Jakov Josifovič Volček

Karaj

ZNÁMOST Z HOR

V létě 1953 se mi podařilo připojit k turistické výpravě po Arménii. Přecházeli jsme Bargušatský hřeben. Při výstupu na vrcholek Kapudžichu jsem si notně odřel nohy a stal se tak těžkou přítěží svým společníkům.

Naše maličká skupina - dvě ženy a tři muži, k nimž jsem patřil i já - se dohodla zastavit k odpočinku na svahu hory. Tady jsme měli štěstí. Eva Žamkočjanová, jerevanská studentka, zpozorovala mezi nakupenými balvany cosi podobného domku. Byla to hrubá stavba z kamenů se střechou hrozící každou chvilku zřícením, bez oken, s kulatou dírou místo vchodu. Takové boudy si obvykle stavějí ovčáci, vyhánějící v létě kolchozní dobytek na horské pastviny. Prohlédli jsme si boudu. Na podlaze byla naštěstí nastlaná loňská sláma. A tak jsme se rozhodli, že tu přenocujeme.

Kapudžich je nepříjemná hora. Fouká na ní dotěravý vítr. Zpočátku je docela příjemný - unavený obličej se osvěží, pokožka lehce oddechuje - ale později to člověka otravuje a dopaluje. Najednou si totiž uvědomí, že by nejraději šel zavřít nějakou zbytečnou skulinu; zavře ji a bude pokoj. Jenže vítr fouká a fouká. V téhle výšce, kam jsme vyšplhali, se zdá všechno pošmourné, i ten sníh, ležící tu a tam na balvanech. A to prosím jsme ještě dnes ráno zmírali vedrem, svorně hubovali na slunce planoucí na nebi a odpočívali ve stínu zelených stromů…

Nedaleko našeho stanoviště byl na kamenech popel. Zřejmě tu ovčáci rozdělávali ohně. Našli jsme ohořelý pařez. Semjon Mostovoj, oděský námořník, neoficiální náčelník naší výpravy, ho rozštípl cepínem, podložil ho slámou a jedinou zápalkou zažehl oheň. Na tohle byl mistr.

Z Jerevanu jsme se táhli se železnou třínožkou a vojenským kotlíkem v pytli. Moskvanka Galina Zaberežná postavila třínožku na oheň, naplnila kotlík sněhem a začala otvírat plechovku kakaa.

„Tak, nemocný bude stonat a odpočívat,” nařídil Mostovoj, „dívky uvaří lečebný nápoj zvaný kakao, a muži, kteří ještě nezeslábli a nepadli - skuteční muži! - půjdou sehnat topivo pro blížící se nocleh.”

Skuteční muži nám teď zůstali jenom dva: sám Mostovoj a El-Chan, maličký Ázerbájdžánec z Baku, povoláním inženýr. Skuteční muži si obřadně stiskli ruku a šli na chrastí.

A já tedy ležím na slámě, přikrytý prošívaným kabátem Semjona Mostoveho, dívám se, jak jazýček plamene olizuje kotlík, plazí se výš a výš po jeho začouzene stěně a nakonec se nahne, podívá se do kotlíku shora, div se neponoří do klokotající tekutiny, a myslím si: Proč ta naše děvčata nedávají pozor? Kakao bude cítit kouřem…

Pravděpodobně jsem si zdříml.

„Kosťo, probuďte se!” říkala Galja a lehce mě šťouchla svou cestovní holí. „Copak necítíte, jak to kakao báječně voní?”

Přemáhal mě spánek. Chtěl jsem zamumlat: „Cítím, cítím”, ale nestačil jsem to vyřknout. Za zdí boudy se náhle ozval neznámý chraptivý bas:

„Báječně tu voní kakao, báječně!”

Setkání v horách nebývá vždycky příjemné. Člověku se zdá, že přišel na konec světa, kameny že tu nehybně leží od te doby, co je nakupila prehistorická zemětřesení, a najednou se objeví člověk. Hodně se vypráví o nebezpečných setkáních v horách.

Překulil jsem se blíž ke vchodu. U ohně, zády ke mně, stál neznámý muž v ošuntělém lyžařském obleku. Dobře jsem viděl jeho nohy - jednu ve staré botě se stoupacími železy, druhou bez boty, ve špinavé pytlovině ovázané od kotníku ke

kolenu provázkem. Otočil se a bylo vidět jeho hustý zcuchaný plnovous téže barvy jako sníh ležící na balvanech.

„Ehe-hej!” vykřikl. „Sem ke mně! Tady se vaří kakao!”

„Ehe-hej! Už jdu!” odpověděl mu jiný hlas.

Začalo se sypat drobné kamení. Po příkrém horském svahu rytmicky seskakoval k našemu ohni další muž. Postavil se vedle prvního a začichal:

„No, svůdně…”

Tento chlapík, úplně mladý, vypadal lépe: měl

nepromokavou bundu s kapuci, nyní odhozenou na ramena, celtové kalhoty, ale už hodně otřepané, zato na nohách jsem mu rozeznal úplně nové, pevně zašněrované žluté boty. Botičky právě koupené!

„Taková vůně ve výši skoro tří tisíc metrů nad mořem!” řekl ten, co přišel první. „To je přece k zbláznění!”

„Pohostí nás?” opatrně se zeptal druhý.

„Zdá se, že se k tomu nemají.”

Vystrčil jsem hlavu z boudy.

„Co jste zač, soudruzi? Kde jste se tu vzali?”

Vousatý i jeho společník v nepromokavé bundě se ke mně otočili a zvědavