallalů ubývalo, až zbyli jenom tři ukrytí za kameny, které se kdysi skutálely ze stráně, a za sebou měli skálu, příkrou a hladkou. Museli by se otočit k vojákům zády a držet se úzkých spár, museli by hledat malé výčnělky, na které by položili nohu. Dokázali by na ni vyšplhat, ale nesměli by mít v zádech dvě stě vojáků. Ne, přes skálu cesta z pasti nevedla. Mohli dát ruce nad hlavu a uznat, že mrtvých Ogallalů už je v údolí pod Vlčí skálou dost. Vlastně to bylo jediné, co ještě mohli udělat, ale současně to bylo také to jediné, co je ani nenapadlo.

Ještě pořád měli pušku, která udržovala vojáky v uctivé vzdálenosti od balvanů na konci údolí. Ještě jim zbývalo několik šípů. Byli už jen tři a proti nim stály řady vojáků a polnice - byla to chvíle jako stvořená pro polnici - mlčela. Asi trubačovi vyschlo v hrdle.

Ať už to skončí. Ať dají ruce nad hlavu a půjdeme domů. To přece není možné, aby bojovali dál.

Nad kamenem se mihla pomalovaná tvář a na krátký okamžik uviděli luk a ruku, která napínala tětivu. Ticho, které se položilo na konec údolí, trochu trýznivé a palčivé ticho, přerušily výstřely. Zvedly Ogallalů z jeho kamenné skrýše, ještě stačil vystřelit, ale už neměl čas zamířit, a jeho poslední šíp zapadl mezi kameny a nikomu neublížil. Ogallala sám byl mrtev.

Už jsou jenom dva.

Ale ještě pořád měli tu starou pušku. Zahlédli její hlaveň, jak se zvedá mezi kameny, nebyla to dobrá skrýš, vojáci byli vpředu, vpravo i vlevo, byli všude, a Ogallala už nestačil vystřelit, celá salva zahřměla proti němu a on padl dopředu a ještě bylo slyšet karabinu, jak mu vypadla z ruky a zazvonila naposled na kamenech.

Už zůstal poslední.

Ještě mu zbývají nějaké šípy?

Několik vojáků ze vzdálených řad se zvedlo nad trávu. Ať vystřílí, co mu ještě zbývá. Ať už je konec! Nikdy na to nezapomenu.

Brzy poznali, že poslední Ogallala už nemá nic, čím by mohl dál bojovat. Stále víc vojáků se zvedalo ze svých úkrytů, bylo slyšet šelest trávy, zakutálený kamínek a praskající větvičky, ale ani slovo se neozvalo, mlčeli, nebylo co říci - dvě stě vojáků s dobrými karabinami a se zásobami střeliva, a proti nim zůstal už jen jediný Ogallala. K pušce měl daleko a snad už ani neměl, čím by ji nabil, nezbyl mu jediný šíp, byl sám, poslední ze všech - a ještě něco o něm věděli.

Mohl by dát ruce nad hlavu, ale neudělá to. Ale co mu ještě zbývá?

Nedomluvili se, ani pohledy se nedomluvili a udělali to jediné, co ještě mohli udělat, aby se zbavili trýznivého pocitu, který je dusil - řady se rozestoupily, vojáci udělali uličku, aby Ogallala mohl odejít do svých hor. To, co do té chvíle prožili, jim stačilo, nechtěli, aby zemřel. Byl to určitě blázen, nesmyslně statečný blázen, ale ať jde, ať jim zmizí z očí, ať vypadne, ať jde, nikdo mu nic neudělá, jenom ať rychle odejde.

Potom ho uviděli. Zvedl se nad balvany s prázdnýma rukama, neměl nic, čím by dál bojoval, a jeho pomalovaná tvář se na dálku, která je dělila, zdála nehybná a lhostejná.

Díval se na vojáky a na mezeru v jejich řadách. Potom pochopil, co znamená. Jdi! Tak už jdi! A potom začal zpívat.

Ta melodie byla odjinud, nepodobala se ničemu, co Ludvík do té chvíle slyšel.

Unaveným pohybem Ogallala sáhl po tomahavku - pořád ještě zpíval - a rozběhl se proti vojákům. Naposled zazněl výstřel, a Ogallala zůstal stát, jako kdyby narazil na neviditelnou zeď, melodie se zlomila uprostřed tónu a také on se zlomil a padl do trávy.

Kdo vystřelil?

Na tom přece už nezáleží. Na ničem už nezáleží.

Za celé dlouhé odpoledne nepromluvil Ludvík s Danem snad víc než deset slov. Jen si mu řekl o cigaretu pro Siváka a v zásobním voze - když se kuchař nedíval - ztopil hrst cukru. Pak se věnoval hřebelcování a trvalo mu asi dvojnásobně dlouhou dobu než jindy. Ještě Siváka zavedl na stráň nad táborem, kde byla tráva zelenější, a potom kus proti proudu potoka, kde byla voda čistší. Choval se, skoro jako kdyby Sivákovi velice ublížil a nyní se snaží si ho udobřit.

Teprve večer se vrátili k příhodám pod Vlčí skálou. Rozdělali si malý oheň mezi dvěma kameny - večery už byly chladné a také k tomu byl ten oheň dobrý, že se nemuseli dívat jeden druhému do očí. Dlouho pozorovali plameny a kudrnatý kouř.

„Ten poslední Ogallala - nepřipomenul ti nikoho?” zeptal se potom Dan.

„Všichni Indiáni vypadají skoro stejně.”

„Tomu, co říkáš, přece sám nevěříš.

„Ten poslední byl už dost starý,” řekl Ludvík.

„A to je všechno?”

„Ne.”

„Tak jsi ho taky poznal?”

„Nevím to určitě, ale snad ano. Připomenul mi Wakana.”

„Určitě to byl Wakan.”

Vzpomněli si, jak tenkrát stál před pevností u krámu Davida Leibera s nákladem medvědích kůží na vyzáblém mustangovi. „A kde byl Mawatane?”

„Nevím.”

„Chodili přece vždycky pořád spolu. Sám jsi mi to vypravoval.”

„Mezi těmi třemi posledními, kteří zůstali pod skálou, už nebyl.”

„A mezi těmi, kteří k ní nedošli?”

„Nevím. A ty?”

„Taky jsem ho neviděl. Ale to nic neznamená. Oheň praskal. Zvedl se vítr a foukal jim kouř do očí.”

„Ten tomahavk, se kterým na nás zaútočil, jsme mu pomáhali koupit.”

„Asi to byl opravdu on.”

„Určitě.”

„Dostal ho tenkrát lacino.”

„Připlatili jsme mu na něj - dvěma sudy od medu.”

„Připadá mi, že už je to dávno. Ale řekni mi, jaký to mělo smysl, sám, jen s plechovou sekerkou v ruce, když měl proti sobě dvě stě karabin. Proč to udělal?”

Dan neodpověděl. Na nebi se rozsvěcovaly první hvězdy. Uvnitř ohně byly některé plameny jasně modré. Mlčeli dlouho, ale ten otazník na konci věty po celou tu dobu visel nad ohništěm. Kouř byl od té chvíle vymodelovaný jen ze samých otazníků. Potom začal Dan mluvit o něčem jiném.

„Jednou jsem potkal lovce divokých mustangů,” ozval se. „Jmenoval se Marcel a byl to Francouz. Vypravoval mi historku, která se sice dobře poslouchá, ale třeba ani není pravdivá. Nebyla to jeho historka, sám ji jen slyšel od jiného lovce divokých mustangů a také jí moc nevěřil. Nevím, proč jsem si na ni právě teď vzpomněl.”

„To je jedno. Jen vypravuj.”

„Nevím, kde se to stalo, snad ve Skalistých horách, tady někde to prý bylo - lovci zahnali divokého mustanga do soutěsky, která končila propastí. Nespěchali. Věděli, že jim neuteče, a stáli proti němu s lasy v rukách. Vpravo i vlevo byly skály úplně kolmé a za ním propast tak široká, že by musel mít křídla, aby ji přeletěl. Šli pomalu k němu, a když jeden z lovců zatočil lasem nad hlavou, mustang skočil.”

„Do propasti?”

„Jinam skákat nemohl.”

„Pokusil se o nemožné? Pokusil se ji přeskočit?”

„Ne. Prostě skočil. A zabil se.”

„Ano, rozumím.”

„Ten lovec vypravoval, že kůň věděl, co dělá. Mohl si vybrat mezi lasem a propastí. Třeba něco o lasech už věděl. Anebo o nich nic vědět nechtěl. Mohl si vybrat. Propast, nebo laso. A vybral si propast.”

POSLEDNÍ VÝSTŘEL

Dne 15. června oznámili, že ten dobrovolník, jenž dojede sám se zprávami úřadními do Camp Contonmentu, obdrží tam propuštění ze služby. Veliká touha po domovu rozburácela se v prsou mých po tolika svízelích a já se odhodlal snadno. V sedm hodin večer jsem vsedl na koně a rozloučiv se s druhy, byl jsem provázen zpěvem písně „Georgia”, vlaním šátků a voláním hurá.

Ludvík Pregler v kalendáři „Amerikán,” 1880

Věděl, že asi nebyl jediný, kdo zvedl ruku, a nebyl snad ani jediný, kdo vykřikl: Já, ale určitě byl první, protože byl připraven zvednout ruku a vykřiknout já dávno před tím, než druhý poručík Lewis vyslovil svou nabídku.

Stačil si ještě vzpomenout na tu chvíli, kdy se křoví rozhrnulo a na prérii se vynořil jelen. Nejkrásnější jelen, jakého v životě viděl. Teď!

Ta příležitost se mi už nikdy v životě nevrátí.

„Já!” vykřikl ještě jednou.

Možná že pocit, který druhý poručík Lewis vzbuzoval u lidí, kteří ho neznali, sám dobře znal a předem s ním počítal, asi jako falešný hráč počítá s esem v rukávě. Někdy vypadal trochu rozpačitě a přitom v příští vteřině už dokázal být asi tak rozpačitý jako útočící puma. Někdy se zdálo, že má trochu dlouhé vedení, ale vždycky včas mu v očích zablýskala světýlka poznání.

To se v tu chvíli stalo. Podíval se na Ludvíka a pochopil všechno. Usmál se, váhavě a skoro smutně, než řekl:

„Dobrá, budeš to ty, Ludvíku Preglere.”

Bylo rozhodnuto.

Potom, když už seděli nad rozevřenou mapou, oznámil Lewis skoro slavnostně:

„Povezeš důležité zprávy od generála Milese. Musejí být v pevnosti zítra ráno ještě před východem slunce.”

„Nevadí. Už jsem se smířil s pomyšlením, že dneska v noci asi nebudu spát.”

Lewisovi zacukalo v koutcích úst.

„To si piš, že nebudeš!”

„Ano, sire.”

„Humor ti nechybí. Třeba se ti bude cestou hodit. Ale ještě víc budeš potřebovat štěstí.”

„Mám takové štěstí, že kdykoliv spadnu do vody, vždycky vyplavu s rybou v zubech.”

„A odvahu.”

„Tu bych mohl rozdávat.”

„A smysl pro orientaci.”

„Znám krajinu, kterou pojedu.”

„V noci vypadá jinak.”

„Dneska bude jasná noc.”

„To je dobře, snad bude, ale v tom případě bude také dost vidět na tebe.”

„Ještě dřív, než mě nějaký Ogallala zblejskne a než ho stačí něco napadnout, budu už za horama.”

„Budu ti držet palce.”

„Děkuji vám, sire.”

„Překreslíš si mapu cesty. A vtiskneš si ji do paměti tak, že se na ni nebudeš muset ani jednou podívat. Které jsou hlavní orientační body, už víš.”

„Černé skály, stezka Zlodějů a Swenův potok.”

„Musíš je najít.”

„Najdu je, sire.”

„Kde budeš mít Severku, až uvidíš černé skály?”

„Vpravo, sire.”

„Přinutíš Siváka, aby běžel, jako kdyby mu za zadkem hořelo.”

„Nepoběží - bude letět, sire.”

V té chvíli záleželo Ludvíkovi jenom na tom, aby Lewise přesvědčil, že si vybral dobře. A bude z toho venku. Na pocity si čas vždycky udělal, a i když visel Lewisovi očima na rtech, připraven vyvrátit každou pochybnost dřív, než ji stačí vyslovit, měl ještě čas uvědomit si, jak to vlastně bylo v ty poslední měsíce. Ne, nepotřeboval metaforu, aby věděl, co prožil, ale byla najednou tu a neptala se, zda ji potřebuje, nebo ne.

Bylo to, jako kdyby pod ním najednou ujel kámen, a on spadl do proudu. Neměl strach, že se utopí, anebo měl, samozřejmě že měl strach, ale skoro nebyl tak důležitý jako poznání, že řeka ho odnáší někam jinam, někam, kde nechtěl být.

Prožil s Lewisem příhody, o jakých, než přišel na Západ, jenom četl v dobrodružných knížkách.

Co nemá břink, na to kašli! To mu kdysi řekl odvodní seržant Kramer.

Měly břink, a čím později na ně bude vzpomínat, tím víc budou břinkat.

„To bylo opravdu dobré, jak jste nás tenkrát vyvedl z hořící prérie, sire. Nikdy na to nezapomenu.”

Už nebyl voják. Jenom měl na sobě ještě uniformu, ale už byl z modré řeky venku, mohl si dovolit to říci. Škoda že Lewis má na koženém kabátě zlaté knoflíky. Mohli by třeba být přátelé - jenomže má zlaté knoflíky na kabátě a to je nezměnitelné.

„Děkuji vám, sire.” dodal.

„Také já ti děkuji, Ludvíku. Ještě se uvidíme. Přijď si pro zprávy v sedm.”

„Ano, sire.”

Teprve když sedlal Siváka, si uvědomil, že vlastně z té modré řeky tak docela venku není. Ještě musí projet indiánským územím do pevnosti. Skoro na to zapomněl.

Neměl rád loučení. Už měl skoro všechna za sebou, jen ještě Michael a Dan. Škoda že nemohou jet s tou zprávou tři.

„Michaeli?”

„Ano.”

„Můžu se tě na něco zeptat?”

„Samozřejmě že můžeš.

„Proč jsi přišel do Ameriky? A proč jsi teď tady?”

„Ze zvědavosti.”

„A to je všechno?”

„V podstatě - Americe se přece také říká Nový svět. A není to totéž, jako se u nás v Evropě říká třeba Nové Město. Nejdřív tam nebylo a potom ho postavili, kousek od Starého Města, a proto mu říkají Nové Město, ale lidé v něm žijí stejné životy jako ve Starém Městě.

Amerika je jinak nová. Hodně jsem o tom četl. Každý spisovatel psal něco jiného, ale něco měli všichni společného. Byl to nový svět, o kterém psali, a byl jiný než ten starý. Chtěl jsem to vidět.”

Vždycky připadal Michael Ludvíkovi trochu záhadný, nikde doma a nikde úplně cizí, odjinud, ale jako kdyby se neměl kam vracet.

„Třeba se mi budeš smát, anebo se na mě budeš zlobit, ale někdy jsem si myslel, že jsi ve Francii někoho zastřelil a teď se bojíš zpátky, aby tě nezavřeli.”

„Ty jsi u vás doma někoho zastřelil?”

„Ne, ale my jsme měli pole, na kterých rostlo skoro jenom kamení. A žádnou naději, že budeme mít někdy pole, na kterých poroste něco jiného.”

„Ano, to je také dobrý důvod, proč hledat Nový svět.”

„A co si myslíš o tom, co tady děláme?”

Ludvík byl v pokušení říci: děláte, ale včas se kousl do jazyka.

„Co si myslíš, o Siouxech a Ogallalech?”

Tentokrát mu Michael neodpověděl. Aspoň ne přímo.

„Ty si myslíš, že jsi byl jediný, kdo se přihlásil, že pojede s tou zprávou - jen proto, aby mohl říct indiánským válkám sbohem?” zeptal se místo odpovědi.

„A kdo se ještě hlásil?”

„Nevím přesně, snad deset rukou se zvedlo. Také Dan se přihlásil. A já.”

„A proč si Lewis vybral právě mě?”

„To ti také mohu říct.”

„Tak mě nenapínej a řekni mi to.”

„Ze strachu.”

„Nedělej si legraci.”

„Kdybys viděl, jak ses tvářil, tak bys to pochopil. Kdyby neřekl: Budeš to ty, Ludvíku Preglere, tak bys po něm skočil. Tak ses aspoň tvářil. A on ti na to skočil. Neměl chuť se s tebou prát.”

Michael se rozesmál.

„Byl jsem první,” řekl Ludvík, a ani nevěděl, kde se v něm najednou vzal ten provinilý pocit. „To taky.”

„Odpusť.”

„Ne - to je v pořádku. Rád bych jel, ale když nemůžu jet, jsem rád, že to budeš ty.”

„Nezapomeň mi napsat,” řekl ještě Ludvík a najednou ani nebyl rád, že je z té řeky modrých uniforem venku.

„Nezapomeň.”

„Ne, nezapomenu.”

„A přijeď za mnou do Chicaga.”

„To víš, že přijedu.

„Máš mou adresu?”

„Mám. Na shledanou, Ludvíku.”

„Jsem opravdu moc rád, že jsem tě potkal, Michaeli, ale radši bych tě byl potkal někde jinde.”

„Já vím, Ludvíku.”

Ještě si naposled podali ruce. A ještě naposled neviditelná ruka posadila Michaelovi na hlavu neviditelný cylindr. „Šťastnou cestu, Ludvíku.”

Ještě si prohlédl sedlové řemeny, zda se v nich neskrývá nějaká jizva a zda pod ním neprasknou právě ve chvíli, kdy je bude nejvíc potřebovat. Jizev na nich byly spousty, ale žádná se před ním neskrývala a žádná se neudělala menší, než doopravdy byla. Snad vydrží. Vlastně určitě vydrží. Musí vydržet.

Vydal se za Danem.

„Budu na tebe čekat v Chicagu,” řekl.

„Platí.”

„Adresu máš.”

„Neboj se, já tě najdu.”

Pokusil se o vtip. Moc se mu nepovedl.

„Kdybych nebyl doma, klíč bude pod rohožkou.”

Dan ubalil dvě silné cigarety.

„To je pro Siváka,” řekl. „A už upaluj!”

Zapomněli si podat ruce.

Když potom už seděl v sedle a kolem sebe měl dvě setniny vojáků, kteří na něho křičeli jeden přes druhého samé dobré rady, které mu v příštích hodinách nebudou k ničemu, pochopil, že mu v té chvíli asi nikdo příliš nezávidí, že sedí v sedle, ale až bude svítat - pokud se do té doby v sedle udrží -by si to s ním vyměnili. Uvědomil si, že pojede hodiny tmou a tma nebude to nejhorší, co může na cestě potkat.

A pak někdo dostal ten šťastný nápad, že by mu vlastně měli ještě zazpívat na cestu. Co?

No přece Georgii.

V té chvíli Ludvík stiskl ostruhy a Sivák vyrazil.

Ještě včera pomáhala prý dělat z otroků svobodné lidi. Úžasně ucinlivý šlágr. To je dobře, že zpívají právě Georgii. Aspoň pojedu od první chvíle tryskem. Abych ji už moc dlouho nemusel poslouchat.

Celé měsíce nebyl vlastně nikdy doopravdy sám. Dokonce ani když mu medvěd žral z ruky jeho slaninu - i v té chvíli věděl, že nejdál za deset nebo dvacet kroků jsou lidé. Nebyli mu sice nic platní, ale byli tam. A když se v noci probudil, viděl aspoň jejich stíny kolem sebe. Tady leží Dan, zkroucený do klubíčka - v noci si ještě uměl dát nohu za krk, ve dne už to nedokázal - a za ním Michael a ostatní. Vždycky byli aspoň dva, ale většinou měl kolem sebe neustále desítky lidí. Najednou byl sám. Bylo to divné. Skoro zapomněl, jak je to divné, být úplně sám.

„Jeď, Siváku, jeď!”

Už dávno neslyšel Georgii, a to bylo dobře.

Pomohla mi k rychlému startu. Děkuju mockrát.

Neslyšel nic, jen tlukot Sivákových kopyt, ale zato ten slyšel až příliš jasně. Jako kdyby Sivák tancoval na velikém bubnu, takový to byl zvuk, ne, ještě mnohem silnější, jako kdyby pod ním vystřelovala děla jedno po druhém.

To musí být slyšet až k Mississippi. Vzbouříme celý kraj. Jsem asi tak nenápadný jako slon v krámě plném porculánu.

Přidej, Siváku! To je naše jediná naděje. Přidej!

Nikdo za ním nejel. Rychle se stmívalo, už dávno měl hory za sebou a letěl prérií, opravdu skoro letěl, ale zdálo se mu, že i to je pomalé. Několikrát se otočil. Krajina za ním byla prázdná.

To znám. Nevěřím prázdným krajinám.

Drž se, Siváku! Jedeme domů.

Stačí, aby Sivák zakopl, a bude to můj poslední kotrmelec. Opatrně. Musím vydržet celou noc, musím jet rychle, ale pořád musím vědět, že když to bude nutné, pojedu ještě rychleji.

Přidej, Siváku!

Mám obálku? Nesmím ji ztratit.

Sáhl si na kapsu. Byla tam. Hranatá a tvrdá.

Už vyšly hvězdy a noc byla plná přízračných stínů, vynořovaly se a ztrácely, celá prérie se neustále propadala někam dozadu, ještě pořád měl Ludvík nepříjemný pocit, že palba kopyt zní jako bubnování na poplach, ale už mu to nepřipadalo tak zlé, protože prérie se neustále propadala dozadu, jako kdyby letěl proti příbojové vlně, takové to bylo, a zdálo se mu, že také bubnování kopyt nechával za sebou, a proto už na něm tolik nezáleželo.

Tam ať se třeba všichni zblázní, jenom když dopředu je cesta dál volná.

Ztratil pojem času a neklid, který v něm byl, se nějakým záhadným způsobem přenášel na Siváka, jako kdyby věděl, že toto je jejich největší závod, běžel naplno a Ludvík ho ani nemusel příliš pobízet. Nepoužíval ostruhy, nekřičel: Přidej! Přidej! Leť! Jen v hlavě se mu vynořovaly útržky vět, ve kterých ta slova byla.

Přidej!

Přidej!

Leť!

Rychle, aby nám neujel vlak. Na téhle ztracené trati jede vlak každému jenom jednou za život.

Vydrž, Siváku! Prosím tě, vydrž!

Nevěděl, jak dlouhý čas uplynul, zatímco naslouchal, zda se za tlukotem kopyt nevynoří nějaké jiné zvuky - a potom je opravdu uslyšel. Nestaral se o to, co se děje za ním, kdyby zaznělo varování vpravo nebo vlevo, mohl strhnout Siváka opačným směrem, ale najednou uslyšel něco vpředu, tam někde jsou jezdci, blesklo mu hlavou a studený pot ho zašimral na zádech. Co teď?

Nebudu střílet, dokud nebudu muset.

Bezděčným pohybem uvolnil řemínek, který zajišťoval jeho karabinu, sáhl po koltu a přitáhl Sivákovi otěže. Tak kde jste?

Zastavil Siváka, cítil, jak se pod ním chvěje, a současně ještě zaslechl ten tlukot kopyt. Přicházel opravdu zpředu. Rychle se ztrácel. Objal Siváka, položil se mu na hřbet najednou malátný a skoro bez síly a pak se začal smát, trochu zajíkavě a křečovitě, ale jeho smích se rychle lepšil. To jsou ti jezdci - jeli proti němu, ale když se zastavil, také se zastavili, jako kdyby Ludvík tahal za otěže jejich koní.

Uvědomil si, že se polekal vlastní ozvěny. Proti nebi se před ním rýsovala silueta skal.

Kde je Severka?

Svítila tam, kde měla svítit. Vpravo.

Zapnul zajišťovací řemínek karabiny a vrátil kolt zpátky do pouzdra.

Siváku, jedeme dál!

Opět zazněl do ticha tlukot kopyt a také ti jezdci tam ve tmě proti němu se rozjeli. Byl u Černých skal. První část cesty měl za sebou. Jedeme dál! Přidej! Do toho, Siváku! Kolik je hodin? Na tom nezáleží. Jedeme dál! Přidej!

Tam někde daleko ve stříbrné tmě je stezka Zlodějů. Znal ji. Několikrát po ní jel a několikrát ji křižoval. Věděl také o oblé stráni s piňonovým hájem, která se zvedala nad stezkou Zlodějů.

Najdu ji v noci?

Musím!

Jedeme, Siváku!

Ještě dřív, než ta noc minula, už se na ni nepamatoval. Snad to bylo tím, že byla utkaná z tisíců vteřin, ale vždycky všechno záleželo na te příští.

Jak dlouho už jede?

Nevěděl.

Slabá medová záře se pomalu rozsvěcovala nad východním obzorem. Byl to teprve první náznak svítání, ale to už byl na pláni před pevností. Ještě ji neviděl, ale už si byl jist, že je skoro u cíle. Tady se mu nemůže nic stát. Vlastně nemělo by se mu tady nic stát. K pevnosti Indiáni přece nepůjdou.

Musím odevzdat zprávu před východem slunce!

Siváku, jedeme, už je to jen kousek!

Potom uviděl v dálce bránu pevnosti. Zmocnil se ho pocit úlevy. Srdce mu začalo jinak bít, vydechl jinak a také krajinu s příslibem slunce uviděl jinou, než byla dřív. Nevěděl, že napětí v něm bylo po celý ten čas tak veliké, teprve když minulo, si to uvědomil.

Je to pravda, že jsem u cíle?

Už viděl vojáka v bráně.

„Nesu zprávu od generála Milese.”

Nějaký důstojník vyběhl ze srubu. Ludvík seskočil z koně a podal mu hranatou, tvrdou obálku. Připadal si jako ve snu. Potom si uvědomil, že se mu uzda v ruce nějak divně zakroutila. Otočil se. Sivák ležel na zemi a křečovitě se chvěl.

„Siváku…”

Byl zalitý potem.

„Siváku.”

Marně se pokoušel postavit se znovu na všechny čtyři, už neměl sílu vstát a za několik vteřin neměl ani sílu se o to pokusit a skoro se zdálo - jak tam ležel v prachu a pokrytý potem -, že ta je, jako kdyby byl vymodelovaný z ledu, a teď, ve vycházejícím slunci, jako kdyby rychle tál.

„Siváku…”

Ludvík už viděl uštvané koně a pamatoval si také, co mu o nich vypravoval Dan. Znal hranici, za kterou už není naděje. Věděl, že může Sivákovi pomoci jediným způsobem. Ale třeba se stane nějaký zázrak.

„Na co čekáš?” Snad to byl ten voják v bráně, snad někdo jiný, kdo vyslovil za Ludvíkovými zády tu otázku.

Ludvík vyndal z pouzdra kolt a zamířil. „Sbohem, Siváku.” Stiskl spoušť.

Brečel, a nestyděl se za to.

NAD PŘÍBĚHEM Z KALENDÁŘE

Se jménem Ludvíka Preglera jsem se setkal v archivu Náprstkova muzea, kde jsem poprvé otevřel krajanský kalendář „Amerikán” s jeho příspěvkem. Uvědomil jsem si, že byl asi jediným Čechem, jenž se dostal na dějiště tragédie, která dodnes přitahuje historiky a spisovatele, na Little Big Horn. V jeho příběhu se objevují dvě z největších indiánských jmen. Sitting Bull a Crazy Horse. A také jméno z amerických dějin - generál Custer. A jméno ze strakatých obálek prastarých krváků - Buffalo Bill. Znal jsem jejich historii dávno předtím, než jsem otevřel kalendář, ale zdála se mi v té chvíli jiná, když jsem si uvědomil, že v tom starém a slavném příběhu je i jméno našeho krajana.

Ludvík Pregler prožil dobrodružství jako vystřižená z indiánky. Jenže o tom nevěděl, že prožívá dobrodružství jako vystřižená z indiánky. Zlatý věk těchto příběhů totiž ještě nenastal.

Tajemný boj Sedmé kavalerie sice už dospěl až k tragickému konci, ale ještě o něm nestačily vzniknout knihy. William Cody byl jenom známý zvěd, který měl přezdívku Buffalo Bill z dob, kdy lovil

pro železniční společnost bizony. Crazy Horse byl jenom jeden z mnoha indiánských náčelníků. Všichni dobře známe legendu o indiánských válkách, a proto je zajímavé setkat se s někým, kdo tu výbornou legendu vůbec nezná, ale zato v indiánských válkách byl.

A to je skoro všechno, pokud jde o Ludvíka Preglera. Američané mají podivuhodnou schopnost proměňovat svoje dějiny do podoby pohádek, jejichž kouzlu dodnes podléhají, ale na jejichž dně jsou ukryty skutečné příběhy, které se pohádkám ani trochu nepodobají. Čech, Ludvík Pregler, vypravoval takový příběh pro krajanský kalendář v roce 1880. Hlasem trochu sedmibolestným. Starobylou češtinou. Větami, ve kterých lze zabloudit. Jeho vyprávění často chyběl „břink”příběhů, které se nikdy nestaly. Neměli bychom mu to mít za zlé. Měl dobrou omluvu. On u toho tenkrát byl.

Proč odešel? Vlastně to byl skoro útěk.

Snad proto, že v jedné chvíli té dlouhé indiánské války si uvědomil, že on sám patří spíš na tu druhou stranu bojiště. Nemohl překročit propast, která ležela mezi bílými vojáky a Indiány, a ani to nechtěl udělat. Rozhodl se alespoň odejít - cestou, která byla nebezpečnější nez boj.

Ve chvíli, kdy se přihlásil, že pronese zprávu do pevnosti výměnou za propouštěcí list, byli už Siouxové na útěku a převaha armády byla naprostá. Kdyby se bál o život, zůstal by u své setniny. Tam byl v té době nebezpečnější. Ale zvolil raději nebezpečí, jen aby nemusel dál bojovat proti Siouxům.

Udělal podivuhodnou zkušenost a měl pocit, že o ní musí napsat, ne však proto, aby viděl svoje jméno vytištěné v krajanském kalendáři a aby si všichni Češi v Chicagu a okolí mohli přečíst, jaký je Ludvík Pregler úžasný, ale proto, aby svoje krajany varoval. Ve chvíli, kdy on sám poznal pravdu o americké armádě, bylo už pozdě něco měnit. Považoval za svou povinnost upozornit krajany, že všechno je jinak, než jim budou armádní verbíři vypravovat. V závěru svého příspěvku napsal:

„Pakli tímto výpisem zkušeností svých zadržím některého českého mladíka od neštěstí, které by mu snad hrozilo na vojně, budu spokojen s prací svou, jen zběžně, při obchodních povinnostech po částech sestavovanou. Co jsem psal, zaručuji veskrz svým čestným slovem, co čistou a nelíčenou pravdu.”

Proč to všechno dělal ?

Proč se vlastně doopravdy rozhodl odejít z americké armády?

Proč potom všechny varoval, aby do ní nikdy nevstupovali?

Snad proto, že v době indiánských válek začal nenávidět uniformu, kterou nosil. Snad proto, že mu připomínala jinou uniformu, tu, o které slyšel jeti vypravovat a kterou nosil jeho otec, nebo jeho starší bratr, když ještě žili doma v Čechách. Snad v té chvíli konečně všechno pochopil, v jediném oslňujícím okamžiku poznání: Jsem Sioux… Také já jsem přece Sioux…

AMULET SIOUXU

ČAS NA ZPOVĚĎ

Padej pomaleji, hvězdo,

mám přání dlouhé jako noc…

Z neuveřejněné básně L. A. Schlesingera

Liborio zaslechl tlukot kopyt. Potom ji zahlédl mezi kmeny piňonového háje, který rostl nad Glenovým brodem, a vzpomněl si na to dlouhé odpoledne tenkrát, ale jako kdyby minulo v nějakém jiném životě, jako kdyby s ním už neměl nic společného. Jen vzpomínka z něho zbyla. Malá a bezvýznamná. Už ani nevěděl, že ji ještě má. Najednou se k němu vrátila. Mezi tu vzpomínku a Glenův brod se položilo moře.

Moře času?

To také, ale především skutečné moře. Atlantský oceán. Díval se na ni, jak sklouzla z koně a jak přehodila uzdu přes hrušku sedla.

V první chvíli měla pocit, že si ji spletl s někým, koho dobře znal. Zvedl se od ohně, smekl široký kovbojský klobouk a usmál se s tak samozřejmou jistotou, že teď půjde k němu, že nechala koně stát a opravdu k němu šla. Neřekl sice: Ty jsi ale vyrostla od té doby, co jsem tě viděl naposled, ale tvářil se, jako kdyby něco takového říkal. A ještě něco udělal. Ukázal na placatý kámen, který byl na druhé straně ohniště.

Kdyby tam stálo křeslo. Kdyby bylo pozlacené…

Podívala se pro jistotu ještě jednou. Ne, byl to jen kámen, trochu očazený od ohně a něčím politý, kámen s rezavou skvrnou, a ani nebyl příliš rovný. Neřekl sice: Přijměte místo, baroneso, nemusel nic takového říkat, všechno bylo v tom gestu. Už dlouho nebyla v divadle, na jevišti nikdy, ale začínalo se jí to líbit, i když nevěděla proč.

Kdyby měl napudrovanou paruku, kdyby měl krajky na košili…

Viděla však jen rozcuchané vlasy, na čele červenou čáru po vyložení klobouku a tak zaprášenou košili, že už asi nepůjde vyprat. Místo jezdeckých bot indiánské mokasíny.

Mohl udělat tolik jiných věcí. Mohl říct, že je horko. Každý jiný by začal slovy: To je ale horko, že? On však řekl: „Chceš kafe, nebo čaj?”

Opět měla pocit, že je v divadle, ale že přišla pozdě. Asi tak do poloviny druhého dějství. „Kafe,” odpověděla.

„To je dobře, protože čaj nemám. Tenkrát jsem měl.”

Nezeptala se, kdy to bylo „tenkrát”. Nezeptala se, proč jí nabízí čaj, když ho nemá. Jen se usmála. Liboriovi se zdálo, že je to stejně dobrá odpověď jako každá jiná, a možná dokonce ještě lepší. Přistrčil několik suchých větviček pod kotlík a čekal, až voda začne bublat. Potom nalil řídkou černou kávu do plechového hrnečku a kousl se do rtu, aby potlačil výkřik, protože se spálil.

„Pozor, je horký,” řekl a podal hrneček neznámé dívce. Díval se na ni přes kouř, který se kroutil nad ohništěm.

„Vlastně jí ani nejsi moc podobná,” řekl.

„Komu?”

„Jednomu děvčeti, na které jsem čekal kdysi u řeky.”

„Přišla?”

„Ne.”

„Proč?”

„Jak to můžu vědět, když nepřišla.”

Chvíli zamyšleně foukala do hrnku, aby káva rychleji vychladla a aby se mohla napít.

„Potom už jsi ji nikdy neviděl?” zeptala se.

„Ne.”

„A proč ti slibovala, že přijde?”

„Nic mi neslibovala, nikdy předtím jsem ji neviděl.”

„Jak se jmenovala?”

„Nevím.”

„A co o ní vlastně víš?”

„Nic. Jen že nepřišla a že jsem na ni čekal.”

Pozoroval, jak se jí v očích rozšiřují panenky. Jako kdyby si musely chvíli zvykat na tu zář, co z Liboriových slov vycházela. Potom se dala do smíchu, až upustila hrneček a káva se rozlila mezi kameny.

Mladý kovboj, se kterým přijela, už dávno seskočil z koně. Měl jezdecké boty s vysokými podpatky a s ostruhami, které cinkaly na kamenech. Odvedl oba koně k napajedlu. Bylo to rozpukané kamenné koryto, do kterého tekla voda z tůně, a i když se potok v létě ztrácel - jen mělká rýha po něm zbyla v prérii, jako vzpomínka na vodu, která tudy kdysi protekla - ta tůň přesto nikdy nevysychala.

„Já vím,” připustil Liborio. „Zní to dost podivně.”

Ještě pořád se smála.

„Směješ se docela hezky.”

Liborio zvedl prázdný hrneček.

„Když mi slíbíš, že ho zas nevyleješ…”

„Promiň,” řekla.

„Ne, to je v pořádku, klidně se směj dál, mně to nevadí.”

„Promiň.”

„Víš, jak se to tady jmenuje?”

„Ne.”

„Glenův brod.”

„Proč mi to říkáš?”

„Protože to je taky podivné. Svět je plný podivných příhod a podivných věcí. Ten potok, pokud je v něm vůbec nějaká voda, se dá přebrodit skoro všude. Jen u Glenova brodu ne. A teď se zeptej proč.”

„Proč?”

„Protože je tady ta tůň.”

Opatrně nalil z kotlíku kávu. Napadlo ho, že měl možná předtím hrnek opláchnout vodou, když ho pustila na zem, ale pak ten nápad pustil z hlavy.

„Já se jmenuji Liborio,” řekl. „Ne Glen, ale Liborio. A ty?”

„Peggy Sue.” Podal jí hrnek.

K nepsaným zákonům Západu - které lidé, na rozdíl od těch psaných, většinou opravdu dodržovali - patřila zásada moc se neptat. Odkud kdo přichází a kam jde a proč tam jde a co udělá, až tam bude - do toho nikomu nic nebylo. O počasí se také mluvit nedalo, protože to zas bylo pořád stejné a skoro nic se o něm nedalo říct. Slunce svítilo od rána až do večera a bylo horko. Někdy se zvedl blizard. O blizardu se dalo mluvit, ale neobjevoval se příliš často, ostatně vypravovat třeba o tom, komu odnesl střechu a kde ji pak našli a co z ní zbylo, vypravovat takový příběh někomu neznámému bylo skoro příliš mnoho důvěrností najednou, takže ani o blizardu se vlastně nedalo příliš mluvit. Každý, kdo přišel na prérie, se musel nejdřív naučit umění mlčet, nebo aspoň ptát se co nejméně. „Kam jedeš?” zeptal se Liborio.

Neuznával zákony, které mu nevyhovovaly. Byl to jeden z důvodů, které ho přivedly tam, kde byl.

„Do Denveru,” odpověděla Peggy Sue. „A co tam chceš dělat?”

„Dostala jsem dopis od otce. Čeká na mě.”

„Našel zlato?”

„Snad. Rozhodně ho hledá. Jak to víš?”

„V Denveru každý hledá zlato.”

„Ty ne?”

„Ne, já ne.”

„A kam tedy jedeš?”

„Do Denveru.”

„To je dobře. Třeba se tam setkáme.”

„Třeba…”

Podívala se na jeho dva koně, v tu chvíli se pásli na břehu kolem Glenova brodu, kde tráva ještě nebyla spálená, a na vůz s vyrudlou plachtou, který na ně čekal v řídkém stínu piňonového háje.

„Chceš si v Denveru založit farmu?”

„Ne,” odpověděl. „Nechci.”

Vysoké podpatky jsou výborné pro jezdce, jen dokud sedí na koni a má nohy v třmenech. Na dřevěné verandě už nejsou tak výborné, ale aspoň s nimi může krásně dupat. Každý krok zazní jak rána na buben a potom cinkne ostruha a buben a cink a buben. Sólo pro jezdce. Břeh Glenova brodu byl plný písku a drobných kamínků a tam se s vysokými podpatky nedalo nic zvláštního podnikat. Dokonce ani chodit ne. Mladý kovboj zamířil k ohni a Liboriovi, který ho se zaujetím pozoroval, se zdálo, že mu nohy při chůzi trochu překážejí.

„Viklá se sem,” oznámil Peggy Sue bez nadšení. „Co to říkáš?”

„Nic. Nic. Toho si nevšímej.”

To už stál u ohně s kloboukem posunutým do očí a s palcem zastrčeným za opasek se stříbrným lemováním.

„To je Dan,” představila ho Peggy Sue a všechny nepsané zákony Západu, na které Liborio zapomněl, když byl s Peggy Sue sám, se s Danem vrátily na břeh Glenova brodu. Liborio potlačil chuť říct: To je ale horko, co? Zvedl se a šel k vozu, odkud přinesl další hrneček.

„To je Liborio,” slyšel za svými zády. „Horko, co?” ozval se Dan.

Posadil se k ohni, dost daleko, aby unikl jeho žáru, ale dost blízko, aby se nemusel zvedat, až mu Liborio nalije do hrnku kávu. „Děkuju,” řekl potom.

„Prosím,” odpověděl Liborio a bylo po zábavě.

„Už jsi byl někdy v Denveru?” zeptala se Peggy Sue.

„Byl.”

„Jaké je to město?”

„Denver přece není město..

Snažil se pojmenovat Denver a uvědomil si, jak je to

nesnadné.

„Jsou tam ulice a domy jako ve městech,” řekl po chvíli, „ale víc je stanů a srubů a chat a je tam spousta lidí, ale pořád se ti zdá, že buď teď přišli, anebo že jsou zrovna na odchodu. Denver je indiánský tábor.”

„Ale bez Indiánů,” ozval se opět Dan.

„I s Indiány. Potloukají se po ulicích a snaží se vyměnit bizoní kůže za cokoliv jiného.”

„Siouxové?” zeptal se Dan.

„Taky, ale víc je Utahů z Rocky Mountains.”

Dan položil prázdný hrneček na kámen.

„Vám táhnou vůz dva koně?” zeptal se zbytečně, protože si je mohl snadno spočítat. „Ano.”

„Nejsou lepší voli?”

Liborio jen polkl. Chvíli mu trvalo, než odpověděl. „Nemám voly rád,” řekl potom. „Ale asi jsou lepší.”

„Na prérii snad, ale znám kratší cestu do Denveru a ta vede přes Rocky Mountains.”

„Ach tak.”

Dan se pomalu zvedl a vydal se zpátky. Podpatky mu klouzaly po kamenech. Vyskočil do sedla.

Jaká by to byla krása, napadlo Liboria, kdyby z něho druhou stranou zase spadl. Mohla by mu zůstat noha ve třmenech, a jak by tak visel hlavou dolů, mohl by kůň ne běžet, ale volným krokem by se mohl vydat k napajedlu, aby Dan stačil jít za ním po rukách. Revolver by mu mohl vypadnout z pouzdra. Třeba ho má špatně připevněný. Vyšla by rána. Kůň by se asi lekl a vyrazil by.

Nejhorší na podobných představách je, že se většinou nesplní. Snad proto, že jsou příliš krásné pro náš svět. Dan seděl v sedle jako přibitý a jen se dotkl okraje klobouku místo pozdravu. Potom, jako kdyby četl Liboriovy myšlenky a jako kdyby mu chtěl dokázat, že jeho prohraje úplná - kup si voly, kamaráde -, stočil koně zpátky k napajedlu, zavěsil se do třmenů, naklonil se nad hladinu, nabral vodu do dlaně a opláchl si obličej. Jako kdyby byl gumový. Mohl se opláchnout pohodlněji, kdyby seskočil z koně, ale nestál o pohodlí. Bylo to opičí kouzlo. Možná že by se s ním uplatnil v cirkuse. Určitě na rodeu.

„Na shledanou, Liborio,” řekla Peggy Sue a vyskočila také do sedla.

Usmál se na ni. Neměl rád vítání ani loučení, ale chápal, že to Peggy Sue nemohla vědět.

Díval se za nimi, jak se pomalu vzdalují po staré cestě do Pinewoodu, a chvíli poslouchal jednotvárné klap klap koňských kopyt. Znělo stále slaběji.

Když se stíny stromů dotkly napajedla, vyjel také Liborio na cestu. Podíval se k obzoru. Hledal obláček prachu, který by prozrazoval vzdálené jezdce. Uviděl však jen prázdnou cestu ztrácející se v moři usychající šalvěje a bizoní trávy.

V Pinewoodu zastavil před vjezdem do dvora a zahleděl se na nápis, který tam visel, jako kdyby to byl obraz v galérii a jako kdyby ho viděl poprvé. Prohlížel si ho se znalecky přimhouřenýma očima. Vypadal v tu chvíli jako obdivovatel umění, který se trochu předvádí. Byl to jednoduchý nápis a za takové čarování nestál.

JEN PRO HOTELOVÉ HOSTY, četl.

Jenže…

Někdo ta slova napsal černou barvou na špatně ohoblované prkno, které pověsil nad vjezd do dvora, ještě než barva uschla. Písmeno O brečelo. Tenká černá slza stekla dolů a proměnila O v balónek na provázku. Dvůr, do kterého směli jen hoteloví hosté, byl ubohý zaprášený corral s dřevěnou kůlnou na seno a s nízkou stájí jako někde na zapadlém ranči. Hotel, kam hoteloví hosté, kteří vešli branou určenou jen pro ně, mohli vstupovat také zadním vchodem, byl slepený z nepálených cihel a stál trochu nejistě a nakřivo.

Ale stejně s tím nápisem jako kdyby vstoupila do Pinewoodu vznešenost kamenných měst.

JEN PRO HOTELOVÉ HOSTY.

Liborio uslyšel kroky. Po prašné cestě přicházel do hotelu muž. Měl na sobě krátký tmavomodrý kabát zapnutý až ke krku. Snad to byl kdysi důstojnický kabát, ale bez zlatých knoflíků posmutněl. Muž, který ho nosil, ať už se vracel z války, nebo z pohřbu - ano, takový kabát by se hodil i pro majitele pohřebního ústavu -, měl chytrou, trochu jestřábí tvář a oči přimhouřené jako kočka. Podíval se na Liboria a na nápis nad vjezdem do dvora a zpátky na Liboria, usmál se a šel dál.

Liborio vjel do dvora, nechal stát vůz vedle kůlny a koně svěřil ospalému klukovi, který se už o ně postará. Mohl vejít do hotelu zadním vchodem, ale nespěchal. Vydal se přes dvůr, prošel branou a naposled se otočil.

JEN PRO HOTELOVÉ HOSTY.

„To jsem já,” řekl, ale nebyl v doslechu nikdo, kdo by mu mohl závidět.

Nevšiml si muže v modrém kabátě, který v tu chvíli už stál na verandě před hotelem, díval se na Liboria a v očích měl smích.

V hotelu Pinewood byly restaurace, kasino i bar v jediné místnosti. Zdála se větší, než doopravdy byla, protože se v ní vznášela mlha cigaretového kouře, která rozmazávala obrysy lidí i věcí a měnila vzdálenosti. Stál tam barový pult a několik stolů. Bizoní rohy visely na zdi a vedle byla řada hřebíků, na žádném z nich však nevisel klobouk, protože muži v místnosti buď byli kovbojové, anebo se aspoň jako kovbojové oblékali, a proto klobouky nechávali na hlavách. Snad v nich i spali.

Liborio si sedl ke stolu, který byl nejdál od hráčů pokeru. Mohl si vybrat mezi hovězím s fazolemi v červeném chilli a hovězím a fazolemi v zeleném chilli. Červené pálilo jako oheň. Zelené o trochu víc.

Od hráčských stolů uslyšel smích.

„Nic si z toho nedělej, to se může stát každýmu.”

„Já vím. Jenže mně se to stane vždycky.”

Opět smích.

Rozhodl se pro zelené chilli a pomalu jedl. Za okny se už setmělo. Zahlédl první hvězdy. Vzpomněl si na otázku Peggy Sue. Chceš si založit v Denveru farmu? Všechny vzpomínky se vrátily s tou otázkou. Ostatně vracely se pořád. Stačilo málo a už byly zase tu. Stačilo, aby uviděl něco, co mu připomenulo domov. Vozovou cestu anebo zelené údolí. Anebo aby si uvědomil, že na prériích Západu je všechno jiné a že mu nic domov nepřipomíná. Jezdil po pláních Denveru. Nikam nepatřil. To mu vyhovovalo. Měl neustále pocit, že se ještě může vrátit, zítra nebo za rok, že přišel na prérie jen tak, že se rád toulá, ale jednou že se vrátí. Potřeboval vědět, že to může udělat a že se dveře za ním nezavřely navždycky. Nechtěl žádnou farmu.

Najednou si uvědomil neobvyklé ticho kolem, tak naprosté, že někde za sebou uslyšel tikat hodiny. Potom se ozval udivený, krásně nakřáplý hlas.

„Straight flush?” zeptal se.

Hlas se marně snažil získat ztracenou rovnováhu.

„To už jsem dlouho neviděl,” pokračoval ještě váhavě, ale už s rostoucí jistotou. „Opravdu je to straight flush. No dobrá - tak tedy straight flush.”

Konečně se s tou skutečností vyrovnal.

„To umí každý tele, vyhrát balík, když má straight flush!”

Ozval se výbuch smíchu a místnost se opět naplnila hlasy a cinkotem sklenic. Hodiny někde na zdi dál vyráběly vteřiny, ale nikdo už je neposlouchal.

Farma - to by bylo rozhodnutí. Musel by zůstat v nějakém údolí pod Rocky Mountains, postavit srub a výběh pro koně. Až by chtěl odejít, mohl by farmu zas prodat, ale to už nebylo tak jednoduché jako zastavit koně, slovem nebo pohybem uzdy, a potom jet dál jiným směrem. Vracet se. Vědět, že to

může udělat v každém okamžiku. Také ted se může rozhodnout a jet. Noc bude jasná.

Najednou uslyšel docela blízko ten krásně nakřáplý hlas hráče pokeru.

„Nemám zrovna náladu někoho utěšovat, ale co je s tebou?”

„Nic. Vůbec nic,” odpověděl Liborio. Stál před ním muž, kterého potkal před vjezdem do dvora, byl pořád ještě v tmavomodrém kabátě zapnutém až ke krku.

„Aha. Dobrá. Tak nic. Ale sednout si k tobě můžu, ne?”

„Prosím.”

Posadil se a podíval se na Liboria zúženýma kočičíma očima. „Děkuju, synu,” řekl p0 chvíli. „Všimni si, jak jsem zdvořilý. A přitom jsem všechno prohrál.”

„Z toho si nic nedělej. Já taky,” odpověděl Liborio. „Myslel jsem si to. Můžeš mi říkat: Otče Olivere, milý synu.”

„Ani mě nenapadne.”

„Ale nemusíš. Můžeš mi říkat jen Olivere. Nechceš se vyzpovídat?”

„Nechci.”

„Ale ťuknout si můžem, ne? Mám už jen půl sklenice rumu - křtěného vodou. Kdo křtí rum vodou, ten si to jednou vypije, to si pamatuj, milý synu. Opravdu nechceš vyzpovídat? Ulevilo by se ti. Ne? Tak na zdraví.”

Sklo cinklo o sklo. Byl to příjemný a chladivý zvuk.

„Na zdraví.”

Když se Liborio napil, dodal ještě:

„Já se jmenuju Liborio.”

„Španěl?”

„Ne.”

„Ital.”

„Ne.”

„Nevadí. Ale stejně se můžeš vyzpovídat.”

„Ne.”

Nebral Liboriovo odmítání na vědomí. Posmíval se dál, ale to nevadilo, protože se současně posmíval také sám sobě. Aspoň takový pocit Liborio potom už vždycky měl, že se neustále posmívá. Všemu a všem.

„A ještě něco,” řekl. „Až se budeš zpovídat, třeba z hříchu, kterého ses dopustil tím, že jsi někomu ukradnul provaz, nezapomeň se zmínit o tom, že na druhém konci toho provazu byl uvázaný kůň. Víš, co tím chci říct?”

„Nevím.”

„Musíš na sebe povědět všechno, Liborio, jinak to nemá cenu.”

„Dobrá. Už rozumím.”

„Tak chceš se vyzpovídat?”

„Ne.”

Liborio ještě nepotkal na Západě kazatele. Poprvé, za celý ten čas, kdy žil na pláních, byl rád, že je tady skoro všechno jinak než doma. Kazatel pije rum. Posílá do pekla hospodského, protože mu ho rozředil vodou. Hraje poker. Umí prohrávat. A ta boule, co má pod kabátem, určitě nebude od bible.

Trochu se naklonil, aby líp viděl.

Asi kolt. Ale asi ho nosí v armádním pouzdře. Kdyby bouli pod kabátem vytlačila jen pažba, byla by menší, a především užší. Kolt v krytém pouzdře se hodí pro kazatele. Působí skoro úctyhodně.

Snad by si s ním mohl rozumět. Ostatně Oliver určitě není opravdový kazatel. Jenom rád káže. Ale ten kabát… Něco zbožného v něm je. Ale jen v tom kabátě. Pod ním nosí kolt.

Najednou pocítil potřebu - ne se vyzpovídat potulnému kazateli, ale povědět někomu svůj příběh, vyslovit nahlas, co se stalo, a slyšet nějakou odpověď, neopakovat jen sám sobě pořád stejné otázky a stejné odpovědi, neuvažovat o tom, co by se stalo, kdyby nevyslovil slova, která tenkrát vyslovil, a kdyby neudělal to, co udělal. Ničeho nelitoval. Stalo se jen, co se muselo stát. A stejně by to udělal zas, i kdyby věděl, jak všechno skončí. Skoro nebyl překvapený, když uslyšel svůj vlastní hlas.

„Byl to jen hašišový sen, Olivere, teď už to vím, ale tenkrát se mi zdálo všechno tak skutečné, tak samozřejmé a tak prosté. Začalo to na ostrově.”

„V Pacifiku?”

„Ne, v Pacifiku ne, někde jinde, byl to jen malý ostrov v řece. Na tom ale nezáleží. Pořád slyším jeho hlas. Můžu opakovat každé slovo, které řekl.”

„Kdo?”

„Můj přítel. Připadá mi to už hodně dávno, co jsem ho slyšel naposled.”

„A co řekl tak nezapomenutelného?”

Jako kdyby někde v dálce uslyšel Liborio opět ten známý rozjitřený hlas.

„Chceme jen spravedlnost a síla, která je v nás, je větší než síla, která pohybuje hvězdami.”

„On byl básník?”

„Ne.”

„To je vlastně jedno. Stejně na to zapomeň. Já taky musím zapomenout, že jsem měl v ruce full house. Tři dvojky a dva krále. Je to nějaká spravedlnost, že ten druhý měl straight flush?”

„Císaře…”

„Ne, říkám ti přece, že jsem měl dva krále.”

„Císaře jsme navštívili. Jeho dům byl plný.”

„Plný dům, full house, to je vysoká karta, Liborio.”

„… tmy. Bydlel v domě plným tmy, náš milý císař pán, a sám byl taky pěkně zabedněný, to mi věř. Něco mu vysvětlit bylo skoro stejně nemožné jako něco vysvětlit tobě, Olivere.”

Liborio zahlédl v Oliverových přimhouřených očích plamínek porozumění. Nepotřeboval, aby ho někdo litoval. Ať mu neskáče do řeči, a to bude úplně stačit. Snad se Oliverovi slova o spravedlnosti, která pohybuje hvězdami, zdála moc veliká pod nízký strop hospody v Pinewoodu, a jen proto mluvil o kartách, aby jim dal správný rozměr. Snad měl i pravdu. Liborio vypravoval dál. Teď, když už jednou začal, se mu nechtělo přestat. Jeho příběh, když ho vypravoval nahlas, se trochu měnil. Dál byl příběhem se špatným koncem a nespravedlnost, která volala do nebe, v něm zůstala, ale snad za to mohl Oliver, anebo karty u hráčských stolů za Liboriovými zády - nějak se začal podobat pokeru.

„Potom jsme postavili barikády v ulicích města. To jsme ještě pořád věřili, že naše síla je větší než síla, která pohybuje hvězdami. Ale nebyla, Olivere, nebyla.”

„Říkám ti pořád, Liborio, že nezáleží jen na kartě, kterou máš, ale taky na kartě, kterou má ten druhý. Jednou jsem měl jen tři kluky a stačilo to. Dneska jsem měl dva krále a tři dvojky, a bylo to málo.”

Také u vedlejšího stolu začali hrát. Snad faro - hned po pokeru nejoblíbenější hru Západu. Možná, napadlo Liboria, že střelba, kdyby ji poslouchal z veliké dálky, by také zněla jen jako pleskání karet o stůl. Jenže on byl příliš blízko. Stál uprostřed palby.

„Pořád slyším tu salvu, Olivere. A pořád slyším ten výkřik. Ani nevím, jak se jmenoval, byl asi stejně starý jako já a stál hned vedle mě. Nevěděl jsem, že umírat je tak snadné. Padl a byl mrtvý. Potom město kolem nás začalo hořet. Měli jsme pravdu, Olivere, svatou, velkou, neotřesitelnou pravdu. Ale generál měl děla.”

„Royal flush. Sekvence zakončená esem. To je největší karta ze všech, Liborio.”

Oliver se smířlivě usmál. V očích měl tolik pochopení, že to bylo skoro nesnesitelné.

„A jak to bylo dál?” zeptal se.

Někde za Liboriovými zády kdosi začal zpívat. Falešně, ale s citem.

… a potom ti musím říci, proč nechci být už sám, a že jsem dneska vyryl lžící do zdi tvůj monogram…

„Nemysli si,” ozval se po chvíli Liborio, „že jsem utekl, protože jsem se bál, co se bude dít dál. Věděl jsem, že nic. Tam u nás je takové ticho, že je to k zbláznění.”

Zpěvák, který se ukrýval v modrém kouři, začal zpívat refrén.

Ta cela má je celá má a okno más mřížema…

Začátek písně se Liboriovi zdál trochu záhadný. Nebylo například jasné, proč jí řekne až potom, že už nechce být tak sám, a ne hned, a proč si vlastně najednou připadá tak sám, a kde našel zeď, do které mohl rýt lžící monogram. Takové zdi byly na Západě vzácné. Ve vězení však být mohla. To bývalo stavení, na kterém si dávali záležet. A také slovo „potom” dostalo najednou smysl. Až ho pustí z vězení, teprve potom jí poběží říct, že už nechce být tak sám.

„Víš, co mě na tvém příběhu zvlášť zaujalo?” zeptal se Oliver.

„Ne.”

„Že jsi prohrál všechno, ale ne peníze. Kdybys třeba teď zvednul dva prsty, přinesli by ti dvě sklenice rumu. Schválně to zkus! Už jen proto, abys věděl, že jsi vlastně úplně všechno neprohrál.”

Liboria se zmocnil zvláštní pocit. Snad by o něm mohl napsat, že byl kulatý. Kulatý pocit. Jenže nevěděl, co to znamená - kulatý pocit. Začal se smát a Oliver se připojil, smál se asi něčemu jinému, ale smál se jako klaun, na celé kolo. Smát se na celé kolo, to se ke kulatému pocitu úžasně hodilo.

Liborio zvedl dva prsty vysoko nad hlavu. Když o chvíli později drželi v rukách plné sklenice, ozval se Oliver. „Na novou cestu, Liborio.”

„Na novou cestu.”

„Už víš, kam tě povede?”

„Do Denveru.”

Zdálo se, že převaluje to jméno na jazyku, aby zjistil, jak chutná. „Denver…”

Chvíli váhal a potom se rozhodl.

„Asi máš pravdu. Je to město plný bláznů. Tam budeš jako doma.” Usmál se a přimhouřil oči.

„A já,” dodal po chvíli, „až budu mít v Denveru v ruce full house, tě pozvu na skleničku.” Opět trochu upili.

„Pokání. To není rum, to je pokání,” řekl.

Pomalu otáčel sklenici v prstech. Potom ji pozvedl proti světlu petrolejové lampy a zahleděl se na zlatohnědý obsah, jako kdyby se chystal k závažnému rozhodnutí, třeba vylít rum na podlahu posypanou pilinami a prohlásit: Už nikdy nebudu pít. Neudělal to však. Znovu trochu upil ze sklenice.

„Denver. No ovšem - Denver. Pojedu s tebou. Ne, neděkuj mi,” dodal rychle, jako kdyby najednou dostal strach, aby mu Liborio z vděčnosti třeba nepolíbil ruku.

„Ne, neděkuj mi,” opakoval pro jistotu ještě jednou.

KULIVÉ SKÁLY

Anpewikin kola vajelo Kangleka le kojag majelo Wanbli waan kojak majelo…

Slunce je můj přítel, má křídla jako orel a letí daleko a opět se vrací…

Píseň Wambanagy

Celé hodiny poslouchal Liborio jen sténání kol otáčejících se po nerovné cestě, tlukot kopyt a vrzání Oliverova sedla. Cesta se pomalu začala zvedat k horám. Oliverův plavák šel volně vedle spřežení. Jmenoval se Calvados. Byl to neobyčejný kůn, tak neobyčejný, že vlastně nešel, ale spíš kráčel.

Kráčel…

Liborio to slovo nikdy neměl rád, bylo mu z nějakého důvodu protivné, ale když se díval na Calvadosa, uvědomil si, že každý jiný kůn by v tu chvíli prostě jenom pomalu šel, ale Calvados že kráčí a že to je velký rozdíl.

„Poslyš,” ozval se, „napadlo už tě někdy, že Calvados.”

Nedokončil větu, protože si všiml, že Oliver v sedle spí.

Třeba Calvados působí jen proto tak vznešeným dojmem, že má bílé skvrny nad kopyty. Jako kdyby chodil po světě v bílých ponožkách. Jako kdyby kráčel po světě.

Také Liboria se zmocňovala ospalost. Vyjel na oblý pahorek a zastavil spřežení. Oliver přitáhl uzdu a otevřel oči. Hory byly najednou blízko, ale přesto se zdály trochu neskutečné. Uviděli první zelenou hradbu tsug a stříbřité stěny, které se nad nimi zvedaly.

„To jsou Kulivé skály,” řekl Liborio.

Oliver se na ně díval tím svým kočičím pohledem a Liborio čekal, co řekne. Měl přitom zvláštní pocit, jako kdyby mu ty hory patřily. Anebo jako kdyby je sám vymodeloval a postavil na okraj prérie, aby co nejvíc vynikly. Ta stříbřitá skála, rozpukaná a chvějící se v horkém slunci, se mu opravdu povedla. To by měl Oliver uznat.

Liborio už několikrát projel Kulivými skalami, také v nich už tábořil, ale pocit, že jsou jen namalované, se mu přesto vracel. Snad proto, že uprostřed lesů marně čekal vlhký vzduch, mlhy a páry, že lesy byly podivně suché a skoro vyprahlé.

„Už dlouho jsem nebyl v Rocky Mountains,” ozval se konečně Oliver. „V Kulivých skalách jsem dokonce nebyl ještě nikdy.”

„To jsi o moc přišel.”

„Já vím.

„Patří k Rocky Mountains, samozřejmě, ale jsou daleko od hlavních hřebenů.”

„Nevíš, proč se jim říká - Kulivé skály?”

„Ne.”

Oliver dál mhouřil oči na obraz hor.

„Cesta, co k nim vede, přestává být jaksi zajímavá,” řekl.

„Co se ti na ní nelíbí?”

„Začíná nějak moc stoupat.”

„Jsou před námi hory - to je nevidíš?”

„No právě - koňům se nebudou líbit.”

„Sestoupíme.”

„To se zas nebude líbit mně.”

„Pod sedlem jim budem muset pomoct.”

To byl nápad, který Oliver zatím ještě raději nevzal na vědomí. Asi usoudil, že na špatné zprávy je vždycky dost času. Jen pohled, který pořád ještě upíral na lesy a skály, ho zrazoval.

„Nevede do Denveru nějaká lepší cesta?” zeptal se.

„Ne.”

„A neměli bychom se vrátit?”

„Ne.”

Zastavili na břehu potoka a pustili koně. Bylo ještě brzy, aby začali připravovat večeři, bylo už pozdě, aby šli lovit. Liborio se opřel o kmen lindy a položil si na kolena svůj sešit s koženými deskami. Leskly se, ohlazené tisíci dotyky. Někdy zkoušel psát za dlouhých cest prérií, ale sešit před ním uskakoval a tužka ho neposlouchala. Mohl sice psát, ale potom nedokázal po sobě přečíst, co vlastně napsal.

Přes desky svého sešitu se podíval na druhý břeh potoka a uviděl první lewisii. Kvetla růžovými květy. Spodními zelenými listy byla přilepená na kámen, jako kdyby se bála, aby ji příval nestrhl. Ten kámen byl její domov. V žádném případě ho nemínila opustit. Držela se pevně.

Otevřel sešit a přečetl si poslední věty, které napsal.

Zdálo se, že nemají v očích nepřátelství, dělali jen práci, za kterou byli placeni, moc je nebavila, ale s tím už se dávno vyrovnali, měli prsty na spouštích a mířili na mě, nepřáli si stisknout, ale udělají to, stačí jen, abych se pohnul. V tu chvíli jsem si skoro přál, aby měli v očích nepřátelství, anebo aspoň vztek.

Znovu si uvědomil, jak pevně se lewisie drží svého kamene, a začal psát.

Až výkřik - ozval se odněkud ze stráně, která se zvedala nad jejich tábořištěm - vrátil Liboria zpátky do Kulivých skal. Tam někde byl člověk a byl v nebezpečí. Ne, nevolal o pomoc. Liborio ještě nevěděl, co se stalo, ani co ten výkřik znamená, všechno se událo příliš rychle, neměl čas přemýšlet o chladné naléhavosti toho hlasu. Nerozuměl slovům, která neznámý nad nimi vykřikl, protože zazněla v neznámém jazyce. Přesto věděl s jistotou, že nad nimi kdosi bojuje o svůj život.

„Pa - ka - či!”

Opět se ozval stejný hlas jediným slovem, které nedávalo žádný smysl, ale to už Liborio běžel k vozu, kde měl karabinu. „Olivere! Tam - tam se něco děje!”

Také Oliver vytrhl karabinu, kterou měl v pouzdře pod sedlem, a rozběhl se do stráně. Liborio v mokasínech byl rychlejší. Běžel a za sebou slyšel Oliverův dech, praskot lámaných větví a padající kameny. Běžel pořád vzhůru za tím podivným hlasem už bez myšlenky, soustředěný jen na vlastní dech, na stráň před sebou. Všechny hlasy a zvuky se rychle vzdalovaly. Ustupovaly před tepem vlastní krve ve spáncích. Také barvy krajiny Liboriovi před očima splývaly a čas se zastavil. Zdálo se mu, že nějaká mlha padá na skály. Byly rozmazané a chvěly se jako skály namalované na velkém plátně, které vítr rozvlnil, a v tu chvíli už to nebyly skály, ale jen špatně namalovaný obraz skal.

Běžel dál a potom konečně uviděl štíhlou postavu s dýkou v ruce a velkého medvěda. Bez uvažování a bez míření stiskl spoušť. Uslyšel výstřel, zazněl jakoby z velké dálky, a ještě z větší dálky se přibližoval Oliver. Uslyšel jeho přerývaný dech. Také Oliver vystřelil.

Muž i medvěd byli příliš blízko jeden od druhého. Liboriovi se klepaly ruce, byl vysílený dlouhým během, a proto znovu vystřelil do vzduchu, ještě nechtěl zasáhnout medvěda, jen mu připomenout, že jsou tady, přinutit ho, aby se obrátil, anebo aby začal utíkat.

Měl pocit, že skály v pozadí se přestávají chvět a že také barev přibylo, a pak si uvědomil ještě něco. Muž ze stráně zmizel. Medvěd zůstal nad nimi sám.

„Už - si - nás - všimnul.”

Liboriovi ještě chyběl dech, ale dokázal zamířit.

„To - sice - není - presne - to - o cem - sním - ale - budiž -už o nás - ví.”

Také Oliver dosud marně zápasil s dechem. Liborio stiskl spoušť, ale nebyl si jist, zda medvěda zasáhl. „Počkáme - až -se - přiblíží.” Potom uslyšel Oliverův hlas. Zazněl docela blízko. „Toho se - nedočkáš! Utíká! Ne - nestřílej! Nech - ho -běžet!”

Dívali se za ním. Byl to muskva a jeho srst se ve večerním slunci purpurově leskla. Běžel trochu nejistě, jako kdyby váhal, zda se nemá raději vrátit. Liborio znovu zamířil. Muskva byl však už daleko. Nechal klesnout hlaveň karabiny a díval se za ním, dokud nezmizel v manzanitovém houští.

„Pojď, podíváme se, co se vlastně stalo.”

Našli ho hned. Ležel nehybně v trávě a prsa i rameno měl červená krví.

„Indián. Myslel jsem si to, když jsem uslyšel ten výkřik,” řekl Oliver.

„Sioux.”

„Jak jsi to poznal?”

„Na tom teď nezáleží.”

Ležel bez pohnutí, jako kdyby spal.

„Přišli jsme - pozdě?” zeptal se Oliver.

Liborio poklekl k Siouxovi, ale ještě dřív, než se mohl přesvědčit, zda ještě dýchá, Indián otevřel oči. Liborio se povzbudivě usmál.

„Všechno bude zas dobré,” řekl nepřesvědčivě.

Indián se nepohnul. Jen jeho oči žily, neproniknutelné, indiánské, a nebylo v nich nic, jen černá zář.

„Rychle! Musíme ho dostat do tábora.”

„Jak to uděláme?”

„Nevím. Vím jen, že to musíme udělat hodně rychle, anebo vůbec ne.”

Liborio strhl šátek, který měl na krku. „Zvedni ho! Opatrně!”

Sioux měl stále oči otevřené, jako kdyby ho zajímalo, co s ním udělají, ale ne zas příliš, protože byl Indián a nic ho příliš nezajímalo. Díval se na Liboria lhostejným černým pohledem, a ani nezasténal, když ho Oliver trochu zvedl, aby Liborio mohl pod ním podtáhnout šátek a bizoním pláštěm přikrýt ránu, o kterou se zatím ještě nestaral, stačilo mu vědět, že tam je.

„Teď to bude bolet,” řekl.

Utáhl plášť šátkem, aby rány tolik nekrvácely. Uslyšel lehký vzdech.

„Omdlel,” ozval se Oliver.

„To nevadí. Snad je to tak lepší. Aspoň pro něho.” Ze dvou větví a z Oliverova kabátu udělali jednoduchá nosítka a položili na ně Siouxe. „Opatrně!”

Cesta zpátky byla delší, než předpokládali. Snažili se nést nosítka rovně. Moc se jim to nedařilo. Sráz byl strmý a kameny jim ujížděly pod nohama. Byl skoro zázrak, že Sioux z nosítek nespadl. Překážely jim karabiny, které si přehodili přes ramena. Větve nosítek byly křivé a kroutily se jim v rukách.

Sestupovali rychle, ale stejně se Liboriovi zdálo, že cesta zpátky do tábora trvala celou věčnost a že každým krokem byl

Sioux těžší a těžší.

Konečně stáli na břehu potoka. Položili Siouxe do měkké trávy.

„Myslíš, že ještě žije?”

„Nevím.”

Liborio se rozběhl k vozu a vrátil se s lahví rumu a několika kusy plátna ze staré košile. Byly skoro čisté. Ostatně jiný obvaz neměli. Přiložil hrdlo láhve k ústům Indiána a vydechl úlevou, když zjistil, že polkl.

„Nelej do něho tolik rumu. Těch obvazů jsi mohl přinést víc, ale s rumem šetři.”

Usmál se. Věděl už, že nemusí brát doslova, co Oliver říká.

„Potřebuje rum, aby zapomněl na medvěda. Jak se asi tvářil, když před ním stál? Jako každý Indián. Že je mu to jedno. Ale nebylo mu to jedno. A měl jen dýku. Musí na to zapomenout.”

„Podívej se! Otevřel oči.”

Znovu se Liborio setkal s černým lhostejným pohledem Siouxe a znovu se usmál, protože věděl, že ani ten pohled nemusí brát vážně.

Oliver přinesl mývali kůži a složil ji Siouxovi pod hlavu.

„Měli bychom asi vyprat obvazy,” ozval se Liborio stále ještě trochu udýchaným hlasem a Oliver se beze slova rozběhl k potoku. Liborio zatím vymyl kotlík a naplnil jej vodou. Další dvě plátěná vědra vody postavil o kousek dál. A pak měl jen prázdný hrneček od kávy a trochu neurčitou představu, co bude dělat dál. Oliver už byl zpátky.

„Začneme?” zeptal se.

„Už teď je asi skoro pozdě, ale začneme.”

Liborio rozvázal šátek a odhrnul bizoní plášť. Cítil na sobě Siouxův černý pohled. Bál se zvednout oči, aby mu v nich nepřečetl, co viděl. Byla to strašná rána, přes celá prsa a rameno. Na okrajích zasychala. Namočil čisté plátno do vody a začal ránu vymývat.

„Už ztratil hodně krve,” ozval se Oliver varovně.

„Hodně mu jí ještě zbylo.”

Díval se, jak se krev mísí s proudem vody a pomalu odtéká. Trochu se mu točila hlava.

„Už zase omdlel,” upozornil ho Oliver. „Já k tomu taky nemám daleko,” přiznal se.

Konečně se objevila jasně zbarvená krev a zdálo se, že rána je čistá.

„Podej mi plátno.”

Bylo ještě mokré a Liborio je opatrně položil na ránu a přidal ještě další dvě a nakonec mývali kůži, kterou měl Sioux pod hlavou, a utáhl přes ni šátek a pak ještě úzkým pruhem plátna připevnil obvaz na rameni.

„Víc udělat nemůžeme.”

Všiml si vybledlé kresby na bizoním plášti.

„To je zvláštní.”

„Co se ti nezdá?”

„Podívej se - tady je namalovaný medvěd.” Opravdu - na bizoním plášti byla jednoduchá kresba medvěda a lovce s lukem, který na něho mířil. „Co to znamená?”

„Nějaký příběh, který kdysi prožil při lovu a který pro něho byl tak významný, že si ho nakreslil na svůj plášť.” „Tenkrát měl aspoň luk.”

„Dneska měl jen dýku, ale zas měl štěstí, že jsme byli nablízku.” Liborio si s údivem uvědomil, že už se stmívá. Jak dlouho celá příhoda s Indiánem a medvědem vlastně trvala? Nevěděl.

Je Je Je

Odněkud ze tmy se ozvala sova.

Zvedl se vítr a rozhýbal listy vodoklenu za potokem.

Zazněly vzrušeným šepotem.

Vysoko nad nimi se uvolnil kámen a kutálel se ze stráně. Muskva se vrací? Anebo vyšla na lov horská puma? V trávě zašelestil leguán. Už dávno vyšly hvězdy.

Oheň tiše praskal. Liborio se díval do plamenů, jako kdyby soustředěně poslouchal nějaký příběh, který mu oheň vypravoval. Potom na sobě ucítil Oliverův pohled. V záři plamenů - už zase zapnutý na všechny knoflíky - seděl v trávě a Liboriovi se zdálo, že patří k táborovému ohni, ale že kdyby ho potkal někde jinde, že by tam také patřil, protože nikde není doopravdy doma a nikde není úplně cizí.

Kazatel.

Ale moc nekáže. Protože… Proč vlastně?

Uslyšel zaržání koně. Hlas, který patřil k noci jako praskot větví v ohni. Na okraji mihotavé záře plamenů ležel bez pohnutí Indián.

Liborio si uvědomil propast, která je mezi nimi. Byl z jiného světa, vždycky měl takový pocit, když potkával Indiány, ale ještě ho nikdy s žádným z nich nespojila zář ohně. Sioux ležel bez pohnutí. Snad spal.

„Zapomněl jsi mi říct,” ozval se tiše Oliver, „jak jsi poznal, že je to Sioux.”

Byla to první věta po dlouhém mlčení.

„To je zvláštní,” řekl Liborio, „nevíš, proč každý - aspoň každý, s kým chci tábořit -, proč každý mluví u ohně tiše?”

„Proč se ptáš, když to víš?”

Liborio se usmál, a teprve potom si vzpomněl, že se Oliver vlastně ptal na něco jiného.

„Je to Sioux,” řekl. „Poznal jsem ho podle kresby na bizoním plášti. Podle pásky na čele. A podle způsobu, jak má na pásce upevněné orlí péro. Je to Indián z prérií.”

„A co dělá v horách?”

„Nevím. Kulivé skály jsou daleko od hlavních hřebenů a blízko prérií. Utahové se v nich někdy vynoří, ale nejsou tady doma. Siouxové sem snad přicházejí, když nemohou jít do Black Hills.”

„Nerozumím ti.”

„Já sám tomu vlastně taky moc nerozumím, ale traper, se kterým jsem kdysi tábořil, mi o nich vypravoval. Black Hills jsou pro Siouxe střed světa, kam chodí hovořit s Velkým duchem. Říkají jim Paha Šapa.”

„Ty si tedy myslíš…”

„Opravdu nevím, ale kdyby šel lovit medvěda, asi by si vzal luk a šípy. Anebo karabinu. Ale měl jenom nůž. A byl sám.”

„Snad máš pravdu.”

„Žije na prériích. Skutečný svět však hledá jinde.”

„V horách?”

„Snad. Je to svět, o kterém se mu zatím může jenom zdát, a jen v horách Paha Sapa, ale snad i v Kulivých skalách, když je do Paha Šapy daleko.”

Několikrát se Liborio zvedl od ohně a šel k Indiánovi, který ležel stále stejně nehybně a tiše. Když mu přiložil láhev s vodou k ústům, napil se, ale oči neotevřel. Byla už skoro noc, když uslyšel Oliverův hlas. * ,

„Podívej - probudil se!”

Přistoupil blíž.

„To je divné. Má oči otevřené, ale zdá se, že nás nevidí.”

Byl to Indián. Mohl dělat cokoliv. Mohl se zvednout ze země a přistoupit k ohni. Mohl zapískat na svého koně, který třeba někde nedaleko čekal, a zmizet s ním ve tmě. Bylo by to podivné, ale udělal něco ještě mnohem podivnějšího. Začal zpívat. Liborio nerozuměl slovům, ale melodie, na kterou je zpíval trochu chraptivým hlasem, byla plná tmy.

Wankanyan mičakelo wankanyan mičakelo čanonpa wan tokeča Wankanyan mičakelo Nagi i ksapa…

Melodie, trochu jednotvárná a kolébavá jako jízda prérií, se pojednou zlomila. Spadla a už se nevrátila zpátky do sedla. Wankanyan mičakelo kola wanma jankaje…

Když se opět ozvala, byla to už trochu jiná melodie. Ale skončila stejně. Ani nevěděli, proč to udělali, ale po prvních slovech té podivné písně ustoupili ze Siouxova zorného pole. Nevidí je, a ani je nechce vidět. Vrátili se k ohni.

„Rozumíš tomu?” zeptal se Oliver.

„Nevím. Ale snad ano. Asi zpívá indiánskou píseň smrti.”

„To ji jako zazpívá a pak umře?”

„Opravdu nevím. Snad.”

Zpíval dál. Přerývavě a s námahou.

Wankanyan mičakelo…

„Nevíš, o čem zpívá?”

„Traper, o kterém jsem ti vypravoval, žil dlouho s Indiány a jednou slyšel indiánskou píseň smrti. Třeba špatně rozuměl, třeba si ji špatně zapamatoval, třeba si trochu vymýšlel, nevím, ale tu píseň mě naučil.”

Wankaja many waje wankaja many waje suka ojate wan wankaja many waje…

Oheň už skoro uhasínal. Z ohořelých větví občas vyšlehl plamen, už bez kouře a bez jisker, a jako provazolezec, který se marně snaží udržet rovnováhu, se zachvěl nad ohništěm. Liborio si pomalu vybavoval slova písně:

„Přijdu k řece a uvidím most, velký most nad velkou řekou, přejdu po mostě na druhý břeh, na druhý břeh té velké řeky…”

Ohniště bylo ještě žhavé a černajícími zbytky větví pulsoval červený žár. Liborio pokračoval tak tiše, že mu Oliver skoro nerozuměl:

„Až se ohlédnu, už nebude ten most, ten velký most nad velkou řekou, až se ohlédnu, uvidím hada plavat přes řeku.” Díval se přitom do ohniště, ze kterého stoupala medová zář:

„Už nikdy nepřejdu řeku, most se proměnil v hada, už nikdy nepřejdu řeku, už nikdy.”

Naposled se hlas Siouxe zlomil a potom bylo ticho, červený žár, který ještě bloudil ohništěm, byl stále váhavější.

WAMBAN AGA

Prérie jak plavé moře rozlila se po prostoře a ze skal se ostrov stal.

Dlouho jsem k němu plaval tím plavým vlnobitím…

Z neuveřejněné básně L. A. Schlesingera „Řekl pas - a pak si to rozmyslel.”

Oliver tu větu vyslovil skoro zklamaným hlasem, ale to nic neznamenalo, protože kdyby byl doopravdy zklamaný, asi by ji vyslovil spíš radostně, nebo lhostejně, nebo ještě nějak, jen zklamaně ne.

Liborio prožil neklidnou noc. Několikrát se probudil a šel k Indiánovi. Dýchal, pořád ještě dýchal, ale to bylo také všechno, co dokázal zjistit. Teprve k ránu Liborio usnul a probudilo ho až šikmé slunce, které mu svítilo do očí, a Oliverův hlas. Ještě byl rozespalý a chvíli mu trvalo, než pochopil, co vlastně říká.

Kdyby byl opravdu kazatel, asi by řekl něco o Bohu a o tom, jak to od něho bylo milé, že zraněnému Indiánovi dal ještě noc života. Byla to příležitost, kterou by žádný pořádný kazatel nepromarnil, ale promluvil spíš jako hráč pokeru.

„Řekl pas - a pak si to rozmyslel.”

Poker má přísnější pravidla než život, ale to znamená, že Indián je v pořádku, uvědomil si Liborio.

Zvedl se a chvíli mhouřil oči do oslepující slunečního záře. Nutně se potřeboval napít kafe. A skočit do potoka. Na pořadí nezáleželo. Nejlepší by ovšem bylo skočit do potoka a to kafe vypít tam. Ta představa ho skoro probudila.

„Tak co je s tebou?” zeptal se Indiána.

Opět se setkal s jeho temným pohledem. Rty měl trochu bíle od horečky, vypadal jako Indián, který se ještě minulý večer pral s medvědem, ale bude žít.

Snad.

Ne, určitě bude žít. Uslyšel praskot větví v ohni. „Uvaříš kafe?” zeptal se Olivera. „Za chvilku bude.”

Potok nebyl dost hluboký, aby do něho skočil, ale vír za velkým balvanem v něm vyryl prohlubeň, do které se mohl potopit. Voda v první chvíli skoro pálila. Liborio otevřel pod vodou oči a uviděl nad sebou vířit v ledovém proudu bublinky vzduchu, hladina nad ním svítila duhovými barvami, oslepujícími a jiskřivými, a nějaká tráva se vlnila v proudu jako dlouhý zelený had.

Konečně vylezl z potoka a chvíli skákal po jedné noze na břehu, protože mu natekla do ucha voda. Potom byl už zase schopen říkat i delší věty.

„Bu-bu-bude-deme..

Ještě té možnosti nemohl pořádně využít. Brada se mu rozklepala zimou. Probuzený však už byl.

Když vypil kávu a když se nasnídal i mlčenlivý Indián - už se dokázal trochu nadzvednout na loktech a vypít svůj díl kávy z hrnečku -, konečně se ozval.

„Budeme muset vyměnit obvaz,” řekl.

„A víš určitě, že při tom neusneš?” zeptal se Oliver, který sledoval Liboriovo probouzení s opravdovým zaujetím. „Spíš zas usne on.”

„Dobrá, tak začnem.”

„Ještě ne.”

„A co chceš dělat?”

„Natrhám bokard. Viděl jsem ho nahoře u potoka.”

„Půjdu s tebou.”

„Nemusíš. Dej vodu na oheň, plný kotlík jí dej, a než se začne vařit, budu zpátky.”

Bokard bylo zkomolené indiánské jméno pro rostlinu s protáhlými temně zelenými listy. Tvarem připomínaly plamen svíčky. Liborio ji zahlédl minulý večer nedaleko tábořiště na stráni nad potokem. Natrhal jen listy, jak ho to traper naučil, a vrátil se s nimi zpátky do tábora ve chvíli, kdy ze dna kotlíku začaly první bublinky stoupat k hladině. Hodil listy do kotlíku a pozoroval, jak se potápějí a jak začínají kroužit ve vodě, když se konečně pohnula. Cítil na sobě Indiánův pohled.

Nechal listy projít varem, potom je položil na kámen, rozdrtil oblázkem a dal na čisté řídké plátno.

„Snad je i nějaký lepší způsob, jak léčit zranění, ale jediné, co máme, je bokard.”

„Bokard je nejlepší ze všeho,” ozval se Oliver, který to jméno slyšel poprvé v živote.

„Teď to bude bolet,” řekl Liborio a podíval se na Indiána, zda je připraven. Rozumí mu?

Ten sotva znatelně pohnul hlavou. Tedy rozuměl.

Že to bude bolet? Proč mu Liborio říká něco tak bezvýznamného ?

„Tak dobře. Ať už je to za náma,” řekl Liborio a jediným rychlým pohybem strhl obvaz z rány. Uslyšel jen sykavé vydechnutí a pak ticho. Indiánovi ve tváři zacukal sval a zuby měl sevřené. Mohl si dovolit omdlít. Bylo by to jednodušší. Udělal však něco jiného. Usmál se. Nikdy předtím a nikdy potom se už Liborio nedozvěděl víc o Indiánech než v tu chvíli.

Rána byla plná krevních sraženin, vypadala ještě hůř než minulý večer, ale skoro nekrvácela. Liborio ji vymyl odvarem z bokardu a přiložil na ni roztlučené listy zabalené do plátna, které předtím ochladil ve vlhkém stínu u potoka.

„Co budeme dělat dál?” zeptal se Oliver.

„Budem vyměňovat obklady z bokardu.”

„A potom?”

„Budem čekat, jak to dopadne.”

Indián už zase zavíral oči.

„Nespi!” Liborio mu položil ruku na neporaněné rameno. „Nespi už! Nebo se probudíš až ve věčných lovištích a první, co tam uvidíš, bude, že žádná věčná loviště nejsou. Ale to už bude pozdě. Rozumíš mi vůbec? Víš, co ti říkám? Nespi! Už jsi spal dost. Jak se jmenuješ?”

Indián otevřel oči a poprvé promluvil, trochu chraptivým, ale klidným hlasem.

„Wam - ba - na - ga,” řekl.

„Těší mě…, odpověděl Liborio a ta nejobyčejnější věta, kterou si lidé říkají při představování, a které se proto vždycky vyhýbal, ho najednou rozesmála.

„Opravdu velice mě těší.”

Čím dál tím líp. Smál se dál. Wambanagova nehybná tvář se pojednou pohnula a Liborio si s údivem uvědomil, že se mu koutky úst opět pohnuly směrem nahoru.

„Já se jmenuju Liborio,” řekl konečně.

„Liborio,” opakoval Wambanaga jako ozvěna.

„A tady,” Liborio ukázal na Olivera, „to je Oliver.”

„Liborio - Oliver - Wambanaga - nezapomene - ta jména.”

Wambanaga se rychle uzdravoval. Už před polednem udělal první váhavé kroky a večer si sedl k táborovému ohni, sice s Calvadosovým vysokým sedlem za zády, aby si mohl rychle zase lehnout, kdyby si to rozmyslel, ale seděl s nimi a druhý den už byl tak silný, že vydržel poslouchat Oliverovo kázání.

Třeba kazatelem nakonec doopravdy je, usoudil Liborio, když uslyšel známý nakřáplý hlas, jak říká…

„… a to je kniha, o které jsem ti vypravoval. Jmenuje se bible. A to, co je v ní napsáno, je určeno taky pro tebe, Wambanago.”

Vybral si příhodnou chvíli. Wambanaga ho už mohl poslouchat, ale ještě nemohl utéci, kdyby ho Oliverovo kázání přestalo bavit. Odpověděl stejně váhavě jako vždycky.

„Wambanaga - slyšel - o bílém Bohu - který - všechno -ví.”

Oliver byl s odpovědí skoro spokojen.

„Není bílý,” řekl jen, „je spíš melírovaný, je to Bůh pro všechny a je vševědoucí.”

„Wambanaga - nevěří - že bílý Bůh - všecko - ví.” Oliver musel mít pocit, že špatně slyší.

„Co to říkáš za nesmysly?” ozval se uraženě. „Napsal -knihu.” Ne, slyšel dobře.

„Napsal - knihu - říkáš - že bílý Bůh - napsal - pro -Wambanagu - knihu.”

„Napsal.”

„Bílý Bůh - neví - že Wambanaga - neumí - číst?”

Liborio byl Oliverovi vděčný, že po většinu času zapomínal, že je vlastně kazatelem, nechtěl mu kazit hru, ale stejně se začal smát, a čím víc se snažil přestat, tím to bylo horší. Oliver předstíral, že neslyší, anebo spíš - protože bylo nemožné neslyšet Liboria, když už se jednou začal smát -, že ten smích a rozhovor, který vede s Wambanagou, spolu nijak nesouvisejí.

„Já ti to přečtu,” řekl.

„Wambanaga - nepotřebuje - aby mu Oliver - říkal - co říká - bílý Bůh - ať bílý Bůh - promluví sám - Wambanaga -bude slyšet - jeho hlas.”

Liborio zavyl jako kojot. Oliver si ho konečně všiml.

„Můžeš mi vysvětlit, čemu se vlastně směješ?”

„Nezlob se, ale uznej, něco na tom, co říká Wambanaga, je.”

Nechtěl Olivera rozzlobit. Začínal mu rozumět. Měl pocit, že ani on nikam nepatří, ale že mu to tak nevadí. A bylo příliš krásně. Šikmé slunce. Štíty Kulivých skal byly červené v jeho záři. Potok šelestil v trávě. Vzduch byl plný pryskyřičné vůně. Opravdu nechtěl Olivera rozzlobit. Jenže měl špatné zkušenosti s kazateli. S Oliverem ale neměly nic společného.

Chvíli bylo ticho. Oliver se díval někam nad Liboria tak upřeně, že se Liborio otočil a uviděl mrak, který se zachytil nad jedním z vrcholů Kulivých skal.

„Vypadá jako karfiól. Nezdá se ti, že vypadá jako karfiól?” zeptal se smířlivě.

Oliver dál zkoumal mrak. „Karfiól. No ovšem - karfiól.”

Myslel na něco jiného. Potom se najednou usmál a zase bylo všechno v pořádku.

Umí prohrávat, napadlo Liboria.

Oliver dál zamyšleně mhouřil oči na bouřkový mrak. Umí prohrávat. A nejen v pokeru.

Potom uviděl Olivera sedět na kameni. Pozoroval leguána, který chytal pod keřem mouchy. Moc se mu to nedařilo. Buď vyrazil pozdě a moucha mu uletěla, anebo sice včas, ale na mouchu, která byla příliš daleko, a výsledek byl stejný, taky mu uletěla. Vždycky se podíval na Olivera, že jako za všechno může on. Byl to neobyčejně popudlivý leguán, a měl navíc špatný den.

„Tak pitomého leguána jsem ještě neviděl,” prohlásil Oliver.

„Proč?”

„Jen se na něho podívej.”

Leguán se postavil na zadní a vyrazil. Pozdě, jako vždycky.

Ohlédl se vyčítavě na Olivera.

„Je úplně k ničemu.”

Leguán byl čím dál tím víc uražený.

„Neumí jen chytat mouchy,” hájil ho Liborio. „Třeba se to někdy naučí.”

„Nikdy se nic nenaučí, protože je pitomý. Jen se na něho koukni.” Ještě pořád stál na zadních. Vypadal v tu chvíli jako miniatura klokana a díval se za odlétající mouchou s otevřenou hubou. „A ani neumí prohrávat.”

Já to vlastně taky neumím, napadlo Liboria a šel si pro svůj zápisník, protože ho napadlo ještě něco. Posadil se u potoka a jeho voda ho odnesla někam jinam, do jiného času a do jiných míst, a ze sykotu vln se opět vynořily hlasy, na které nemohl zapomenout.

Seděli ve stínu a já stál před nimi obrácený tváří proti oknu, jeden křičel a vyhrožoval a druhý byl hodný a všechno chápal. V některých chvílích se tvářil skoro soucitně. Marně jsem se po celou dobu výslechu snažil uhodnout, který z těch dvou je větší parchant…

Potom na otevřenou stránku zápisníku padl stín.

„Proč to píšeš?” zeptal se Oliver a teprve v tu chvíli bylo mezi nimi zas doopravdy všechno v pořádku, i když Liborio nevěděl, proč teprve v tuto chvíli, věděl jenom, že tomu tak je.

„Nevím,” odpověděl.

„To už je všechno minulost. Zapomeň na to.”

V poledne pekl Liborio kukuřičné placky na žhavých kamenech kolem ohniště a Oliver mluvil o jídle. Trochu zasněně. Vždycky, když si vzpomněl na něco dobrého, díval se jinam, aby mu kukuřičné placky tu představu nekazily. A vždycky, když skončil, vrátil se pohledem zpátky ke kukuřičným plackám a zesmutněl.

„Co máš proti kukuřici?” zeptal se Liborio.

„Nic.”

„Tak se netvař tak nešťastně.”

„Kukuřičná mouka…”

Oliver se snažil najít na ní něco dobrého. Dost dlouho mu to trvalo.

„Kukuřičná mouka,” připustil po chvíli neochotně, „je dobrá k zahuštění šťávy z dušeného masa.”

Wambanaga se opíral o Calvadosovo sedlo a oči mu svítily. Jeho nehybná tvář tála. Za chvíli se začne smát. A hned přestane. Jeho rány ještě nebyly tak zahojené, aby se mohl smát moc nahlas.

„Nejlepší jsou medvědí tlapy pečené v žhavém popelu,” vrátil se Oliver ke vzpomínání.

„Kukuřice je zdravá.”

„A co veverky pečené na medvědím sádle? Jedl jsi někdy veverky?”

„Jedl. S kukuřičnou kaší jsou bezvadné.”

„Anebo bobří ocas. Už jsi někdy jedl bobří ocas?”

„S kukuřičnými plackami.”

„Je křehký jako.”

Oliver marně hledal přirovnání.

„Aby byl opravdu křehký,” řekl trochu sklesle, „musíš ho zabalit do mokrých listů a nechat celou noc ve žhavém popelu.”

„Tak dobře. Máš pravdu, zkusíme něco ulovit,” rozhodl Liborio. Zoufalství je nakažlivé. Čím déle Olivera poslouchal,

tím menší měl chuť na kukuřičné placky. Snědli je co

nejrychleji a zapili řídkým černým kafem.

„Wambanago?”

„Wambanaga - slyší.”

„Nebudeš nic potřebovat? Jeden z nás tu může s tebou zůstat.”

„Wambanaga - bude čekat - sám.”

S ručnicemi na ramenou se vydali do stráně, šli proti vodě pořád výš, jednou zahlédl Liborio divokého krocana, vystřelil po něm, ale minul.

„Nic si z toho nedělej. Krocaní maso chutná skoro stejně jako kukuřičný placky,” utěšoval ho Oliver.

Ale ani on svou příležitost nevyužil. Uviděl svého vidloroha příliš pozdě. Sice za ním také vystřelil, ale marně. Představa kukuřičných placek k večeři nad nimi visela jako bouřkový mrak. Teprve pozdě odpoledne narazili na malé stádo vidlorohů. Vítr byl příznivý. Vanul k nim. Opatrně se přibližovali na dostřel a ve chvíli, kdy vidloroh, který byl od nich nejblíž, začal větřit - něco se mu nelíbilo, znehybněl a

díval se směrem k lovcům - v té chvíli vystřelili oba skoro současně.

Stádo se rozprchlo, také jejich vidloroh vyrazil velkým skokem se stádem, ale dál už se nedostal, udělal jen ten poslední skok a zůstal ležet mezi kameny.

Večer Liborio už zase kroužil nad ohněm v tábořišti a poslouchal klopýtavý rozhovor Olivera s Wambanagou, kteří seděli o kus dál, aby ho nerušili.

„Na kukuřičných plackách se nedá nic zkazit,” řekl Oliver, „ale vidloroh…”

„Jaký je v tom rozdíl?”

„Dělat kukuřičný placky je práce, ale připravit dobře vidloroha je umění.”

„Tak se do toho dej a já se budu koukat.”

„Ne, je tvůj. Nebudem tě rušit. Soustřeď se!” Ještě mu dal pár zbytečných rad a šel za Wambanagou.

Liborio měl rád oheň. Rád dýchal jeho vůni. Rád se díval do plamenů. Rád poslouchal syčení mokrých větví a praskot těch, které hořely jasnými plameny. Rád u ohně mlčel, ale rozhovor mezi Oliverem a Wambanagou - slyšel je dobře - byl skoro tak dobrý jako mlčení.

„Ty neumíš hrát poker?” ptal se Oliver. „Ne.”

„To je škoda, ale zas ne tak moc velká, protože stejně nemáme pokerové karty.”

A potom padlo to kouzelné slovo. Mokasíny.

„Umí - Oliver - hrát - mokasíny?”

„Ne.”

Wambanaga jen pomalu hledal slova.

Liborio rozdělal velký oheň, aby potom mohl na žhavém popelu udržovat nízké plameny. Celé ohniště už sálalo pod železný rošt, který zavěsil na syrové tyče z lindových větví.

„Jen - v jednom mokasínu - je kámen,” slyšel naléhavý Wambanagův hlas. „Oliver - ukáže - mokasín je prázdný -

Oliver - ztratil - stopu - jen mokasín - s kamenem - je dobrá stopa - tři dobré stopy - dobré stopy - dobrým směrem..

Asi to nebyla příliš složitá hra, ale Liborio ji stejně nepochopil. Rozkrájel maso - oddělil kýty, které později vyudí - a natloukl jednotlivé kusy masa oblým kamenem, obalil je rozdrcenými šalvějovými listy a položil na rošt. Nízký plamen, který se zvedal nad celým ohništěm, se roštu skoro nedotýkal.

V tu dobu přišel Oliver.

„Nezlob se, že vyrušuju,” řekl zdvořile, až z něho šel strach. „Co je?”

„Můžeš mi půjčit mokasíny?”

„Proč?”

„Potřebuju je.”

„Já taky.”

„Ale já víc.”

Liborio zul mokasíny a dál kroužil kolem ohně bos. Přes plameny viděl Olivera a Wambanagu, jak rovnají čtyři mokasíny do řady. Také Wambanaga byl bos a zcela v zajetí hry - ještě dřív, než doopravdy začala. Na kámen, vedle kterého ležely mokasíny, dal dlouhou dýmku, vyřezanou ze dřeva železného stromu, a Oliver položil vedle dýmky balíček černého tabáku.

„Patří k sobě,” zabručel. „Jeden z nás by měl mít dýmku i tabák. Jinak to nemá smysl.”

Neměl tak docela pravdu. Liborio znal indiánský obřad kouření. Siouxové v dýmkách zapalovali vonící rostliny a také kůru červené vrby, rozetřenou na prášek.

Oliver se otočil k mokasínům zády a Wambanaga ukryl do jednoho oblázek.

„Oliver - může hledat dobrou stopu.”

Zahleděl se na mokasíny, na Wambanagu a zpátky na mokasíny. Potom natáhl ruku směrem k mokasínu, který od něho ležel nejdál. V poslední chvíli si to rozmyslel. Pořád se díval na Wambanagu, který byl naprosto klidný, sledoval

Olivera s nehybnou tváří pokerového hráče, ale i na tu dálku od ohně bylo vidět, že mu jeho hraný klid dá hodně práce. Konečně Oliver ukázal na jeden z mokasínů.

„Dobrá - stopa,” řekl Wambanaga a do hlasu se mu vloudilo rozčarování, i když se snažil říci ta dvě slova co nejlhostejněji.

Maso už hnědlo. Liborio rozhrábl ohniště a položil na maso čerstvé šalvějové listy.

Hra pokračovala dál. Teď to byl Oliverův hlas, který se ozval skoro s účastí.

„Špatná stopa,” řekl.

A brzy potom už sebral z kamene dýmku i tabák. Wambanaga položil na kámen svůj nůž, se kterým stál proti medvědovi. Měl kostěnou střenku. Oliver dal na kámen širokou loveckou dýku. Zase seděli nad mokasíny a zase ten, který hledal ukrytý oblázek, hledal ho nejdřív v očích svého soupeře, a teprve potom ukázal na jeden z mokasínů.

„Špatná stopa.”

„Dobrá stopa.”

Netrvalo dlouho a Oliver sáhl i pro Wambanagu v nůž. Asi měl trochu provinilý pocit, chtěl hrát a snad mu tolik nezáleželo na výhře jako na samotné hře, a proto po chvíli vrátil na kámen Wambanagův nůž i dýmku.

„Wambanaga - už nemá - nic - Wambanaga - už nemůže -dál hrát.”

Vysoko nad nimi kroužil orel.

„Vsaď tedy toho orla.”

Wambanagovi se zaleskly oči, jako kdyby se v nich odrazily plameny ohně.

„Dobře - Wambanaga - sází - orla.”

A hra mohla pokračovat. Ještě dřív, než byly první kusy vidloroha upečené, prohrál Wambanaga i orla na nebi a Oliver se zvedl. Hra byla u konce.

„Chce - Oliver - živého orla - nebo chce Oliver - orla -kterého Wambanaga - uloví?”

Nesmyslná otázka, když se ještě sotva vlekl po tábořišti a orel byl tak vysoko.

„Živého,” odpověděl Oliver a hned ten nápad pustil z hlavy. Ne tak Wambanaga.

Oliver se vrátil k ohni a položil před Liboria jeho mokasíny. „Děkuji.”

Nad nimi visel orel. Bez pohnutí. Vysoko. A červené slunce. Docela nízko. Dlouhé stíny piňonového háje se položily kolem potoka, kam se pomalu přiloudal Wambanaga, a zůstal stát s tváří obrácenou k zapadajícímu slunci. Orel se pustil vzdušných vírů a začal plachtit nad útesy. V jeho pomalém klouzavém letu bylo cosi vznešeného, snad vědomí síly a moci, snad pocit naprosté svobody.

Třeba právě to je důvod, proč je orel pro Indiány posvátný, uvědomil si Liborio při pohledu na kroužícího orla.

„Podívej se, jak letí,” řekl. „Je pořád ještě skoro na stejném místě. Ale jen proto, že chce,” dodal.

Olivera už orel nezajímal. Opatrně odřízl tenký plátek masa z vidloroha.

„Vzpomeň si na kukuřičný placky,” řekl. „Jen si na ně vzpomeň.” Maso bylo horké. Rychle ho přehazoval z ruky do ruky. „Být volný jako orel - to je pro Indiány tak samozřejmý jako dýchat.”

Dál hovořili každý o něčem jiném.

Oliver konečně ochutnal maso. A spálil se.

„Má zvláštní chuť,” ocenil Liboria.

„To je šalvěji,” odpověděl bezmyšlenkovitě.

„Bezvadnou chuť.”

„Ale zase tak samozřejmý to není.”

Liborio ještě pořád sledoval kroužícího orla.

„Co není samozřejmý?”

„Vědí, že za pocit volnosti musí platit.”

Jak?”

„Odvahou. Možná proto jsou pro Indiány orlí péra vyznamenáním za statečnost. Co myslíš?” „Možné to je.” Oliver byl plný dobré vůle. „Určitě je to tak,” přemýšlel nahlas Liborio.

„Máš pravdu. Určitě je to tak. Ale hlavně dej pozor na toho vidloroha,” přerušil ho Oliver. „Už nepotřebuje moc. A žádný plamen. Stačí ho ještě chvíli nechat nad horkým popelem.”

Orel nad nimi kroužil, jako kdyby mu všechno kolem patřilo. Wambanaga ho prohrál v mokasínech. A tak nejen že mu nic nepatřilo, ale on sám patřil Oliverovi. Zatím si to ještě nepřipouštěl.

Minuly další dva dny, než se Wambanaga brzy ráno vydal sám do hor. Neřekl, proč odchází, ani kdy se vrátí, stoupal pomalu do stráně, a ani jednou se neohlédl, často odpočíval.

Potom Liboriovi zmizel z očí. Vrátil se, až když už slunce stálo vysoko.

„Může jít - Liborio - s Wambanagou - do hor?” zeptal se.

„Hledáš muskvu?”

„Ne.”

„Ale třeba muskva hledá tebe.”

„Ne.”

Tím si byl jist. Jako kdyby jeho setkání s medvědem byla jen náhoda a jako kdyby věděl, že už se nebude opakovat. „Mám si vzít karabinu?”

„Ne.”

Bylo tak jednoduché zeptat se, co vlastně budou v horách dělat, ale Liborio se rozhodl, že počká, až mu to Wambanaga řekne sám. „Liborio - bude potřebovat - sekeru.”

Spíš Wambanaga bude potřebovat, aby měl Liborio sekeru, a to byl rozdíl. Ale Liborio měl sekeru rád. Na začátku skoro všech táborových ohňů, které kdy zapálil, byla sekera. Rád cítil v ruce její tvar, rád vdechoval pryskyřičnou vůni dřeva a rád poslouchal, jak se do něho sekera zakusuje.

„Dobrá, vezmu s sebou sekeru.”

„A ještě…”

Wambanaga neznal slovo pro lopatu, ale věděl, že i tu bude Liborio potřebovat. Přistoupil k vozu a ukázal na ni. Liborio ji opřel o kolo, když v ten první večer vyhloubil kruh pro táborový oheň, a od té chvíle tam zůstala.

„Lopata,” řekl.

„Wambanaga - ji bude - potřebovat.”

Lepší by bylo, kdyby ji nepotřeboval. Přehazovat zem z jednoho místa na jiné se Liboriovi nelíbilo a skoro nic jiného se s lopatou nedalo dělat.

„Dobře,” řekl. „Vezmu lopatu. A co dál?”

„To je - všechno - co budeme - potřebovat.”

My, král Kulivých skal, mohl ještě dodat. Slyšení bylo u konce.

Dovlekl se k potoku, chvíli si jednou rukou cákal vodu na tváře a potom se opatrně složil do trávy a zavřel oči. Cesta do hor ho vyčerpala.

Ale stejně… ještě neměl na hlavě korunu z orlích per, ale už se mu vracela jistota, že přání, které vysloví, vlastně není přání, ale spíš rozkaz. Liborio si představil kruh pomalovaných týpí, ztracených někde v prérii, ve kterém vládne. Nevěděl, kde se v něm ta jistota vzala, ale od té chvíle měl pocit, že Wambanaga je jedním z náčelníků Siouxů a každý ho může poslouchat. Když ovšem chce. Ale taky nemusí.

„Čemu se směješ?” zeptal se Oliver, který se právě vrátil z jedné ze svých bezcílných toulek.

„Vzpomněl jsem si, co mi o Siouxech vypravoval traper.”

„A co to bylo?”

„Náčelník může dát Siouxovi rozkaz a Sioux ho může splnit,” řekl. „Snad musí.”

„Ne - může. Kdyby musel, bylo by to stejné jako všude jinde. Může. Může ho poslechnout, a když se mu rozkaz nezdá, může jít za nějakým jiným náčelníkem, který nedává tak nemožné rozkazy, ale také může jít dál docela sám a obejít se bez náčelníků.”

„To je divný - nezdá se ti?”

„Snad. Ale především je to krásný. Asi všechno nějak souvisí s orlími brky, která Siouxové nosí na čelenkách.”

Oliver se na Liboria podíval, jako kdyby ho viděl poprvé v životě.

„Jak?” zeptal se.

„Nevím.”

Ale vlastně věděl, proč je tomu tak, už ve chvíli, kdy pozoroval orla, který kroužil nad horami.

Mezitím se Wambanaga zvedl ze země a podíval se na Liboria takovým tím vědoucím pohledem siouxského náčelníka, který sice připouští možnost, že Liborio za ním třeba nepůjde, ale který je náčelníkem už dost dlouho, aby současně také věděl, že Liborio stejně půjde tam, kam jde Wambanaga, i když nemusí.

Proč?

Protože chce. On sám chce.

„A to je velký rozdíl,” řekl Liborio, nechal Olivera, aby se dál divil, sebral sekeru a lopatu a vydal se za Wambanagou do stráně nad potokem. Ještě se naposled zastavil.

„A ani jednou se neotočil,” řekl. „Všimnul sis toho? Ani jednou.”

Oliver se marně snažil potlačit úsměv.

„Kdo?” zeptal se měkce:

„No přece Wambanaga.”

„Proč by se měl otáčet?”

„Aby se přesvědčil, že jdu za ním.”

Nevěděl, proč se Oliver začal smát nahlas. Šel pomalu za Wambanagou a uvažoval o tom, zda aspoň Oliver sám ví, čemu se vlastně směje. Byl v tu chvíli šťastný a nevěděl proč.

Stoupali pomalu, ale pořád. Konečně se Wambanaga zastavil v oblém sedle mezi dvěma štíty Kulivých skal. Bylo jen řídce porostlé manzanitovým houštím a tsugami a poseté balvany, které se skutálely z okolních strání. Mezi dvěma kameny uviděl Liborio prohlubeň se stopami náspu na okrajích. Byly už sotva znatelné.

Někdo tady vyhloubil jámu.

Proč to udělal?

A když už to udělal, proč na ni potom zapomněl?

Naplavená suť ji skoro zasypala. Wambanaga se díval na jámu pohledem, který už Liborio znal. O samozřejmých věcech se nemluví. Tu suť by měl někdo vyházet zpátky a není žádný důvod, proč by s tím nemohl začít už teď.

Tak dobře.

Vzal lopatu. Její tvar se mu nelíbil a důvod, pro který si ji lidé vymysleli, ho také ještě nikdy nenadchl. Byla o něco menší

než obyčejná lopata a o něco větší než polní lopatka, ale stejně se mu nelíbila. Ostatně vyhazovat zem a vědět, že ji déšť brzy stejně zase spláchne nazpátek… Začal házet příliš rychle a

brzy cítil kapičky potu, jak ho šimrají na zádech. Kdyby aspoň věděl, k čemu je to všechno dobré.

Podíval se na Wambanagu. V jeho temných očích si přečetl, že je všechno v pořádku. Siouxský náčelník byl spokojený.

Aspoň někdo.

Dál vyhazoval suť na náspy. Kdyby měl větší lopatu, zvedaly by se rychleji. Ale čím déle házel, tím byla jeho malá lopata větší. Když minuly asi tak dvě hodiny, byla to už ta největší lopata, kterou dokázal uzvednout. Ale to měl jámu skoro hotovou a náspy tak vysoké, že se spojily s vrcholy okolních balvanů.

„To je - dobré,” řekl Wambanaga.

To není dobré, to je dokonce výborné, pomyslel si Liborio a odložil lopatu. Opřená o stěnu jámy rychle zase splaskla do původních rozměrů. Liborio se na ni chvíli zamyšleně šklebil a všechno jí odpustil. Byl s ní spokojený. Sám se sebou taky. Protože tam, kde našli jenom matnou vzpomínku na nějakou nesmyslnou jámu, byla teď opravdová jáma, sice pořád ještě nedávala žádný smysl, ale už se v ní mohl postavit a byla tak hluboká, že neviděl přes její okraje, a ještě víc byl spokojený proto, že se po celou tu dobu nezeptal Wambanagy, k čemu ji budou potřebovat. Ale skoro mu na tom přestávalo záležet.

Byla to opravdu pěkná jáma se stěnami skoro rovnými a čišel z ní chlad vlhké země. A ještě něco bylo na ní zvláštního. Když v ní seděl, viděl jen její stěny, a ty byly blízko.

Usmál se tomu nápadu. Kdyby ho vyslovil nahlas, zazněl by pošetile. Ale dlouhé měsíce prožil na prériích, které se zdály bez konce, jako moře se kolem něho vlnila bizoní tráva a daleké obzory splývaly s nebem. Anebo byl v horách, ale i z nich viděl zas prérii, anebo jiné hory, které byly daleko. Málokdy spal v místnosti, anebo pod plachtou svého vozu. Cítit kolem sebe čtyři stěny, tak blízko, že si na ně mohl sáhnout, mu připadalo neobvyklé.

„Liborio - bude potřebovat - sekeru,” uslyšel za sebou Wambanagův hlas.

Vyskočil z jámy, ale ještě si stačil vzpomenout na zpěváka z Pinewoodu.

Ta cela má je celá má…

A vzpomněl si na jinou celu. Její mříže byly skoro uměleckým dílem. Ale asi jen pro toho, kdo se na ně díval z druhé strany. Něco z té druhé vzpomínky se mu asi zrcadlilo v očích.

„Stalo se - něco?” zeptal se Wambanaga.

„Ne, nic, nic, všechno je v pořádku.”

Kde nechal sekeru?

Zaleskla se před ním mezi kameny. Wambanaga už pomalu sestupoval k vysokým tsugám, které rostly pod sedlem. „Liborio - dá - stromy - na jámu.”

Porazil asi deset tsug a oklestil je vždy jen po jedné straně tak, aby husté zelené větve zakryly jámu. Mezi kmeny nechával dosti široké mezery a ještě dva placaté kameny přes ně položil. Na konci dlouhého odpoledne vypadalo oblé sedlo skoro stejně jako na začátku. Jáma opět zmizela.

Je Je Je

Druhý den si Wambanaga vymyslel pro Liboria jinou zábavu. Zdála se jednodušší a mnohem méně namáhavá, ale jen tak dlouho, dokud ji nezkusil.

„Umí - Liborio - nehýbat se?”

Oliver zrovna foukal do ohně, podíval se na Wambanagu trochu ubrečenýma očima a odpověděl za Liboria.

„Umí. Dokonce o moc líp než hýbat se. Jen se na něho podívej!”

Liborio ležel na břehu potoka s vlascem omotaným kolem prstu a snažil se ulovit rybu. Vlastně víc ležel, než se snažil, protože předem připouštěl možnost, že se mu třeba ani nepodaří rybu ulovit a že na tom vlastně příliš nezáleží. V potoce do té chvíle žádnou nezahlédl, ale třeba jen proto, že se nedíval dost pozorně. Ostatně měli ještě kýtu z vidloroha. A pytel kukuřičné mouky. A sušené hovězí maso. Díval se upřeně do šelestící vody a chvílemi měl pocit, že se zastavila a on sám že letí proti proudu, stačilo však, aby se podíval na balvan v potoce a bylo po lítání. Vlasy dlouhé zelené trávy se kroutily ve vodě. Třeba se nějaká ryba skrývá v nich. Anebo pod kamenem. Nehýbat se?

Ta představa mu docela vyhovovala. „Wambanago!”

A v tu chvíli se to stalo - Indián zmizel. V jedné vteřině. Šel k němu a najednou tam nebyl. Místo Indiána uviděl Liborio jen sochu Indiána. Asi z bronzu. Jen kvádrový podstavec pod ní chyběl, ale i bez něho byla iluze skoro dokonalá. Wambanaga se zastavil uprostřed pohybu, a to nebylo obvyklé. V Liboriových časech tesali a odlévali lidé sochy, které se tvářily vznešeně a většinou stály. Ještě snad mohly ukazovat rukou někam k blankytným obzorům, ale to už bylo skoro všechno, co mohly. Anebo seděly. Na bronzových koních. V rukách meče. Ale aby si socha jen tak šla v nezapnutém, bronzovém plášti a s orlím brkem nedbale zastrčeným za bronzový pásek na bronzovém čele - to bylo překvapující. Ale jinak byla socha, kterou Liborio uviděl, opravdu pěkná. S černýma skleněnýma očima. A někam šla.

Oliver si otřel slzy, které mu kouř vehnal do očí.

„Wambanaga - umí - nehýbat se,” napodobil Wambanagův slovník nakřáplým hlasem.

Liborio vytáhl vlasec z vody - nechá rybu ještě den žít - a zamával jím Wambanagovi před očima. Byly dál skleněné. Nepohnuly se. Jen péro v čelence se měkce ohýbalo v mírném větru, ale o to nehybnější byl Wambanaga.

A potom najednou už nebyl odlitý z bronzu. Nepohnul se, nedokončil pohyb, ve kterém ho Liborio svým zavoláním zastavil, najednou však byl už jen Indiánem, který se nehýbá. Hra na sochu skončila. Ovšem jen pro Wambanagu. „Liborio!”

Wambanagův hlas ho zastihl v okamžiku, kdy seděl nad ohněm - nic na něm nevařil, bylo ještě daleko do oběda, měl jen oheň rád, a tak musel na tábořišti aspoň malým plamenem hořet od rána do večera - zůstal sedět jako předtím, ale ta obyčejná pohodlná poloha, do které ho zaklel Wambanagův hlas, rychle přestala být obyčejná a pohodlná. Cítil mravenčení v lýtku a vlasy ho šimraly na čele a také potřeboval přimhouřit oči před sluncem, které mu do té chvíle nevadilo, ale najednou o něm věděl a nemohl před ním uhnout.

„To - není - dobré,” řekl Wambanaga.

Liborio uznal, že se mu jeho první socha nepovedla.

Ještě několikrát ho Wambanagův hlas přikoval na místo, ale nikdy nebyl spokojený. Zdálo se však, že aspoň začíná být míň nespokojený.

Potom Wambanaga beze slova zmizel v zelené hradbě tsug nad tábořištěm a vrátil se, až když už slunce zapadalo.

Ale ráno už na Liboria zase čekal. Bez netrpělivosti. Jen se významně podíval na slunce, že je vysoko a jako kdyby za to Liborio mohl.

Brzy potom stoupali do hor. Wambanaga neřekl, kam jdou, ani co budou dělat, až tam budou, jen spěchal, aby už byli u cíle. Jaký je to cíl?

To je vlastně jedno, pomyslel si Liborio. Wambanaga ho určitě zná a to stačí.

Liborio si našel na spaní místo, kam ráno slunce nesvítilo, a i když spal dlouho, stejně se doopravdy probouzel ještě mnohem později, než vstával. Ráno nebyl nikdy na nic zvědavý. Snad jen na snídani. Takže mu ani příliš nevadilo, že neví, kam jdou. Spíš se mu zdálo, že jdou zbytečně rychle.

Wambanaga je zraněný, měl by být na sebe opatrnější. Měl bych mu to říct.

Ale neřekl nic.

Probudil ho až divoký králík. Už si zvykl, že Wambanaga má podivné nápady, a ani na okamžik nezapochyboval o tom, že divokého králíka pověsil na tsugu on. Ale jak se mu to podařilo?

Umínil si, že všechno, co ho s Wambanagou potká, bude přijímat jako Indián, s ospalým zájmem, a i když v tu chvíli byl navíc ještě doopravdy ospalý, stejně se neovládl a skoro vykřikl.

„Podívej se! Tam - vidíš?”

Hned si uvědomil, že by udělal líp, kdyby mlčel, protože Wambanaga samozřejmě viděl divokého králíka mnohem dřív než Liborio a snad o něm věděl ještě dřív, než ho uviděl.

„To je - králík,” řekl.

Jako kdyby vysvětloval nějakou samozřejmost dítěti, které je trošku tupé.

„To vidím taky,” odpověděl Liborio, už zase odhodlaný se na nic neptat.

Ale divné to stejně bylo, protože králík visel přivázaný na vrcholku mladé tsugy. Nelíbilo se mu tam a marně se snažil uniknout smyčce. Stromek se zmítal jako ve vichřici. Liborio přistoupil blíž a všiml si ohlazeného kolíku pod tsugou. Wambanaga zachytil oko na kolík, ale uvázal jej na ohnutou tsugu. Když králík vlezl do pasti, vysmekla se smyčka a tsuga se narovnala. Byla pružná a dost silná, aby králíka unesla. Teď se houpal na špičce stromu, vyděšený a vzteklý.

„Budeme - potřebovat - živého - králíka,” ozval se Wambanaga.

„Já vím,” odpověděl Liborio, i když pořád ještě neměl nejmenší tušení, k čemu ho vlastně budou potřebovat.

Opatrně odřízl naolejovaný provázek, tsuga se uklidnila, ale králík škrábal a kroutil se, a chvíli trvalo, než ho uchopil pevně.

Chodit po horách s živým králíkem v ruce nebylo tak jednoduché, jak si Liborio představoval.

Aby zůstal živý…

A aby zůstal živý tady, a ne někde za obzorem.

Asi na stromě nevisel dlouho, protože zatím byl pořád ještě živý až příliš. A všechno mu bylo jedno. Liborio si klekl na zem a sevřel králíka mezi koleny. Konečně měl obě ruce volné. Když ho viděl, jak se houpe na špičce tsugy, bylo mu ho v té první chvíli líto, ale když se podíval na svoje ruce, lítost ho rychle přešla.

„Škrábe jako kočka.”

Sundal si šátek z krku a svázal králíka tak, že sice zůstal dál živý, ale už mnohem méně živý, než byl předtím. Potom se na něho zašklebil a řekl:

„No vidíš. A je to.”

Vzhlédl k Wambanagovi, ale uviděl jen jeho záda. Wambanaga stoupal výš do stráně. Liborio se vydal za ním. Prošli lesem tsug až k oblému sedlu, ve kterém před dvěma dny Liborio vyházel a opět zakryl jámu. Králíka se už zase zmocnil neklid. Snažil se protrhnout šátek, ale ten byl příliš pevný a svíral ho příliš těsně. Liborio zvolna začínal chápat, co chce Wambanaga udělat. Odsunul jednu tsugu, která zakrývala jámu. Podíval se na Wambanagu. Neříkal nic. No ovšem, má pravdu, je to tak.

Znovu si klekl a opatrně rozvázal králíka, ve kterém už zase svitla naděje na útěk a snažil se mu vykroutit. „Ani nápad.”

Liborio ho rychle přivázal smyčkou k dalšímu z kmenů nad jámou. Opět vzhlédl k Wambanagovi, který opět neřekl nic. Kdo mlčí, souhlasí.

Když králíka konečně pustil, mohl se sice dál pokoušet o útěk, ale utéci už nemohl, protože by musel vzít s sebou celou tsugu. Mezerou mezi kmeny sklouzl Liborio do jámy a podíval se nahoru na Wambanagu, který pořád ještě mlčel. Už se naučil jeho mlčení rozumět. Usmál se a podal mu ruku. Wambanaga pomalu - rány ho jistě ještě bolely - sklouzl za ním do jámy. Potom nad sebou posunul kmen tsugy - zavřel dveře - a posunul blíž ke středu také kmen, ke kterému Liborio přivázal králíka.

Zebrováním větví pronikalo do jámy řídké světlo. Uviděl nad sebou přeškrtané nebe. Bylo prázdné. Wambanaga se posadil na zem a konečně promluvil.

„Když - orel - chytí - králíka - nikdy - už ho - nepustí,” řekl.

„Já vím,” odpověděl Liborio, protože konečně opravdu věděl. „Ale - orel - vidí - jako orel.”

Také hra na sochu dostala teprve v té chvíli smysl. Už to nebyla jenom hra.

„Až - orel - chytí - králíka - Liborio - chytí - orla.” Podíval se na svoje ruce. Krev na škrábancích už zasychala. Asi brzy nasbírá nové. Věděl, že orlí drápy jsou ostré jako dýky.

„Dobře. Udělám to tak.”

Orel je lovec. Když zatne drápy, zapomene na všechno a na celém světě je pak jen on a kořist. V tu chvíli je slepý a bezmocný. „Liborio - musí - být - rychlý.”

Orel je silný a doba, po kterou zapomene na ostražitost, netrvá dlouho.

„Budu rychlý, Wambanago.”

„Liborio - musí - dostat - orla - do jámy.” Ovšem. Nesmí zapomenout na křídla. Nejsou tak nebezpečná jako pařáty, ale stejně na ně nesmí zapomenout.

„Dostanu ho. Uvidíš.”

Cítil, že se ho zmocňuje napětí. Představil si ten okamžik, kdy nad nimi zakrouží orel, a představil si stín jeho křídel, který se bude zvětšovat. Cítil svaly, jak se v něm napínají jen při té představě. Jaké to bude, až vyskočí ze země a mezerou mezi kmeny tsugy uchopí orlí pařáty? Jak dlouho bude trvat, než si orel uvědomí, že takhle si lov králíka nepředstavoval? A co potom udělá? A co udělá on - Liborio?

Králík nad nimi sebou škubal. Ještě pořád se nevzdával té krásné představy, že vystřelí pryč, někam daleko, do křoví, do lesa, do skal, na prérii, někam jinam, ale začínal ztrácet sílu, jeho věznění trvalo už příliš dlouho. Liborio zavřel oči.

Třeba dneska orel ani nepřiletí.

Napětí v něm povolilo, čas se pomalu vlekl. Začala se ho zmocňovat ospalost. V jámě bylo chladno. Králík občas zašelestil ve větvích a pak bylo ticho. Mezerou mezi kmeny uviděl okraj mraku a pak se mihl nebem pták, malý a tak rychlý, že si Liborio nebyl jist, zda ho doopravdy viděl, anebo zda se mu jenom něco zdálo. Snažil se sedět bez pohnutí. Přestal si uvědomovat čas. Pomalu míjely dlouhé hodiny. Světlo v sedle začínalo slábnout. Štíty Kulivých skal položily do údolí první stíny.

Králík se opět pokusil zbavit pout. Opět se vzdal a opět bylo ticho. Nic se nepohnulo.

Liborio si nebyl jist, jak dlouho vlastně spal, ale byl to jen mělký spánek, a když otevřel oči, byl pořád ještě ten dlouhý den a nad nimi nebe přeškrtané větvemi tsug a králík se opět pohnul, ale už se vzdával, už se vlastně vzdal.

Dřív než orla zaslechl z dálky jeho hlas.

„Kje - kje - kjek..

Byl to opravdu orel? Nebyl si tím jist.

„Kje - kje.”

Ne, nemohl se mýlit. Tam někde v té šarlatové výšce se vznášel orel. Wambanaga znehybněl a s tváří obrácenou do zářícího čtverce nad nimi a s očima přimhouřenýma, jako kdyby se bránil oslnění anebo jako kdyby měl strach, že orel zahlédne lesk jeho očí. Ani Liborio nedokázal odtrhnout pohled od přeškrtnutého nebe.

„Kje - kje - kjek.”

Hlas se nepřibližoval, ani nevzdaloval. A potom, se zatajeným dechem a proměněný v sochu, uviděl Liborio v šarlatovém světle - slunce už zapadalo - kroužícího orla. Nepohnul křídly. Jako kdyby se nad nimi otáčel na neviditelném kolotoči. „Kje - kje - kjek.”

Také divoký králík zaslechl jeho volání a zmocnila se ho panika. Naposled se pokusil uniknout ze sevření smyčky. Liborio zaslechl šelest větví a rychlý klepot.

Dále.

Panika je nakažlivá. Divoký králík už také věděl o orlovi a měl strach. Jak se kroutil a narážel na kmen tsugy, zaznělo to, jako když někdo klepe na dveře. A spěchá. Rychle, rychle otevřte!

Dále.

Na dveře ťuká orel.

Byl to nesmyslný nápad, ale úžasně Liboriovi pomohl. Napětí z něho spadlo.

A potom uviděl, jak se orel na obloze proměnil v kámen. Padal střemhlavým letem s přitaženými křídly a v poslední chvíli, když už byl těsně nad zemí, zahlédl Liborio, jak se z kamene vynořily pařáty a potom jak se nad nimi rozevřel velký hnědý deštník. V jámě se skoro zatmělo. Orel s rozepjatými křídly měřil snad dva metry, snad víc. Rychle zbrzdil pád a s neomylnou jistotou přistál. Králík sebou naposledy škubl. Teď počká, až zhasne, aby ho mohl odnést někam vysoko do hor.

Teď neví o světě.

Liborio si ještě stačil vzpomenout na vyprávění lovce, který našel kostru orla zaklesnutou spáry do kostry velké ryby. Orel špatně odhadl svoje síly a zaútočil na příliš velkou kořist. Ale nedokázal ji pustit. Utopil se i s rybou.

Teď!

Liborio odstrčil kmen tsugy, jednou rukou uchopil pařáty orla a druhou odstrčil další kmen. V té první chvíli měl pocit, že drží v ruce obrovský deštník.

Jak ho dostane dolů?

Pověsil se na orla, který nepustil kořist, ale bezděčně stáhl křídla. V dalším okamžiku už byl na dně jámy. Teď měl Liborio tolik času, že se stačil ohlédnout po Wambanagovi. Opíral se o stěnu a usmíval se.

„Měli bychom mu svázat křídla,” řekl Liborio a vložil do té věty tolik indiánské lhostejnosti, že se Wambanaga začal smát nahlas, protože hraná lhostejnost Indiánů je určena jen pro ty druhé, pro ty, kteří nejsou Indiány. Ani přátelé Indiánů.

Liborio ležel zkroucený na dně jámy, jednou rukou pořád pevně svíral pařáty orla a druhou položil na jeho křídla a ještě si na ně lehl, aby snad - až si konečně uvědomí, že to nebyl on, kdo lovil králíka, ale někdo jiný, kdo lovil jeho, orla - aby snad nezačal kolem sebe bít. Napětí v něm povolilo a začal se smát jako blázen. „Měl jsem strach, že se mi to nepodaří,” přiznal se

po chvíli. „Wambanaga - věděl - že Liborio - chytí orla.”

„Je to tvůj orel.” Ale orel byl ve skutečnosti Oliverův a Liborio, když mu ho na tábořišti předával, byl opravdu zvědavý, jak se bude

tvářit a co s ním udělá. Silnější než zvědavost byl však pocit úlevy. Chytil živého orla. Chytil ho rukama, jako Indián. Donesl ho do tábora. Jeho úkol byl u konce. Vlastně po celou dobu - kdy už věděl, co musí udělat - si nebyl jist, zda se mu to podaří. Vzpomněl si na ten krátký okamžik, kdy orel nad nimi rozevřel křídla a najednou byla všude tma.

Měl drápy ostré jako dýky, byl neustále připravený je do někoho zabodnout, a Liborio byl pořád nejblíž. Někde na stráni z nich pustil divokého králíka. Liborio si ani neuvědomil, kdy a kde se to stalo. Ale o těch drápech věděl, a proto držel pařáty skoro křečovitě, jako kdyby držel deštník ve vichřici. Třeba poletí s ním, ale v žádném případě ho nepustí. Lokty pevně svíral orlí křídla.

„Tady máš toho orla,” řekl a podával ho Oliverovi, opatrně, jako kdyby měl strach, aby mu v rukách nevybouchl.

Mohl to udělat. Určitě by mohl. Oliver, i když také on teprve v tu chvíli našel vysvětlení pro Liboriovy a Wambanagovy cesty do hor, a snad si s nimi spojil i hru na sochu, se tvářil, jako kdyby všechno už dávno věděl. Vyhrál orla a teď ho má. To bylo celé.

„Drž ho pevně,” varoval ho Liborio.

„Neboj se.”

Liborio cítil Oliverovu ruku vedle své a konečně mohl uvolnit sevření prstů.

„Pozor na křídla!”

„Dám na ně pozor, neboj se!”

„Já už se nebojím. Teď jsi na řadě ty.”

„Já vím.”

Ale ruku Liborio otevřít ještě nedokázal.

„Asi budu teď navždy chodit po světě, jako kdybych držel v pravé ruce orla,” řekl.

Nikdo si ho nevšímal. „Anebo deštník,” dodal.

Opatrně zkusil pohnout prsty. Bolelo to. Narovnal je. Skoro se mu to podařilo, ale bolelo to ještě o trochu víc. Když vzhlédl, uviděl Olivera. Držel v rukách orla a díval se na Wambanagu, který se usmíval.

„Orel - je - Olivera.”

Také Oliver se usmál. Skoro smutně.

„Řekl jsem to jenom tak,” ozval se.

„Oliver - řekl - že chce - orla - a že chce - aby orel - byl

živý.

„Ty nikdy nezapomínáš?”

Vlastně ta věta ani nezazněla jako otázka.

„Wambanaga - nikdy - nezapomene.”

Najednou jako kdyby mluvili o něčem jiném. Orel tam ještě byl, ale už na něm nezáleželo.

„Já taky nikdy nezapomenu.”

Jako kdyby stál na břehu a díval se za lodí, která odplouvá. Liborio bezmyšlenovitě pohyboval prsty pravé ruky - krev se mu do nich rychle vracela - a snažil se pochopit, co se vlastně stalo. Něco se určitě stalo, ale co?

Oliver si chvíli prohlížel orla. Potom ho pustil a rychle uskočil z dosahu jeho ostrých drápů. Orel se rozletěl při zemi, zprvu mátožně, ale rychle se mu vracela jistota. Potom už zaslechl hukot jeho křídel…

Ghuví - chuví - chuvíí… Konečně se zvedl a nabral rychlost.

Hučení znělo stále slaběji. Dívali se za ním, dokud nezmizel mezi skalami. Zapadající slunce se naposled odrazilo od jeho křídel. V jedné chvíli vypadal jako velký červený deštník, který vítr odnáší.

Chuví chuví chuvíí.

Potom bylo ticho.

„Liborio?”

Uvědomil si, že Wambanaga mluví k němu. Otočil se. Sioux držel v ruce malý kámen. Modře se leskl. „Co to je?” zeptal se Liborio.

Wambanaga mu kámen beze slova podal. Měl čtvercový tvar, byl plochý a na jednom okraji měl provrtanou dírku pro úzký provázek z bizoní kůže. Liborio nikdy modrý kámen u Wambanagy neviděl. Když ho držel v dlani, zdál se mu lehký. Všiml si několika čar, které kdosi vyryl do ohlazené plochy. Nebyl to obrázek ani ornament, jen několik čar. Nedávaly žádný smysl.

„Je Liboria.”

„Ty mi ho dáváš?”

„Ano.”

„Modrý kámen.”

Opět se Liboria zmocnil pocit, že stojí na břehu a dívá se za odplouvající lodí. Uslyšel Wambanagův hlas. „Snad - je modrý.”

Byl určitě modrý. Liborio o něm ještě nic nevěděl, ale toto věděl určitě. Držel v ruce malý oblázek a byl modrý. „Snad - je kámen…”

Také tím si byl Liborio jist. Malý placatý kamínek. Otáčel ho v prstech.

„Je - to - hlas.”

„Jaký hlas?” zeptal se. „Hlas - Wambanagy.”

„A co říká?”

„Liborio - je přítel - Wambanagy - kámen - říká - že Liborio - je přítel.”

„Děkuju ti.”

„Každý - z nás - každý - kdo uvidí - modrý kámen -každý uslyší - hlas Wambanagy - hlas, který říká - Liborio - je přítel.”

„Budu nosit tvůj modrý kámen, Wambanago. Bude mi připomínat naše setkání.”

A už tu zase byla loď. S plnými plachtami odplouvala od břehu. Kde se v Liboriovi vzala ta představa, tak nesmyslná v horách obklopených prérií?

Proč mu Wambanaga podává ruku?

Stiskl ji.

Ještě Wambanaga něco řekl Oliverovi a Oliver mu odpověděl. Ale Liborio věděl, že ta slova nejsou důležitá. Opravdu důležité bylo to, co si neřekli.

A potom už Wambanaga odcházel dolů podle břehu potoka. Šel pomalu, ale už ne proto, že byl poraněný medvědem a že jeho rány se ještě docela nezahojily, ale proto, že byl náčelník. Výsledek byl sice stejný, šel pomalu, ale byl to přesto nesmírný rozdíl.

Snad se ani nedivili, když hradba manzanitového houští se před ním otevřela jako opona na jevišti a když na břeh potoka vystoupili dva mladí Indiáni a vedli tři osedlané koně. Nepodívali se na Liboria ani na Olivera. Prostě tam stáli a čekali, až k nim Wambanaga dojde.

Měli přijít do tábora. Měli jim podat ruku, obřadně a skoro slavnostně, jak to Indiáni vždycky dělají. Měli s nimi vypít řídkou černou kávu se spoustou cukru. Ale stáli tam netečně v průzračném večerním světle, a když k nim Wambanaga došel, pomohli mu do sedla - a opět se Liboriovi zdálo, že ne proto, že by tam sám nevylezl, ale proto, že je jejich náčelníkem - a potom skočili sami do sedel. Zelená opona z manzanitového houští se za nimi zavřela. Konec představení.

„Co tomu říkáš?” zeptal se Liborio. „Odešel.”

„To vím taky, ale…”

„Co?”

„Jak se dozvěděli, že je tady?”

„Nevím.”

„A jak je to možné, že také Wambanaga o nich věděl? Věděl, že přijdou.”

„Nevím, Liborio, opravdu nevím.”

„Nejdřív jsme přece museli chytit živého orla, a teprve potom mohl odejít.”

„Máš pravdu. Nezapomněl, že vsadil do hry orla a že prohrál.”

„Jak věděl, že ho chytíme dneska?”

„To nemohl vědět.”

Oblaka nad štíty Kulivých skal byla prozářená tím podivným světlem, které připomíná krev.

„Museli o Wambanagovi vědět po celý ten čas, kdy byl s námi.”

JSEM TU, ABYCH TĚ CHRÁNIL

Hanyewikin kola vajelo Pehanwan kojag majelo Cetan waan kojak majelo…

Měsíc je můj přítel, má křídla jako jestřáb a letí daleko a opět se vrací…

Píseň Wambanagy

Vždycky když Liborio uhasil oheň na tábořišti a očazené kameny, které ohraničovaly ohniště, položil na vypálený kruh, měl pocit, že za sebou zamkl dveře.

Pomalu sestupovali dolů na druhou stranu Kulivých skal, a když se před nimi poprvé otevřel výhled na prérii, zastavil spřežení. Mezi dvěma oblými vrchy - kamenné štíty Kulivých skal už nechali za sebou - uviděl plavý pás, tak rovný na místech, kde se dotýkal plechového nebe, jako kdyby ho někdo nakreslil podle pravítka. Prérie. Slunce ještě stálo vysoko, mohli jet dál a tábořit na pláních, ale…

Jaký by vlastně mohli mít důvod, když Wambanaga už od nich odešel, aby ještě zůstali v horách? Potřebují k tomu

nějaký důvod?

Také Oliver zastavil Calvadosa a díval se zamyšleně na prérii, chvějící se v žáru slunce.

„Kolik jsi říkal, že dostaneš v Denveru za sto liber mouky?” zeptal se.

„Devět dolarů.”

„A sám jsi zaplatil?”

„Tři.”

„To je opravdu zajímavé.”

„Denver je daleko.”

„A ceny mouky tam pořád stoupají?”

„Skoro pořád. Lidi nemají čas pěstovat obilí. Hledají zlato.”

„Takže když přijedeme později, dostaneš za sto liber mouky třeba už deset dolarů?”

„Třeba.”

„Tak proč spěcháš?”

Liborio seskočil z vozu a otočil se k prérii zády. „Já že spěchám?” zeptal se.

A tak zůstali u malého pramene na kraji prérie ještě dva dny.

Neviděli je přijíždět. Snad zpozorovali Liboriův oheň už z dálky a přiblížili se po prérii velikou oklikou. Ale proč by to dělali?

Snad přijeli stejnou cestou, přes sedlo Kulivých skal, jako Liborio s Oliverem. Ale stejně se už od první chvíle chovali podivně. Byli tři a měli na sobě modré uniformy kavaleristů, každý měl v jedné ruce karabinu a v druhé uzdu svého koně, nemířili na Liboria, ani na Olivera, ale proč nenechali karabiny v pouzdrech u sedel? Byli to vojáci, ale nebyl s nimi ani důstojník, ani seržant, byli jen tři, a to všechno bylo neobvyklé. První lidé, krom Wambanagy a jeho dvou mladých Siouxů, které uviděli po dlouhé době, vypadali, jako kdyby zrovna utekli z vězení. A toho velkého zrzka odhadl Liborio asi tak na deset let. Míň dostat nemohl.

Chvíli beze slova stáli na kraji planiny, kde Liborio s Oliverem tábořili. Potom seskočili z koní, přehodili uzdy přes hrušky sedel a dva z nich se vydali k Oliverovi, který byl blíž.

Liboria napadlo, že by třeba nebylo špatné, kdyby šel -docela nenápadně - k vozu. Měl tam svoji karabinu a také Oliverův kolt tam visel. Asi by bylo dobře, kdyby k nim měl blíž.

Oliver to už udělat nemohl.

Vzpomněl si na jiné vojáky…

Měli vlastně jen jiné uniformy. Potom se vydal k vozu. „Stůj!”

To platilo jemu a byl to zrzek, jehož hlas ho zastavil. Dokonce i hlas měl nějaký zrzavý.

Liborio ještě netušil, co se vlastně stalo a co bude dál, jen už věděl, že toto setkání asi dobře nedopadne. Odhadl vzdálenost, která ho dělila od vozu.

Kdyby se rozběhl.

Zůstal stát a díval se, jak přicházejí. Zblízka vypadal zrzek ještě o něco hůř. Snad opravdu jen na deset let vězení, ale v samovazbě. Slehl po Liboriovi pohledem a šel dál k Oliverovi.

„Co tady děláte?”

„Táboříme,” odpověděl Oliver.

„To vidím taky.”

„Tak proč se ptáte?”

„Chci to vědět.”

„Teď to víte - a můžete jet dál.”

Oliver před nimi stál, jako kdyby si nebyl vědom nebezpečí, které představují. Byli to vojáci. Jsou tady proto, aby udržovali v kraji pořádek. Snad tomu doopravdy věřil. Aspoň se tak tvářil.

Jako kdyby se lidé změnili jen tím, že si obléknou nějakou uniformu, napadlo Liboria a znovu změřil pohledem vzdálenost, která ho dělila od vozu.

„Co udělám, to nechte na mně,” řekl zrzek zlověstně, ale pak se sám zasmál tomu, jak se mu ta věta povedla. Nebyl to nakažlivý smích.

Mezi bandity a vojáky nemusí být vždycky tak veliký rozdíl, jak by se třeba zdálo. To Liborio věděl dávno předtím, než poprvé vyjel do prérie. Jeden z nich se ale pořád držel vzadu. Skoro to působilo dojmem, že nechce mít se svými druhy nic společného, a v tom byla pro Liboria a Olivera malá naděje, ale neměli žádnou jinou. Třeba se zrzkem a s tím druhým vojákem opravdu nesouhlasí. Nechce jít s nimi, ale nemůže ani jet dál sám, vyslal je nějaký seržant nebo poručík na hlídku všechny tři, a jen proto zůstává, ale nic víc. Potom by byli dva proti dvěma. Mají sice karabiny, ale zdá se, že nemají chuť je použít. Letmo si prohlédl druhého vojáka, který se zastavil blízko Liboria, snad aby ho měl na očích. Byl hubený a mračil se jako čert.

Zatím k tomu ještě nemá důvod, napadlo Liboria.

Pohnul se o krok blíž k němu.

Ale třeba už ho brzy bude mít. O to se postarám.

„Jsem tu proto, abych tě chránil,” slyšel, jak říká zrzek Oliverovi, a hned slyšel také, že se sám zasmál tomu vtipu. Patřil k lidem, kteří vždycky, když řeknou něco vtipného, anebo když si myslí, že řekli něco vtipného, se první dají do smíchu, aby snad ostatním ta legrace neunikla.

„A já jsem tu zas jen proto, že se dovedu o sebe postarat sám,” odpověděl Oliver.

„Ničemu nerozumíš.”

„A dej ten prst ze spouště, mohla by vyjít rána a pak už bys neměl nikoho, koho bys mohl chránit.”

„Vidíš, už jsi to sám řekl. Uznáváš tedy, že jsem tu proto, abych tě chránil.”

Lpěl na té představě a nenechal si ji vzít. „To už jsem slyšel.”

„Siouxové se vzbouřili,” pokračoval zrzek. „Vypalují ranče.”

„Tady žádný ranče nejsou.”

„Ale jseš tu ty, a já jsem tady proto, abych…”

Byl opravdu nesnesitelný v té uválené uniformě a se zmačkaným kloboukem na hlavě. Uniforma by mu slušela, mohla by být i šedě pruhovaná anebo modrá, na barvě tak nezáleželo, rozhodně by však k ní měl nosit železnou kouli uvázanou na řetěz k noze, protože nejenomže vypadal jako bandita, ale zřejmě doopravdy banditou byl.

„Jsem kazatel,” prohlásil Oliver důstojně.

„A já jsem tu proto.”

„Ten, který nás oba chrání, nepotřebuje karabinu,” přerušil ho Oliver tak zbožně, že se Liborio skoro lekl té nenadálé proměny.

„Ale tobě by se karabina teď hodila, co?” zasmál se zrzek.

Oliver, když neuspěl se zmínkou o Bohu všemohoucím, to zkusil jinak.

„Snad bys měl opravdu odejít,” řekl skoro prosebným hlasem, ale současně vyrazil jako blesk, a než si zrzek uvědomil, co se děje, vykopl mu karabinu z ruky.

„Vidíš, že se dovedu o sebe postarat sám?” zeptal se mírně. „To ti přijde draho.”

Teď měli oba ke svým karabinám skoro stejně daleko. „Nech ji ležet,” přikázal Oliver, když viděl, že se zrzek pohnul, a už nebyl kazatelem. Třeba se k tomu zbožnému povolání někdy zas vrátí, ale v tu chvíli na ně zapomněl. Nemělo cenu obracet zrzka na lepší cestu domluvami.

„Dobře, necháme toho,” ozval se zrzek smířlivě, ochotný na všechno zapomenout. „Zaplatíte každý deset dolarů za to, že chráníme vaši stezku, a můžeš mi věřit…

„Tobě bych nevěřil, ani kdybys mi řekl, že zítra ráno vyjde slunce.”

„Zaplatíte každý patnáct dolarů.”

„Nezaplatíme nic a ty koukej vypadnout!”

„Dvacet dolarů.”

„Zkus mi je vzít!”

„Nejsem zloděj.”

„Ale jseš.”

Zdálo se však, že zrzek, i když už byl bez karabiny, neztrácí jistotu.

„Tak zaplatíte, nebo ne?” zeptal se. „Už mě to přestalo bavit.”

„Mě to ještě nezačalo bavit.”

Proč ho Oliver provokuje? napadlo Liboria. Stál stranou vedle dalšího vojáka, který sice měl v ruce karabinu, ale nemával jí Oliverovi, ani Liboriovi před nosem, stál tam jen, mračil se, ale snad si ani neuvědomoval, že má v ruce karabinu a k čemu by ji mohl použít. A ještě dál byl třetí voják,

který se pořád tvářil nezúčastněně.

„Tak zaplatíte, nebo ne?”

„Ne.”

V tu chvíli si ti dva už skutečně neměli dál co povídat. Zrzek to asi uznal, protože se nahrbil - skoro obřadně tím dal najevo, co bude následovat, ještě tím poskytl Oliverovi poslední příležitost, aby uvážil, co bude pro něho nejlepší, a teprve potom proti němu vyrazil sevřenou pěstí. Byl větší, těžší a silnější než Oliver, ale ten byl zas o hodně rychlejší a uhnul skoro bez námahy. Zrzek na okamžik ztratil rovnováhu, když mu ruka vyletěla do prázdna, a potom už byl na řadě Oliver. Zasáhl zrzka do brady, a i když mu ruka sjela - byl k němu v tu chvíli otočený bokem - stejně zrzek zakolísal a potom se pomalu snesl k zemi. Držel si bradu v dlani a vypadal skoro jako ten leguán, který neuměl chytat mouchy. Překvapeně a uraženě.

„Tak už mi věříš, že se o sebe dovedu postarat sám?” zeptal se ho Oliver.

V tu chvíli si voják vedle Liboria konečně uvědomil, že je čas jít zrzkovi na pomoc a že má vlastně v rukách karabinu. Ale nepoužil ji jako karabinu.

Nechtějí střílet, raději by si to s námi vyřídili po dobrém, blesklo Liboriovi hlavou.

Voják uchopil karabinu za hlaveň, takže to vlastně už nebyla karabina, ale klacek, stačil však udělat jen tři kroky směrem k Oliverovi.

Nejsem sice tak zbožný, ale tohle umím skoro stejně dobře jako Oliver. Liborio neměl čas tu větu vyslovit.

Voják byl k němu otočený zády a tolik spěchal, že stačilo jen docela málo. Liborio mu špičkou boty lehce ťukl ze strany do paty právě ve chvíli, kdy ji zvedal ze země, aby udělal poslední rychlý krok, který ho dělil od Olivera. Pořád ještě velice spěchal, a proto když zakopl o svou druhou nohu, praštil sebou na zem tak rychle a s takovou prudkostí, až to zadunělo. Ještě si Liborio stačil uvědomit, že se ani zrzek dosud nezvedl ze země a že jeho karabina leží zrovna před ním, ale shýbnout se pro ni už nedokázal.

Zazněl výstřel. A vzápětí druhý. Před Liboriem se zvedly ze země obláčky prachu.

Třetí voják. Docela na něho zapomněl.

Pořád stál stranou. Tvářil se dost neškodně. Aspoň ve srovnání s těmi, kteří se v tu chvíli váleli na zemi.

Už se Liborio nemohl přesvědčit, zda se ještě pořád tváří tak neškodně, protože mu tvář skoro zakryla pažba karabiny, kterou na ně mířil.

Je to dost zvláštní zkušenost, dívat se do ústí karabiny a vědět přitom, že příště se muže hlaveň zvednout o kousek výš. Liborio cítil, že má najednou sucho v hrdle.

Před několika vteřinami bylo výhodné, že stáli a ti dva že leželi na zemi. Teď už to výhodné nebylo. Voják na kraji planiny ještě pořád mlčel. Hlaveň karabiny se mu v rukách lehce chvěla.

Ještě nemluví, ale už střílí.

Zřejmě měli úlohy rozdělené. Za všechny mluvil zrzek. Když zazněly výstřely, zůstal ležet, a potom se rychle překulil stranou, aby nestál mezi střelcem a Liboriem, a také druhý voják se odplížil o kus dál, a když se oba zvedli, neměli Liborio s Oliverem už žádnou naději -

Sice pořád ještě ležela před Liboriem v trávě zrzkova karabina, ale byla mu tam stejně málo platná, jako kdyby ležela na nejvyšším vrcholu Kulivých skal. Nemělo smysl o ní vůbec uvažovat. Ale přehlédnout se nedala. Byla tam.

„Jdi dál od tý karabiny,” ozval se zrzek.

Liborio udělal několik váhavých kroků směrem k vozu. Tam byla jiná karabina. Asi lepší. Anebo stejně dobrá. Rozhodně na ni byl zvyklý. „Stůj!”

„Tak kam mám jít?” zeptal se.

„Někam jinam. Třeba ke kazatelovi. Můžete se držet za ruce.”

Konečně se zrzkovi povedla věta, která ho uspokojila. Zasmál se skoro potěšeně. Ale nepřestával si třít rukou bradu.

Liborio přešel k Oliverovi a zůstal vedle něho stát.

Zrzek si bez spěchu došel pro svou karabinu. Potom zas stáli proti nim tři vojáci, dost daleko jeden od druhého, aby nikdo nikomu nepřekážel, kdyby se přece jenom rozhodli střílet, a uprostřed byli Liborio s Oliverem. Zrzek si už zase třel rukou bradu. Byl to přemýšlivý pohyb a vůbec se k němu nehodil.

„Tak co tomu říkáš teď?” obrátil se na Olivera.

Oliver mlčel. Něco se s ním stalo. Kousal se do rtu a díval se do země. Vypadal skoro provinile.

„Tak už jsi to konečně pochopil?” dotíral na něho zrzek.

„Už.”

Stručnější být nemohl.

„Tak co myslíš?”

Zrzek měl chuť si chvíli povídat.

„Myslím, že jste tři parchanti…”

Konečně se Oliver odhodlal mu vyhovět.

„A taky si myslím,” pokračoval, „že zas nejste tak velký parchanti, abyste nás zastřelili, i když by to pro vás bylo jednodušší.”

„Proč si myslíš, že to neuděláme?”

„Protože už jste to mohli udělat.”

Ale stejně to byl najednou jiný Oliver. V jeho hlase - ve slovech ne, zatím jen v hlase - zaznělo vědomí prohry.

„Kam jedete?” zeptal se zrzek.

„Do Denveru.”

„A co máte v tom voze?”

„Mouku.”

„Dobře,” usmál se zrzek a konečně si přestal třít rukou bradu. „Tak jeďte dál do Denveru. Nemám nic proti tomu. A prodejte tam tu mouku. Ale víš, co ještě před tím uděláte?”

„Ne.”

„Dáte nám každý, dobrovolně - to je důležitý, že to uděláte dobrovolně, to si zapamatuj! - dáte nám každý dobrovolně dvacet dolarů. Rozumíš?”

„Rozumím.”

„Nejsme zloději.”

„Ne?”

„Ale nikdo nám nemůže zakázat, abysme nepřijali malý dar. Z vděčnosti. Za ten pocit bezpečí, co teď máte, víš? Malý dar, daný z čistýho srdce, víš, jak to myslím?”

„Vím.”

Oliver byl najednou tak pokorný, že si skoro ani nebyl podobný. „No konečně, ale trvalo to.”

„ Jenže…”

Oliver byl v rozpacích. Musel dvakrát polknout, než dokončil větu.

„Jenže my těch čtyřicet dolarů nemáme.”

„To mi nevykládej!”

„Opravdu je nemáme.”

„Nehraj si s náma. Varuju tě!”

„Všechny peníze jsme dali za mouku. Tři dolary za sto liber.” Oliver byl zřejmě v koncích, ale jeho vysvětlení zaznělo skoro věrohodně.

„A potom jsem měl smůlu,” dodal rychle. „Až teď máš smůlu, nepleť si to.”

„Měl jsem v ruce dva krále a tři dvojky,” nedal se vyrušit Oliver. „A na stole všechny peníze, který nám zbyly.”

„A co bylo dál?”

„Dál už nic. Snad jen to, že ten kluk, který seděl proti mně, vyložil sedmičku, osmičku, devítku, desítku a spodka. Všechny v jedný barvě.”

„Nevymýšlej si!” ozval se výhružně zrzek.

„Můžeš se zeptat. V Pinewoodu si budou na tu hru pamatovat.”

Zrzek byl skoro přesvědčený. A zmocňoval se ho vztek. Ještě dřív, než stačil cokoliv říci, ozval se opět Oliver. Asi měl strach z toho, co by mohl zrzek snad udělat. Jeho hlas se trochu chvěl.

„Ale vím - já vím, že vám dlužíme těch čtyřicet dolarů,” řekl.

„Jak je chceš zaplatit?” zeptal se zrzek.

„Snad…”

Už zase musel Oliver s námahou polknout.

„Snad bys mohl, místo těch dolarů, odejet s Calvadosem,” vypravil potom ze sebe.

Nechtěl tu větu vyslovit. Ale musel.

„Neblázni, Olivere,” zašeptal Liborio, který měl pocit, že špatně slyšel.

„Mlč!” zasykl Oliver tak rozhodně, že už se Liborio dál nesnažil mu jeho nápad rozmlouvat.

„To je ten plavák?” zeptal se zrzek a oči mu zazářily.

Na Západě každý poznal dobrého koně. Stačilo, aby se na něho jednou podíval. Ale Calvados nebyl dobrý, byl jedinečný, a zrzek asi nikdy v životě ještě lepšího koně neviděl.

„Stojí dvě stě dolarů,” ozval se Oliver skoro plaše.

„Nesmysl.”

„Neříkám, že za Calvadosa chci dvě stě dolarů, jenom že má tu cenu.”

„A kolik za něj chceš?”

„Aspoň sto dolarů.”

„Můžu si ho vzít zadarmo a nikdo mi v tom nezabrání.”

„Ale to bys ho ukradnul. Za to se tady lidi věší na stromy.” Zrzek ho snad ani neslyšel. Díval se pořád na Calvadosa. „Dám ti padesát dolarů,” rozhodl se po chvíli.

„Devadesát.”

„Šedesát dolarů.”

„Osmdesát,” slevoval Oliver. „Ale to je poslední slovo. Čtyřicet dolarů ti dlužíme, jak jsi říkal. Zaplatíš mi čtyřicet dolarů a můžeš odjet s Calvadosem.”

Zrzek si olízl rty.

„Dobrá,” řekl. „Já jsem tě k tomu nenutil. Sám jsi mi to nabídnul. Na to nezapomeň. Byl to tvůj nápad.”

Začal hledat peníze po kapsách, ale nenašel jich dost.

„Půjč mi deset dolarů,” obrátil se na druhého vojáka, který

se pořád ještě mračil jako čert, ale když mu předával dolary,

zdál se trochu šťastnější. Už si také stačil prohlédnout Calvadosa. Potom si zrzek olízl prsty a začal pomalu počítat. „Je to poctívej obchod,” řekl.

Oliver se díval zarytě do země.

„To musí každý uznat,” dodal ještě a vysypal hrst mincí Oliverovi k nohám.

Oliver se ani nepohnul.

Potom zrzek přešel ke Calvadosovi.

„Sedlo mi necti!” ozval se konečně Oliver.

„Dobře,” souhlasil zrzek, „o sedle jsme nemluvili. Je to poctivý obchod.”

Vylovil ze sedlové tašky klubko provazu a vydal se s ním na okraj planiny. Také druhý voják už tam přešel. Byli v tu chvíli dost daleko a nemohli Liboria slyšet.

„Olivere!”

„Co je?”

„Já těch čtyřicet dolarů mám. Ještě na ně můžeme zavolat.”

„Teď už je pozdě,” řekl Oliver a ta slova zazněla skoro lhostejně.

„Olivere!”

Zdálo se, že neslyší. Stál a díval se na čtyřicet dolarů, které ležely před ním v trávě. A ti tři vojáci už odjížděli. Zmizeli mezi stromy směrem k prérii. Zrzek seděl na svém koni a v ruce držel konec jednoduché „indiánské uzdy”, za kterou vedl

Calvadosa. Když vyjeli na pláň, dali se koně do klusu.

Liborio si vzpomněl na vojáka, který ho kdysi zatýkal. Jak je to dávno? Včera? Před sto lety? Už zažil několikrát, že po něm nějaký voják střílel. Ještě si na to nezvykl. Opět začal psát o tom, co se stalo před lety, ale jen proto, aby nemusel myslet na to, co se stalo před chvílí.

Oliver prodal Calvadosa!

A dokonce se zdálo, že je mu to jedno, že to udělal. Seděl nad Calvadosovým sedlem, jako fakír na zkřížených nohách, a bez spěchu počítal mince. Byly mezi nimi nové stříbrné třícenty a jeden tenký ústřižek zlatého plechu asi ještě z dob kalifornské zlaté horečky a několik měděných tokenů, velikých jako obyčejný cent, které asi vydal nějaký obchodník, aby měl drobné. Vlastně to nebyly opravdové peníze, ale lidé je tady na Západě přijímali. Zamyšleně s nimi zacinkal v dlani a snad si v té chvíli uvědomoval, že celý ten kvasící a neurovnaný svět Západu je v nich ukrytý. Může si za ně něco koupit, až dojedou do Denveru, ale do té doby mu mohou vypravovat příběhy, tak podivné to byly peníze.

V Evropě může razit mince jen král. Takže ten obchodník ve srubu s dřevěnou závorou a pod střechou, která se mu opravdu povedla, ale nesmělo na ni moc pršet, byl něco jako americký král, prodával rum, jídlo a zbraně, kupoval kožešiny, když vážil zlatý prach, vyplazoval jazyk samým soustředěním a chyběly mu drobné. Vlastně by to nemělo moc vadit, když měl dost zlatých dolarů. Ale asi mu to vadilo. Proto si sehnal tokeny.

„Myslíš, že je v Denveru berou?” zeptal se Oliver zasněně.

„Co?”

„Tokeny.”

„Nevím.”

„Nemusíš to vědět, ale něco si o tom přece myslíš, ne? Berou, nebo neberou?”

„Neberou,” prohlásil Liborio a trochu zbytečné

pomstychtivosti zaznělo v jeho hlase.

Stejně se mu však zdálo, že Olivera ta odpověď potěšila. Kdo se v něm má vyznat…

Odložil tokeny a začal si prohlížet zlatý dolar. Byla na něm hlava Indiánky v čelence z peří, na rubu měl vyraženou jedničku a kolem ní věnec upletený z tabáku a z kukuřice.

„Tenhle dolar mi připadá jako stvořený k nákupu kukuřičné kaše.”

Liborio nechal tu pomatenou poznámku bez povšimnutí.

„Nevíš, kolik kaše bych v Denveru dostal za dolar?” dotíral dál.

Liborio byl vzteky bez sebe.

Měl by mu být vděčný. Vzal všechno na sebe. Jako kdyby tam Liborio nebyl. Jen náhodou přece začal zrzek vyjednávat s ním, jen proto, že stál v tu chvíli blíž.

Vlastně dluží Oliverovi dvacet dolarů. Zaplatil za něho. Měl by mu být vděčný, ale nebyl. Oliver prodal Calvadosa, a to bylo neodpustitelné. A jak stál před tím zrzkem, skoro v pozoru jak tam stál. Ještě měl tomu šaškovi salutovat.

„Dlužím ti dvacet dolarů,” ozval se Liborio a sám se podivil tomu, jak uraženě zazněl jeho hlas.

„Dvacet dolarů? - No ovšem - dvacet dolarů,” odpověděl Oliver roztržitě.

„Mám ti je dát hned?” zeptal se Liborio.

„Zapomeň na to,” odpověděl stejně roztržitě jako předtím.

„Jak jsi to mohl udělat?”

„Co?”

Nebyla s ním rozumná řeč.

Liborio otevřel zápisník a začal psát. Snad poprvé se mu ani příliš nechtělo vracet se ke svému starému příběhu, ale nevěděl, co by měl dělat jiného.

Vzal tužku a začal psát.

Bylo mu úplně jedno, na co nebo na koho střílí. Místo terče jsem tam stál já. Třeba připouštěl, že v tom je nějaký rozdíl, ale nezdál se

mu asi moc důležitý. Byl to správný voják…

V noci nemohl Liborio usnout a to se mu často nestávalo. Měl čím dál tím větší vztek na zrzka a na jeho dva mlčenlivě kumpány. Měl vztek, že Oliver prodal Calvadosa. Měl vztek sám na sebe, že tomu nezabránil. A taky měl vztek sám na sebe proto, že nemůže spát. A snad největší vztek měl na Olivera, že vedle něho klidně oddychuje, jako kdyby se nic nestalo.

Toho zrzka najdem. Nemůže být daleko. Určitě je z nejbližší pevnosti, umiňoval si.

Když konečně usnul, zdálo se mu o Calvadosovi. Byl to sen, který nijak nezačínal ani nekončil a nic se v něm nedělo, jen s Oliverem tábořili v nějakém zeleném údolí a kousek dál se pásl Calvados. Když se probudil, uvědomil si, že to byl jen sen, a opět se ho zmocnil vztek. Zdálo se mu, že slyší měkký tlukot Calvadosových kopyt. Byl to však jenom sen.

Otevřel oči a uviděl Calvadosa. Šel po zelené trávě a vedle něho byl Oliver.

Rychle oči zase zavřel.

Když je opět otevřel, Calvados s Oliverem tam pořád ještě byli. „Ty zvíře,” řekl s citem.

„Takhle Calvadosovi neříkej,” ohradil se Oliver. „Je to velice chytrý kůň.”

„Já to taky neříkám Calvadosovi, ale tobě.”

„Tak to je něco jiného.”

„To jsi mi nemohl říct, že se vrátí?”

„Promiň. Docela jsem na to zapomněl.”

Lehce poplácal Calvadosa po šíji. Kůň měl už opět svoji starou uzdu, za kterou ho vodil po louce v kruhu kolem Liboria, a pořád mu něco vypravoval pomalým kolébavým hlasem, jako kdyby mu Calvados mohl rozumět.

„Nikdy jsem neslyšel o tom, že by se kůň sám takhle vrátil,” ozval se Liborio.

„Obyčejně se to asi opravdu nestává, ale Calvados není obyčejný kůň,” odpověděl Oliver tím pohádkovým hlasem, kterým předtím mluvil ke Calvadosovi.

Namočil šátek do vody a začal jím otírat Calvadosovy nozdry. „Nevím, jak uteče,” pokračoval po chvíli. „Ale uteče vždycky. Je chytrý jako opice. Má jen jednu podmínku. Musím zůstat na místě, kde jsme se rozešli, a předtím jsme spolu na stejném místě museli nějaký čas být. Dva dny je snad nejkratší možná doba.”

„Ty už jsi Calvadosa někdy takhle prodal?” zeptal se Liborio.

„Několikrát,” připustil Oliver ctnostně. „Je ovšem těžký najít správného kupce,” dodal rychle.

„Ten zrzek ti vyhovoval?”

„Ten zrzek mi vyhovoval,” opakoval jako ozvěna.

Znovu namočil šátek do vody a lehce jím třel Calvadosovy slabiny. Kůň stál už klidně.

Podíval se na Liboria přes Calvadosův hřbet a usmál se skoro soucitně.

„Uvařím ti kafe,” řekl. „Nevypadáš dobře.”

Liborio. odkopl houni, kterou byl ještě pořád přikrytý, a vyskočil. „Ne, dneska uvařím já kafe tobě.”

„Tak to udělej.”

„Jsem rád, že to takhle dopadlo - to si nedovedeš představit. Nejradši bych tě zabil.”

„Raduješ se dost podivným způsobem,” zabručel Oliver a odvedl Calvadosa k potoku, aby se mohl napít.

Liborio si všiml, že už má zase u pasu svůj kolt a uviděl také Oliverovu karabinu, opřenou o kámen. Došel k vozu pro svoji karabinu a teprve potom zapálil oheň.

Když o chvíli později seděli proti sobě s hrnečky horké kávy v rukách a Calvados se pokojně pásl vedle nich, ozval se Liborio.

„Myslíš, že se vrátí?”

„Kdo?”

„Zrzek a ti dva.”

„Nevím, možné to je.”

„Budem na ně připraveni.”

„Ale spíš se nevrátí,” uvažoval Oliver váhavě. „Byl to přece poctivý obchod. Sám zrzek to říkal.” Liborio se dal do smíchu.

„Třeba se mu nelíbí, že Calvados utekl,” řekl.

Oliver zůstal vážný. Dokonce se tvářil trochu udiveně.

„Řekl jsem mu přece, že s Calvadosem může odjet, ne že mu ho prodávám. Třeba si myslel, že to je stejný, ale to už je jeho věc, co si myslel.”

Liborio se smál dál.

„Nakonec všechno dobře dopadlo,” uzavřel Oliver svoje váhavé uvažování. „Chtěl mě zmlátit, ale sám dostal do brady, až mu zuby zacvakaly. Chtěl po nás čtyřicet dolarů, ale nedostal je. Byl to on, kdo nám zaplatil čtyřicet dolarů.”

Už zase mluvil tím svým kazatelským hlasem.

„Samozřejmě, mohl jsem čekat na poslední soud, tam by mu to Pán Bůh všemohoucí všechno taky spravedlivě spočítal, ale když jsem se na něj kouknul, nechtělo se mi čekat tak dlouho.”

Liborio se díval na Olivera, jako kdyby ho viděl poprvé v životě.

„Ostatně některý věci si radši vyřizuju sám,” řekl ještě Oliver.

KOSTKA ZE SAMÝCH ŠESTEK

Ta pláň podobá se moři, vítr trávu čeří, ale do tmy se proboří, ale určitě pohoří, kdo té pláni věří…

Z neuveřejněné básně L. A. Schlesingera

Něco se změnilo. Prérie za Kulivými skalami byla stejná jako ta, přes kterou dojeli do hor. Pláň před nimi se stejně oble zvedala i opět klesala, skoro neznatelně, plavá bizoní tráva, spálená sluncem, se stejně kolébala v mírném proudění vzduchu - byl to skoro ospalý pohyb - všechno bylo stejné jako na pláních, po kterých přijeli do skal, ale přesto cítili nějaké napětí. Něco se změnilo. Ne na prérii, ale v nich.

Oliver mohl spát v sedle. Calvados sám stačil sledovat stopu kol, jež na prérii zanechaly vozy, které projely před nimi. Ale nespal. Jeho oči neustále bloudily po krajině, na které nebylo nic k vidění. Několikrát se otočil v sedle, ale ne proto, aby se naposled podíval na hory, od kterých se vzdalovali. Něco hledal.

Liborio se soustředil na usychající manzanitové houští vpředu. Skrývá se za ním někdo? Možné by to bylo.

Je to špatná skrýš.

Ale je lepší než jen bizoní tráva. A je jediná.

Uvědomoval si skřípění kol. Byl to zvuk, který ho provázel už tak dlouho, že ho dávno nevnímal. Jak daleko je asi slyšet?

Měl karabinu vedle sebe na sedadle a občas se jí dotkl dlaní, aby se ujistil, že tam pořád je.

Oliver měl podobnou karabinu zavěšenou vedle sedlové tašky a kolt mu zase dělal bouli na kabátě. A obě zbraně, ještě než vyjeli z posledního tábořiště v Kulivých skalách, pečlivě vyčistil. To už se jim dlouho nestalo.

Liborio nevěřil na předtuchy. Kdyby mu někdo vypravoval o tušení blížícího se nebezpečí, asi by se mu vysmál. Věděl, že to je nesmysl. Sám prožil dost nebezpečných chvil, a že jsou nebezpečné, si uvědomil až v okamžiku, kdy už nebyl čas na předtuchy. Nebezpečí nezaklepalo na dveře a nepočkalo, až řekne: Račte vstoupit.

Asi by to řekl jinak. Slovo račte neměl rád.

Pojďte dál a posaďte se. Můžu vám uvařit kafe?

Usmál se a připadal si trochu jako blázen. Manzanitové houští, ke kterému se pomalu přibližovali, však nepřestal sledovat.

Nevěřil na předtuchy, ale stejně předtuchu měl.

„O čem mlčíš?” zeptal se Oliver.

Byla to snad první slova, která mezi nimi zazněla od chvíle, kdy opustili Kulivé skály.

„Asi o tom samém, o čem mlčíš ty,” odpověděl.

Asi má Oliver také nějakou předtuchu, napadlo Liboria. Byl rád. Aspoň si se svou nejasnou obavou nepřipadal tak sám.

„Co myslíš, dají se předtuchy sčítat?” zeptal se.

„Nerozumím ti.”

„Jedna malá předtucha a jedna malá předtucha…,” napověděl mu.

„Jsou dvě malé předtuchy.”

„Jen aby,” zapochyboval Liborio a úžasně se mu ulevilo. „Vím to určitě.”

Ale stejně se necítil dobře. Už byli docela blízko manzanitového houští. Už si byl jist, že za ním není nic, jen řídký stín. Pocítil potřebu říkat dál nesmysly.

„Předtuchy mají hlavně staré dámy,” řekl.

„A hlavně v noci,” připojil se ke hře Oliver.

„Když za tmy slyší výt kojota.”

„Anebo když houká sýček.”

„Máš pravdu. Sýček je lepší.”

Už měli manzanitové houští za sebou. Liborio si uvědomoval, že jejich ostražitost je skoro zbytečná. Kdyby se kolem nich zvedla tlupa Indiánů pomalovaných válečnými barvami, stejně by neměli naději. Byli jen dva. Měli jeden vůz a tři koně. Jak dlouho by se mohli bránit? Kdyby byla blízko vojenská hlídka, třeba by slyšela střelbu. Třeba by jim přišla na pomoc. Kdyby byl mezi nimi zrzek.

V takové chvíli by se s ním setkali asi docela rádi. Kdyby…

V paměti se vynořil verš.

… když jsme spolu šli tím zakřiknutým krajem…

Nevěděl už, jak to bylo dál, ani kdo tu báseň napsal, jen ten jediný řádek si zapamatoval. Zakřiknutý kraj…

Malý kluk může být zakřiknutý. Třeba když předtím rozbil okno a čeká, co bude dál. Ale kraj?

Snad si ten verš zapamatoval jen proto, že mu nevěřil.

Díval se na prérii před sebou. Zakřiknutý kraj…

Kdyby měli deset vozů. A zvědy, aby je Indiáni nemohli překvapit. Kdyby měli dost vody a dost střeliva. Kdyby měli čas postavit vozy do kruhu a ukrýt se za ně.

Kdyby .

Ale byli jen dva.

Proč vlastně uvěřili zrzkovi, když mluvil o tom, že se Indiáni vzbouřili?

Neuvěřili zrzkovi, ale pochopili, proč dva mladí Siouxové, kteří přišli pro Wambanagu, zůstali stát na kraji planiny.

Konečně jejich neobvyklé chování dostalo smysl. Věděli přece, že Liborio a Oliver Wambanagu zachránili, nějakým tajemným způsobem věděli všechno, co se předtím stalo, ale stejně nepřišli k ohni. Nepodali jim ruce. Nevypili každý hrnek přeslazeného kafe. To oni jim řekli, že se na pláních něco děje. Zrzek to jen potvrdil.

Třeba budeme mít štěstí, napadlo Liboria.

Ale jeho předtucha mu říkala něco jiného.

Uviděli ho první a Liboriovi bleskl hlavou jeden z těch ztřeštěných nápadů, které mu dodávaly odvahu, když ji nejvíc potřeboval. Mohl by ho přivítat slovy: To je dost, že už jdeš, ale trvalo ti to.

Nebezpečí, na které čekal celý den, nějak souviselo s jezdcem, který se před nimi vynořil na jedné z těch oblých vln prérie, ještě příliš daleko, aby mu viděl do tváře, ale dost blízko, aby pochopil, že jede jako střelený, jako kdyby za ním hořela prérie.

Také jezdec je už zahlédl a strhl koně směrem k Liboriovi a Oliverovi. Rychle se přibližoval. Liborio zastavil spřežení a také Oliver přitáhl Calvadosovi uzdu, ale dál jezdci nevěnoval pozornost. Rozhlížel se po okolí místa, kde zůstali stát, a zamyšleně se kousal do rtu.

„Toho jezdce znám,” ozval se Liborio.

„Opravdu?”

„Setkali jsme se u Glenova brodu před Pinewoodem.”

Už byl u nich. Zastavil koně tak rychle, že se zvedl na zadní. Ale už to nebyl ten Dan na podpatcích tak vysokých, že se na každého díval trochu z výšky. Už mu to tak neslušelo. Měl klobouk vražený hluboko do čela, aby mu při té zběsilé jízdě neuletěl, a ten pobavený zájem, který měl v očích, když se s Liboriem setkal u Glenova brodu, už v nich taky nebyl. Nyní měl v očích strach. Chvíli mu trvalo, než chytil dech. I hlas měl jiný. Ale byl to Dan.

„Jsou tady - už jsou tady - najdou mě - určitě mě najdou -pomozte mi!”

„Ale to je přece Dan!” vykřikl Oliver. „Hráli jsme spolu kdysi poker. Vzpomínáš si? Prohrál jsi jako já.” V jeho hlase zazněl soucit.

„Ty ale vypadáš, Dane, hej, Dane, vzpamatuj se přece!” „Teprve prohrajeme - Olivere.”

„To ti tenkrát nestačilo?”

„Život - prohrajeme - teď se to stane - stane se to teď. Zajali Peggy Sue. Najdou mě. Vím to. Nikdo jim neuteče.” Zajali Peggy Sue…

Kde se v Liboriovi, tam u Glenova brodu, vzal pocit, že ji už dávno zná? A byl by přísahal, že ona měla stejný pocit. Vlastně mu byl Dan protivný jen proto, že přijel s Peggy Sue. A ještě protivnější mu byl proto, že s ní také odjel. Řekl, že zajali Peggy Sue. Peggy Sue.

„Kdo tě najde?” zeptal se Dana Oliver.

„Siouxové. Už přicházejí. Slyšíte je? Už přicházejí.” „Nikdo tady není, jen my tři. Neblázni, Dane!”

„Jsou tady. Vím to. Vzbouřili se - a jsou všude. Zajali Peggy Sue. Nemohl jsem jí pomoci. Opravdu jsem nemohl. Zajali Peggy Sue. Jdou za mnou. Siouxové.”

„Pomůžeme ti.”

„Radši přemýšlejte - a hodně rychle - jak pomůžete sami sobě.”

„Jsme tři. Máme tři karabiny.”

„Potřebovali bysme spíš dělo.”

„Jsme tři.”

„Muselo by nás být třicet nebo tři sta - a pak snad.” „Ukryjeme se.”

Konečně se ozval také Liborio. Do té chvíle jen poslouchal. „Kam?” zeptal se. „Kdyby to bylo v horách, ale už jsme zase na prérii. Tady se těžko ukryjeme - ostatně - jak dlouho vydržíme v úkrytu, i kdyby tu nějaký byl.”

„Máš pravdu,” odpověděl Oliver. „Jen tak dlouho, dokud by nám vydržela voda. Dobře - tak vypřáhnem a zmizíme. Denver přece není na konci světa. To bude nejlepší. Vypadneme.”

Skoro se zdálo, že se ho zmocnila panika.

„A to hned,” dodal ještě.

Liborio se snažil přemoci pocit úzkosti, který se ho zmocnil. Strach je nakažlivý.

„Už je pozdě, Olivere,” řekl trochu vyprahlým hlasem.

„Proč?”

„Protože nás už našli.”

Na vrcholu oblé vlny, na kterém se před chvílí vynořil Dan, stála řada jezdců. Siouxové. Někteří měli dlouhé pušky. Někteří luky a šípy. Bylo jich… Bylo jich dost. Snad třicet. Snad víc. Nemělo smysl je počítat. Stáli a nespěchali. Věděli, že už jim neutečou.

Také Oliver je viděl. Skoro se zdálo, že ho pohled na Siouxe uklidnil. Určitě měl strach, ale teď to na něm nebylo vidět a jeho hlas zazněl skoro ukřivděně, když řekl:

„Royal flush! A je to tu zas - dobrou kartu má vždycky někdo jiný než já. Ale my těm parchantům ukážem!”

„Neblázni,” přerušil ho Liborio. „Připravte si karabiny a zmizte ve voze! Nestřílejte! V žádném případě nestřílejte dřív, než vám řeknu! Je to naše jediná naděje. Rychle!”

„Co chceš udělat?”

„Zmizte! Já tady zůstanu.”

Oliver jen přehodil Calvadosovi uzdu přes hrušku sedla. Dan uzdu svého koně zachytil za postranici vozu. Oba se ukryli pod plachtou vozu.

Siouxové je z dálky pozorovali.

Budu muset udržet koně. Nebude to jednoduché, uvědomil si Liborio. Ale nic proti tomu, co všechno ještě budu muset udělat. Položil druhou ruku na plachtu vozu, aby bylo vidět, že je prázdná. Ale to už Siouxové proti němu vyjížděli - dost dlouho se jen dívali a přestalo je to bavit - a nad prérií se zvedlo jejich volání, divoké a zničující.

„Uipííí - uipííí - uipííí!”

Snad se dá napsat několika písmeny, tak bylo jednoduché, a přece nepopsatelné.

„Uipííí - uipííí - uipííí!”

Příslib konce. Skoro čestné slovo, že to je poslední, co ještě v životě uslyší.

Liborio křečovitě svíral uzdu a díval se na ně, jak se přibližují. Jako kdyby pozoroval vysokou příbojovou vlnu, která ho v příštím okamžiku smete do moře.

„Uipííí - uipííí - uipííí!”

Shýbnout se pro karabinu, ještě byl čas, ještě měl několik vteřin, ale stál bez hnutí a každá vteřina se mu zdála dlouhá jako věčnost.

„Uipííí - uipííí - uipííí!”

Ani si neuvědomil, že mluví nahlas. Ostatně Siouxové už byli tak blízko, že v jejich volání Liboriův hlas stejně zanikal.

„Snad to vyjde, snad je opravdu zastaví, říkal přece, sám řekl, že má tu moc..

„Uipííí - uipííí - uipííí!”

„Nesmějí na mně poznat, že mám strach, teď, teď je ta chvíle.”

Proč si Liborio, když odjížděli z Kulivých skal, pověsil Wambanagův kámen na krk? Kdyby se ho byl Oliver zeptal, asi by nedovedl odpovědět. Až v tuto chvíli to věděl. Strhl volnou rukou amulet z krku a zvedl ho nad hlavu. Konečně našel svůj hlas. Zazněl pevně. Anebo skoro pevně. V tom přívalu hlasů na tom stejně nezáleželo.

„Wambanaga je můj přítel, poslouchejte, mluví k vám Wambanaga, můj přítel Wambanaga. Podívejte se!”

Držel modrý kámen nad hlavou.

„Wambanaga!”

Jako kdyby jeho jméno mohlo zastavit příbojovou vlnu. „Wambanaga!”

A pak se to stalo. Siouxové strhli koně a začali objíždět Liboriův vůz v kruhu a jejich hlasy slábly. Nikdo nevystřelil. Potom hlasy Siouxů ustaly úplně a bylo slyšet jen dupot kopyt. Liborio pevně svíral uzdu. Koně byli neklidní. Nesmějí vyrazit. Musí je udržet. Také Danův kůň tancoval po straně vozu a snažil se uvolnit ze sevření uzdy. Calvados stál a zdálo se, že se trochu chvěje.

„Wam - ba - na - ga!”

Poprvé zazněl Liboriův hlas osaměle.

„Wambanaga je můj přítel.”

Konečně se Siouxové zastavili. Bylo ticho. Zdálo se dlouhé. Potom se ozval hlas jednoho ze Siouxů. Prolomil ticho jediným slovem. „Pa - ka - či.”

Pomalu, skoro váhavě, se dali Siouxové do pohybu. Odjížděli. Vzdalovali se. Žádný se neohlédl. Žádný už nepromluvil. Liborio se za nimi díval a nevěřil, že vidí dobře.

Když konečně promluvil, docela potichu, hlas se mu trochu třásl. Teď už mohl.

„Na zázraky moc nejsem, ale bylo to skoro jako zázrak. Ten modrý kámen je opravdu zastavil.”

„Co je? Co se děje?” ozval se, stále ještě skrytý pod plachtou vozu, Oliver.

„Nic.”

Liborio zase našel svůj hlas.

„Představ si, že vůbec nic. Odjeli. Neměli čas dál se zdržovat. No, co se dá dělat. Pakači - a pak odjeli. Že nechají pozdravovat. To sice neřekli, ale skoro.”

Oliver s Danem seskočili z vozu. Karabiny měli v rukách.

„Věřil bys tomu?” zeptal se Oliver bezbarvým hlasem.

„Ne,” odpověděl Liborio. „Ale stalo se to. Opravdu odjeli. Byli tady a už tu nejsou.”

Najednou se začal smát a nedokázal přestat. A potom uslyšel opět Oliverův hlas. A povzdech úlevy.

„Ten modrý kámen je víc než royal flush. Je jako kostka ze samých šestek.”

Dan se pořád ještě opíral zády o vůz, ruce ponořené hluboko v kapsách, a díval se do prázdna, jako kdyby kolem něho prošel duch. Byl ve tváři trochu popelavý, ale Liborio pochopil, že na útok Siouxů, který zastavil počmáraným modrým kamínkem, už zapomněl.

Byli tady Siouxové a chtěli se do nás strefovat opeřenými šípy, víš o tom ještě, Dane? Siouxové?

Není to tak dávno. Asi pět minut. Ano, já to přece vím. A pak si to rozmysleli. To je dobře.

Nevyslovené otázky. Nevyslovené odpovědi. Dan byl jinde. Na tváři mu cukal sval. Liborio mu v té chvíli rozuměl.

Věděl, že mu nemůže pomoci. Dan byl sám. Možná poprvé v životě byl doopravdy sám.

Oliver rozlil trochu rumu do hrnečků a jeden podal Danovi. „Napij se!”

Poslušně polkl, ani moc, ani málo, jako náměsíčník, pil a nevěděl o tom.

„Jsi živ, a co bys chtěl víc, Dane,” ozval se Oliver. „Co říkáš?”

„Jsi živ, a ještě piješ dobrý zdravý rum, abys zapomněl, že ještě před chvílí to nebylo tak docela samozřejmý, být živ. Jen se napij.”

„Zajali Peggy Sue.”

„Ano, promiň, zapomněl jsem, zajali Peggy Sue, a právě proto se teď potřebuješ napít. Nevím, jestli to pomůže. Když tě napadne medvěd. Když tě srdce bolí. Když prohraješ v pokeru. Když se ti zdá, že nic nemá cenu. Když zajmou Peggy Sue. Napij se.”

„A ty víš, kde je, Dane?” zeptal se Liborio.

„Vím. V indiánském táboře, ke kterému jsme zabloudili. Byla to smůla. Než jsem stačil něco udělat, nedalo se udělat nic jiného než utýct. A stejně jsem neutekl daleko.”

„Ale žiješ,” řekl Oliver. „Každýmu se zdá být samozřejmý, že žije, a nestačí mu to. Chtěl by ještě něco. Třeba rozbít bank.”

„Zajali Peggy Sue.”

„To už jsi říkal.”

Oliver se zamračil na hrneček a pak ho jediným douškem vypil. „Co uděláme?” zeptal se po chvíli.

„Nevím,” odpověděl Liborio. „Vlastně vím, ale nevím, jak to uděláme.”

„Měli jsme štěstí.”

„Třeba ho budeme mít dál, ale třeba taky ne.”

„Máme modrý kámen.”

„Myslíš, že to je propustka do Denveru?”

„Víc nepotřebujeme.”

„Já vím, jenže… Mohli začít střílet dřív, než ho uviděli.”

„Mohli.”

„Nevíš, proč nestříleli?”

„Protože jsi měl modrý kámen.”

„Tak proč proti nám vyjeli?”

„Protože. Nevím. Opravdu nevím.”

„Mohli nás zastřelit, a teprve pak si všimnout modrého kamene. Mohli pak říct: Pardon, ale to už by nám bylo jedno.”

Dan do rozhovoru nezasahoval. Asi ho vůbec nevnímal. Byl pořád sám. Sám se sebou. Liborio ten pocit znal.

„Kdo je vlastně Wambanaga?” ptal se dál, i když věděl, že mu Oliver nemůže odpovědět. „Odkud až kam platí modrý kámen?”

„Nevím.”

„Můžeme potkat jiné Indiány. Jméno Wambanaga jim třeba nic neřekne. Anebo ani nebudu mít čas ho vyslovit.”

„Prérie jsou Siouxů.”

„Máš pravdu.”

Konečně Liborio věděl, co chce. „Vrátíme se do Kulivých skal,” řekl.

Nechali vůz na kraji Kulivých skal, stranou od cesty. Potom zakryli stopy, které vyryl v trávě a v jehličí. Věděli, že se jim to asi stejně nepodařilo, protože Indiáni dovedou číst i stopy mokasínů a po stopách vozu by snad dokázali jít i se zavřenýma očima.

Zajeli s ním za husté křoví, aby nebyl z cesty vidět, a jeho vyrudlé plachty ještě zakryli piňonovými větvemi. Potom naložili na koně karabiny, přikrývky a věci, které potřebovali na táboření. Vzali všechno sušené maso, které jim zbylo, a půl pytle kukuřičné mouky.

„Bude to stačit?” zeptal se Oliver starostlivě.

Liborio se zasmál. Po dlouhé době zas poprvé. „To jsem opravdu rád, ze tě Siouxové usmířili s kukuřičnými plackami,” řekl.

Oliver si vzpomněl.

„Uznávám, že kukuřičný placky jsou lepší než nic,” připustil. „Kukuřičná mouka se nikdy nezkazí.”

„Je lepší než nic, ale ne o moc.”

„Nevěř tomu. Je to veliký rozdíl.”

„Nevyhrožuj!”

Liborio naposled zkontroloval zakrytí vozu. „A co dál?” zeptal se Oliver.

„Jednou jsem tady byl s traperem, o kterém jsem ti už vypravoval. Tenkrát jsme došli pod převislou stěnu s malým pramenem. Nemůže být daleko. Snad se mi podaří to místo najít.”

„Proč ho budeš hledat?”

„Protože je přesně takové, jaké teď potřebujeme.”

„Co je na něm tak úžasnýho?”

„Je stranou cest. A po té skále nikdo nesleze. A kdyby chtěl pustit dolů kameny - to by mohl, kdyby vylezl na vrchol z druhé strany - nic by se nestalo.”

„Proč?”

„Výklenek pod skálou je dost hluboký. A je v něm pramen.”

Vydali se na cestu. Na místě, kde se vrátili do Kulivých skal, se poslední štíty skoro dotýkaly plání. Zvedaly se nad řidnoucím piňonovým lesem a z dálky - když se k nim přibližovali prérií - se zdály nízké a krotké.

Liborio si zapamatoval křivý štít, za kterým měla být stěna, kterou hledal. Věděl, že k ní žádná cesta nevede. Našli ji tenkrát při lovu vlastně jen proto, že zabloudili a vylezli pod křivý štít, ale jen tak vysoko, aby se dostali nad vrcholy piňonového lesa, protože všude kolem byly lavinové stráně. Vzpomněl si, že se s traperem dorozumívali šeptem, jako kdyby měli strach, že stačí jedno hlasité slovo a všechny ty kameny nad nimi jim sletí na hlavy. Ale stěna, ke které potom došli, byla pevnější a skoro hladká.

Vedli koně za uzdy a pomalu postupovali lesem. Často se museli vyhýbat balvanům, malým stržím a padlým kmenům. Liborio měl strach, že se odchylují od směru, který si zapamatoval, když viděl naposled křivý štít. A potom se najednou před nimi objevil, zatím jen první šikmou strání plnou balvanů, ale nad ní viděli mezi kameny stromů siluetu nalomené skály, červené v zapadajícím slunci.

„Stůj!”

Byl to Oliverův hlas, který se ozval za Liboriovými zády. Dan se svým koněm šel poslední. „Co se stalo?” Liborio se udiveně otočil.

Calvados stál jako tvrdohlavý mezek a nechtěl jít dál, ale nebyl paličatý, něco s ním nebylo v pořádku, chřípí se mu roztahovala, jako kdyby se dusil, a chvěl se neznámou hrůzou. Uviděl bělmo jeho očí.

„Nech ho být,” řekl Oliverovi a zůstal stát.

Nevěděl, co se děje, věděl jen, že v tuto chvíli má pravdu kůň. Nechtěl jít dál. Jen on sám věděl proč. Zůstali stát v tichu pod křivým štítem a čekali - snad dlouho, snad jen několik dlouhých minut - a Calvados se pořád chvěl.

Potom uslyšeli podivný zvuk. Liborio nevěděl, odkud přichází, ani co znamená, jen že snad nějak souvisí s Calvadosovým nepochopitelným chováním. Ta možnost ho napadla už v té první chvíli.

Proč se Calvados chvěl? čeho se tolik bál?

Snad toto byla odpověď. Kdesi nad nimi se opět ozval ten zvuk. Připomínal trochu chraplavý kašel. Anebo hlas chřestýše. Ale musel by být obrovský a musel by být nastydlý.

Může dostat chřestýš rýmu?

Nejnesmyslnější nápad v nejnevhodnější chvíli.

Na co vlastně čekali?

Potom se ozvaly první dutě znějící třesky a to už konečně pochopili, co se vlastně stalo. Suťovým polem kdesi před nimi padala kamenná lavina. Hřměla stále silněji, jako bouře, a její hlas naplnil celý les a snad se rozletěl i daleko do prérie.

Kamenná bouře.

Stáli a čekali, až lavina ustane. Oliver konejšivým hlasem říkal něco Calvadosovi, ale ten se už přestával chvět. Zrovna v tu chvíli, kdy Oliver začínal. Uvědomoval si, co by se stalo, kdyby šli dál.

„Měli jsme opět štěstí,” řekl.

Hřmění rychle sláblo. Ještě několik posledních velkých balvanů spadlo dolů, a jak svištěly vzduchem, ozval se jejich nářek, zvuk začínal vysoko, a rychle klesal, jak kameny měnily výšku. Náraz o zem už neslyšeli.

„Co to je?” zeptal se Liborio.

„Nářek duše putující k věčnému zatracení,” poučil ho zbožně Oliver.

Rychle se mu zlepšila nálada, když si byl jist, že kamenná lavina doznívá a na ně že už asi nespadne.

„Já vím,” souhlasil s ním Liborio. „Do pekla tak horkého, že tam hory tečou.”

„A žádný komár, který jim tam bude pít krev, nebude menší než mezek.”

Poslední kámen zasvištěl vzduchem.

„Já na peklo a duše zatracenců sice nevěřím,” řekl ještě Liborio, „ale uznávám, že tohle prostě nemohlo být nic jiného.”

Dan pořád ještě mlčel. Ale té laviny si všiml. Oči měl tak kulaté, že kdyby je chtěl někdo nakreslit, mohl by to udělat kružítkem.

„Jaké peklo?” zeptal se nechápavě.

„Horoucí.”

V Danových kulatých očích se zrcadlilo podezření, že se ti dva asi zbláznili.

„A co jste to říkali o komárech?”

„Že koušou.”

Už to nebylo podezření, ale skoro jistota.

Ještě dřív než se kolem nich zvedl první oblak prachu, ucítili podivnou vůni - ostrou a vzrušující, nebezpečnou vůni rozbitých a otlučených kamenů. Byl v ní snad oheň a snad i střelný prach, nevěděli, tak byla zvláštní a nová.

„Peklo…”

„Snad.”

Ale to už je zahalil prach, jako kdyby kolem proletělo tornádo. Zakryli si oči a ústa šátky. Přehodili přikrývky přes hlavy koní. Ti se opět začali plašit.

„Budem muset jít,” ozval se po chvíli Liborio.

„Ještě počkáme, ten prach.”

„Právě proto bude lepší, když půjdeme hned.”

„Proč?”

„Zakryjeme své stopy tak dokonale, že je ani Indiáni nepřečtou.”

Pomalu se vydali na cestu. Když došli pod nalomený štít, uviděli nad sebou v suťovém poli hluboký zářez, kterým proletěla kamenná lavina.

Stěna byla opravdu taková, jak si ji Liborio zapamatoval. Trochu nakloněná dopředu, jako kdyby padala, a tak pevně zakotvená k zemi, že nikdy nespadne. A dole pramínek. Jen stopy vidlorohů našli v rozměklé půdě.

„Tady budete v bezpečí,” řekl Liborio.

Řekl budete, ne budeme, a oba, Oliver i Dan pochopili, co to znamená.

„To je dobře,” ozval se Dan a dál už o tom nemluvil, ale skoro se od té chvíle začal zas podobat tomu Danovi, kterého Liborio potkal u Glenova brodu. Nechtělo to moc. Stačilo, že si posunul trochu klobouk dozadu a že se přestal tvářit tak nešťastně. Dokonce i ostruhy mu začaly na kamenech zvonit v

jiné barvě než předtím.

Snad to byla zase zbytečná práce, ale porazili několik stromů pod stěnou, aby se planina před výklenkem zvětšila, a položili je napříč mezi tři osamělé velké kmeny vpředu, takže vznikla skoro palisáda, za kterou by se mohli ukrýt, a protože dál byla rovina už bez stromů, měli možnost pozorovat každého, kdo by se k nim přibližoval z piňonového lesa. Kdyby přišla tlupa Siouxů pomalovaných válečnými barvami, měli by čas - ne příliš dlouhý, ale musel by stačit - jim to nějak rozmluvit.

„Sem Siouxové stejně nepřijdou,” odpověděl Liborio na nevyslovenou otázku.

„Jak to víš?” zeptal se Dan.

„Siouxové bojují o prérie. Byly kdysi jejich. Kulivé skály jsou pro ně cizí území.”

„Ale někdy se tady objevují.”

„To je přece něco jiného.”

„I pro nás?”

„Jak to můžu vědět? Myslím si, že i pro nás, a že i kdyby přišli, tady by nebojovali.”

Počkali, až se úplně setmí, a teprve potom zapálili malý oheň. Hovořili o bezvýznamných věcech. Skoro celý den nic nejedli, ale přesto neměli hlad. Až když začala na pánvi prskat slanina, uvědomili si, že ho vlastně mají. Liborio uvařil ještě kávu a potom už seděli beze slova a dívali se do plamenů.

Dan otáčel v prstech prázdný hrneček od kafe a prohlížel si ho, stále zamyšlenější. Už z něho jednou v životě pil. U Glenova brodu. Od té doby neuplynul příliš dlouhý čas, ale svět kolem nich se přesto stačil úžasně změnit. Byl jiný. A také Dan byl už jiný. Jen ten hrneček se nezměnil. Byl pořád stejně potlučený a ouško se mu trochu viklalo.

„Dane, kde je ten indiánský tábor, ve kterém zůstala Peggy Sue?” zeptal se Liborio.

Dan položil prázdný hrneček vedle sebe do trávy. „Asi osm mil od místa, kde jsme se sešli.”

„Můžeš mi popsat cestu?”

Z kapsy vytáhl Dan složený čtvereček papíru a přes oheň ho podal Liboriovi.

„Nakreslil jsem ti ji,” řekl.

Liborio rozložil mapku a otočil ji tak, aby na ni dopadala zář ohně. „Kdy jsi to stačil udělat?” zeptal se.

„Když jste šli s Oliverem na dříví. Ještě než se úplně setmělo.”

Liborio se nezeptal, jak mohl vědět, že ji bude potřebovat. Představa, kterou si uděláme o lidech, které vidíme poprvé, je obyčejně správná, ale představa, kterou si udělal o Danovi, když ho poprvé potkal u Glenova brodu, správná nebyla. Podívali se na sebe přes plameny a oba věděli, že se to stalo teď, v tuto chvíli, kdy Liborio vzhlédl od mapky k Danovi. Byli přáteli.

„Budeš muset jet pořád na severozápad,” vysvětloval Dan, „a asi za hodinu vyjedeš na vyvýšenou pláň, nemůžeš ji minout, na to je moc velká, a není na ní nic jen spálená tráva. Dál na severozápad je mělká rokle a dole vyschlý koryto řeky. Roste tam několik stromů a k těm musíš dojet a potom pokračovat pořád na severozápad.”

Liborio sledoval Danův popis cesty na mapce.

„Co znamená ten kroužek tady?” zeptal se.

„Kameny. Kdysi tam asi byla skála, ale už z ní nic nezbylo, jen kamenitý pahorek, skoro holý a s několika velkými balvany.”

„Zůstane vpravo od cesty?”

„Ano.”

„A potom?”

„To už budeš skoro u cíle. Asi dvě míle dál na severozápad je kopec porostlý nízkými stromy. Na druhé straně najdeš tábor Siouxů.”

Liborio si ještě jednou prohlédl mapku, čára, kterou Dan vyznačil cestu, končila několika trojúhelníky, to byla týpí

Siouxů, a pod ně napsal tiskacími písmeny jméno: PEGGY SUE.

„Jak daleko je od vyschlé řeky k balvanům?” zeptal se Liborio.

„Asi tři míle.”

„Jak dlouho táboří Siouxové pod tím kopcem?”

„Neměl jsem čas se kolem sebe moc dívat. Před vchody do týpí je holá zem, i když dál roste všude kolem tráva, a myslím, že jsem zahlédl i corral pro koně.”

„Táboří tam asi už dost dlouho.”

„Asi.”

„A není žádný důvod, proč by tam netábořili dál.”

„Myslím, že není.”

Dan přiložil na oheň suché větve.

„Liborio?”

Vzhlédl od mapky.

„Co je?”

„Můžu jet s tebou?”

„Ne.”

„Proč?”

„Modrý kámen jsem od Wambanagy dostal já a Siouxové to vědí. Sám budu bezpečnější.”

„Moc rád bych jel.”

„Já vím, Dane.”

HRA NA VAČICI

Le miye yelo wanma yankiye yo anpe wi kon miye yelo wanma yanka yo.

Zde stojím, podívej se na mne, také já jsem slunce, podívej se na mne.

Píseň Wambanagy

Svítalo, když Liborio sedlal svého koně. Dan mu pomohl upevnit sedlový řemen a Oliver mu naplnil kulatou polní láhev vodou. Byl zvyklý sedlat koně sám, a když zavěšoval láhev na přezku za sedlem, byl trochu rozpačitý z té obrovské pozornosti.

„Jeď už, Liborio,” řekl mu Oliver. „Jeď rychle, když se nebojíš. Máš modrý kámen, a proto musíš jet.”

Jen kývl, že rozumí.

„A vrať se, Liborio. Vrať se brzy.”

„Neboj se.”

„Budeme na tebe čekat.”

Měl bych mu říct, napadlo Liboria, že když se nevrátím do tří dnů, že se asi už nevrátím nikdy. Měl bych mu říct, že by pak měli zůstat v Kulivých skalách a čekat na vojenskou hlídku, anebo na výpravu osadníků nebo zlatokopů, že by neměli vyjíždět na prérii sami.

Ale kdyby to řekl, připustil by tím předem možnost, že prohraje.

Věděl o té možnosti?

Až moc dobře. Kdyby si byl jist modrým kamenem, asi by ještě spal jako jiné dny, ale probudil se dávno předtím, než vyšlo slunce, díval se do tmy a přemýšlel o tom, co se stane, když potká Indiány, pro které bude Wambanagův amulet jen malým modrým kamínkem.

Ale nic z toho nevyslovil.

„Připrav dost kukuřičných placek,” řekl Oliverovi.

„Já je rád.”

„Vrať se s Peggy Sue,” ozval se Dan. Jen kývl a zamával mu.

Potom už vedl koně mezi stromy, ale ne k cestě, po které přijeli, ale směrem, kde byla jen volná prérie. Až vyjede na pláně, začne hledat cestu, ale připojí se k ní někde dál od Kulivých skal.

Proplétal se mezi stromy a balvany, ale neměl strach, že zabloudí, protože věděl, že když bude pořád klesat, musí vyjít na prérii, a tam že už ho povede slunce.

V uších mu zněla slova, která při loučení vyslovil Oliver.

Vrať se brzy, Liborio. Vrať se…

Siouxové se vzbouřili a nic už není samozřejmé. Máš pravdu, Olivere. Jsme ještě pořád naživu, ale není to samozřejmé. Ještě nedávno to bylo samozřejmé. Dneska ne.

Uslyšel opět Oliverův hlas.

Vrať se.

Snad. Ale nebude to samozřejmé.

Už dávno minul místo, kde na ně zaútočili Siouxové. Když se díval na udupanou trávu, uslyšel opět jejich zmrazující volání. Příliš ho ta vzpomínka nepovzbudila. Pořád jel prázdnou prérií. Už měl strach, že nepotká žádné Siouxe, kteří by ho dovedli k Wambanagovi. Ale současně měl strach, že je potká.

Vlastně na tom nezáleží, usoudil. Dojede třeba sám do jejich tábora, a pokud jde o strach, ani na něm příliš nezáleží, není důležitý, je to jen protivný pocit. Říká se: Měl v srdci strach. Liboria však svíral strach níž. Někde tam, kde začíná břicho. Ale to už nezní tak dobře: Měl břicho plné strachu.

Vytrvalé svírání cítil, a také jako kdyby se v něm něco chvělo. Lehce, ale pořád, často měl v životě strach, ale ještě si na něj nezvykl.

Rozložil před sebou na sedle Danovu mapu. Už dávno měl být u kamenného pahorku s balvany. Ale Dan letěl jako vystřelený z praku a jeho odhad vzdálenosti nemohl být příliš přesný. Opět pobídl koně.

Tam - tam něco je.

Snad se odchýlil ze směru na severozápad, snad se zmýlil Dan, ale kamenný pahorek se zvedal přímo před ním. Když dojel až k němu, vzpomněl si na hraniční hory doma, s rašeliništi a s věčnými mlhami, a na dávno padlé stromy pokryté mechem a jehličím, ze kterých už zbyla jen matná křivka na zemi, čas už je skoro vymazal z paměti, ještě ne úplně, ztrouchnivěly, rozpadly se, ale les si je ještě pamatoval.

Na prérii nebylo nic podobného starým lesům s rašeliništi.

Ale ten kamenitý pahorek s několika balvany… Kdysi se tady zvedala hora. Snad byla vysoká a z vrcholu bylo vidět daleko do kraje. Zbylo z ní několik kamenů. Ale prérie se na tu horu ještě pamatuje.

Vzpomínka na hraniční les byla tak silná, že ten svíravý chvějivý pocit v něm na chvíli ustoupil. Uvědomil si to, až když se vrátil.

Už musel být blízko tábora Siouxů. Pokud byl Danův odhad správný, zbývalo mu posledních několik mil. Opět pobídl koně dál na severozápad. Už si byl jist tím, že směr, kterým jede, je správný. Pokud jde o cíl - nevěděl. Indiáni z prérií jsou tam, kde je zrovna napadne.

Potom uviděl tenký proužek kouře na stráni před sebou. Nejel rychleji ani pomaleji, ale zamířil k němu. Opět si uvědomil zvuk kopyt. Zazněl hlasitěji.

Je slyšet až k ohni? Snad. Bylo by to dobře.

Když dojel blíž a když mu vysoká tráva přestala překážet ve výhledu, uvědomil si, že u ohně nikdo není. Sám od sebe hořet nezačal.

Liboriovi nevadilo, že nevidí Siouxe, který ho asi zapálil, stačilo mu vědomí, že Sioux vidí jeho. Je to tak dobře? uvažoval. Snad. Rozhodně na tom nemohu nic změnit. Popohnal koně rychleji. Je to určitě indiánský oheň?

Určitě. Skoro určitě, odpověděl sám sobě na nevyslovenou otázku.

Zastavil asi deset kroků od ohně, seskočil z koně a přehodil uzdu přes hrušku sedla. Oheň už jen doutnal na vyprahlém obdélníku země. Byl nedbale ohraničen několika kameny.

Liborio uviděl stopy mokasínů otisknuté zřetelně v prachu. Vedly k ohništi. Ale neviděl žádné jiné stopy, které by se od ohniště vzdalovaly.

Kudy odešli?

Zvedl z hromádky větví a uschlých šalvěji tenký klacík a zamyšleně prohrábl popel, jako kdyby Siouxe hledal v něm. Rozhlédl se po okolí. Uviděl jen usychající bizoní trávu a několik manzanitových keřů. Nebe bylo bez mraků.

Nemohl přece uletět.

Nemohl, ale od ohniště stejně žádné stopy nevedly. Na plochém kameni ležel kus pečeného masa. Liborio hodil do ohniště suchou šalvěj a několik větví. Chvíli foukal do žhavého popela, až vyskočil první plamínek a za ním druhý. Pohled na oheň ho vždycky uklidňoval, ale v tu chvíli stejně příliš klidný nebyl. Odsunul kámen s pečeným masem dál od plamenů a měl přitom pocit, že sám spolkl kámen, mnohem větší než ten, který mu dal Wambanaga. Sejmul amulet z krku a chvíli si s ním hrál, nechával ho proklouzávat mezi prsty a opět ho chytal.

Je to jen malý modrý kamínek, ale snad…

Opět si amulet pověsil na krk.

Někde tu někdo musí být. V té řídké vysoké trávě se snad nemohl schovat. Podle stop je sám. Podle stop je vlastně teď tady se mnou.

Liborio hodil do ohně ještě několik větví a ten kámen, který spolkl, byl pořád větší. Potom uslyšel šelest. Docela slabý. Nepohnul se. Dál se díval do ohně. A potom, když vzhlédl, seděl proti němu mladý Sioux.

Měl nehybnou tvář, kterou si Indiáni nasazují skoro jako karnevalovou masku. Nic se v ní nepohnulo. Ale Liborio věděl, že pod tou maskou je jiná tvář, ta skutečná.

Mladý Indián se díval do ohně, jako kdyby také on v něm něco hledal.

Jakou tvář asi skrývá? uvažoval Liborio.

Seděli proti sobě, jako kdyby si už dávno všechno řekli.

„Já vydržím mlčet dlouho,” ozval se Liborio docela potichu. „Mohli bychom si třeba někdy dát závod v mlčení a třeba bych ho i vyhrál, ale teď nemám na závodění čas.”

Věděl, že mu Sioux nemůže rozumět, ale na tom nezáleželo. Chtěl jen prolomit hradbu mlčení.

„Wambanaga,” řekl pomalu a zřetelně.

Teď by rozumět měl.

Sioux se pořád díval do plamenů.

Wambanaga je dost neobvyklé jméno pro Indiána, napadlo Liboria. Zní spíš africky. Je to jméno, které by bylo doma v dunění tamtamů.

„Wambanaga je můj přítel,” řekl ještě jednou a ukázal na amulet, který měl na krku.

Mladý Sioux však dál seděl s tváří, ve které se nic nepohnulo.

Jako dřevěný svatý tady sedí. Třeba je hluchý. „Wambanaga!”

Ne, určitě není hluchý.

Pomalým pohybem sáhl Sioux pro nůž, který měl u pasu, a druhou rukou pro pečené maso, které leželo na kameni dál od ohně, a rozdělil je na dvě poloviny. Jednu podal Liboriovi.

„Děkuju.”

Poprvé se jejich pohledy setkaly. Siouxovy oči byly stejně neproniknutelné jako jeho tvář. Ale v pohybu, kterým podával Liboriovi jeho díl, bylo něco zvláštního. Něco Liboriovi připomenul.

Pomalu jedli.

Už si vzpomněl. To byl ještě docela malý a pral se… S kým se tenkrát pral? A proč? Dokázal si vzpomenout, jen že se museli usmířit.

Podejte si ruce, řekl jim kdosi.

Podali si ruce a Liborio se bezděky usmál, když si uvědomil, že v tom váhavém pohybu bylo tenkrát něco podobného jako v pohybu, kterým mu Sioux podal maso. Podali si ruce, ale mnohem raději by se tenkrát prali dál.

Má pod tou maskou vzteklou tvář, usoudil. Je ve válce a já jsem jeho nepřítel, protože jsem bílý. Ale mám na krku Wambanagův kámen, a proto udělá, co mu řeknu, aby udělal. Ne proto, že chce, ale proto, že musí. Mám přece modrý kámen.

„Jmenuji se Liborio,” ozval se, když dojedli.

Ukázal na sebe prstem a opakoval pomalu a zřetelně.

„Liborio.”

Sioux mlčel.

„Rozumíš mi?”

Mlčel dál tak přesvědčivě, že se zdálo, že nic jiného asi ani neumí. „Musím mluvit s Wambanagou. Potřebuju se s ním setkat brzy. Rozumíš, co ti říkám?”

Pořád stejně kamenná tvář.

„Potřebuju Wambanagu. A ty mě k němu dovedeš!”

Zvedl se.

Také Sioux vstal od ohně.

Už od té chvíle, kdy přišel k opuštěnému ohništi, měl Liborio pocit, že se mu snad všechno jen zdá. Ve snu je možné cokoliv. Dokonce i to, aby našel Wambanagu na kraji tábora Siouxů a aby první slova, která od něho uslyší, zněla:

„Wambanaga - čeká - na Liboria.”

Potlačil chuť zeptat se, jak mohl vědět, že přijde. Protože, ano, mohl to předpokládat. Věděl přece o Danovi…

„Jsem rád, že jsem tě našel, Wambanago,” řekl.

„Wambanaga - rád - vidí - Liboria.”

Mladý Sioux, který přivedl Liboria do tábora, už beze slova odcházel.

A snad je možné dokonce i to, že ten kluk tam na mě čekal, napadlo Liboria.

„Děkuju,” zavolal za ním.

Neotočil se. Udělal jen, co musel udělat, a byl rád, že jeho úkol skončil. Odcházel a s ním odešel i pocit napětí a skrývaného nepřátelství.

Posadili se s Wambanagou na poražený kmen stromu, zády k táboru Siouxů. Liborio už věděl, že na přátelství, které získal, válka na pláních nic nezměnila, ale ten snový pocit, že všechno, co v tu chvíli prožívá, snad ani není skutečné, ten pocit ho neopouštěl.

„Ten mladý Indián, který mě přivedl, umí anglicky?” zeptal se.

„Liborio - přišel - aby se - toto - dozvěděl?”

„Ne, samozřejmě že ne, ale stejně bych rád znal pravdu o tom Siouxovi.”

„Dovede - mluvit - řeč - bílých - mužů.”

„Myslel jsem si to.”

„Stalo - se - něco?”

„Ne, nic se nestalo. Snad jen to, že mu rozumím. Řekni mu, že jsem kdysi prožil něco podobného.”

„O čem - mluví - Liborio?”

„O válce, ve které jsem bojoval, a o tom, že jsem v té době nesnesl ani řec nepřítele, ani jedno slovo té panské řeči, už jen její zvuk mi byl protivný, znal jsem ji, ale přál jsem si zapomenout, že ji znám. Vyřiď mu, že nejsem jeho nepřítel.”

Wambanaga neodpověděl. Díval se zamyšleně do plavého vlnobití usychající bizoní trávy, a když vzhlédl k Liboriovi, usmál se skoro smutně.

„Co se děje na pláních?” zeptal se Liborio.

„Je válka.”

„Prožil jsem ji také,” ozval se Liborio po chvíli, „daleko odtud, ale na tom přece nezáleží, byla to válka podobná té, kterou vedete vy, a také byla prohraná ještě dřív, než doopravdy začala.”

„Proto - je Liborio - tady?”

„Proto.”

„Liborio - přišel - aby řekl - že naše válka - je - prohraná?”

„Ne. Proto jsem přišel, ale ne za tebou.”

„Proč - tedy - Liborio - přišel?”

„Proč se ptáš, když to víš.”

Liborio se obrátil k Wambanagovi. Uviděl opět jeho černé zářící oči a najednou věděl, že není snadné získat přátelství Siouxe, ale že kdo ho získá, má ho pak už navždycky. Trochu zaváhal, zda má mluvit o beznadějnosti války, kterou vedou. Byl rád, že přesto řekl, co považoval za pravdu.

„Hledám Peggy Sue.”

„Bílou - ženu?”

„Ano.”

„Ženu - která - zpívá?”

„Ženu, kterou jste včera zajali. Je tady? Žije?”

Chvíle jako věčnost.

„Je - v táboře.”

„Můžu s ní mluvit?”

„Ne.”

„Proč?”

„Žena - která - zpívá - nemluví - s nikým.”

„Mohu ji vidět?”

„Pojď!”

Peggy Sue seděla před posledním týpí na konci tábora. Ještě dřív, než ji Liborio uviděl, uslyšel její hlas a píseň, kterou znal.

Ta cela má

je celá má…

a má okno s mřížema…

Píseň byla stejná jako ta, kterou slyšel v Pinewoodu, ale zněla ztřeštěně a pořád dokola, zprvu zvolna, skoro ospale, ale jak se přibližovali - neotočila se, ale musela slyšet jejich kroky

- píseň se změnila ve vyděšené volání.

Ta cela má, je celá má, je celá má…

Ještě než si Liborio stačil uvědomit, co to znamená, ještě než se doopravdy vyděsil, udělala Peggy Sue chybu. Otočila se a hlas jí poklesl. Měl letět výš. Chvíle ticha. Pak si vzpomněla, že její píseň nemá jen refrén. Opět začala zpívat, ale už se té melodie skoro přestal bát.

A musím ti ještě říci, proč nechci být už sám…

Slova zazněla trochu jinak, než je Liborio slyšel v Pinewoodu, ale už z nich nešel strach.

… a proč jsem dneska vyryl lžící do zdi tvůj monogram…

„Je to žena - kterou hledá - Liborio?” zeptal se tiše Wambanaga.

„Ano, to je Peggy Sue.”

„Proč ji - Liborio - hledá?”

„Je to moje žena,” odpověděl.

„Opravdu?”

„Ano - Jen jsem ještě neměl čas jí to říct.”

Uvědomil si, že Peggy Sue se dívá přes ně - anebo skrze ně - někam do dálky. Jako kdyby je neviděla. A pořád zpívala.

Ta cela má je celá má…

Slyšela, co jsem řekl? Snad.

… je celá má, je celá má…

Píseň byla moc krátká na to, aby se dala zpívat pořád. Přesto ji pořád zpívala. Asi celé hodiny. Celý den.

„Proč jela - s cizím - mužem?” zeptal se Wambanaga.

„Nevěděl jsem, že to je moje žena,” vysvětloval Liborio. „Potkal jsem ji jen jednou, u Glenova brodu. Až potom, když odjela, jsem to věděl.”

„Co - věděl - potom - Liborio?”

„Že je to moje žena.”

Úsměv zacukal Wambanagovou tváří.

Ta cela má, je celá má…

Možná že se Peggy Sue opravdu zbláznila. Měla k tomu dobrý důvod. Ale jestli budu muset tu strašnou píseň poslouchat ještě dlouho, tak se zblázním taky, napadlo Liboria. Hlas Peggy Sue začal už zase nebezpečně stoupat.

„Někteří - říkají - že ta žena - je zlý manitú,” řekl Wambanaga.

Ta cela má, je celá má…

Už jí zase zůstal jen refrén. Někteří říkají___

Na tom asi moc nezáleží, co někteří říkají, důležité je, co řekne Wambanaga. Proč jen raději neřekl: Tato žena je zlý manitú. Všechno by bylo jednodušší.

„Bílá žena - může - odejít,” ozval se konečně Wambanaga.

Opět se prozradila. Na chvíli přestala zpívat, a když se zase vrátila ke své nekonečné písni, zazněla skoro jako v Pinewoodu a skoro tiše.

Ta cela má je celá má…

Snad si ani neuvědomila, že si ji Wambanaga zkoumavě prohlíží. „Kde je - Oliver?” zeptal se.

„Na kraji Kulivých skal. Asi míli vlevo od cesty je křivá skála a kus dál skalní stěna. Tam na mě čeká.”

Z několika týpí stoupal mezi kouřovými křídly modrý dým. Indiánka sušila maso na slunci a jiná je drtila kamennou palicí. Do tábora přijela skupina Siouxů a jeden z koní táhl za sebou dvě dlouhé tyče rozšiřující se do tvaru písmene V. Na smyku - kterému trapeři říkají travois - byl upevněný nějaký náklad. Odnesli jej do nejbližšího týpí, před kterým planul oheň. Do velkého kotle kdosi opatrně kladl dikobrazí ostny. A dál seděl na zkřížených nohách starý Sioux. Vyráběl luk z rohů divoké ovce. Každý byl jiný a každý dělal něco jiného. Těch, kteří nedělali nic, bylo také dost. Jen jedno měli Siouxové v táboře společné. Neviděli Liboria.

Wambanaga Liboria viděl. Peggy Sue snad také, ale tím už si nebyl tak jist. Pro všechny ostatní byl neviditelný.

Podvlékl přeloženou přikrývku pod sedlo a zachytil ji současně také na zadní rozsochu sedla, aby neklouzala. Podali si s Wambanagou ruce. Usmál se a měl v té chvíli pocit, že na loučení příliš nezáleží, že se s Wambanagou nikdy nerozejde, i když se třeba už nikdy v životě nepotkají, a současně měl pocit, že se vlastně neloučí nadlouho.

To je nesmysl, napadlo ho ještě a pak už vyskočil do sedla. Vysunul nohu z třmenu a obrátil se k Peggy Sue.

„Pojď,” řekl.

Zvedla se a trochu jako omámená přistoupila blíž. Podal jí ruku a ucítil pevný stisk. Pořád si ještě zpívala tu nemožnou píseň o vězňovi a o cele, ale už aspoň beze slov. Zasunula nohu do třmenu, přitáhla se a potom se už lehce vyhoupla za Liboria. Ucítil její ruce na svém pase.

Měl těžkého koně, který kdysi snad tahal dostavník a který pořád ještě dokázal celé hodiny cválat, ale vedl jej krokem, docela pomalu projeli táborem Siouxů a nikdo se za nimi neotočil, snad jen Wambanaga, který zůstal vzadu, sledoval jejich odjezd, ale pro všechny ostatní byli dál neviditelní.

Liborio si vzpomněl na obrázky v knížkách, které kdysi četl. Peggy Sue by na nich seděla před ním a její vlasy by ho šimraly na tvářích a kolem sebe by měla uzdu jako zábradlí, aby snad nespadla. Na obrázcích taková jízda ve dvou vypadá krásně.

Jenže…

Přední část sedla má rozsochu tak vysokou, že se na ni dá pověsit laso, ale rozhodně se na ní nedá sedět. A před ní vlastně také ne.

Proto Peggy Sue seděla za Liboriem. Ani si neuvědomil, že se zasmál nahlas. Pořád si ještě zpívala svou píseň beze slov, a nebýt jejího hlasu, snad by ani nevěděl, že za ním sedí.

Už vyjeli z tábora.

„Nebudem utíkat,” ozval se Liborio. „Můj kůň na to není dost dobrý. Pod sedlo je trochu moc těžký a před naložený vůz zas trochu moc lehký. Nebudem utíkat proto, že bysme stejně daleko neutekli, ale proto, že nás nikdo nebude pronásledovat.”

Až dál za táborem lehce stiskl ostruhy a kůň se dal do cvalu. Hlas Peggy Sue se v tlukotu kopyt skoro ztrácel. Liborio si pořád ještě nebyl jist, co se vlastně stalo.

Až když dojeli na rovnou pláň porostlou bizoní trávou, která ztlumila nárazy kopyt, řekl: „Už toho můžeš nechat.”

Úžasně se mu ulevilo, když opravdu přestala.

Jeli dlouho beze slova, a teprve když se před nimi začala zvedat oblá stráň a Liborio přiměl koně, aby zpomalil a stoupal dál krokem, ozvala se Peggy Sue.

„Takový nesmysl, a ono to vyšlo,” řekla.

„Myslel jsem, že ses zbláznila,” odpověděl Liborio.

„Zbláznila, říkáš. No ovšem, máš pravdu. Měla jsem zůstat v Nebrasce, nebo někde jinde, kdekoli, ale já jela s Danem do Denveru. Byla jsem blázen.”

V jejím hlase zaznělo vyčerpání.

„Peggy Sue, nehraj už vačici!”

„Vačici? No ovšem, vačici, to se tak říká na Západě. Hrát vačici. Máš pravdu. Vačice dělá, že je mrtvá, když jí hrozí nebezpečí.”

„Proč jsi zpívala?”

„Hrála jsem vačici.”

„Nerozumím ti.”

„Ty to opravdu nevíš?”

„Ne.”

„Indiáni bláznům nikdy neubližují. Slyšela jsem o tom vypravovat. A vidíš, ono je to pravda.”

„Siouxové jsou už daleko. Zapomeň na ně.”

„To se ti snadno řekne.”

„Daleko jsou, Peggy Sue, daleko.”

Prérie se narovnala, kůň se dal opět do cvalu a Peggy Sue se chytila Liboria pevněji.

„Proč jsi Wambanagovi prozradil vaši skrýš v Kulivých skalách?” zeptala se.

„Naši skrýš.”

„Tak dobře, proč jsi mu prozradil naši skrýš?”

„Protože mu věřím,” odpověděl.

„Ale nebylo to přece nutné.”

„Snad jsem mu to řekl právě proto, že to třeba ani nechtěl slyšet. Nevím.”

Jeli bez zastávky a Liborio rozeznával v hlase Peggy Sue stále větší úzkost.

„Wambanaga byl jediný, který pochyboval,” řekla.

„Jak jsi to poznala?” zeptal se.

„To ti nedovedu říct. Vím jen, že mi nevěřil.”

„A co udělal?”

„Nic.”

Liborio pozoroval víc hlas Peggy Sue než okolní krajinu, protože Indiáni pomalovaní válečnými barvami byli už jenom v něm. Prérie byla prázdná.

„Obehrála jsem je o jeden den. Ale co dál? Pořád jsem o tom přemýšlela.”

„Už nemusíš.”

„Co udělám zítra? A co za týden?”

„Zítra vyjedeme do Denveru.”

„Věděla jsem, že ať se stane cokoliv, všechno bude zlé.”

„Všechno je přece už zase dobré.” Snad Liboria neslyšela.

„Mohli uvěřit, že jsem - jak řekl Wambanaga - zlý manitú. Mohli mě nechat jít. Ale kam bych sama došla?”

„Zapomeň na to.”

„Anebo by mi neuvěřili, a to by bylo ještě horší.”

„Podívej, už jsme u balvanů. Kdysi to byla vysoká hora a zbylo z ní jen těch několik kamenů. S tvou vzpomínkou na Siouxe je to stejné. Teď je tak velká, že se na ni nedá zapomenout. Teď je jako hora. Ale už zítra bude o hodně menší. A za měsíc na ni už skoro zapomeneš.”

Liborio pochopil, že dokud byla v nebezpečí, neměla čas se bát. Teď si to vynahrazovala. Měl pocit, že mluví do prázdna.

„Než vítr rozfouká horu po prérii, trvá to milióny let, ale na jeden černý den zapomeneš brzy.”

„Já nevím.

„Nemáš hlad?”

„Ne.”

„Nechceš se napít?”

„Usnula jsem jen na chvíli,” pokračovala opět Peggy Sue, už zase, jako kdyby Liboria neslyšela.

„To je lepší, vypravuj mi o tom, co se ti zdálo.”

„Taky budu, ale lepší to není. Jak se jen do té krátké chvíle vešla tak dlouhá zeď?”

„O jaké zdi mluvíš?”

„Zdálo se mi, že běžím podle vysoké kamenné zdi a že se musím za každou cenu dostat na druhou stranu, nebo… nebo se stane něco strašného. Pořád jsem hledala nějakou branku, ale žádná tam nebyla. Byla jsem ráda, když jsem se probudila. A potom jsem si uvědomila, kde jsem.”

„Vypravuj o něčem jiném.”

„Na tu píseň o cele nezapomenu asi nikdy.”

„Já taky ne, ale to nevadí.”

„Ta cela má.”

„Až budeš unavená, můžem na chvíli zastavit. Ale jen jednou. Musíme se dostat před setměním do Kulivých skal.”

„Jen jeď, Liborio, já přece., já ještě.”

„Nespi!”

„Ne. nebudu spát.”

„Říkej něco, cokoli.”

„Nevěděla jsem, že zajatec je zajatcem, i když spí,” řekla.

Minula dlouhá chvíle, než uslyšel opět její ospalý hlas.

„Pořád. I když spí, i když.”

Liborio zastavil u usychajícího manzanitového houští a pomohl Peggy Sue z koně. Pokusila se o úsměv, ale moc se jí nepovedl.

„Rozdělám oheň a uvařím kafe. Podívej - Kulivé skály už nejsou daleko.”

Zvedaly se před nimi.

Nalomený štít červeně zářil.

V šikmých slunečních paprscích tančil nad usychající šalvěji zlatý prach.

Zvedl se slabý vítr.

Liboriovi se zdálo, že ticho kolem nich lehce šumí.

Teprve když se ozval vzrušující praskot ohně, ohlédl se po Peggy Sue. Ležela v trávě a spala. Poprvé si všiml, že má v obličeji něco dětsky kulatého.

MLUVÍŠ PŘESVĚDČIVĚ, JENŽE…

Za řasu se ukrýval

oheň, který mě hřál

ve tmě zakřiknutých skal…

Z neuveřeiněné básně L. A. Schlesingera

Slunce se proměnilo ve zvětšovací sklo, které kdosi držel v ruce a snažil se jím zapálit přikrývku, do které byl Liborio zabalený. Už se mu to skoro podařilo. Už byla tak horká, že začínala doutnat. A pak se ozval kus ledu hozený na zamrzlou hladinu, studený, stříbrný praskot. Ten zvuk slyšel Liborio kdysi dávno, ale dobře si ho zapamatoval. Byl to tenkrát on, kdo házel na zamrzlý rybník úlomky ledu, letěly daleko a zdálo se skoro, že letí pořád rychleji, a jak narážely v klouzavém letu na zamrzlou hladinu, ozýval se zvláštní stříbrný praskot.

Ale to přece není možné. Buď je tady někde blízko zamrzlý rybník, nebo je mu horko k zbláznění. Buď jedno, nebo druhé, ale.

Byla tu nějaká záhada, v tu chvíli však ještě neměl na záhady čas. Chtěl spát dál. Ale horko bylo skoro nesnesitelné. A ten led.

Třeba na břehu zamrzlého rybníka hoří dům. To by bylo možné, ale ne příliš pravděpodobné, protože i když ještě pořád skoro spal, věděl už, že leží na zemi, cítil vlhkou vůni trávy kolem, slyšel stále zřetelněji ledový praskot, někde nedaleko, a bylo mu horko.

Když tráva takhle voní, nemůže být rybník zamrzlý.

Pokusil se vymanit z horkého sevření pokrývky. Už se mu zase začínalo něco zdát.

Peggy Sue.

Najednou si na všechno vzpomněl a otevřel oči. Oranžová zář ho v první chvíli skoro oslepila. Slunce už stálo vysoko a našlo si Liboria mezi stromy.

Kde je Peggy Sue?

Ležela pod skalní stěnou ve stínu s Oliverovým sedlem pod hlavou a spala.

A zamrzlý rybník?

Liborio se otočil a uviděl Dana sedět nad ohněm, do kterého přikládal tenké piňonové větvičky, přeschlé a vybělené sluncem.

Opět zavřel oči. Bylo už pozdě, když s Peggy Sue dojeli do tábora. Oliver s Danem seděli u ohně. Mezi stromy už byla tma.

„Liborio?” uslyšel Oliverův hlas.

„Tady jsem,” odpověděl.

„A Peggy Sue?”

„Je se mnou.”

Zastavili na planině před skalní stěnou.

„To je dost, že už jdete,” řekl ještě Oliver, ale jeho hlas zněl skoro dojatě. Peggy Sue seděla na koni, kterého Liborio vedl za uzdu, držela se pevně sedlové hrušky a oči měla zavřené.

„Peggy Sue!”

Ani se nepohnula.

„Peggy Sue!” zavolal na ni Liborio ještě jednou. Jen s námahou otevřela oči. „Co je?”

„Jsme na místě.”

Musel jí pomoci ze sedla. Oliver pro ni připravil přikrývku pod skalní stěnu - dál od ohně, aby ji jeho zář nerušila - a

Liborio si najednou uvědomil, že také on je nesmírně unavený. Jen na chvíli si Peggy Sue sedla k ohni. Liborio, když si vybavoval včerejší večer, měl pocit, že minul kdysi dávno. Nemohl si vzpomenout, zda Oliverovi a Danovi vypravoval o tom, jak našel Peggy Sue, a nedokázal si ani vzpomenout, kdy on sám odešel od ohně. Praskání větviček opět zaznělo vysokým stříbrným zvukem.

Přivřenýma očima se Liborio podíval do vysokého nebe. Bylo orámované piňonovými větvemi, jen malý obdélník byl z něho vidět, ale tak malý zas nebyl, aby se doprostřed nevešlo slunce.

„Všude je stín,” řekl skoro roztrpčeně a posadil se.

Dan se malou chvíli přestal mračit na oheň. „Kafe bude za chvíli,” řekl.

„Skoro všude je stín,” dodal Liborio na vysvětlenou a vstal. Dan vypadal nevyspale.

Všichni už byli u ohně, Peggy Sue měla ještě vlasy mokré, jak se myla v malé tůňce pod pramenem, a v ruce držela prázdný hrneček od kafe, ten s viklavým ouškem.

„Peggy Sue…”

Liborio si uvědomil, že to bylo snad poprvé, kdy ji Dan po návratu oslovil. „Ano?”

Usmála se drobně a přátelsky, ale něco se změnilo, stejně to byla už jiná Peggy Sue než ta, kterou Dan znal.

„Čekal jsem, že se objevíš, a současně jsem se toho bál,” řekl Dan.

„Proč?”

„Protože jsem věděl, že ti budu muset vysvětlit něco, co se vysvětlit nedá. Jak ti můžu vysvětlit něco, čemu sám nerozumím?” Liborio se zvedl od vyhasínajícího ohně a zamířil k prameni. „Neodcházej, Liborio!” Zastavil ho Danův hlas.

„Nevadí mi, že to slyšíš, vlastně vadí, ale to je jedno, vadí mi všechno.”

„A co ti vadí nejvíc?”

„Že jsem utekl, když se objevili Siouxové, a že jsem tam Peggy Sue nechal.”

„Kdybys tam byl zůstal, už by ti nikdy nic nevadilo,” ozvala se.

„Snad máš pravdu. Ale když jsem strhnul koně a začal utíkat, nemyslel jsem na to, co bude s tebou. Nemyslel jsem v tu chvíli vůbec na nic.”

„Buď rád.”

„Jenže já nejsem rád.”

„A co jiného jsi mohl udělat?”

„Nevím.” »

„Tak si to zkus vymyslet teď.”

„Zachránit jsem tě mohl opravdu jen tím, že uteču. Ale to jsem si uvědomil až potom.”

„Na tom přece tolik nezáleží.”

„Právě na tom záleží nejvíc. Utekl jsem a nechal jsem tě tam. Konec. Tečka.”

„To je přece teprve začátek.”

„Není, Peggy Sue, ty víš dobře, že není.”

Liborio přestal poslouchat a odešel k prameni pod skálou.

„A co bude dál?” zeptala se Peggy Sue, když už slunce stálo vysoko.

Mohli vyrazit přes prérii do Denveru? Nemohli. Bylo už pozdě. Snad zítra. Ale ani tím si nebyli jisti. V horách měli pocit bezpečí. A jen několik set metrů od nich byl vůz plný kukuřičné mouky.

„Vyrazit do Denveru hned?”

Neustále se vraceli k Liboriovu nápadu počkat na vojáky z pevnosti. Dřív nebo později se přece musí objevit. Přijdou posily a začnou pročesávat prérii.

„To může trvat dlouho,” namítla Peggy Sue.

„Ne. Třeba už jsou na pláních v tuto chvíli,” odpověděl Oliver. „Budem na ně čekat tady?” zeptal se Dan.

„Sem může zabloudit snad jen poraněná puma, anebo nějaký lovec. Tady nás nenajdou ani Siouxové, ani vojáci.”

„Tak co budeme dělat?”

„Buď můžeme zítra vyjet a spoléhat na modrý kámen, anebo můžeme najít vhodné místo - snad na vrcholu naší stěny - odkud je vidět cestu přes Kulivé skály a na prérii. A až se objeví vojáci, dát jim znamení,” navrhl Liborio.

„Jaké znamení?”

„Ohněm. Je to indiánský způsob podávání zpráv, ale vojáci ho znají taky.”

„Rozumím.”

„A co si o tom myslíš ty?” obrátil se Liborio na Peggy Sue. „Nevím.”

„Chceš jet, anebo čekat?”

„Snad čekat.”

„A ty?”

Také Dan se rozhodl čekat na vojáky.

„Proč se nezeptáš také Olivera? A co navrhuješ ty?” zeptala se Peggy Sue.

„Máme modrý kámen. Dostal jsem ho sice já, ale Wambanagu jsme s Oliverem zachránili společně. Chrání nás dva. Možná že by nás chránil všechny. Jednou to tak vyšlo. Nevím. Ale stejně si myslím, že prérie je nebezpečnější pro vás, a proto se ptám vás.”

„Dobře. Tak zůstaneme tady.”

„Jak dlouho?”

„Dokud se neobjeví vojáci, anebo dokud se nerozhodnete jinak.”

„Platí.”

Liborio se rozhlédl kolem vyhaslého ohně. Dan beze slova kývl hlavou. Také Oliver s návrhem souhlasil.

Potom Liborio s Oliverem sebrali kus staré plachty a začali stoupat do stráně za skalní stěnou, byla příkrá, ale skoro bez suti. Ještě dole nasbírali suché větve a jehličí. Když minuli poslední stromy a nad nimi byl jen sráz porostlý řídkým křovím, otevřel se jim i první výhled na prérii, zatím jen na

úzký pruh spálené trávy, a za ním byl už obzor, skoro nezřetelný.

Stoupali dál opatrněji, protože věděli, že je může kdokoliv z plání pozorovat, ale zatím se prérie zdála tichá a bez života.

Na vrcholu našli kamennou pláň s několika balvany, s mechem a s řídkou trávou ve spárách popraskané skály. Hluboko dole byli Dan a Peggy Sue. Neviděli na tábořiště. Převislá skalní stěna je zakrývala.

„Podívej se!”

Mezi dvěma kameny byla napnutá pavučina. Na vrcholu skály se zvedal mírný vítr. Oblázek obalený mechem, za který byla pavučina zachycena, se pojednou podobal bárce proplouvající s plnými plachtami mezi skalami. A pavouk, ten starý pirát, byl už na palubě. Trpělivě čekal na svou kořist.

„Co má být?” zeptal se Oliver.

„Nic. Jen že mi dneska prérie připadá jako obrovská pavučina.”

Rozvlněná pláň pod nimi byla přeškrtaná stíny, a i když byla pořád prázdná, stejně si oba uvědomovali, že pro ně představuje nebezpečí. Z vrcholu skály byl vidět kus cesty pod sedlem Kulivých skal. Ani na té se nic nepohnulo. Snad by slyšeli i skřípění kol na kamenech, ale bylo ticho, a jako se pro ně změnila prérie, i ticho bylo jiné. Měli oba v tu chvíli stejný pocit, že poslouchají ticho před bouřkou.

Obrátili se zpátky k prérii. Najednou se Oliver začal smát.

„Čemu se směješ?”

„Na něco jsem si vzpomněl.”

Opět se zasmál a potom začal zpívat tichým nakřáplým hlasem píseň, kterou Liborio znal.

Kovboj si prérie užije

a nic ho víc neotráví,

nežli že to je zas prérie,

kam žene svoje krávy…

Liborio pochopil.

„Máš pravdu,” řekl. „Změnila se. Už nebudem spát, až pojedem po pláních do Denveru. Už nám prérie nebude připadat pořád stejná. Už nás nebude otravovat.”

„Není to škoda?” zeptal se Oliver.

„Je.”

Na vrcholu skály ohraničili několika kameny ohniště a připravili suchý mech a jehličí, aby oheň rychle vzplanul. Vedle položili syrové větve a plachtu.

„Až se oheň rozhoří, musíme na něj hodit mokré větve, aby pořádně kouřil,” řekl Liborio.

„A k čemu potřebuješ tu plachtu?”

„Přerušovaný sloup dýmu znamena nebezpečí. Třikrát hodíme plachtu přes oheň. A pak..

„Pak začne hořet.”

„Pak budem čekat, zda si nás všimnou.”

„Doopravdy věříš, že se objeví vojáci?”

„Určitě. Jen nevím, kdy se to stane.”

Hovořili pak o bezvýznamných věcech a dívali se na prázdnou prérii. Oliver cucal stéblo trávy a tvářil se skoro zasněně. Potom nad nimi zakroužil kondor, čas se pomalu vlekl. Znehybněli a pozorovali kondora a kondor pozoroval je. Snesl se trochu níž a také kruh, ve kterém létal, se zmenšil. Měl spoustu času. Liborio s Oliverem také.

Plachtil nad nimi a nepohnul křídly. Klesal nesmírně pomalu a právě v té pomalosti byla skrytá hrozba.

Co se asi děje na prérii?

Nesměli odtrhnout oči od kondora, aby nezkazili hru. Opět klesl o kus blíž k vrcholu skály. Už byl tak blízko, že Liborio rozpoznal červenou hlavu se zahnutým zobákem. Jako kdyby někdo doprostřed truchlivě černé kaňky položil malinu.

Zdálo se jim, že uplynul dlouhý čas. Potom Oliver pomalým pohybem sundal z hlavy svůj široký kovbojský klobouk a kondor odletěl.

„Už jsi někdy viděl uraženýho kondora?” zeptal se.

„Ještě před chvílí tady jeden byl.”

Odletěl rychle a opravdu skoro uraženě, jako kdyby tím náhlým spěchem chtěl říct, že na tak hloupé legrace nemá čas, protože nelítá nad horami pro zábavu, ale proto, že má hlad, a kovboj - aspoň tak dlouho, dokud udrží klobouk v ruce - ho nezajímá. Hledá takové, kteří leží a nehýbají se. A kteří se nepohnou dokonce ani tenkrát, když jim přistane na hlavě. Takové má nejraději.

Konečně se mohli zas vrátit k pozorování prérie. Byla pořád stejná. Prázdná a bez života.

Dokonce i hovor o kukuřičných plackách se jim zdál lepší než mlčení, protože ticha kolem nich jako kdyby přibývalo. Ale o kukuřičných plackách už nedokázali říct nic, co si už neřekli předtím.

„Nezkusíme něco ulovit?” navrhl Oliver stejně, jak už to jednou udělal.

„Nemůžeme přece střílet.”

„Ale můžeme nalíčit oka.”

„Podívej se! Tam!”

V dálce se na prérii zvedal obláček prachu. „Třeba to je jenom tornádo,” mínil Oliver váhavě. Liborio se zasmál.

„Čemu se směješ?”

„Řekl jsi jenom tornádo.”

„No a?”

„Ještě před dvěma dny bys to řekl jinak. Ostatně to žádné tornádo není. Jsou to jezdci a zdá se, že jedou do Kulivých skal.” Oblak prachu se jen pomalu přibližoval.

Pavučina mezi kameny se prudce rozkývala, ale moucha v ní neuvízla, to jen ten starý pirát šplhal do strážního koše, snad aby se rozhlédl kolem, snad se potřeboval přesvědčit o tom, že jeho lana jsou dost pevná. Pohyboval se rychle a obezřetně.

Uplynula celá dlouhá hodina.

„Zapálíme oheň?” zeptal se Oliver.

„Zatím ne.”

„Jsou to vojáci?”

„Nevím.”

Pavouk už zase šplhal dolů na svůj kamínek obalený mechem. „Ten se má,” řekl Liborio a už si ho nevšímal. Čas se vlekl. „Podívej!”

Jezdci se opět přiblížili a celá skupina změnila směr. Byli ještě příliš daleko, aby si Liborio s Oliverem mohli být jisti tím, zda vidí vojáky, anebo Siouxe. Postupovali zdánlivě pomalu a v neuspořádané skupině.

„Vojáci jezdí jinak,” uvědomil si konečně Liborio.

„Jak?”

„Za sebou, s dostatečnými rozestupy, aby je nikdo nepřekvapil ze zálohy, to jest, aby je nepřekvapil všechny najednou. Mají zvěda, který je vpředu. Někdy mají dokonce i hlídky vysunuté do stran.”

Ale ještě si pořád nebyl jist. Jezdci se opět přiblížili k horám. „Jsou to Siouxové.”

Liborio měl pocit, že zahlédl orlí pera na hlavách několika jezdců.

„Co budeme dělat?” zeptal se Oliver.

„Nic. Budeme čekat, co udělají oni.”

Už byli tak blízko hor, že se zdálo, že je zakryje piňonový les, ale opět změnili směr a pokračovali souběžně s hranicí hor.

„Teď křižují cestu, po které jsem přijel s Peggy Sue,” ozval se Liborio.

„Najdou vaše stopy?”

„Nemohou je přehlédnout, ale zdá se, že žádné stopy nehledají.” Skupina Siouxů se vzdalovala.

„To je opravdu zvláštní.”

„O čem mluvíš?”

„Že se vyhnuli horám,” vysvětlil Liborio. Jezdci pomalu mizeli v dálce. Slunce začalo klesat k obzoru. Nalomený štít v jeho záři zčervenal. Do údolí se položily první dlouhé stíny. Z vrcholů Rocky Mountains se zvedl chladný vítr. Prázdná pavučina vlála mezi kameny. Pirát měl za sebou špatný den.

„Vojáci se už dneska asi neobjeví,” usoudil Oliver.

„Máš pravdu. Už je pozdě.”

„Jak daleko je vlastně k nejbližší pevnosti?”

„Jmenuje se Robinet a je snad deset mil západně od cesty z Kulivých hor do Denveru.”

„Byl jsi někdy v pevnosti?”

„Ne, jenom vím, že tam je.”

„Byla postavena na ochranu stezky?”

„Snad taky. Rozhodně jsem na stezce vojáky několikrát potkal.”

Pomalu se vraceli. Ještě poslední pohled na prérii a potom už je pohltil piňonový les a zelené šero. Šli dál beze slova.

Už byli skoro na tábořišti, už měli vidět zář ohně mezi posledními kmeny stromů, ale ještě než si stačili uvědomit, jak podivně tichá je planina před nimi, zastavil je neznámý hlas.

„Stůj!”

Zazněla v něm rozhodnost skoro zoufalá.

Zůstali stát a oba bezděčně sáhli po revolverech, které si vzali místo karabin.

„Stůj, a ani hnout!” přikázal jim hlas.

To je přece Dan, uvědomil si Liborio.

„Dej ruce nahoru a jdi na kraj lesa. Tam zůstaň stát!”

Určitě je to Dan.

„Ani mě nenapadne.”

Liborio obešel poslední manzanitové křoví. Uviděl vyhaslé ohniště, vzadu koně přivázané k balvanu - když odcházeli, pásli se volně - a za nízkou hradbou z několika padlých kmenů hlaveň karabiny. Možná že to dokonce byla jeho vlastní karabina.

„Co je?” uslyšel za sebou Oliverův hlas.

„Nic. Dan se zbláznil, ale jinak je všechno v nejlepším pořádku.”

„Kde je Peggy Sue?” zeptal se Oliver.

„Tady.”

Na opačném konci přírodní palisády na ne mířila ješte jedna karabina. Ale to už Liborio viděl Dana, který se zvedl ze svého úkrytu. „Promiň,” řekl. „Nepoznal jsem tě.” Také Oliver vyšel na kraj planiny. „Co se děje?” zeptal se.

„Dan nás chtěl zastřelit, ale rozmyslel si to.”

„To je od něho opravdu milé,” řekl Oliver potěšeně.

„On vás smích brzy přejde,” prohlásil Dan.

„Chtěl nás zastřelit, pak si to rozmyslel a teď neví, zda udělal dobře.”

„Co se tady vlastně stalo?” zeptal se znovu Oliver.

„Pojďte a uvidíte sami.”

Peggy Sue stála bez hnutí s karabinou v ruce a zdála se trochu bledá.

„Sluší ti to,” řekl Liborio vlídně.

Pokusila se o úsměv, ale byl to pokus, který se jí moc nepodařil, a Liborio pochopil, že je stejně neklidná jako Dan. Něco se tady opravdu stalo. Ale co? Šli za Danem k prameni pod skálou.

„Vidíš?”

Dan ukázal na zem.

V kruhu vyšlapané trávy se u pramene zvedaly tři kameny položené na sebe a pod tím nejhornějším bylo zastrčené namodralé péro nějakého ptáka, malé, trošku zmačkané brčko.

„Položil jsi je sem ty?” zeptal se Dan.

„Ne.”

„A ty?” obrátil se na Olivera.

„Taky ne.”

„Ani Peggy Sue, ani já jsme to taky neudělali, ale ráno tady ještě kameny nebyly. Nemohli bychom je přece přehlédnout.”

„Ne. Máš pravdu, mohli bychom o ně zakopnout, ale v žádném případě bychom je nepřehlédli. To znamená..

„Někdo tady byl.”

„Ano, někdo tady byl.”

„Nechápu, jak se mohl dostat na planinu.”

„Třeba byl neviditelný,” navrhl Liborio a zdálo se, že podivné znamení, které našli u pramene, na něho neudělalo zvláštní dojem. „Ale jak je to možné?”

„Nevím. Byli jste celou dobu tady?”

„Ano.”

„U ohniště?”

„Taky. Pak jsem šel do lesa na dříví, ale Peggy Sue zůstala v tábořišti.”

„Kdo objevil kameny?”

„Peggy Sue.”

„Kdy?”

„Asi před hodinou,” odpověděla Peggy Sue.

„Kdo myslíš, že je tam mohl položit?” zeptal se Dan.

„Asi Siouxové,” odpověděl Liborio.

„Zdá se to trochu neskutečné,” řekla Peggy Sue.

„Ale asi je to tak.”

„Potom jsme už tábořiště hlídali,” řekl Dan, „ale nikde se nic nepohnulo až do té chvíle, kdy jste se s Oliverem vrátili.”

„Proč jste hlídali?” zeptal se Liborio. „Mohli na nás přece zaútočit.”

„Kdyby chtěli, tak už to dávno udělali.”

„Co tedy znamenají ty kameny?”

„Nevím. Snad je to jen podpis, který neumíme přečíst.” Liborio se sehnul pro modré brčko a položil si ho na dlaň. „Byl jsem tady a pak jsem odešel. To je všechno.” Foukl do dlaně. Modré pero se zvedlo, zakroužilo ve vzduchu a pak se pomalu sneslo do trávy.

„Budeme dál hlídat?” zeptal se Dan. „Ne,” rozhodl Liborio.

Nevěděl, kde se v něm bere jistota, že kameny ležící u pramene pro ně neznamenají nebezpečí, ale z nějakého důvodu, který by byl nedokázal pojmenovat, si tím byl jist.

Na planině bylo ještě světlo. Uvědomil si, že už dlouho nepsal do svého deníku. Našel ho v sedlové tašce. Nalistoval v něm nepopsanou stránku, opřel se o kámen a snad poprvé nevěděl, o čem vlastně chce psát. Ale - dokud bude sedět nad deníkem - nebude aspoň muset odpovídat na otázky, na které nezná odpověď. Usmál se, když si uvědomil, že se vlastně za deník schovává.

Vzpomněl si na Siouxe přibližující se ke Kulivým skalám. Museli přece vidět jeho stopy mířící do hor, ale vyhnuli se jim, jako kdyby byla prérie rozbouřené moře a hory ostrov, příliš vysoký, aby na něj vlny dosáhly. Třeba pocit bezpečí, který v něm byl, nějak souvisí s tím, že Siouxové se horám vyhnuli, i když už byli na samém prahu.

A pak tu jsou ty tři kameny a modré brčko. Něco o nich věděl, jen ještě nevěděl, že to ví.

Ta věta přece nedává žádný smysl.

Ale přesto cítil, že je pravdivá. Něco o nich věděl.

Opět se vrátil k Siouxům. Prérie byla v té chvíli zase jenom jejich. Neuvažovali o tom, co bude dál. Každý, kdo se dřív podívá, než skočí, většinou pak už neskočí. To je asi nějaké přísloví. Neměl přísloví rád. Kdo se dřív podívá, než skočí, pak už neskočí…

Je to dobře?

Asi ne.

Ale nikdy se mu nemůže nic stát. Je to dobře? Asi ne.

Představa, že hory jsou ostrov s dobrým výhledem na moře, se mu opět vrátila.

Třeba tomu věřím jen proto, že chci. Ty tři kameny. Něco o nich věděl. Ale co?

Moře nás nemusí zajímat. Aspoň tak dlouho ne, dokud jsme na ostrově. Můžeme se jen dívat. Může nám připomínat pavučinu položenou od obzoru k obzoru. Anebo něco jiného. Třeba prérii. Na ostrově se nám nemůže nic stát.

Začal psát, rychle a bez škrtů, jako kdyby měl strach, že nestačí zachytit na papír všechno, co musí napsat, než ho překvapí tma.

Vyrušil ho Oliverův hlas. Zazněl nezvykle měkce.

„Každou chvíli mlčíš o něčem jiném, Liborio. Buď mlčíš, anebo si něco píšeš do toho svyho sešitu. O cem píšeš teď, můžeš mi to říct?

„Proč tě to zajímá?” zeptal se.

„Každou chvíli mlčíš o něčem jiném, ale pořád píšeš o stejném - o tom, jak jsi musel odejít z domova, o lidech, které jsi tam znal, o boji, který jste prohráli, protože nějaký generál měl děla, ale vy ne. Ale dneska píšeš o něčem jiném.”

„Jak jsi to poznal?”

„Nevím. Prostě mám takový pocit.”

„Můžu ti přečíst, co jsem napsal. Píšu o Siouxech, jak jeli ke Kulivým skalám a jak se jim vyhnuli a proč to asi udělali a že je jim jedno, co se stane dál, protože…”

„To je dobře, že píšeš o Siouxech,” přerušil ho Oliver. „Je to sice taky k ničemu, ale stejně je to moc dobře, abys věděl.”

„Proč?”

„Protože Siouxové patří do života, který žiješ tady a teď. Nemá cenu se pořád vracet k něčemu, co už stejně nemůžeš změnit.” Liborio si uvědomil, že má Oliver pravdu.

„Je to opravdu zvláštní,” řekl po dlouhé chvíli mlčení.

„Co?”

„Ten pocit, víš. Jako kdybych na pláních začal znovu. Jako kdyby mezi životem, který jsem žil dřív, a horami a prériemi tady, nebyla žádná souvislost. Třeba je to tím, že tady je všechno jiné,” mluvil dál k Oliverovi, ale současně také sám k sobě.

Oliver mlčel. Cucal stéblo trávy a díval se někam do korun stromů. Pokud měl v očích opět kazatelskou zář, nebyla vidět. Už se rychle stmívalo. Liborio mohl pokračovat.

„Představ si, že jsem doma nosil kravatu,” řekl. „Co tomu říkáš?”

Oliver chvíli váhal, než odpověděl.

„Nic. Snažím se představit si tě v kravatě, ale moc se mi to nedaří.”

„Když jsem ji neměl, cítil jsem, že mi něco chybí.”

„A po tom se ti stejská?”

„Ne. Ani trochu. Ale tady mám stejný pocit, když si zapomenu revolver, když necítím na noze upínací řemínek revolverového pouzdra. Je to vlastně dost podobný pocit, kravata mě škrtila na krku a ten řemínek nad kolenem, ale stejně, uznej, je to jiné.”

„Jen proto si píšeš deník?”.

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlel, až teď, ale možné to je.”

Liborio si uvědomil, že Peggy Sue poslouchá jejich rozhovor.

„Když to chceš vědět,” ozval se váhavě, „tak jsem si asi opravdu psal deník jen proto, že mě škrtil nad kolenem řemínek revolverového pouzdra.”

Oliver vyplivl stéblo trávy a rozchechtal se.

„A už tě neškrtí?” zeptal se pak.

„Už ne.”

Liborio se rozhlédl po tábořišti. Peggy Sue se skláněla nad ohněm. Dan lámal suché větve. Uvědomil si teplou a dobrodružnou vůni kouře z pmonovych větví.

„A teď jsem doma tady,” řekl.

„Třeba jen proto, že je tady taky válka.”

„Třeba,” připustil.

„Poslyš - a tenkrát doma jsi válčil v kravatě?” zeptal se Oliver s velikou a skoro uctivou vážností v hlase.

Teď byla řada na Liboriovi, aby se zachechtal. Zavřel deník. „Připadá mi to všechno už tak dávno,” řekl.

„To je dobře.”

„Snad.”

„Peggy Sue!” zavolal Oliver.

Vzhlédla od ohně. Plameny se jí zrcadlily v očích. Ale ještě něco tam bylo.

Nechci, aby mě někdo litoval, pomyslel si Liborio. A vůbec už nesnesu, aby mě litovala Peggy Sue.

„Dobře se na něho podívej!” vyzval ji Oliver a ukázal na Liboria. „Co je s ním?” zeptala se.

„Už bude brzy večeře, a tak si uvázal pod bradu ubrousek. To je jediný, co mu zbylo ze vznešený minulosti. A teď se zeptej, proč to dělal?”

„Proč to dělal?” zeptala se poslušně.

„Aby si nepobryndal hedvábnou kravatu,” poučil ji Oliver.

Liborio měl na krku vyrudlý kovbojský šátek, a když leželi na vrcholu skály v plné sluneční záři, otočil si ho cípem dopředu, aby si s ním mohl otírat pot, který ho šimral na čele. Zapomněl ho pak otočit zpátky do správné polohy. Opravdu se asi nyní trochu podobal ubrousku.

Zasmál se trochu nejistě. A pojednou si něčeho povšiml. V očích Peggy Sue bylo ještě pořád světlo, které neměl rád, a Liborio si uvědomil, že zná způsob, jak je zhasnout, sfouknout jako svíčku, která hoří zbytečně.

Otočil šátek uzlem dopředu. Byl melírovaný solí a trochu drsný.

Bude ho muset vyprat.

„Kdybys byl aspoň tak chápavý jako kůň,” řekl, „ne Calvados, ale jako docela obyčejný kůň…”

„Asi jako tvůj kůň?” zeptal se Oliver.

„Asi. Anebo dokonce jen jako houpací kůň. To by stačilo.” Oliver se uznale zašklebil. „Co by se pak stalo?” zeptal se.

„Pochopil bys, že mi ten šátek docela vyhovuje,” odpověděl Liborio.

Tvář Peggy Sue byla ozářena plameny. Viděl ji dobře. V očích měla jen zrcadlení ohně. Nic víc.

Stalo se něco podivuhodného. Nevěděl, proč se to stalo a proč právě v tu chvíli. Jeho život tenkrát - ten s kravatou - a jeho život teď - ten s kovbojským šátkem - se spojily. Ta smutná, nespravedlivá prohra byla sice dál smutná a nespravedlivá, ale přesto, alespoň z něčeho z těch ztracených dob si už dokázal dělat legraci.

„Šátek je lepší než kravata,” kázal trochu opilý tím novým pocitem.

„Jen se dobře podívej,” obrátil se k Peggy Sue. „Je to pěkný šátek,” řekla, „ale až dojedeme do Denveru, kup si nový.”

Nechtěl se bavit o novém šátku, protože se chystal obhájit všechny kovbojské šátky Západu proti všem kravatám ve všech ostatních částech světa.

„Nejde o šátek, ale o poznání,” řekl.

„Já se s tebou nehádám.”

„Taky bych ti to neradil.”

„Máš na krku šátek jako každý.”

„Chrání mě před sluncem. Ale když ho otočím…”

Posunul si šátek až těsně pod oči.

„Mohl bys s ním vyloupit banku. Šátek pod oči - to je běžná móda všech banditů.”

„Taky. S kravatou ne, ale s šátkem by to snad šlo.”

„Anebo přepadávat dostavníky.”

Namířil na Peggy Sue prst, jako kdyby držel v ruce kolt. S kovbojským kloboukem posunutým do čela a se šátkem, který mu zakrýval tvář, vypadal jako správný desperádo, ale jen jako, a tak mu chvíli trvalo, než pochopil, proč Peggy Sue doopravdy zbledla a proč se jí oči rozšířily úlekem.

„Neboj se, já tě nezastřelím,” řekl ještě zbytečně, ale potom si uvědomil, že její úlek s ním nemá nic společného.

„Mluvíš přesvědčivě…,” hlesla Peggy Sue.

Otočil se.

Za jeho zády stál na kraji planiny Wambanaga.

TEN INDIÁN PŮJDE S NÁMI

Hanta yo wankanyan hibu welo o hanta hibu welo e maka kin mitawa…

Jděte mi z cesty, ze starých dob přicházím a tato země je moje.

Píseň Wambanagy

Seržant John Britt z pevnosti Robinet vypadal v takových chvílích jako dokonalý voják. Nemělo by na tom být nic zvláštního, protože vojákem opravdu byl, ale jak tam stál před poručíkem Folwellem, připomínal obrázek, který kadeti vojenské akademie ve West Pointu znají ze svých učebnic, ale se kterým se - když se rozloučí s důstojnickou školou a zapadnou do tak ztracené posádky, jako je pevnost Robinet -pak už nikdy nesetkají. Voják v pozoru. Vzpřímený. Nehybný. Dokonale soustředěný.

„Trestná výprava vyrazí asi příští týden, zatím je naším úkolem čekat a zjistit, co se děje na pláních,” vysvětloval poručík Folwell.

Veškerou pozornost, které byl seržant Britt schopen, soustřeďoval na to, aby neupadl. Poručík mluvil dál, něco o čáře Denver - Kulivé skály.

Tam přece žádná čára není, napadlo Britta, tam je jen prérie, ale pak už poručíka zase přestal poslouchat. V takových chvílích, jako byla tato, musel rozlišovat, co je

duležite a co je jeste důležitější. Zcela nejduležitejsí bylo, aby neupadl.

Stál před poručíkem v pozoru a prsty rukou pevně tiskl ke žlutým lampášům svých šedomodrých seržantských kalhot. Měl s tím zkušenosti. Byl to jediný opravdu spolehlivý způsob, jak zakrýt, že se mu třesou ruce.

„První skupina má dorazit zítra, nejpozději pozítří,” řekl poručík.

O jaké skupině mluví? napadlo Britta.

To je jedno, usoudil. Nejdůležitější je neupadnout.

A poručík mluvil dál.

„Rozumíte mi?” zeptal se pojednou.

Kamenná strnulost seržanta Britta ho začínala trochu otravovat.

Venku se už stmívalo, místnost byla ozářena jedinou petrolejovou lampou, a to byla pro Britta další výhoda, protože jinak by poručík už asi dávno všechno poznal.

„Ano, sire,” odpověděl co nejstručněji.

Další nebezpečí na obzoru. Jeho dech ho mohl zradit, ale místnost byla plná cigaretového kouře a poručík byl od Britta dost daleko. „Zásoby vody vezmete co nejmenší…”

Kdo by měl chuť pít vodu, pomyslel si ještě Britt, a pak už se zase soustředil opět na to nejdůležitější. Poručík Folwell mluvil a mluvil.

Britt se mohl nerušeně věnovat sledování pozoruhodného úkazu, který sice dobře znal, ale který ho přesto ještě dokázal zaujmout. Najednou tam už nebyl jeden poručík Folwell, ale dva, oba se pohybovali naprosto stejně, stejná gesta, stejné pohyby rtů, ale slyšel jen jeden hlas.

Opravdu zajímavé.

A potom byl před ním jeden poručík a ten druhý chodil okolo. Kroužil kolem a opět se vracel, a když si Britt dal záležet, když zaostřil zrak a ještě usilovněji tiskl prsty ke švům kalhot, zalezl druhý poručík na chvíli za toho prvního a byl tu opět jen jeden poručík Folwell. Britt však věděl, že ten druhý je za ním schovaný a že zase vyleze. Jednou se dokonce stalo, že ten druhý se vznesl ke stropu, zakroužil kolem petrolejové lampy a pak měkce přistál. A přitom pořád mluvil a mluvil, přesně jako ten první poručík.

Hlavně nesmím upadnout, uvědomil si Britt, a v okamžicích, kdy se poručík odmlčel, aby nabral dech, vždy řekl:

„Ano, sire.”

A poručík mluvil dál.

Čas plynul. Snad. Brittovi se však spíš zdálo, že zůstal stát. Petrolejová lampa trochu čadila. Neměl nic proti kouři. Čím víc ho bude, tím líp.

„Posloucháte vůbec, co vám říkám?”

Otázka zazněla ostře a Britt se marně snažil pochopit, co se změnilo. Až do té chvíle probíhalo setkání s poručíkem Folwellem docela uspokojivě. Neudělal žádnou chybu. Tím si byl jist.

„Ano, sire,” řekl.

„Tak mi opakujte poslední větu!”

„Na čáře Denver - Kulivé skály…”

Vstoupil na nejistou půdu s pocitem blížící se katastrofy.

„Ne, řekl jsem, že jste úplně opilý.”

„Ano sire. Vlastně, chci říci, ne, sire.”

Život v pevnosti ztracené v pustině připadal Brittovi někdy zoufale jednotvárný. Měl kolem sebe pořád stejné tváře, stejný výhled z okna, jednotvárně se opakující hlídky na prérii, kde se nic nedělo, a skoro pořád jedl bílé fazole s hovězím, rozpečený chleba a suchary. Neděli poznal jen podle toho, že byl pudink, který neměl rád. A vždycky, když cítil, že se z toho už asi brzy zblázní, potřeboval se napít.

Anebo se něco dělo - třeba se vzbouřili Siouxové - a najednou si uvědomoval, jak je jejich pevnost osamělá, jak daleko je do nejbližšího města, jak daleko je další pevnost a jak je jich málo - jen asi dvě stě vojáků - a že vlastně pevnost, která je má chránit, není tak moc pevná, jak se mu zdálo, když se nic nedělo. Byl to opravdu nepříjemný pocit.

Když se dostatečně napil řezané whisky, kterou prodával správce hospody za branou pevnosti, ten protivný pocit pominul.

Cítil, že by měl poručíkovi všechno vysvětlit, ale bylo to příliš složité. V tu chvíli bylo příliš složité cokoliv - třeba jen rovně stát a neupadnout. Neřekl proto nic.

Stál rovně?

Stál.

Co by od něho ještě chtěli, pomyslel si ukřivděně a dál tiskl prsty ke švům kalhot.

„Víte o tom, že pít alkohol v pevnosti je zakázané?” zeptal se poručík.

Protivná otázka. A trochu trapná. Britt samozřejmě věděl, že pít alkohol je zakázané, a poručík Folwell věděl, že to Britt ví, už mu to sám říkal snad stokrát a přinutil ho, aby také on, seržant Britt, říkal totéž vojákům, tak proč se ptá?

Snad by měl odpovědět hrdým mlčením.

„Ano, sire,” řekl však s přemáháním a proti svému lepšímu přesvědčení.

O tom, že pít alkohol je zakázané, dokázal mluvit jen se sklenicí řezané whisky v ruce. Ano, to byl další důvod, proč se Britt někdy potřeboval napít. Vždycky, když měl vysvětlit svým vojákům, proč alkohol do pevnosti nepatří.

Zmocnil se ho pocit beznaděje.

A také už dlouho nedostal dopis z domova.

„Zítra v pět budete v sedle,” řekl poručík.

„Ano, sire.”

„Opakujte, co jsem řekl.”

„Zítra v pět budu v sedle, sire.”

„Budete mít dvacet vojáků.”

„Budu mít dvacet vojáků, sire.”

„A pak vám řeknu, co budete dělat dál,” uzavřel poručík.

„Ano, sire.”

„Můžete jít.”

Cvakl podpatky, až ostruhy zazvonily. Kliku dveří našel na první pokus. Vyšel ven.

Už se skoro setmělo.

Z pekárny zavoněla teplá vůně chleba.

U kulaté bašty s dělem obráceným směrem na volnou prérii stál viklavý vozík nějakého zlatokopa. V postranici měl zabodnutý šíp. Asi ho tam zlatokop nechal jako památku na úžasné dobrodružství, které prožil, když… Už teď v pevnosti to bylo úžasné dobrodružství. Až dojede do Denveru, bude ještě úžasnější.

Klobouk.

Britt si vzpomněl na svůj první vojenský klobouk. Byla v něm malá kulatá díra po střele a nosil ho, jen když měl dovolenou. Každý si té dírky všiml a každý chtěl vědět, jak k ní přišel.

Jeden bandita mě chtěl zastřelit, ale nestrefil se, vysvětloval Britt skromně, ale trochu unaveně.

Proč se pořád ptají na něco tak bezvýznamného.

Ostatně.

Na malou chvilku se vždy odmlčel, aby posluchači měli čas si představit, jak to tenkrát bylo. S pomlčkou byla ta věta lepší. bylo to naposled, co si v životě vystřelil.

Vzpomínka na jeho první klobouk kavaleristy mu zlepšila náladu. Z corralu až na druhém konci pevnosti doletělo k Brittovi zaržání koně.

Prošel kolem posádkové kaple k dlouhému srubu, ve kterém byla ubytovna mužstva. Vypadal jako seržant, který má starost. Opravdu ji měl. Snažil se jít rovně. Věřil, že když se mu to podaří, všechno ostatní už bude jednoduché.

Otevřel dveře do dlouhé místnosti s dvaceti postelemi postavenými zády k sobě. U hlav postelí byly zastrčené karabiny. Trochu připomínaly plot. Ve světle lampy se zbraně leskly. Trochu připomínaly zmoklý plot.

„Zítra je budíček ve čtyři a v pět už vás chci vidět v sedlech!”

Řekl to seržantským hlasem, který předem vylučoval možnost, že by se ho snad někdo na něco zeptal. V místnosti bylo jen několik vojáků. Už si jich nevšímal a prošel do ložnice seržantů.

Věděl určitě, že do stěny jsou zatlučené tři hřebíky. Nahrazovaly mu věšák. Snažil se zaostřit pohled, aby rozpoznal přízraky hřebíků od těch skutečných. Pak se rozhodl pro hřebík, který se mu zdál spolehlivý, a pověsil na něj svůj široký klobouk kavaleristy.

Spadl na zem.

Úžasně ho to roztrpčilo.

Nejhorší je zákeřnost věcí. Ze jsou Siouxové zákeřní, věděl a počítal s tím, ale když je zákeřný i hřebík zatlučený do stěny, je to opravdu strašné.

Britt hluboce vzdychl.

„Já ti ukážu,” řekl výhružně, ale sám nevěděl, komu a co chce vlastně ukázat.

Hřebík nebyl tam, kde měl být. Na čáře Denver - Kulivé skály…

Kdy naposled dostal nějaký dopis? Nedokázal si vzpomenout. Začínala ho bolet hlava.

Měl bych se zout, uvědomil si. Svoje vysoké jezdecké boty už tolikrát v životě zul a vždycky mu to připadalo jednoduché. Ale nebylo to jednoduché. Ne, nic už nebylo jednoduché.

Třeba bude v noci poplach. Když bude spát obutý, získá několik drahocenných vteřin.

Seržant Britt si lehl na postel v botách a okamžitě usnul.

Ve stejné chvíli a jen několik desítek mil dál na jihozápad na začátku čáry Kulivé skály - Denver stál na kraji planiny v kalném večerním světle Wambanaga a místo obličeje měl dobře vyleštěný měděný talíř. Vypadal opravdu vznešeně ve svém dlouhém plášti z bizoní kůže a s korunou orlích per na hlavě a Liborio pochopil, proč se ho Peggy Sue polekala. Nemohla vědět, proč přišel a zda v šeru piňonového lesa nemá sto Siouxů, kteří jen cekají, až mávne rukou, a vyřítí se na ně. A také pochopil, co znamenaly tři kameny položené na sebe a modré brčko.

Byl jsem tady a ještě se vrátím.

A ještě něco pochopil. Svůj vlastní klid, když mu Dan ukázal kameny. Plný pochopení, zvolal radostně:

„Wambanago!”

A měděný talíř praskl úsměvem.

Wambanaga podal Liboriovi obřadně ruku a stejně vznešeně se přivítal s Oliverem. Pak si opět nasadil měděnou masku a podíval se skrz Peggy Sue na něco v dálce, co viděl jen on sám a co se mu moc nelíbilo. Stejně prázdným pohledem se dotkl Dana a víc už si jich nevšímal.

„Žena - která - zpívá - už - nezpívá,” řekl jen, ale to už byl opět obrácený k Liboriovi a usmíval se. Snad uznával, že odvaha si zaslouží ocenění, i když je to odvaha nepřítele.

Už se k té větě nevrátil.

Opět seděli spolu u jednoho ohně spojení jeho září a oním neviditelným poutem, které je zakleto ve větě: tábořili jsme spolu.

Peggy Sue nabrala z kotlíku kukuřičnou kaši a - protože také ona už všechno pochopila - podala misku Liboriovi a Liborio ji podal Wambanagovi. Pomalu a beze slova jedli, a když Peggy Sue rozdělila kafe - snažila se být spravedlivá a Wambanagovi poslala jeho hrneček po Oliverovi - začali mluvit o věcech, které nesouvisely s Wambanagovým příchodem. Peggy Sue a Dan se stáhli trochu do stínu, a pokud žasli, nebylo to na nich vidět. Ostatně Wambanaga si jich nevšímal. Věděl o nich, ale nezajímali ho.

Mluvili o Calvadosovi a o tom, jak je upozornil na kamennou lavinu.

O kondorovi, kterého přilákali tak blízko, že už se chystal přistát. O lovci, se kterým Liborio kdysi objevil pramen u skalní stěny.

Wambanaga vypravoval o starém způsobu lovu bizonů, jak se - oblečeni do vlčích kůží - plížili až ke stádu.

O indiánském lovci, který jen s dýkou v ruce ulovil divokého králíka.

Na nebi už dávno zářily hvězdy, když Liborio konečně položil Wambanagovi otázku, která byla s nimi po celý ten čas. „Proč jsi za námi přišel, Wambanago?” Usmál se přes propast času.

„Život - Wambanagy,” řekl, „je - Liboria - a je - Olivera -od chvíle - kdy - medvěd - přišel. Pojedu - s vámi. V Denveru - budete - muset můj život - vrátit.”

Liborio se díval do plamenů a marně hledal odpověď na tu tak podivnou větu.

Ještě pořád o Wambanagovi ani o Siouxech nic nevím. Skoro nic, uvědomoval si.

Několik jisker proletělo kouřem do tmy.

Je Je Je

Seržant Britt zvedl ruku vysoko nad hlavu a vojáci, kteří jeli za ním, přitáhli uzdy svých koní.

„Snažte se vyhnout každému střetnutí,” řekl mu poručík Folwell ráno, ještě než naskákali do sedel.

„Ano, sire,” odpověděl.

„Jen se pořádně dívejte kolem sebe!”

„Ano, sire.”

A tak se snažil vyhnout střetnutí.

Rozpažil ruce, jako kdyby se chystal obejmout těch asi deset Siouxů, kteří se před nimi vynořili z vysoké bizoní trávy, ačkoliv to bylo poslední, co by snad chtěl udělat. A také bylo příliš brzy na objímání. Siouxové byli ještě daleko.

Vojáci za Brittem pochopili a rozjeli se vpřed. Zastavili vpravo a vlevo od seržanta.

„Na čáru Denver - Kulivé skály,” řekl trochu podrážděně.

Ta věta se mu z neznámého důvodu nelíbila. Vojákům nedávala žádný smysl. Ale nikdo se na nic nezeptal.

„Můžou si nás spočítat,” vysvětlil Britt.

„Dost dlouho jim to trvá,” ozval se jeden z vojáků.

Konečně se Siouxové dali do pohybu. Pomalu, jako kdyby

věděli, že je Britt nebude pronásledovat, odjížděli na sever.

„Jestli brzy potkají ještě deset dalších, tak na nás vlítnou,” ozval se opět stejný hlas. „Jestli…”

„Ten jezdec jel taky na sever, pane.” a vím.

Indiánský jezdec, kterého ráno zahlédli, spěchal. Snad s nějakou zprávou, a to se Brittovi nelíbilo. Měl chuť za ním vyrazit, protože zpráva, kterou snad nesl, by ho zajímala. Ale měl už příliš velký náskok, měl rychlého koně a jel jinam, než kam táhl Britt, jen zkřížil čáru Denver - Kulivé skály a spěchal dál na sever.

„Tam jsou teď vojáci s poručíkem Folwellem,” přemýšlel nahlas.

„Třeba si něco užijou.”

„Třeba.”

Mohou se vyhýbat střetnutí, ale nebude jim to nic platné, protože Siouxové se mu vyhýbat nebudou, dokud budou mít aspoň malou naději na vítězství. Také Folwellovi vojáci měli jen karabiny a střelivo, málo vody a skoro žádné jídlo. Byli připraveni spíš utíkat než utočit a věděli, že se musí večer vrátit. Za každou cenu.

Siouxové už zmizeli.

„Ještě chvíli tady zůstaneme!” rozhodl Britt.

Stáli na oblé vyvýšenině, nebylo to právě místo, které by se dalo dobře hájit, ale na prérii se skoro žádné místo nedalo dobře hájit. Už viděli hřebeny Kulivých skal a stopy kol na stezce vedoucí do Denveru.

„Koně nechte vzadu,” přikázal ještě Britt, sklouzl ze sedla a podal uzdu nejbližšímu z vojáků.

Byla to první chvíle odpočinku. A také poslední. Vojáci se položili do vysoké trávy. Budou se vracet do pevnosti už bez zastávky a co nejrychleji.

Na severu se asi něco děje, uvažoval Britt.

Ale co?

Shromažďují se tam Siouxové? Chystají se na pevnost? Snad. Už jim moc času nezbývá.

Zamyšleně pozoroval stezku ztrácející se za stébly trav, a když si uvědomil nějaký pohyb v dálce a když se podíval pozorněji a přesvědčil se o tom, že ho nespletla kolébající se tráva, že se tam v dálce opravdu cosi děje, vykřikl polohlasem.

„Nehýbejte se! Všichni zůstanou ležet, a ani hnout!”

„Co je?” ozval se nejbližší z vojáků.

„Taky by to mohla být fata morgána, ale to není možný,” uvažoval Britt.

„Co není možný?”

„Pane..napověděl mu Britt.

Zvláštní, jak některé dobré zvyky, které jsou samozřejmé v pevnosti, přestanou být samozřejmé na prérii a stačí jen, aby kolem projelo pár pomalovaných Indiánů.

„Co není možný, pane?” nechal se poučit voják.

„Tam - podívejte se!”

„Ale to snad není možný.”

„No právě.”

Na konci cesty se vynořil vůz s vyrudlou plachtou a pomalu se kolébal k nim.

„Jako přízrak ze starých dobrých časů,” ozval se Britt polohlasně. Jak je to dávno, co ty staré dobré časy skončily? Týden? Týden může být dlouhá doba.

Před týdnem vzplanul na kraji prérie první ranč.

Teprve před týdnem, když ráno vyšel z brány pevnosti, uviděl, že přes noc zmizely stany Siouxů. Přicházeli a odcházeli, jak je zrovna napadlo, na to byl zvyklý, ale ještě nikdy se nestalo, aby odešli všichni najednou a aby odešli v noci. S nimi zmizely i divoké smečky jejich věčně hladových psů. Z těch nejvzteklejších vařili někdy Siouxové - když nesehnali nic jiného k jídlu - guláš. Překvapivě dobrý. O hodně lepší než třeba nedělní pudink. Britt ho jednou ochutnal.

A ve stejný den se připlazil k bráně pevnosti zlatokop se šípem v zádech a zlato ho už vůbec nezajímalo. Vlastně ho nezajímalo nic, jen se chtěl co nejrychleji dostat někam, kde nejsou Siouxové. A bez toho šípu v zádech.

Teprve před týdnem přepadli Siouxové karavanu čtyř vozů na stezce do Denveru. Vozy zapálili a muže, kteří je doprovázeli, zastřelili. Od té doby prérií už žádná karavana neprojela. Až teď se na cestě objevil osamělý vůz.

„Ten člověk musí být blázen,” usoudil Britt.

„Určitě,” odpověděl voják. „Ale doopravdy zvláštní je…” Nedokončil větu. „Co?”

„Ze je pořád ještě naživu, pane.

„Máte pravdu. To je skoro zázrak.”

Slunce stálo dosud vysoko. Mohou čekat ještě skoro hodinu, a přesto se vrátí do pevnosti včas. Britt se rozhodl čekat. Zázraky ho zajímaly.

„Podíváme se na ně.”

Vůz se mezitím dokolébal blíž k jejich úkrytu. „Doprovázejí ho tři jezdci,” uslyšel Britt hlas jednoho z vojáků, ukrytých za ním v trávě. „Vpředu jede Indián.”

Vůz už byl tak blízko, že Britt rozeznával čelenku z orlích per.

Je Je Je

Prérie se opět Liboriovi proměnila ve vlídnou kolébavou pláň. Sice ještě nespal, ale už se nerozhlížel pořád kolem sebe a nečekal, odkud na něho někdo vyskočí. Peggy Sue, jejíž kůň zůstal v indiánském táboře, seděla vedle něho na kozlíku a zdálo se, že se světem je po dlouhé době zas všechno v nejlepším pořádku.

Potkají Siouxe? Je to možné, ale nic se nemůže stát, protože je s nimi Wambanaga. Potkají vojáky? Také to je možné, ale nic se nemůže stát, ti jsou na prérii jen proto, aby je chránili. Dokonce i zrzek to říkal. Anebo nepotkají nikoho a dojedou až do Denveru.

A tam vrátí Wambanagovi jeho život.

Co s ním udělá, až ho bude mít zas jen sám pro sebe? Co vlastně znamenala podivná věta, kterou Liboriovi řekl minulý večer u ohně?

„. v Denveru mi budete muset můj život vrátit.”

Přišel sám. Liborio ho nežádal o pomoc. Neprosil ho, aby jel s nimi, že prérie je veliká a ten modrý kamínek příliš malý. Wambanaga přišel, protože.

Proč vlastně?

Třeba proto, že život je hra na „ber a dej”. Musel přijít, aby zaplatil dluh.

Liborio si vzpomněl na krutou větu, kterou kdesi slyšel.

Prokázané dobro se buď zapomene, anebo vymstí.

Nedokázal si vzpomenout, kde k ní přišel, ale byla to bílá věta.

Najednou si uvědomil, že Wambanaga před ním strhl koně, že zůstal stát a dívá se na nízký pahorek, který se zvedal vpravo od cesty do Denveru. Také Liborio zastavil spřežení. Ale to už se tráva před nimi rozhrnula a ze země se zvedl štíhlý muž - seržant kavalerie - s kloboukem posunutým do očí a s rukou položenou na pažbě revolveru. Vypadal trochu jako puma připravená ke skoku, jak tam stál v záři odpoledního slunce, a skoro současně se zvedali kolem další vojáci a několik jich vyjelo ze skrýše za pahorkem na koních a s karabinami v rukách obklíčili vůz.

Teprve potom seržant vykročil a ruku měl pořád na pažbě revolveru. Obešel Wambanagu a zůstal stát před Peggy Sue s Liboriem.

„Odhrňte tu plachtu!” řekl.

Liborio se na sedadle otočil a nadzvedl cíp plachty. Seržant nahlédl do vozu, a když uviděl jen pytle mouky a věci na táboření, konečně se pustil pažby revolveru. Dvorně smekl před Peggy Sue.

„Dobrý den, paní. Horko, co?”

Peggy Sue se usmála.

„Dobrý den.”

„Doufám, že jste měli příjemnou cestu.”

Uměl se mile usmát, ale za tím úsměvem byla pořád stejná bdělost pumy připravené ke skoku.

„Děkuju,” odpověděla.

Ale to už asi bylo na seržanta moc zdvořilostí, protože se začal smát, ale ani pak ho neopustila ostražitost, a jeho vojáci kolem měli pořád karabiny v rukách.

„Odkud jedete?” zeptal se Liboria. ,

„Z Pinewoodu.”

„Víte to určitě?”

„Samozřejmě.”

„Já myslel, že jste sem spadli rovnou z měsíce.” Liborio neodpověděl.

„Kde jste byli celý minulý týden?” ptal se seržant dál. „Tábořili jsme v Kulivých skalách.” Seržant se zatvářil nedůvěřivě.

„To jste měli opravdu bezvadný nápad, tábořit v horách. A

počasí? Dobrý, co?”

Liborio opět neodpověděl. Výsměch v otázce byl příliš zřejmý. „Víte o tom, co se děje na prérii?” zeptal se opět seržant.

„Vím. Siouxové se vzbouřili.”

„Kdo vám to řekl? Ten Indián?”

Seržant kývl směrem k Wambanagovi, který seděl na koni bez pohnutí, a zdálo se, že nic z toho, co se děje kolem, ho nezajímá. „Ne. Vojáci. Potkali jsme je v Kulivých skalách.”

„Z Robinetu?”

„Nevím.”

„A přesto jste vyjeli sami na prérii?”

„Je s námi přece Wambanaga.”

„ Rozumím…”

Ale stejně se seržantovi něco nelíbilo. „Je to Sioux,” řekl po chvíli. „Je to náš přítel.”

„Já vím. Jenže. Před pevností pořád tábořili Siouxové. Přijeli a pak zas odjeli a přijeli jiní. A všichni byli naši přátelé. Už nejsou. Divný, co?”

„Možná že když říkáme , přítel’, myslíme tím každý něco jiného.”

„To je možný.”

Seržant tu možnost připustil.

„Ale stejně.”

Přemýšlel, co má udělat, a pak se rozhodl. Bylo na něm vidět, že váhá, že si není úplně jist.

„Ten Indián půjde s námi!” řekl potom. „Nesmysl.”

Seržantovi se v očích rozhořela nebezpečná světýlka. Otočil se k Liboriovi zády. Už beze slova ukázal na Wambanagu a jeden z vojáků k němu přiskočil, vzal starou karabinu, kterou měl položenou přes sedlo, a také dýku, kterou měl u pasu. Wambanaga se nebránil.

„Nemáte právo.,” ozval se Liborio.

Seržant se opět otočil. Ale o právech se s Liboriem nemínil bavit. „Jedete do Denveru?” zeptal se skoro starostlivým hlasem.

„Ano.”

„Tak pojeďte s námi. Přes Robinet. Není to blíž, ale bude to pro vás lepší. V pevnosti se chystá do Denveru výprava asi deseti vozů. Bude mít vojenský doprovod.”

„Pojedu do Robinetu, protože tam bude Wambanaga. A neodejdu z pevnosti dřív, dokud také on nebude moci odejít,” řekl Liborio.

„V tom vám nebudu bránit.”

Oliver, který zůstal stát vzadu a ještě nepromluvil ani slovo, popojel k Liboriovi.

„Obkličují mne býkové mnozí,” řekl tiše a trochu skomírajícím hlasem.

„Nech toho!”

„Silní volové z Bázan obstupují mne,” nedal se vyrušit.

„Co to má znamenat?” zeptal se Liborio.

„To je z Knihy žalmů,” poučil ho Oliver, seskočil z koně a šel k seržantovi.

„Myslím,” otočil se ještě k Liboriovi, „že je to žalm dvacet dva, ale přísahat na to nemůžu.”

„Tak nepřísahej.”

Mnohem později vysvětlil Oliver Liboriovi, proč nezůstal v sedle. Když sedíš a on musí stát, jsi proti němu ve výhodě. Má proto na tebe vztek, i když třeba ani neví, že právě proto. Sice sedíš, ale nejsi seržant.

Snad měl pravdu.

„Wambanaga je náš přítel,” obrátil se na seržanta. „Já vám to věřím,” odpověděl seržant. „Proto musí do pevnosti. Pevnost je plná našich přátel. Nepřátelé jsou na prérii.”

„Nic špatného neudělal.”

„To je dobře. Proto musí do pevnosti, aby ani v budoucnu nic špatného neudělal.”

„Proč jste se rozhodnul?” vzdával se Oliver.

„Protože jsem viděl ranč, který Siouxové zapálili. A taky karavanu - vlastně jen to, co z ní zbylo -, kterou přepadli.”

„S tím přece nemá Wambanaga nic společného.”

„Proto půjde do pevnosti, aby dál s ničím takovým neměl nic společného.”

Mezitím mu jeden z vojáků přivedl koně. Seržant vyskočil do sedla.

„Jedem!”

Je Je Je

Pevnost Robinet stála na skalnatém návrší a ve chvíli, kdy do ní Liborio s ostatními dorazil, připomínala malou a stísněnou osadu, kde jeden zakopává o druhého. A také v ní bylo příliš mnoho staveb.

Jedna překážela druhé. Ale především příliš mnoho lidí. A ještě corral, ale i ten byl přeplněný, protože kromě bronsos -texaských koní používaných vojáky - v něm byli i koně osadníků a mezci zlatokopů.

Všichni lidé, kteří se nějakým dobrým zázrakem dostali do pevnosti, nyní - když se prérie změnila v nebezpečnou past -zůstávali za jejími hradbami a čekali na nejbližší karavanu do Denveru.

Uprostřed pevnosti stála jediná kamenná budova s břidlicovou střechou, ve které bydlel plukovník velící posádce, dál byly sruby důstojníků a ubytovny mužstva, stáje a hospodářské budovy. Za branou se zvedala druhá nejskvělejší budova pevnosti postavená z vepřovic. Hospoda a krám. Za ní se proti nebi rýsoval kříž kaple proměněné v ubytovnu a zoufale přeplněné, protože osadníků a zlatokopů, kteří se zachránili v pevnosti, bylo příliš mnoho a dávno se už do hospody nevešli.

Pocit stísněnosti padl na Liboria, když se za ním zavřela brána. Kolem se do nedohledna vlnila prázdná prérie a najednou skoro nevěděl, kam šlápnout. Ještě dřív, než projeli branou, všiml si obdélníků vyšlapané země pod hradbami. Tady před týdnem tábořili Siouxové. Jen očazené kameny a dávno vyhaslá ohniště po nich zbyly.

V místě, kde se kamenná hradba lomila v pravém úhlu, se matně zalesklo dělo namířené na prázdné pláně. Ochoz byl zakončen palisádou sroubenou z piňonových kmenů a nad ní zahlédl široký klobouk strážného. Cik - cak. Cik - cak. Jako kyvadlo hodin zavěšených kdesi nad pevností. Strážný nebyl vidět, ale určitě pod tím kloboukem musel být. Vykročil vždycky asi pět kroků od děla a pak se zas vrátil. Cik - cak. Vlastně to měl být pro Liboria povzbudivý pohled, ale nebyl. Jeho spánek bude hlídat voják s dělem, co by chtěl víc? Snad jen, aby nehlídal taky Wambanagu.

Jediný vchod do pevnosti měl dvojitá vrata se střílnami tak blízko u sebe, že vojáci by museli překážet jeden druhému, kdyby je chtěli použít všechny najednou. Ale kolem dokola ticho a prázdno. Jako kdyby pevnost bojovala proti přízrakům.

Liborio zastavil vůz hned za branou. Překážel by všude, ale tam překážel nejvíc. Bylo to však asi poslední volné místo v celé pevnosti.

Zatím už Wambanaga seskočil z koně a odcházel mezi

dvěma vojáky.

„Wambanago!”

Neohlédl se. „Wambanago!”

Jeho dlouhý bizoní plášť s nezřetelnou kresbou medvěda se mu při rychlé chůzi trochu rozevřel. Šel rychle a zmizel Liboriovi v nízkém srubu, který se od většiny ostatních lišil jen tím, že měl v oknech mříže.

Liborio přenechal starost o koně Danovi a zkusil se dostat k veliteli pevnosti.

„Ráno,” řekl mu voják, který seděl v houpacím křesle na verandě a tvářil se nepřístupně.

„Potřebuji s ním mluvit hned.”

„Tak přijďte ráno.”

Už byla skoro tma a petrolejová lampa položila na udupané prostranství před plukovníkovým domem dlouhé stíny. „V kolik hodin mám přijít?” zeptal se Liborio. „Nevím.”

„A kdy to budete vědět?”

„Ráno.”

Audience byla skončena.

„Můžu mluvit s plukovníkovým zástupcem?” nevzdával se Liborio.

„Můžete.”

„Tak mě ohlaste!”

„Ráno.”

Když Liborio asi o hodinu později našel Peggy Sue a Dana v přeplněné hospodě, byl už smířen s myšlenkou, že pevnost Robinet je opravdu nedobytná. Aspoň pro toho, kdo chce proniknout k plukovníkovi.

Oliver seděl vzadu s několika vojáky nad pokerem, v ruce úzký vějíř z karet, a zdálo se, že ho nezajímá nic jiného než karta, kterou dokoupí. Právě ji dostal a podíval se na ni s nechutí.

„Pas,” řekl a položil karty na stůl.

„Jedem dál?” zeptal se voják, který seděl proti němu, s nadějí v hlase.

„Rozdávej,” vybídl ho Oliver a vyrovnal na kraj stolu snad všechny dolary, které dostal za Calvadosa.

Místnost byla plná kouře a znělo v ní tolik hlasů, že splynuly v jediný sum, připomínající hučení řeky. Libono si přisedl na nehoblovanou lavici k Peggy Sue a k Danovi. Řekl jim o svém marném pokusu dostat se k veliteli pevnosti a požádat o propuštění Wambanagy.

„Koupil jsem mu v krámě aspoň chleba a slaninu. Jeden voják mi slíbil, že mu všechno odevzdá.”

„A opravdu to udělal?” zeptala se Peggy Sue. „Snad.”

Od vedlejšího stolu uslyšel Liborio útržek rozhovoru o vojácích a o tom, jak okrádají obchodníky na stezce.

„Praskla mi náprava, ale řekl, že mi ji nemůže opravit, i když to mohl udělat, měl všechno, co k tomu potřeboval, a chtěl jsem mu zaplatit,” vypravoval truchlivý hlas.

„A jak to dopadlo?” zeptal se kdosi další.

„Řekl, že mi prodá jiný vůz za dvě stě dolarů.”

„To je moc.”

„To vím taky.”

„A pak?”

„Řekl, že mu můžu zaplatit moukou. Že mi dá za pytel patnáct dolarů.”

„To je málo.”

„Já vím, ale co jsem měl dělat? Tu mouku prodal pak v Denveru aspoň za dvacet pět dolarů a můj vůz opravil a prodal zase za dvě stě dolarů, já vím, ale co jsem měl dělat? Řekni mi, co jsem měl dělat?”

Konečně se Liborio dočkal plechového talíře s bílými fazolemi a s hovězím. Jedl beze slova. Strop mu padal na hlavu, stěny byly příliš blízko, a co slyšel kolem, bylo sice lepší než válečný pokřik Siouxů, ale ne o moc.

Seržant Britt stál před poručíkem Folwellem opět v pozoru, ale už nestál jako na obrázku v nějaké knížce, spíš tam jen tak stál, i když u stolu, za kterým seděl Folwell nad otevřenou mapou, byla jedna židle volná. Neměl prsty na lampasech, ale otáčel v nich pomalu svůj široký klobouk. Byl to přemýšlivý pohyb, který poručík dobře znal.

„A to je všechno, sire,” ukončil svoje hlášení o cestě prérií až na čáru Kulivé skály - Denver.

„Opravdu všechno?” zeptal se poručík.

„Snad jen…”

Britt byl najednou trochu nejistý.

„Nevím,” řekl po chvíli, „zda jsem udělal dobře s tím Indiánem, sire.”

„Proč?”

„Přišel, aby jim pomohl. A já jsem ho za to zavřel. Máme na prériích dost nepřátel - třeba jsem udělal jen to, že máme o jednoho víc.”

Poručík vzhlédl od mapy a usmál se. Snad si vzpomněl na minulý večer, kdy proti němu stál Britt ve stejné místnosti, ale vypadal mnohem líp - mnohem víc jako voják kavalerie - a neotáčel v prstech klobouk pořád dokola. Snad měl pocit, že by se měl k minulému večeru ještě vrátit.

„Vaše chyba, Britte, je v tom, že jste dobrý voják,” řekl.

„Opravdu je to chyba?” zeptal se seržant, který dovedl rozpoznat pochvalu, i když se tvářila jinak.

„Ve vašem případě je to chyba,” trval na svém poručík, „protože kdybyste nebyl tak dobrý voják, mohl bych dát zavřít vás, a to byste potřeboval ze všeho nejvíc.”

„Ano, sire.”

„To je všechno.”

„A ten Sioux?”

„Podívám se na něho ráno.”

„Ano, sire.”

„Můžete jít.”

Britt, jen jako na projev dobré vůle, cvakl nedbale podpatky o sebe a vyšel z místnosti.

PEVNOST ROBINET

Až si na zem

pod širým nebem ustelem

a za sluncem,

které se od nás bude kutálet, se naposledy ohlédnem…

Z neuveřejněné básně L. A. Schlesingera

Liboriovi se zdálo, že usnul někde na náměstí a že město kolem něho se už dávno probudilo, a on ještě ne, a taky se mu zdálo, že tak nemožný sen už dlouho, neměl a že bude rád, až se z něho probudí, a pak se doopravdy probudil, ale nebyl rád, protože zjistil, že to není sen, a rychle zase zavřel oči.

Veřeje velikých vrat pevnosti Robinet se právě se zlověstným skřípotem a sténáním otvíraly. Těsně kolem něho projelo několik vojáků. Za kopyty koní se zvedal prach. Nějaký zlatokop jim uhnul z cesty, udělal krok směrem k místu, kde na zemi ležel Liborio, a pak si teprve uvědomil, že dál už nemá kam uhnout. Třeba to byl úplně mírumilovný zlatokop, ale ze země se Liboriovi zdál obrovský a skoro hrozivý. Nějaký zadrhávající hlas volal.

„Abigail! Neviděl jsi Abigail?” *

„Kde je Abigail?” odpověděl jiný hlas.

„To se přece ptám já tebe.”

„Abigail?”

A rány kladivem. Někdo zatloukal hřebík do dřeva. „Tak viděl jsi Abigail, nebo ne?” Opět stejný hlas.

„Abigail?”

A stejný údiv. Bez konce.

Někde blízko musela být dřevěná veranda. V první chvíli měl Liborio pocit, že na něho padá dům, ale pak připustil, že třeba jen na nějakou verandu vylezl kůň, nemůže se dostat ven a snaží se přeskočit klandr. Ale to byl ještě pořád trochu omámený snem. Kdosi chodil po verandě. V okovaných botách.

„Někde tady musí být Abigail.”

K neznámé Abigail pocítil velikou nechuť. Zdráhavě opět otevřel oči. Ve vzduchu ještě pořád kroužil prach. A šum hlasů. A nad nimi cinkání lžíce o plechový talíř. Z artéské studny vytékala voda.

Večer nenašli místo na spaní, a proto rozložili svoje pokrývky na zem vedle vozu u bran pevnosti Robinet. Jen Peggy Sue spala pod plachtou mezi pytli kukuřičné mouky.

Liborio se posadil. V uších mu ještě zněl pomalý nářek veřejí. Ta vrata mu promluvila z duše. Uviděl, že Danova pokrývka leží vedle prázdná. A Oliverova?

Kdy vlastně šel Oliver spát?

Zahlédl Dana, který přicházel s kotlíkem kávy, asi plným až po okraj, protože šel pomalu a varovně se kolem sebe rozhlížel, jako kdyby měl strach, že by mu vybouchl v ruce, kdyby se ho někdo jen neopatrně dotkl. Z opačné strany se vynořila Peggy Sue. Vracela se od artéské studny. Vlasy měla ještě mokré.

„Dobré ráno, Liborio.”

„Dobré ráno, Peggy Sue. Dobré ráno, Dane.” Když potom stáli vedle vozu a zapíjeli suchary řídkou horkou kávou, řekla Peggy Sue: „Oliver se ztratil.”

„Nevyjadřuj se tak pohádkově. Jen není tady, to je všechno,” odpověděl Liborio.

„Nevíš, kde je?”

„Ne.”

„Takže se ztratil.”

„Když říkáš ztratil, představuju si, že se třeba najednou vznesl nad zem a stoupal pořád výš, až zmizel v oblacích, prostě nanebevstoupení, proč ne, je přece kazatelem, vlastně asi není, ale někdy to o sobě říká…”

„Kde může být?”

„Daleko nebude.”

Liborio pustil Olivera z hlavy.

„Musíme něco podniknout pro Wambanagu,” řekl.

„Můžu jít s tebou?” zeptala se Peggy Sue.

„Pojď.”

Je Je Je

V kanceláři kamenného domu seděl za psacím stolem Folwell. Poručíků potkával Liborio na pláních dost, ale opravdový psací stůl už neviděl dlouho. Měl dokonce zásuvky i po stranách a na horní desce zelenou podložku. Stál na něm kalamář a vedle ležely v misce svorně vedle sebe pero a tužka. Několik papírů a svinutá mapa. Bylo mu, jako kdyby se před ním najednou vynořil z mlhy brontosaurus, cosi nesmírně vzdáleného, cosi z jiného světa a z jiného času. Psací stůl. Vzpomněl si na jiný psací stůl, za kterým kdysi sedával, ne, nechyběl mu, naučil se psát na koleně, anebo na placatých kamenech, a docela mu to vyhovovalo, ale stejně… Usmál se, když si uvědomil, že ho poručík trochu udiveně pozoruje. Potom se uklonil, lehce a jen docela málo.

„Dovolte, abych se představil,” řekl.

Poručík mu to dovolil a tvářil se pořád udiveněji. Liborio nevěděl proč a nesnažil se to zjistit. Pak ještě představil Peggy Sue a poručík ukázal na dvě židle vedle stolu. Liborio přisunul židli Peggy Sue, počkal, až se posadí, a teprve potom si také on sedl. Všiml si pobavených plamínků v očích Peggy Sue. Kdyby se v tu chvíli mohl sám vidět, asi by se smál nahlas. Rozhodně nevypadal jako člověk, který říká: Dovolte, abych se představil. Připomínal mnohem víc desperada, který nejdřív vykopne dveře, než zařve: Ruce vzhůru, a ani hnout!

Oblečený jako kovboj, ale v indiánských mokasínech, se širokým kloboukem v ruce a s vyrudlým šátkem na krku, už zase otočeným cípem dopředu. Vlasy mu padaly na čelo a byl zvyklý mhouřit oči před palčivým sluncem a mhouřil je i tam, kde slunce nesvítilo, v kanceláři poručíka Folwella. Nikomu nemusel říkat, že přišel z plání a hor Západu, protože to na něm každý poznal na první pohled. Ale mluvil nezvykle tiše a v jeho hlase byla ozvěna jiného světa, tak úžasně vzdáleného od pevnosti Robinet, až se zdál skoro neskutečný.

„Musíte mi pomoci,” řekl.

Klidná naléhavost v jeho hlase způsobila, že poručík bez přemýšlení odpověděl: „Pokusím se.”

„Děkuji.”

Liborio se bezděčně rozhlédl kolem sebe, jako kdyby čekal, kdy už se konečně vynoří sluha, kterému by mohl předat svůj uválený klobouk - rukavice ne, ty neměl, ale klobouk mu překážel, a proto ho po chvíli váhání - dovedl váhat velmi vybraným způsobem, když si dal záležet - položil na kraj psacího stolu. Snad každý z mužů, kteří žili na pláních a v horách Západu, by si klobouk bez rozpaků nechal na hlavě. A kdyby byl snad přece jen tak otřesen skutečností, že sedí s důstojníkem kavalerie, a rozhodl se smeknout, pak by buď klobouk držel v ruce, anebo by ho položil na zem.’ Poručík Folwell tiše žasl.

„Chci, abyste propustili z vězení Wambanagu,” řekl Liborio už bez dalšího úvodu.

„Kdo je to?” zeptal se poručík.

„Sioux.”

„Ano, už vím. Seržant Britt mi o něm vypravoval.”

„Provinil se jen tím, že přišel, aby nám pomohl. Měl by dostat odměnu, ale nějakou jinou než tu, kterou dostal.”

Poručík se zasmál. „Něco na tom je,” připustil.

„Můžete ho pustit?” zeptal se Liborio.

„Ne.”

„Proč?”

„To je těžké… Všude kolem je válka a Wambanaga je Sioux.”

„Kdyby chtěl válčit, nemusel s námi jezdit.”

„Já vím, ale je to Sioux.”

„A to stačí?”

Poručík Folwell byl v rozpacích. Zamračil se na zelenou podložku. Potom vzal z misky tužku, zaťukal s ní na desku stolu a zase ji vrátil na místo.

„Opravdu nevím,” řekl potom s upřímností v hlase. „Když mi Britt o něm vypravoval, řekl něco hodně zvláštního. Řekl, že věděl, ať udělá cokoliv, že to asi bude špatně, když nechá Wambanagu běžet, i když ho odvede do pevnosti, obojí že bude špatně. Ale neměl žádnou třetí možnost.”

„Kdyby ho nechal jít, bylo by přece všechno v pořádku. Wambanaga se ničím neprovinil,” ozval se Liborio. „Je to Sioux.”

„Podal vám důkaz, že s válkou Siouxů na prériích nemá nic společného.”

„Jaký důkaz?”

„Řekl bych, že dost přesvědčivý.”

„Opravdu tomu věříte?” zeptal se Folwell.

Liborio si stačil uvědomit, že tomu vlastně vůbec nevěří, protože Wambanaga asi uzavřel mír jen s ním a s Oliverem a byl ochoten zapomenout na Peggy Sue a Dana jen proto, že byli s Liboriem a Oliverem, ale co udělá, až mu zas vrátí život, který jim dluží, věděl jen on sám.

„Opravdu tomu věřím,” odpověděl.

„Já si tím nejsem tak jist,” řekl poručík.

„A co uděláte?” zeptal se Liborio.

„Nevím.”

„Je to všechno příliš neobvyklé, a proto…”

„A proto nevím, co mám udělat.”

Poručík zamyšleně pozoroval zelenou podložku na psacím stole. Vzal srolovanou mapu a položil ji kousek dál.

„Něco s Wambanagou přece udělat musíte,” nevzdával se Liborio.

„Budete se divit,” prohlásil poručík trochu rozpačitě, „ale nemusím. Ostatně - když nemá s válkou Siouxů nic společného, nejlepsí místo, kde s ní ani nemůže mít nic společného, je pevnost.”

„Vězení v pevnosti,” opravil ho Liborio. „To je dost velký rozdíl.”

„Pojďme za Wambanagou,” navrhla Peggy Sue, která až do té chvíle mlčela.

Byla mladá a hezká a věděla o tom. Poručík Folwell také, a proto se jen usmál.

„Dobře,” vzdal se po chvíli. „Půjdeme.”

Zdálo se však, že si od setkání s Wambanagou stejně moc neslibuje. Nejdůležitější o něm už věděl. Je to Sioux. „Opravdu mě to mrzí,” řekl ještě.

Ta věta zdánlivě nedávala smysl, ale stejně ji pochopili. Všude kolem bylo najednou plno pochopení. Liborio

- sice zdráhavé, ale přesto - chápal poručíkovo rozhodnutí. Peggy Sue chápala Liboriovo naléhání a poručík je chápal oba a byl by jim rád pomohl.

Ale propustit Wambanagu?

Ne, to přece není možné. Přejte si raději něco jiného, cokoliv, jen Wambanagu ne.

Je to poručík s představivostí, napadlo ještě Liboria a současně si uvědomil, že to může být dobře, ale také nemusí.

Voják jim otevřel dveře zamřížovaného srubu. Jediná místnost byla osvětlena jen malým okénkem a chvíli trvalo, než si zvykli na šero a našli v něm Wambanagu. Seděl sám v nejvzdálenějším rohu místnosti na obrácené bedně a byl k nim otočen zády, zahalen do svého dlouhého bizoního pláště s vybledlou kresbou medvěda, které si Liborio všiml už v té první chvíli, kdy se potkali. Uvědomil si, že se Wambanagy nikdy nezeptal, co ta kresba vlastně znamená.

Zmocnil se ho pocit beznaděje. Musí Wambanagovi pomoci, ale pořád ještě nevěděl, jak to udělá. A také se v něm zvedal vztek. Poručík Folwell vůbec nechápe, co se vlastně stalo. Půjde k plukovníkovi. Přece v pevnosti musí najít vojáka, který si nechá vysvětlit, proč Wambanaga nepatří do vězení.

A ještě jedna myšlenka bleskla Liboriovi hlavou, sice příliš nesouvisela s tím, co chtěl udělat, aby Wambanagu dostal z vězení, ale byla tu. Snad by si ji měl někdy poznamenat do svého deníku. Připadala mu docela pozoruhodná. Současně měl sám na sebe vztek, že si hraje na postřehy, které Wambanagovi nemohou pomoci.

Znovu se podíval na Siouxova záda. Wambanaga se ani nepohnul. Jako kdyby neslyšel, že vstoupili do místnosti. Dovedl si představit, jak nehybnou a před celým světem uzavřenou má tvář. Lidi se pořád koukají do zrcátek, aby se ujistili, že jim to moc sluší, a i když to nejsou Indiáni, stejně si neuvědomují, že jejich záda jsou stejně výmluvná jako jejich tváře. Někdy dokonce ještě výmluvnější. Jejich tváře často lžou - radost, zájem nebo lhostejnost - ale jejich záda, protože si na ně nevidí a nevěnují jim pozornost, mluví pravdu.

Wambanaga mlčel, ale jeho záda vypovídala celou litanii. Seděl, trochu sehnutý, a zdál se štíhlejší a zranitelnější než kdykoliv předtím, ale především byl uražený a pyšný. Mohou ho zavřít, ale nemohou ho doopravdy pokořit. Nikdy. To se jim nemůže podařit. Ostatně pokořili sami sebe už tím, že ho zavřeli. Nechce mít s nikým z pevnosti nic společného, dokud bude s ním v okně místnosti mříž. Úžasně mu ukřivdili. Měli by si to uvědomit. Nikoho nebude o nic prosit. Nikomu nebude nic slibovat. Proč by to dělal? Přišli za ním? Dokud tu bude ta mříž, nemíní s nimi mluvit. Mohou před ním otevřít

dveře vězení dokořán, ale to je také to jediné, co mohou udělat. Vzdorovitý, do sebe uzavřený a pyšný k zbláznění tam seděl a mlčel. Jen jeho záda vypovídala, co si o vojácích z pevnosti myslí.

„Wambanago,” oslovil ho Liborio trochu zastřeným hlasem.

Stejně zastřeně mohl mluvit ke kamenné soše.

„Wambanago!”

A stejně naléhavě. Sioux se ani nepohnul.

Potom se ozval poručík Folwell. Byl sice snad pořád ještě plný pochopení, ale jeho hlas zazněl místností jako prásknutí biče.

„Zvedněte se, když s vámi mluvíme!”

Trvalo chvíli, než Wambanaga připustil, že s ním chce neznámý hlas mluvit. Zvedl se pomalu a neochotně.

„A otočte se už konečně!” Poručík Folwell ztrácel trpělivost.

Liborio doufal, že setkání s Wambanagou poručíka přesvědčí. Asi ano, ale o něčem jiném, než doufal, protože Sioux, který k nim byl vytrvale otočený zády, byl jejich nepřítel. Vlastně nebyl, ale Folwell si to určitě bude myslet.

Nevadí, půjdu k plukovníkovi, ale předtím musím mluvit sám s Wambanagou, umiňoval si Liborio, musím mu říct…

„Tak bude to?”

Poručík Folwell byl zvyklý rozkazovat. Ale Wambanaga nebyl zvyklý poslouchat. Ještě jednou, bez zbytečného spěchu všechno uvážil a pak se, pořád stejně pomalu a neochotně, otočil. A najednou bylo ticho tak naprosté, že Liborio uslyšel pod stropem bzučet mouchu.

Světlo konečně dopadlo na Wambanagovu tvář.

Liborio cítil, že se v příští vteřině začne smát, a i když věděl, že to je nejhorší, co může udělat, že tomu stejně nedokáže zabránit. Kousl se do rtu a zavyl.

Před ním totiž - na tváři uraženou nevinnost - stál Oliver.

„Můžete mi vysvětlit, co tady děláte?” zahřměl poručík, jako kdyby chtěl překřičet vichřici. Už nebyl zdvořilý ani rozpačitý, už byl jen poručíkem kavalerie, který si uvědomil, že mu zmizel vězeň, a ten komediant, který stojí před ním, za to asi může.

Oliver se otočil, jako kdyby doufal, že někde za ním je ještě nějaký jiný vězeň, kteremu ten strašný řev patří.

Nepřeháněj, zasténal v duchu Liborio a pořád ještě polykal smích. Wambanaga je už někde v modravých dálkách, a to mu připadalo v tu chvíli nejdůležitější.

„Můžete mi vysvětlit, co tady děláte?” opakoval poručík svoji otázku už trochu klidnějším hlasem.

„Ne,” odpověděl Oliver suše.

Poručík už zase začínal být vzteky bez sebe.

„A vy?” zeptal se ho Oliver.

„Nehrajte si se mnou! Varuju vás!”

A zase bylo ticho a zase bylo slyšet pod stropem bzučet mouchu. Poručík Folwell se díval na Olivera a Oliver se díval na poručíka.

„Dobře,” ozval se potom Oliver. „Mohl bych vám třeba vypravovat o tom, že jsme přijeli večer a že pevnost byla plná lidí a že jsem neměl kde spát. Zahrál jsem si poker…”

„S kým?” přerušil ho poručík.

„Už se nepamatuju.”

„Byli to vojáci, nebo civilisté?”

„Nevím, opravdu nevím.”

„Určitě si vzpomenete. To vám slibuji.”

Oliver se usmál skoro sladce.

„A pak jsem našel tenhle srub,” pokračoval bez rozpaků. „Nevím přesně, kdy to bylo. Někdy v noci. Byl prázdný. Našel jsem taky plášť, kterým jsem se přikryl. Až ráno jsem si všimnul, že v okně je mříž a dveře byly zavřený. Nevím, kdo je zamknul. Nevím, kdy to udělal.”

„Tak na tenhle příběh zapomeňte,” poradil mu poručík. „Máte nějaký lepší? Už je opravdu čas..

„Snad máte pravdu,” připustil Oliver najednou s velikou vážností v hlase.

„Tak spusťte.”

„Všeliká věc má svůj čas a každé předsevzetí pod nebem svou chvíli.”

Dával si záležet na každém písmenku v každém slově a chyběla už jen vůně kadidla, aby byl celek dokonalý.

Nepřeháněj, prosím tě, Olivere, tak moc to nepřeháněj, sténal v duchu Liborio.

„Co je to za nesmysl?” zeptal se poručík.

„To je z bible,” ohradil se Oliver.

„Z bible?”

„Z Knihy kazatel.”

„Nehrajte si se mnou.”

„Jsem misionář,” prohlásil Oliver důstojně. „Kázal jsem Siouxům. Wambanaga je můj žák.”

„A kde je teď?” zeptal se poručík. „Jak to můžu vědět?”

„Wambanaga mi pomohl, když mě Siouxové zajali a odvedli do svého tábora,” ozvala se Peggy Sue, asi aby odvedla pozornost od Olivera.

„Vás zajali Siouxové?”

Poručík na Olivera na chvíli opravdu zapomněl. „Ano.”

Ale pak si zase rychle vzpomněl.

„A jak to souvisí s tím, že místo Wambanagy je ve vězení ten.”

Oliver moudře mlčel a Liborio cítil, že teď přišla jeho chvíle.

„Neposadíme se?” zeptal se, jako kdyby stáli někde jinde, a ne v žalostném vězení pevnosti Robinet. Ale bylo tam ještě několik prázdných beden obrácených dnem nahoru. Ukázal na ně.

„Je to dlouhý příběh,” dodal na vysvětlenou.

Něco se změnilo. Poručík se sice ještě pořád mračil jako čert, ale Liborio měl z nějakého neznámého důvodu pocit, že se současně začíná bavit. Je to poručík s představivostí, to o něm věděl určitě. Nemá v hlavě piliny. A když se posadí, nebude už křičet. Nedokáže to prostě. Vsedě ani nemůže tak dobře křičet, jako když stojí. Snad ještě kdyby seděl v sedle koně, ale když bude sedět na bedně, tak to nedokáže.

„Prosím,” naléhal a pořád ještě ukazoval rukou na nejbližší bednu. „Posaď se, Peggy Sue.” Uposlechla okamžitě. „Prosím, sire.”

Poručík zaváhal, ale pak se také posadil. Liborio si vyhlédl bednu před Oliverem. Když se na ni posadí, nebude na Olivera moc vidět, a to bude bezvadné.

„Posaď se, Olivere,” vybídl ho přátelsky, a potom se také posadil a znovu se obrátil k poručíkovi.

„Je to dlouhý příběh,” začal. „Tábořili jsme s Oliverem v sedle Kulivých skal, když jsme uslyšeli výkřik…”

Vypravoval o setkání s Wambanagou. Nespěchal. Poručík potřeboval čas, aby si zvykl na myšlenku, že našel ve vězení místo Wambanagy Olivera. Vypravoval dokonce i o orlovi, kterého pro Wambanagu chytil, o záchraně Dana a o útoku Siouxů, který zastavil modrým kamenem.

A potom vypravovala Peggy Sue o svém zajetí. „Wambanaga věděl, že nejsem zlý manitú, jak Siouxové říkají, ale mlčel.”

„Jak to víte?” zeptal se poručík.

„Prostě to vím. Poznala jsem mu to na očích. A když se potom objevil Liborio, musel určitě poznat pravdu, protože.”

Poručík poslouchal stále pozorněji.

O tom, jak se Wambanaga znovu objevil na tábořišti v Kulivých skalách. Liborio se nezmínil o podivné větě -“… budete mi muset můj život vrátit.”

„A potom se objevil seržant Britt a zatknul Wambanagu,” skončil svoje vypravování.

„A to je celé,” dodala Peggy Sue.

„Není,” ozval se poručík. „Skončili jste zrovna v nejlepším.” Oliver po celou tu dobu mlčel. Seděl na své bedně, tiše a způsobně, a ničím na sebe neupozorňoval. Poručík se k němu poprvé zase obrátil.

„Mohl bych vás nechat zavřít a pak byste si určitě vzpomněl, jak to bylo dál.”

„Nemohl,” řekl Oliver s malým omluvným úsměvem.

„Jak to, že ne?”

„Já už zavřený jsem.”

Také poručík se usmál.

„Měl bych vás poslat před soud, a jestli teď řeknete, že jen proto, že jste omylem přespal ve vězení, tak vás před ten soud opravdu pošlu.”

Liborio si s úlevou uvědomil, že vyhráli.

Oliver sice nevěřil na zázraky, ale stejně, když vyšel z vězení, zabloudil ke corralu. Opřel se o nejvyšší kmen hrazení a zamyšleně pozoroval koně a mezky. Calvados mezi nimi nebyl. Věděl, že tam ani nemůže být, ale stejně si uvědomil, že ho hledá. V zadní části corralu bylo ticho. Jako kdyby hučící pevnost byla někde za zavřenými dveřmi.

Potom se za Oliverem ozval známý zrzavý hlas, poznal by ho mezi tisíci, byl to protivný a namyšlený hlas, který si dobře pamatoval. „Tak a mám tě, ty parchante,” řekl.

Otočil se a opřel se o hrazení. Před ním stál zrzavý voják, se kterým se s Liboriem setkali v Kulivých skalách, a v ruce držel revolver. „A hele, zrzek…”

„Teď už mi neutečeš.”

„Nikam taky nemíním utíkat,” prohlásil Oliver a zdálo se, že na něho revolver neudělal žádný zvláštní dojem.

„Co chceš, zrzku?” zeptal se.

„Neříkej mi zrzku!”

„Proč ne, zrzku?”

„Tak to ti pak připočítám. Ale to nespěchá. Nezapomenu

na to. A ty ruce dej nahoru.”

Oliver nechal ruce ležet na kládě, klidně stál a bez nadšení si prohlížel zrzavého vojáka.

„Mohlo mě napadnout, že se tady setkáme,” uvažoval nahlas. Zdál se spíš rozmrzelý než vyděšený.

„Kde je Calvados?”

„Nevím.”

„Musíš to vědět.”

„Nemusím a taky nevím. A kdybych to věděl, stejně bych ti to neřek.”

„Asi ti ještě nedošlo, co tě teď čeká,” vyhrožoval zrzavý voják.

„Asi ne,” připustil Oliver.

„Kde je Calvados?”

„Už jsi se ptal.”

„Chci zpátky Calvadosa, anebo peníze.”

Oliver se zatvářil kazatelsky. Ale také trochu unaveně, jako kdyby pravdu, kterou se chystal vyslovit, opakoval již několikrát.

„Mezi tím, co člověk v životě chce a co pak doopravdy dostane, bývá obrovský rozdíl. To ještě nevíš, zrzku? Nedostaneš Calvadosa, ani peníze. A už o tom nemluv. Otravuje mě říkat ti pořád to samý. Nedostaneš nic.”

„Já tě zabiju!”

Zdálo se, že Oliver výhrůžku neslyšel.

„Teď dávej pozor, zrzku,” pokračoval najednou zase mírným a skoro ospalým hlasem.

„Teď musíš nejdřív myslet, a teprve potom jednat. Jestli teď uděláš chybu, moc na to doplatíš.”

Zrzavý voják, který pořád stál před Oliverem ve střehu, byl najednou trochu nejistý. V ruce držel revolver, ale jeho hlaveň zatím ještě mířila k zemi.

„O čem mluvíš?” zeptal se.

„Snaž se pochopit - snaž se tou svou pitomou zrzavou palicí pochopit, co ti teď říkám, zrzku. Nesmíš zvednout hlaveň revolveru. Nech ho být, jak je. Dobře, to jsem rád, že ti to došlo. Hlaveň hezky dolů, tak je to dobré. Hned ti řeknu proč.”

Zadní část corralu bylo jediné klidné místo v pevnosti. Nebylo příliš pravděpodobné, že by je tam mohl někdo překvapit. Oliver měl ruce pořád ještě volně položené na nejhořejší kládě hrazení a žádný střelec na Západě nebyl takový zázrak, aby měl v té chvíli naději proti střelci, který už držel revolver v ruce. Zrzavý voják usoudil, že Oliver se jen snaží získat čas.

„Máš to stejně marný,” řekl, ale hlaveň v jeho ruce se nepohnula.

„Nemůžeš mě zastřelit, zrzku, a když necháš ten revolver tak, jak je, budeš mít čas si poslechnout proč.”

„Tak proč?”

Zrzavému vojákovi se rychle vracela jistota.

„Znám dva dobré důvody, proč to nemůžeš udělat,” pokračoval Oliver.

„Tak mi je honem řekni!”

„Už to bude.”

„Dost by mě zajímaly.”

„Jeden se jmenuje Liborio. Míří na tebe už chvíli. Jestli teď pohneš hlavní, bude to asi poslední, co v životě uděláš. A ten druhý se jmenuje Dan. Kdyby se náhodou do tebe Liborio nestrefil, není to pravděpodobný, říkám: Kdyby… Dan by se strefil určitě.”

V tu chvíli se ozval Liboriův hlas.

„Zahoď ten revolver, zrzku!”

A potom další hlas, přicházející víc zprava.

„Tak dělej, nebudu tu čekat věčnost!”

„To je Dan,” vysmíval se Oliver. „Ještě jsem neměl čas vás představit. Tak co teď uděláš, zrzku? Honem si to rozmysli. Nemáš moc času.”

Když bylo opravdu třeba, zrzavý voják chápal rychle. Oliver se zájmem pozoroval, jak se mu revolver v dlani rozklepal. Jeho hlaveň opisovala malé osmičky a mířila pořád k zemi.

„Počítám do tří,” ozval se Liborio.

Zrzek pochopil, že ta slova jsou míněna vážně. Žil na Západě už dost dlouho, aby znal pravidla hry.

„Jedna - dvě.”

Hodil revolver do prachu před Olivera.

Voják zaťal pěst, ale stačil ji jen zvednout. Oliver, najednou pružný jako ocelové pero, se konečně odlepil od hrazení corralu a úžasně rychlým pohybem, jen lehce, udeřil zrzavého vojáka do břicha. Sklapl jako zavírací nůž, ale ještě dřív, než se stačil dotknout země, narazil na Oliverovo koleno, zavrávoral a klesl na zem, najednou jako kdyby byl bez kostí, jako medúza.

Teprve potom vypadl Oliver ze svého neotřesitelného klidu. Ve tváři mu zacukal sval. Ale hned se zase vzpamatoval.

„Jsem opravdu rád, že jste přišli,” řekl opět svým lhostejným a trošku nakřáplým hlasem.

„Zahlédl jsem zrzka, když jsi odcházel od našeho vozu,” řekl Liborio.

„On tě neviděl?”

„Ne. Pověsil se na tebe a nikdo jiný ho nezajímal.”

„To je dobře. To je opravdu moc dobře.”

Už to byl zase starý Oliver. Sehnul se pro kbelík vody, který kdosi nechal u hrazení corralu, a s potěšením jej vylil na zrzavého vojáka. Ten zasténal a pomalu se posadil.

„Půjdeme, ne?”

„Co je?” zeptal se voják a zkoušel se opatrně dotknout brady a pravé tváře. Rychle měnila barvu i tvar. „Představení skončilo.”

Oliver se sehnul pro revolver, který pořád ještě ležel v prachu před corralem, a zastrčil si ho za opasek.

„Půjdeme s tebou,” vysvětlil vojákovi.

„Kam?”

Zrzavý voják jen s námahou sbíral myšlenky. Moc jich neměl. Brada a tvář mu dělaly starosti. Vyjadřoval se tak úsporně třeba také proto, že mu každý pohyb působil bolest.

„Tak jdem, zrzku!”

„Proč?”

Asi ho doopravdy ani příliš nezajímalo, proč má někam chodit, spíš se snažil zjistit, zda ještě pořád dokáže něco říct. Vyzkoušel si to opět na slově, které bylo krátké.

„Proč?” zeptal se ještě jednou.

Dost se mu to povedlo.

Vraceli se pak zpátky kolem corralu do středu pevnosti, a i když k nepsaným zákonům Západu patřilo nikoho si příliš nevšímat, stejně vzbuzovali pozornost. Nevadilo jim to až do chvíle, kdy mezi sruby potkali poručíka Folwella. Zůstal stát.

„Počkejte!” zavolal za nimi, až když ho minuli.

Zůstali stát. Poručík si se zájmem prohlédl vojáka, který měl jednu tvář větší než druhou a pod okem modrý monokl.

„Za pár dní zežloutne,” řekl Oliver, který sledoval jeho pohled.

„Říkáte, že zežloutne?”

„Ano, nic to není.”

„Taky si myslím.”

Zrzavý voják byl krom toho mokrý, zaprášený a rozcuchaný.

„Co se mu stalo?” zeptal se poručík.

„Upadl u corralu.”

„Vy jste tam byli taky?”

„Náhodou…”

„Rozumím.”

Ale pořád ještě všemu nerozuměl. Aspoň ne zcela.

„Je to pravda?” obrátil se na vojáka.

„Ano, sire.”

Snažil se odpovědět s vojenskou úsečností.

„Upadl jste?”

„Ano, sire.”

„Sám? Nikdo vám nepomáhal? Prostě jste upadnul?”

„Ano, sire.”

„Rozumím.”

Ale pořád ještě se mu něco nezdálo.

„Můžete jít,” řekl vojákovi, který se dotkl prsty okraje klobouku a vlekl se dál směrem ke svému srubu.

„Toho vojáka jste viděli u corralu poprvé?” zeptal se poručík.

„Ne,” odpověděl Liborio. „Potkali jsme se už před několika dny v Kulivých skalách. Přijel ještě s dvěma dalšími vojáky.”

Poručík teprve v tu chvíli začal všemu doopravdy rozumět.

„Co se tam stalo?” zeptal se.

„Nic. Prostě přijeli a pak zase odjeli.”

„A co bylo mezi tím?”

„Trochu jsme si povídali.”

„To si dovedu představit,” řekl poručík a snad doopravdy si rozhovor, který vedli, dovedl představit, protože najednou vypadal skoro provinile.

„Do armády se může přihlásit, kdo chce a my si moc nemůžeme vybírat,” řekl.

„Nerozumím vám,” ozval se opět Liborio.

„Ale rozumíte mi až moc dobře.”

„Opravdu ne.”

„Co se stalo v Kulivých skalách, mi asi neřeknete, co?”

„Všechno jsme vám už řekli.”

„Svoje účty si radši vyřizujete sami,” obrátil se na Olivera, který však usoudil, že bude lepší, když bude mlčet. Ostatně to ani nebyla otázka.

„Ještě tady nejste ani den, ale potkáváme se dost často, nezdá se vám?”

Konečně poručík změnil námět, ale opět to byla otázka, na kterou se nedalo dobře odpovědět. Snad na odpověď ani nečekal. „Zítra ráno vyrazí karavana do Denveru, víte o tom?” To už bylo lepší.

„Samozřejmě,” ujistil ho Liborio. „O ničem jiném se v pevnosti přece nemluví.”

„Pojedete taky?”

„Ano.”

„To je dobře. Jsem rád, že jsem se s vámi setkal, ale budu ještě radši, až odtud odjedete.”

Snad proti svému lepšímu přesvědčení se poručík začal smát. Snad se mu věta, kterou vyslovil, zdála příliš příkrá. Jeho smích byl nakažlivý.

V tu chvíli se už zrzavý voják dostal ke svému srubu, otočil se a vytřeštil oči. Levé víc než pravé, které se nezadržitelně zavíralo. Uviděl poručíka a ty tři muže, všichni se smáli a poručík jim právě podával ruku, každému podal ruku a pořád se smál. Byl na ně nesnesitelný pohled.

Je Je Je

Až večer, když už se chystali jít spát, zeptal se Liborio Olivera. „Jak se ti vlastně podařilo dostat Wambanagu z vězení?”

„Vyhrál jsem ho v pokeru,” odpověděl Oliver. „Hrál jsem s vojákem, který měl potom v noci stráž.”

„Tak to jsi měl štěstí.”

„Neměl.”

„Proč?”

„Protože Bůh nehrál se mnou,” vysvětlil Oliver zbožně. „Dostal jsem špatnou kartu a žádnou lepší jsem nedokoupil.”

„A co jsi tedy udělal?”

„Musel jsem blufovat,” vysvětlil Oliver skoro plaše. Zaslechli Peggy Sue, která už byla pod plachtou vozu, jak se tiše směje.

„Vyhrál jsem Wambanagu na dvě dvojky a na dvě desítky,” dokončil Oliver s trpkostí v hlase.

„A Calvados?”

„Vzal si ho Wambanaga.”

KONEC OTCE OLIVERA

Toki tate uye cin tate icalimunyan nawazin wiyolipeyate tate uye cin tate icalimunyan nawazin…

Všude, kde vane vítr, tam všude jsem, tvář obrácenou k západu,

tam všude jsem…

Píseň Wambanagy

Slunce ještě nevyšlo, jen na východě se objevila první malá červená záře, ale karavana vozů z pevnosti Robinet už byla připravena vyrazit přes pláně do Denveru.

„Nenavštívíme zrzka?” navrhl Oliver.

„Proč?” zeptal se Liborio.

„Vrátíme mu jeho revolver.”

„Tak dobře, ale moc času nemáme.”

Došli ke srubu, za jehož dveřmi jim minulý den zmizel. Jeden z vojáků, který se také připravoval vyjet s karavanou, zrzka zavolal. Objevil se za chvíli a stál před Liboriem a Oliverem jako zrzavý mrak, který je v pouštích Západu předzvěstí písečné bouře. Světlo bylo k němu laskavé, nebylo ho moc, ale i v mdlém a kalném světle začínajícího dne vypadal ještě o něco hůř, než když ho viděli naposled.

„Je to zvláštní pocit,” obrátil se Oliver k Liboriovi s trochu užaslým pohledem.

„Jaký pocit?”

„Asi takový, jaký má malíř, když se dívá na obraz, který namaloval.”

Oliver se na chvíli odmlčel.

„Tvůrčí…,” dodal potom, „to je slovo, které hledám. Je to tvůrčí pocit, Liborio.”

Prohlédl si pozorně modrý monokl pod okem zrzavého vojáka a oko, ze kterého do rána zbyla už jenom úzká štěrbina.

S jedním okem zavřeným.

„Skoro vypadá, jako kdyby na nás mířil karabinou, nezdá se ti?” Skoro tak vypadal, jenom karabina chyběla a také prst na spoušti chyběl.

„Co tady chcete?” zeptal se.

„Přinesli jsme ti revolver.”

„Jaký revolver?”

„Přece tvůj. Nechal jsi ho včera u corralu.”

„Tak ho sem dejte a koukejte vypadnout!”

Oliver mu podal revolver. „Není nabitý,” řekl.

Voják zablýskl jediným okem, které mu ještě zbylo na blýskání. „Brzy bude.”

„To už je tvoje věc,” odpověděl Liborio.

„Vaše taky,” prohlásil voják výhružně.

„Proč si to myslíš?”

„Protože my tři se ještě sejdem.”

„Budu se těšit,” zabručel Oliver.

Když potom o chvíli později vyjížděli z bran pevnosti a když se Liborio naposled ohlédl, uviděl ještě jednou zrzavého vojáka. Stál vedle děla na hlídkové věži, a když poznal v oblaku prachu Liboria, pohrozil za ním zaťatou pěstí.

Liborio postřehl záblesk úzkosti v očích Peggy Sue, která seděla vedle něho opět na kozlíku.

„A stejně jsem rád, že přišel,” řekl.

„Proč?” zeptala se.

„Vždycky, když opouštím nějaké místo, kde jsem byl, a nikdo se se mnou nepřijde rozloučit, mám potom pocit, že jsem tam snad ani nebyl.”

Podíval se na Peggy Sue a s radostí si uvědomil, že už má v očích zas jen utajený smích.

„To je lepší,” řekl. „To je o moc lepší, abys věděla.”

Karavana, která vyjela z Robinetu, měla jedenáct lehkých vozů tažených koňmi a krytých plachtami na polokruhových obručích Prérie se kolem nich rozlila do dálky a připomínala klidné moře s velkými oblými vlnami. Vozy po ní pluly podobny škunerům, pomalu stoupaly na vrcholy plavých vln a stejně pomalu klesaly do mělkých údolí.

Škunery prérie.

Snad je tak poprvé pojmenoval nějaký námořník, který se vydal na Západ za zlatém a stýskalo se mu po lodích pod

plnými plachtami, je to možné, ale určitě se na ně přitom díval z dálky a neviděl prach, který zvedala kopyta koní, a neslyšel věčný nářek kol poskakujících po nerovné cestě.

Dvanáctým vozem karavany byl vyřazený dostavník. Také jeho korba připomínala lodičku, ale byla zavěšena na silných kožených pružinách. Malými okénky zahlédl Liborio sudy uložené uvnitř a nebylo těžké uhádnout, co asi obsahují. Některým stezkám vedoucím do Denveru říkali lidé „opilé”, ale ne proto, že byly klikaté, jako kdyby je vyšlapal nějaký věčně vrávorající kovboj, ale právě pro sudy rumu a špatné whisky, které se po nich dopravovaly do věčně žíznivého horkého města. Skla v oknech dostavník neměl, ta by se asi vysypala na prérijní cestě hned, ale ze staré slávy zbyly v oknech záclony ušité ze silného režného plátna.

„Nezdá se ti, že je v nich nějaký pocit bezpečí?” zeptala se

Peggy Sue.

„Nezdá,” odpověděl Liborio, „ale třeba jenom proto, že nevím, o čem mluvíš.”

„Podívej se - záclony přece.”

Dostavník, který jel před nimi, se právě vyhýbal výmolu v cestě a Liborio ještě stačil zahlédnout zaprášený kus látky, tak nesmyslný uprostřed prérie, až byl skoro dojemný.

Krom vojáků, kteří doprovázeli karavanu, jeli ještě tři zlatokopové se svými mezky. Liborio zaslechl cinkání pánve, která narážela na něco kovového. Vlastně si ten zvuk uvědomil teprve ve chvíli, kdy ustal. Mezek byl paličatý a nechtělo se mu jít dál. Zastavil se a cinkání pánve na jeho hřbetě ustalo. Ale zlatokop byl ještě paličatější a krom toho měl bič. Cinkání se opět vrátilo.

S karavanou jelo asi třicet vojáků. Vedl je poručík, kterého Liborio neznal, a seržant Britt. Sestavil karavanu jen z menších vozů, protože chtěli ujet do západu slunce aspoň dvacet pět mil. Stejně však nebylo příliš pravděpodobné, že se jim to podaří. Dokonce ani na mezky nedovolili naložit těžké náklady. Velké vozy zůstaly v pevnosti. Olivera nechal seržant Britt jet s karavanou, i když neměl koně. Liborio mu však slíbil, že vyloží na prérii několik pytlů kukuřičné mouky, aby mohl jet na korbě, kdyby bylo třeba. Nebudou zdržovat karavanu, a to bylo také jediné, co Britta zajímalo.

Ale ani ostatní vozy nepostupovaly příliš rychle. Na Danově koni se mohl Oliver s Danem střídat. Zatím jel v sedle Oliver. Kdykoli se prérie začala svažovat, vyskočil Dan na vůz, a když cesta opět začala stoupat, snadno mu stačil pěšky.

„Snad dovezeme do Denveru celý náklad,” ozval se Oliver, který jel vedle Liboriova vozu.

„Bylo by to dobře, ale moc na tom vlastně nezáleží,” odpověděl Liborio.

A jeli dál. Pomalu, ale pořád.

Když viděl Liborio Olivera v sedle Danova koně, vzpomněl si opět na Calvadosa. Krom několika slov minulý večer už o něm Oliver nemluvil. Calvados se k Oliverovi vracel, ale jen pokud místo, kde se rozešli, dobře znal. V corralu pevnosti Robinet byl jen několik hodin.

A i kdyby se tam vrátil, stejně by Olivera už nenasel. Mohl by ale potkat zrzka.

„Olivere!”

„Ano?” ,

„Nic. Už nic.”

Liborio si uvědomil, že nemá smysl mluvit s Oliverem o Calvadosovi. Ale Calvados by se mohl vrátit do pevnosti. To by se opravdu mohlo stát.

„Co je s tebou?” ozval se opět Oliver.

„Řekni Danovi, že ho vystřídám,” odpověděl Liborio, podal uzdu Peggy Sue a seskočil z vozu.

Šel rychle a snažil se myslet na něco jiného.

Takový skvělý kůň to byl, uvědomoval si. Ještě nikdy jsem lepšího koně neviděl.

Cinkání pánve za jeho zády se rychle přibližovalo.

Proč o něm přemýšlím v minulém čase? napadlo ještě Liboria.

Potom už uviděl mezka, který se rozběhl podle karavany a najednou, zdánlivě bez důvodu, se snesl k zemi. Měl bezvadný nápad, jak se zbavit protivného nákladu, který mu navíc pořád cinkal do uší. Aspoň z hlediska mezka to byl bezvadný nápad. Začal se válet po zemi a snažil se roztrhat řemeny postroje. Ale to už tu byl zlatokop s bičem a s úplně jiným názorem na ten bezvadný nápad.

člověk, který se snaží přemluvit paličatého mezka, aby přestal po prérii válet sudy, se nemůže vyjadřovat moc vybraně, ale aspoň by nemusel tak strašně řvát, usoudil Liborio a na chvíli zapomněl na Calvadosa.

Tohle by žádný kůň neudělal, pomyslel si ještě. Takový nápad může mít jen pitomý mezek.

A opět si na Calvadosa vzpomněl. „Olivere!”

„Chceš, abych tě vystřídal?”

„To by snad bylo moc brzy.”

„Tak co je?”

„Třeba se Calvados vrátí do pevnosti,” řekl Liborio. „Taky mě to už napadlo,” odpověděl Oliver. „Co uděláme?”

„Asi se někdy zastavím v Robinetu a zeptám se správce corralu.”

„Zastavíme se tam spolu,” opravil ho Liborio.

„Tak dobře.”

„Můžu jet s vámi?” zeptala se Peggy Sue, která poslouchala jejich rozhovor.

Konečně Liborio na Calvadosa docela zapomněl. Všechno je dobré, uvědomil si. Všechno je na světě zase dobré. „Ne,” odpověděl.

„Proč?” zeptala se trochu dotčeně. „Protože ty jet musíš.”

Zlatokopovo proklínání už trochu ustoupilo do pozadí. Cesta se nekonečně vlekla. Pocit bezpečí se pomalu rozplýval. Neměli pro něj žádný důvod, ale zmocnil se snad všech, když se za nimi pevnost Robinet začala ztrácet v dálce. Pocit, že prérie je nabitá třaskavinou a že může každým okamžikem vybuchnout. Pocit, že vysokou trávou se plíží Siouxové a že už brzy vyrazí proti karavaně. Anebo že odněkud z čistého nebe se aspoň snese na vozy a na jezdce déšť šípů vystřelených ze zálohy. Pocit, že se něco stane.

Ale pořád se nic nedělo. Prérie byla prázdná. Kola vozů naříkala po nerovné cestě sedmibolestnými hlasy. Ale to bylo všechno. Potom nářek kol začal měnit barvu. Na všechno si lidé zvyknou. Zazněl jednotvárně a skoro mírumilovně. Slunce svítilo. Prach se zvedal a zase padal na zem. Usychající bizoní tráva se kolébala v mírném proudění vzduchu.

Na střeše dostavníku, jako na pozorovatelně, ležel zaprášený kovboj a už dávno přestal pozorovat okolí. Usnul. Vždycky, když se odkutálel na kraj střechy, vždycky, když to začínalo být zajímavé, probudil se, překulil zpátky do bezpečí a zase usnul.

Sudy na korbě dostavníku o sebe ve výmolech narážely pěknými plnými zvuky. Nebe bylo bez jediného mraku. A vozy jely dál.

Vedle Liboria se vynořil na koni seržant Britt.

„Všechno v pořádku?” zeptal se.

„Všechno je v pořádku,” potvrdil Liborio.

„Tak to je dobře.”

„Od rána jsme ještě nezahlédli jediného Siouxe, a to se mi zdá zvláštní,” řekl ještě Liborio. „Snad máte pravdu.”

„Co si o tom myslíte?”

„Třeba o nás nevědí, ale to není příliš pravděpodobný.”

„Anebo?”

„Anebo o nás vědí, ale je jich málo, aby mohli zaútočit. Zatím na prérii bojují jednotlivé skupiny Siouxů. Zatím se ještě Siouxové nespojili. Už asi nebudou mít čas to udělat. Ale stejně…”

Seržant chvíli mhouřil oči do slunce.

„Sioux, který není vidět, je nejnebezpečnější,” řekl potom. „A když je vidět?” zeptala se Peggy Sue.

„Tak je všechno hned o hodně horší,” vysvětlil jí Britt, vycenil na ni zuby jako starý prérijní vlk, kterému se právě povedl dobrý vtip, lehce se dotkl ostruhami slabin svého koně a zase zmizel mezi vozy.

Zlatokopův mezek dostal nový bezvadný nápad, jak se zbavit svého nákladu. Byl proti němu čím dál tím víc zaujatý. Začal se otírat o Oliverův vůz, jako kdyby se jen potřeboval podrbat, ale vůz zasténal, jak na něho mezek najednou nalehl plnou silou a začal škubat postrojem, který se zachytil za výčnělek vozu.

V tu chvíli už ho dohnal zlatokop, zamával bičem nad hlavou a začal strašně řvát.

„Myslel jsem, že projedeme prérií tiše a nenápadně,” řekl Liborio.

„Co říkáš?” zeptala se Peggy Sue.

„Že už si to nemyslím,” snažil se Liborio překřičet zlatokopa.

„Co si nemyslíš?”

„Že projedeme prérií tiše a nenápadně.”

Až v poledne se karavana zastavila. Liborio malou lopatkou vyryl do země kruh, aby oheň, který zapálí, nemohl přeskočit na suchou trávu. Všichni už dávno uznávali jeho svaté právo zapalovat ohně a zakrývat potom vyhaslá ohniště. Když zavěsil kotlík na tři kovové tyče, které vozil na korbě, a když z hranicky vyschlých pelyňkových kořenů vyšlehl první plamen, ozval se Oliver.

„Dneska, Peggy Sue, uvař kafe, jaké se vaří v Arizoně.”

Vypadal unaveně a měl oči zarudlé od prachu.

Peggy Sue se usmála.

„Jaké kafe vaří v Arizoně?” zeptala se.

Buď vtip, který se Oliver chystal uplatnit, neznala, anebo se jen tvářila, že ho nezná. Byl to hodně starý vtip.

„Hoď do vody libru kafe a vař ho na plným plamenu.”

„A potom?”

Asi vtip znala, protože jinak by tak zbytečnou otázku přece nepoložila, napadlo Liboria. To je hodná, že chce udělat Oliverovi radost. Určitě truchlí pro Calvadosa.

„Potom hoď do kotlíku podkovu.”

„A potom?”

„Když se potopí, vylov ji, přidej kafe a znovu vař.”

„A potom?”

„Hoď do kotlíku podkovu.”

Utábořili se, až když už slunce zapadlo. Seržant Britt rozestavil stráže. Ale nic se nestalo celou noc. A nic se nestalo ani celý příští den. Jen jeli. Pomalu a pořád. Jen mezek se nevzdával naděje, že se nějak zbaví svého nákladu, a jak čas plynul, zdálo se všem, kteří sledovali jeho souboj se zlatokopem, že se mu to asi opravdu podaří. Ale až v Denveru.

Denver.

Nikdo nepochyboval o tom, že dojedou.

Kdyby postupovali rychleji a po lepších cestách, snad by se dostali do města už večer druhého dne, ale - i když už jim zbývalo posledních jen asi osm mil - ještě naposled se utábořili v prérii.

Rychle se stmívalo.

Malé ohně se rozsvěcovaly kolem vozů.

Odněkud zazněl tichý zpěv. Trochu falešně, ale to nebylo důležité. S ním se vracel pocit bezpečí. Snad dál trvala indiánská válka, ale byla někde daleko. Už se jich skoro netýkala.

Britt určil jen jednoho vojáka na hlídku. Už byli u Denveru. Nebylo pravděpodobné, že by na ně Siouxové zaútočili.

Liborio zastavil vůz na konci karavany. Když vešel do bizoní trávy na první oblou vlnu prérie, zaslechl volání vidloroha. Zaznělo tiše a skoro bolestně.

„Fííí - o.”

Jako povzdech. Jako zasténání. „Fííí - o.”

V horách slyšel často výstražné hlasy vidlorohů. Ale toto bylo jiné. „Fííí - o.”

Uvědomil si, že všechna ta volání, která znal, zněla trochu jako otázka. Druhá slabika vždycky vyletěla nahoru. „Fííí - o.”

Hlas vidloroha, který Liborio nyní na prérii uslyšel, se však lámal a klesal níž, a to mohlo znamenat jen jediné. Něco se mu přihodilo. Třeba…

V tu chvíli si neuvědomil, kolikrát viděl v Rocky Mountains a v Kulivých skalách vidlorohy padat do propastí, alespoň se mu vždycky zdálo, že padají, protože se vrhali hlavou napřed z nejpříkřejších skalních stěn jak sebevrazi, letěli tak rychle, že ani nepostřehl, že se cestou zachytávali na kamenech a skalních výstupcích, že nepadali, ale skákali z jednoho na druhý. Liborio si v tu chvíli neuvědomil, že žádný z těch zázračných skokanu se přece nepřerazí na rovné prérii.

„Fíí - o.”

Druhá slabika volání se opět zachvěla přiznáním nějaké prohry. „Fííí - o.”

Liborio šel za hlasem, tiše a rychle, zněl stále jasněji a potom - ano, tady musí být, už věděl, že je u cíle, i když si pořád ještě nebyl jist, zda najde v trávě opravdu vidloroha, ale byl u cíle, a v tu chvíli teprve hlas ustal, jako kdyby ho vidloroh konečně zvětřil, ale ještě dříve, než se Liborio zastavil, zvedl se z trávy před ním Sioux, vlastně se snad ani nezvedl, tak rychle se to stalo, pořád byla kolem jen tráva a najednou před ním stál Indián a v ruce se mu zaleskl nůž.

Večer byl horký, ale stejně měl Liborio pojednou pocit úžasného chladu, vstoupil do něho tím nožem, kterým se ho Indián dotýkal a jehož hrot mířil k Liboriovu srdci. Stačil by jediný pohyb… Ale Sioux se nepohnul, a ani nůž v jeho ruce se nepohnul, jen druhou ruku položil Liboriovi na ústa, aby nemohl vykřiknout, ale zase ji stáhl, když Liborio zavrtěl beze slova hlavou. Odněkud se vynořil další Sioux s karabinou v ruce.

Kdyby mě chtěli zabít, tak už to udělali, blesklo Liboriovi hlavou.

Pod šátkem měl modrý kámen pověšený na koženém řemínku tak dlouhém, že kdyby se pohnul, asi by kámen zacinkal, jak by narazil na ocel nože. Košili měl rozhalenou, a proto museli Siouxové modrý kámen vidět.

Co udělají?

Proč přišli?

Měl by si přestat hrát s tím nožem, když vidí modrý kámen, anebo by měl bodnout, když pro něho modrý kámen nic neznamená.

Liborio mlčel. Nevěděl, co by řekl. Všechno už za něho vyslovil jeho kámen. Pokusil se aspoň o pokerovou indiánskou tvář.

To je snad jediné, co můžu udělat, a nic nezkazím, napadlo ho ještě.

Hrot nože mu pořád mířil k srdci.

Už by se měli brzy rozhodnout, co se mnou udělají. Tady dlouho zůstat nemůžeme. Vojáci jsou příliš blízko a je jich hodně.

Konečně se Indián s karabinou pohnul. Jako stín přešel někam dozadu a potom Liborio ucítil, jak se mu do zad zaryla hlaveň karabiny. Také ona mířila k srdci. Jenže z druhé strany.

Ještě ani neměl čas se začít bát, a i když v tu chvíli měl o důvod víc, aby se konečně rozklepal, stejně měl jen pocit, že ničemu nerozumí. Ani noži, který mu mířil k srdci, ani karabině v zádech, protože nic nedávalo zatím smysl.

Sioux zasunul nůž za opasek a hlaveň karabiny zaťukala Liboriovi do zad s výmluvným rozkazem. „Mám jít?” zeptal se tiše. Nikdo mu neodpověděl. „Tak dobře. Jdem!”

Když se oblá vlna prérie začala před nimi zvedat, ,Sioux před Liboriem se otočil a ukázal dlaní k zemi. Liborio kývl, že rozumí. Dál postupovali sehnuti a přes vrchol vlny se dostali plížením, aby je snad vojenská hlídka z tábora nezahlédla.

Ale už byl večer. Všechny stíny kolem tábora připomínaly plížící se Indiány. Nikdo jim dávno nevěnoval pozornost. Byli přece v bezpečí. Stáli před Denverem. Tady se už nemohlo nic přihodit.

Dál už šli rychle a neskrývali se. Sioux s nožem za pasem je vedl a ten druhý šel za Liboriem neslyšně, jen hlavní karabiny se občas dotkl Liboriových zad, aby mu připomněl, že tam pořád ještě je.

Od chvíle, kdy před Liboriem vyrostl ze země Indián a hned vedle potom druhý - vždycky si myslel, že slova „vyrostl ze země” jsou básnickým obrazem, a navíc už dost

obnošeným, ale oni opravdu vyrostli ze země, asi jako roste bizoní tráva, nepozorovaně, ale o moc rychleji - už od té chvíle Liborio cítil, že stojí před nějakou záhadou. A potom už šel k té záhadě, blížil se k rozluštění stále rychleji.

Kdo na něho asi Čeká na konci cesty?

Byl připraven na překvapení, a když se ho konečně dočkal, zjistil, že na ně není vůbec připravený. Sioux před Liboriem zvedl ruku a zůstal stát před manzanitovým houštím. Hlaveň ručnice se opět zaryla do Liboriových zad. Udělal několik kroků dopředu a uviděl Olivera. Seděl na placatém kameni a četl si v malé bibli, kterou nosil v kapse. Vedle něho stál další Sioux s toulcem plným šípů a s lukem v ruce.

Liborio zavřel oči.

Když je zase otevřel, Oliver tam pořád ještě seděl na placatém kameni a četl si v bibli.

„Nevykládej mi, že teď můžeš číst,” řekl Liborio a jeho hlas zazněl skoro pobaveně.

Všechno bylo příliš nesmyslné. Nic nedávalo smysl. Ale když se ještě nezačal bát, tak už asi nemá cenu, aby s tím začínal. Ostatně komedie s biblí Liboria přesvědčila, že ani Oliver nemá strach. Dost by se mu ulevilo, kdyby věděl, proč ho nemá. Ale to zatím pořád ještě nevěděl.

„A proč bych nemohl?” zeptal se Oliver a oči mu v šeru zasvítily. „Opravdu vidíš?”

„Na co mám vidět?”

„Na písmena v té knížce. Už je skoro tma.”

„To není knížka, to je přece bible. Netvař se, že ji vidíš poprvé.”

Oliver se vytasil s biblí vždycky, když chtěl Liboriovi nevtíravě připomenout, že je vlastně kazatelem. Třeba když napráskal zrzkovi, tak si v ní potom celé odpoledne četl a tvářil se tak ctnostně, až z něho šel strach.

„A vidím docela dobře,” dodal ještě.

Liborio ani nepostřehl, odkud se vynořil Wambanaga. Najednou stál před nimi. Hlaveň karabiny ho přestala šimrat na zádech. Sioux s nožem zmizel. A Sioux s lukem, který hlídal Olivera, byl také pryč. A zase byli tři, jako ten první den v Kulivých skalách,

„Wambanaga - je rád - že vidí - Liboria - a že vidí -Olivera.”

„To není nic proto tomu, jak rád já vidím tebe, Wambanago. Ten Sioux s lukem už mě začínal znepokojovat,” řekl Oliver, zaklapl bibli, dal ji do kapsy a zvedl se ze svého kamenného křesla.

„Mohlo mě to taky napadnout,” smál se Liborio.

Podali si ruce. Ale neposadili se.

Když se Liborio později k tomuto setkání vracel, vzpomínal si jen na několik vět, ale ty si zapamatoval tak dobře, že je mohl opakovat slovo za slovem, a vzpomínal si i na půlnoční lesk Wambanagových očí a na každý pohyb jeho tváře - když s nimi mluvil, neměl tvář pokerového hráče - vzpomínal si na hořkost, na únavu i na odhodlání, o kterém v ní četl, ale také na smích - zazněl drsně a skoro vítězně - i na váhavé pomlčky mezi slovy, na orlí péro ve Wambanagových vlasech, které vítr ohýbal, i na pohyb ruky, kterým ukázal na prérii kolem. Ale co bylo předtím, o čem jiném také mluvili, už nevěděl.

Zbyl v něm pocit, že stáli na nádraží, že Wambanaga někam odjížděl, někam daleko, a že Liborio s Oliverem ho přišli vyprovodit, protože celé setkání něčím připomínalo loučení před vagónem vlaku, jehož dveře se už zavírají, bylo příliš krátké, aby měli cas říci si ještě něco nového, a proto se zdálo dlouhé, jako všechna setkání, o nichž víme, že je v příštím okamžiku muže ukončit zapískání lokomotivy, čekáme na ně vlastně po celý ten čas, kdy už se ozve, a vyslovujeme proto jen věty, kterým zapískání lokomotivy nemuže ublížit.

Stáli proti sobě.

Ta podivná slova, že před Denverem budou muset Wambanagovi vrátit jeho život, se neozvala. O čem vlastně mluvili?

Asi o něčem jiném. Skoro se báli ticha a rozpaků, pro které nebyl žádný duvod.

Už aby lokomotiva zapískala. Liborio neměl rád loučení a toto bylo loučení.

Jen na několik vět si později vzpomínal. Byly poznamenány červenou září zapadajícího slunce. Indiáni někdy říkají té chvíli „smrt světla”.

„Na prérii přijdou vojáci, Wambanago,” řekl Liborio naléhavě.

„Wambanaga - ví - že - přijdou.”

„Bude jich mnoho.”

„Wambanaga - ví.”

„Co uděláš?” zeptal se Oliver.

„Wambanaga - bude - na prérii.”

„Proč?”

„Wambanaga…”

A tu se zasmál představě, která mu proletěla hlavou, dřív než ji vyslovil.

„Wambanaga - není - štěně - staré - sedm - spánků,” řekl potom.

„Bílí vojáci budou jezdit po prérii a budou hledat Siouxe. A když.””

Liborio ztratil chuť dokončit větu. Ani nemusel. Slov, která Wambanaga vyslovil, se pak už nikdy nezbavil.

„Prérie,” řekl Wambanaga a ukázal kolem sebe, „ta prérie -je - jen stín - skutečné - prérie - Wambanaga - na ní - chce -být - na té - skutečné prérii - a chce - tam - být - celý.”

Asi mluvili dál a ve vzduchu pořád visela možnost, že lokomotiva zapíská a že pak už nebudou mít čas na nic, jen podat si ruku, jen vyslovit nejobyčejnější větu o šťastné cestě.

Snad potom opravdu podali jeden druhému ruku s tou pomalou obřadností, kterou mají Siouxové rádi. Liborio si už přesně nevzpomínal.

„Buď zdráv, Wambanago,” řekl snad Oliver. „Buď -zdráv,” odpověděl Wambanaga. „Jsem rád, že jsme se setkali,” řekl Liborio.

„Wambanaga - je - rád - že - potkal - Liboria,” odpověděl Wambanaga, trochu jako ozvěna, a ukázal směrem k manzanitovému houští.

Odcházeli. Šli pomalu a už se neotočili. Po několika krocích uviděli Calvadosa. Čekal na ně, osedlaný, uzdou přivázaný za silnou manzanitovou větev. V posledních paprscích zapadajícího slunce se zdál skoro červený.

Když se třetí den cesty opět přiblížili k horám a když vyjeli na vrchol pahorku s prvním piňonovým hájem, uviděli před sebou konečně Denver. Ještě bylo brzy. Slunce se teprve rozhořívalo. Byli u cíle.

Zamávali Brittovi a vojákům, kteří se rozjeli dál tryskem.

„Všimnul si, že se Calvados vrátil?” zeptal se Liborio.

„Snad. Ale na nic se neptal,” odpověděl Oliver.

Také ostatní vozy pokračovaly v cestě. Jen Liboriovi se dál nechtělo. Stáli na kraji Denveru a to mu stačilo. K prvním chatám a stanům měli snad už jen dvě stě metrů. Někde dál byly opravdové domy a ulice, ale na okrajích se Denver měnil v divoký zlatokopecký tábor. Vdechovali teplou pryskyřičnou vůni lesa. Naslouchali skřípění kol ostatních vozů, které se pomalu vzdalovaly. Naposledy se ohlédli za dostavníkem. Kolébal se na nerovné cestě a kovboj na jeho střeše už zase spal.

Skončila dlouhá cesta plná nejistoty a najednou bylo všechno k smíchu. Každá věta, která zazněla, byla k popukání. „Říká se - vidět Neapol a umřít…,” ozval se Oliver. „Neapol? Prosím tě - Neapol.,” protestovala Peggy Sue. „Denver! Vidět Denver a žít!” řekl Dan. A smích jak uragán.

„Uznejte - není to nádherné město?” zeptala se potom skoro zasněně Peggy Sue.

„Není,” ubezpečil ji Liborio. „Je příšerný.” A zase smích.

„Je tak ošklivý, až je krásný,” pokračoval Liborio.

„Jen se dobře podívej. To máš jako některý psi - třeba buldok…”

„Denver - město jako buldok,” posmíval se Oliver.

A zase smích bez konce. Ale měli spoustu času. Den vlastně teprve začínal.

„Krásný město,” řekl Dan.

„Ne, krásný opravdu moc není,” Oliver přemýšlel nahlas. „Město to vlastně taky není.”

„Tak co to je?”

„Pes, který kouše. Jako buldok. Kousne a pak už nepustí.”

„Třeba je to tím,” usoudil Liborio, „že lidé, kteří postavili Denver, na to nebyli stavění.”

„Co to říkáš za nesmysly?” zeptal se Dan.

„Neuměli to a taky neměli čas ani trpělivost. Moc spěchali.”

„Proč?” zeptala se Peggy Sue.

„No přece, zlato, zlato…”

„Nekoktej!”

„Nekoktám, ale ty musíš pořádně poslouchat, když ti něco říkám. To první ,zlato/ jsi ty, Peggy Sue. A to druhý -,bonanza/!”

Bylo to jako krásné prokletí. Ať řekli cokoliv, všechno bylo úžasně vtipné.

„Denver - město hadrářů. Vypráskaný, záplatovaný, šišatý, celý nakřivo, nádherný město,” básnil Dan.

„Ty hadráři, co ho postavili, mají kapsy plný nuggetů a v obchodech platí zlatým prachem, na to nezapomínej!” napomenul ho Oliver.

„Ne, na to nezapomínám.”

„Tak mě napadlo,” řekl po chvíli Oliver, „říkal jsi Liborio, že ti zaplatí devět dolarů za sto liber mouky?”

„Ano.”

„Není to málo?”

„Není.”

„Teď, když se Siouxové vzbouřili?”

„Konečně jsi promluvil jako opravdový kazatel.”

„Devět dolarů tady stálo sto liber mouky,” nedal se vyrušit Oliver, „když sem ještě bylo jen daleko. Teď je sem pořád stejně daleko a ještě po nebezpečných cestách. Kdo se teď odváží vozit mouku pro Denver, když Siouxové vraždí na cestách - no, řekni sám, kdo?”

Kdyby měli odpovědět, co je na té otázce k smíchu, asi by nevěděli. Ostatně, stejně nemohli odpovědět. Museli se smát.

Snad v tom smíchu jen doznívala dlouhá nejistota, která je doprovázela na cestách prériemi Siouxů.

Tábořili na kraji piňonového háje, na místě, kde před Denverem poprvé zastavili. Oliver s Danem odešli už odpoledne do města a ještě se nevrátili. Na tábořišti zůstal Liborio s Peggy Sue. Už byla tma. Seděli nad ohněm a mlčeli. Plameny ozařovaly obrysy vozu s vyrudlou plachtou. Ze tmy se ozvalo zaržání koně. A šepot větví. Oheň tiše praskal. Hlasy, které měl Liborio rád.

Díval se na déšť jisker, které oheň vystřeloval nad plameny a které se ztrácely ve tmě, ale když se podíval výš, opět je uviděl. Najednou měl pocit, že hvězdy jsou jen jiskry ze všech táborových ohňů, které kdy zapálil.

Tam, kde jsem zapálil svůj oheň, tam je teď můj domov, uvědomil si, ale už v tom nebyl ani stín hořkosti.

Snad proto vždycky první zapaloval oheň - stačil mu k tomu vědomí tenký proužek kouře. A dlouho potom, když už oheň dohořel, hlídal poslední vrásčité poleno, černé a lesklé, ze kterého ještě stoupal dým.

Dřevo se rozpomíná na oheň, říkával si.

Stačí fouknout a zvedne se nad ním první, ještě nejistý plamen. Když ho nechá být, schová se zas do vrásek rozpraskaného ohořelého polena.

Jsi tady? zeptá se jen.

Jsem tu, odpoví.

A potom plamen zmizí.

Ale když foukne ještě jednou, lehce a dlouze, dřevo si opět vzpomene.

„Tady jsem teď doma,” řekl. „Všude, kde hoří oheň, který jsem zapálil, tam všude jsem doma.”

Podíval se přes plameny na Peggy Sue.

„Já vím, Liborio,” odpověděla.

A zase mlčeli a kolem nich tiše šuměla noc.

„Někdy mám na prérii pocit,” ozval se po chvíli opět Liborio, „že stačí natáhnout ruku - ne moc, jen trochu - a dotknu se hvězdy.”

„Ten pocit znám,” odpověděla Peggy Sue. „Proto mám ráda prérii.”

Plameny, zrcadlící se v očích Peggy Sue, rudě zazářily.

A potom už mlčeli až do té chvíle, kdy se ze tmy ozvaly kroky. Pomalu se přibližovaly, až se ze tmy vynořil Oliver. Vracel se sám a zdál se zamyšlený.

„Otče Olivere, co je s tebou?” zeptal se Liborio.

„Už ne otec Oliver, už jenom Oliver,” řekl.

„Co se stalo?”

„Prohrál jsem bibli,” odpověděl.

NAD DRUHÝM PŘÍBĚHEM Z KALENDÁŘE

Pokud nečtete doslovy, můžete knížku zavřít, protože toto je už jen doslov.

V první kapitole „Amuletu Siouxů” vypravoval Liborio, sice dost mlhavě, ale zato dlouho, proč musel odejít z domova, a o boji, který on a jeho přátelé prohráli. Řekl, že sice měli svatou pravdu, ale že jim nebyla moc platná. Nepřítel měl děla. A velkou armádu. Vzpomínal také na shromáždění na nějakém ostrově a vracela se mu slova, která tam uslyšel. Oliver se zeptal, kde byl ten ostrov, a předpokládal, že opravdový ostrov může být jen v moři.

Ne, odpověděl Liborio, byl to jen malý ostrov v řece. Nemusel být tak vyhýbavý, mohl říci: Bylo to v Praze na Žofíne a muž, který nám tam zapaloval hlavy, se jmenoval Šafařík. Jenže… Rozhovor zazněl na americkém Západě, nedaleko stolů s hráči pokeru, pod bizoními rohy a za oknem začínala prérie bez konce i se Siouxi, trapery, kovboji a zlatokopy, a to je prostředí, které se k našemu národnímu obrození příliš nehodí. Zdá se, že kdyby Liborio mluvil o tomto období našich dějin určitě ji, barevný Západ, který byl všude kolem něho, by se proměnil na papírovou kulisu a zešedl by. Anebo by zešedlo naše národní obrození. Nevím.

Ale stejně Liborio v Americe na ztracenou vlast vzpomínal a určitě při tom vyslovoval jména svých dávných přátel, a když se vracel k setkání se Šafaříkem, určitě mluvil o Žofíně, a ne o nějakém záhadném ostrově, ale to už je, jak by napsal Kipling „příběh z jiné povídky”. V „Amuletu Siouxů” se Západ a naše národní obrození nesetkaly. Ve skutečnosti ano.

Liborio je španělsky - Libor, a tak se ve skutečnosti jmenoval hrdina příběhu. Libor Schlesinger. Pocházel z Ústí nad Orlicí a po porážce českých vlastenců v roce 1848 odešel do Ameriky. Příběhy, které prožil na cestách do Denveru, uveřejnil v krajanském kalendáři „Amerikán”, který vycházel v Chicagu, v roce 1879. Důvody, pro které musel opustit vlast, napsal opět pro „Amerikána” v roce 1882.

Většina přátel Libora Schlesingera zůstala v naší paměti. Učili jsme se o nich ve škole. Jejich tváře se na nás dodnes dívají ze zlatých rámů na obrazech, anebo jsou odlité z bronzu, či vytesané do kamene. Šafařík, Tyl, Vojta Náprstek, Karel Havlíček Borovský… Samé maturitní otázky. Ve školách se zkoušejí na známky. Něco se však změnilo. Jsou to slavné postavy, tak slavně, že už nám připadají trochu neskutečné - to dělají ty olejové barvy na plátnech obrazů a vznešená gesta, bronz a kámen soch. Libor Schlesinger může zůstat pořád živý, protože už nikdo dávno neví, kdo to byl. Snad jen v historických studiích se ještě někdy vynoří jeho jméno, ale i tam jen na okraji velkých dějů a zastíněné jinými velkými jmény. Je to důležité? Nevím. Ale tenkrát, v roce 1848, nestál na okraji, a proto musel o několik let později odejít do Ameriky.

Zúčastnil se v Praze shromáždění ve Václavských lázních a byl potom členem delegace, která předložila císaři požadavky vlastenců. Ve svých vzpomínkách, které vyšly až v Americe, o tom napsal:

„Přibyvše do Vídně, ohlásili jsme se k slyšení, byli jsme však teprve třetího dne předpuštěni k císaři Ferdinandovi. Na všechny naše požadavky dostalo se nám odpovědi vyhýbavé, vše se odkládalo na další přemýšlení a uvážení a k čemu se svolilo, nestálo za řeč.”

Také o svém boji na pražských barikádách napsal Libor Schlesinger do Amerikána.

Po porážce vlastenců byl i Libor Schlesinger, s ostatními vůdci povstání, zatčen a vězněn, ale v té době byl také zvolen poslancem do českého sněmu. Potom byl propuštěn z vězení a vrátil se do Ústí nad Orlicí a snad měl přitom v srdci trochu zmatek, protože i když se vracel z prohrané bitvy, přesto ho všude vítali jako vítěze. Plná nádraží, mávající šátky, hudba hrála a děti přednášely vlastenecké básničky. Vlak, ve kterém jel, nabíral stále větší zpoždění a v Litomyšli k němu museli přidat vagón, protože mnoho místních lidí jej chtělo doprovodit až domů. Předtím mu ještě vystrojili slavnostní hostinu. Vlak potom zůstával dlouho stát i na všech dalších zastávkách. V den, kdy se Libor Schlesinger vracel domů, přestal platit jízdní řád. Přicházeli k jeho vlaku učitelé se školáky, kluci s kyticemi a holky s věnečky, a zase hudba hrála a mračna lidí kolem -skoro jako v pevnosti Robinet -, že nebylo kam šlápnout. A nakonec, když dojeli do Ústí nad Orlicí, zazněla mu na počest i střelba z hmoždířů a večer byl ohňostroj.

Ale tu bitvu o svobodný národ tenkrát stejně prohrál a hudba ještě zněla, když už kolem Libora Schlesingera začali kroužit udavači, a policisté ho od té chvíle sledovali krok za krokem. Ještě se jako poslanec zúčastnil kroměřížského sněmu, ještě začal připravovat další revoluci, ale potom už poznal, že si bude muset hledat domov jinde. Vydal se do Bělehradu s doporučujícím listem Šafaříkovým, ale pak se zase vrátil, aby ještě jednou, naposled, se pokusil pomoci naší revoluci. Dovezl do Prahy zakázané noviny a letáky, které dostal od Karla Havlíčka Borovského. A ještě jednou, naposled, se dostal do hradčanského vězení za rozšiřování spisů „protináboženských a buřičských”.

Ještě stačil Karel Havlíček Borovský navštívit Schlesingera v Ústí nad Orlicí a potom opět výslechy a protokoly a výslechy.

Před posledním zatčením a soudním procesem, který Liborovi Schlesingerovi opět hrozil, unikl do Ameriky.

Příhody, které prožil ve Spojených státech, jsou jako vystřižené z dobrodružné knížky. Musel začít znovu, v cizím prostředí, kde skoro nikoho neznal, a kde nic neodpovídalo jeho zkušenosti. Lidé, krajiny i zvyky - všechno bylo jiné.

Později napsal článek i o svých amerických osudech, ale nejpodivuhodnější příběh v něm není, můžeme si ho jen představovat a je o tom, jak se musel on sám změnit, aby se vyrovnal s novým světem. Přijel do Ameriky jako hotový člověk. Doma byl bohatý a významný. Sice ho třeba i zavřeli do vězení, ale když se tak stalo, mohl se o tom pak dočíst v novinách. Neudělal nic nečestného. Naopak. Dostal se do vězení jen proto, že bojoval za vznešenou a krásnou myšlenku. Mezi nejlepšími lidmi našeho národa měl svoje nejlepší přátele. Ale byl také podnikatelem a obchodníkem. Byl asi zvyklý rozkazovat. A mít dost peněz. Kolem něho zněla česká řeč. Měl ji rád. Mluvil a myslel česky. A to všechno skončilo, když po třináctidenní plavbě přes oceán přistál v Novém Yorku.

Přes Chicago se dostal do Sioux City a potom za Missouri do indiánské rezervace v Nebrasce, kde v osadě Dekama dostal pozemek a začal stavět srub. Trvalo mu tři dny, než se naučil držet pluh, ale pak už také on „lámal prérii” a začal pěstovat kukuřici.

Později si pořídil potah a začal vozit z Nebrasky do Denveru mouku. Také si pronajal asi pět mil za Denverem farmu, ale pak se opět vrátil na Západ, kde půda byla ještě zadarmo, a u Puebla začal znovu budovat farmu v zemi, kterou dostal zadarmo každý, kdo měl odvahu si ji vzít. Po čase měl stádo krav a Mexikána pod širokým kloboukem jako kovboje, který mu je hlídal, ale zase skoro všechno ztratil, když mu stádo zabloudilo ve sněhové bouři. Také zloději dobytka se postarali o to, aby nezbohatl příliš.

„Amulet Siouxů” je příběh z doby, kdy vozil mouku přes prérie, a není ani pravdivý, ani vymyšlený. Základem je opět Schlesingerova vzpomínka, otištěná v krajanském kalendáři.

„Naložil jsem na vůz něco pšenice, kterou jsem si dal na cestě semlíti v mouku, a 3. prosince octl jsem se v Denveru. Zde jsem se živil přes zimu vožením dříví do města. Mouku z Nebrasky prodal jsem až z jara a zase jel jsem do Nebrasky zpět a koupil jsem mouku v Omaha, sto liber za tři dolary, a prodal jsem ji v Denveru za devět. Vrátil jsem se zase a opakoval cesty několikráte. Cestou jsem se často setkal v prériích s Indiány, s kterými jsem vedl obchod, dávaje jim pokrývky, cukr a jiné, načež jsem od nich dostal tuří kůže vydělané a na spodní straně pomalované. Jednou jsem, maje některé léky s sebou, cestou uzdravil Indiána, kterýž trpěl velice. Po tři dny byl se mnou, až se polepšil, a dal mi pak na památku malou kostku a pravil, až uvidím nějakého rudocha kmene Sioux, abych mu to ukázal, že budu míti v něm nejlepšího přítele. Byltěon mocným náčelníkem Sioux.”

Na cestách prériemi setkal se Schlesinger ne snad s Oliverem, ale s někým, kdo mu mohl být dost podobný. Byl to metodistický kazatel, se kterým tábořil na prériích a se kterým „držívali hovory o bibli, o náboženství a o jiných věcech, tak že se z něho během cesty stal úplný nevěrec a svobodomyslník”.

O vojenské pevnosti a o vojácích, kteří měli chránit cestu do Denveru, Libor Schlesinger napsal: „… Když jsme přijeli do Fort

Kearney, tu bylo plno vojska, ale nechtěli nás pustit dále, dokud nás nebude aspoň deset vozů, abychom se mohli spíše ubrániti. Jedouce pak dále, tu jsme slyšeli, že sami páni vojáci olupují cestující. Museli jsme tedy každé noci pět nás hlídat, aby nám vše naši ochráncové nepobrali.” Ale to už se přiblížil čas indiánských válek.

„ Toho jara umínil jsem si jeti do Omaha, avšak šly zlé pověsti od východu, že celá cesta tam jest nebezpečná, jelikož Indiáne několika kmenů nastoupili stezku válečnou, a žádný živý člověk že jim neujde. Nicméně spoléhal jsem na známost, kterou jsem mezi nimi měl, a vydal jsem se přece. Když jsem ujel sto mil, nalezl jsem první stavení vypálené. Před ním stálo asi tucet vozů obrácených k Denver, avšak byly spálené a železo z nich stálo na tom místě, jak stál vůz, když hořel. Takových stavení vypálených a vozů spálených nalezl jsem tou cestou velmi mnoho. Nikde ani živé duše. Všechno opuštěné. Asi čtyřicet pět mil před Kearney jsem uviděl dvě tlupy Indiánů…”

Určitě se v té chvíli bál o svůj život, ale měl malou kostku, kterou dostal od jednoho z náčelníků Siouxů, a proto zaznělo to osvobozující slovo: Pakači - vzdalte se! Siouxové mu neublížili. Také zajatou ženu mezi nimi zahlédl, ale nikdy se už nedozvěděl, jak se jmenovala a co se s ní stalo dál.

Ale snad se tam na prériích Západu dozvěděl něco jiného. Snad znal slova indiánského náčelníka, která byla určena všem, kteří přicházeli do jeho země po stezce Zlodějů, zlatokopům, vojákům i bílým osadníkům.

„Kdo jste,” zeptal se, „abyste nám přikazovali, jak a kde máme žít? Jste snad ti, na jejichž rozkaz roste tráva a jež slunce poslouchá? Nejste! Jakým právem tedy přicházíte?”

Snad si uvědomil, že příběh Indiánů z prérií je podobný příběhu, který sám prožil dávno před tím, než přišel na Západ. Byl to starý a špatný příběh a opakoval se skoro do nejmenších podrobností. Trvalo mu nějaký čas, než všechno pochopil, protože Indiáni byli jiní než jeho přátelé, se kterými bojoval na pražských barikádách. Byli jako vymodelovaní z mědi. A měli tak pošetilá jména. Skvrnitý ohon, Bláznivý pes, Malá vrána, Déšť ve tváři…

Déšť ve tváři, to jsou vlastně slzy…

Déšť ve tváři…

Měli na hlavách koruny z orlích per a měli podivuhodný dar. Skoro každý z nich dovedl mluvit jako básník. Ale to už přece Libor Schlesinger také prožil. Odejdi, básníku, řekl, odejdi někam daleko. To bylo tenkrát, když přišel za Karlem Havlíčkem Borovským, aby ho varoval před nebezpečím, které mu hrozilo.

Určitě také slyšel o indiánském náčelníkovi, který navštívil amerického prezidenta a řekl mu: „Chci poctivou smlouvu. Mám poradní dům zrovna tak jako ty. Než jsem za tebou přijel, konali jsme v něm poradu a požadavek, který jsem na tebe vznesl, pochází od náčelníků, kteří zůstali doma. Chci jen to, co je správné a spravedlivé.”

Snad si Libor Schlesinger tenkrát vzpomněl na císaře Ferdinanda. Veličenstvo, oslovil také siouxský náčelník prezidenta, Veličenstvo… Udělal chybu. Amerika je přece svobodná země. Měl říci: pane prezidente. Ale to by byl také skoro jediný rozdíl mezi příběhem, který Libor Schlesinger prožil v Čechách a ve Vídni, a příběhem, který v té chvíli prožívali Siouxové na prériích Západu. A proto snad, v jediném oslňujícím okamžiku poznání, si Libor Schlesinger uvědomil: Jsem Sioux… Také já jsem přece Sioux…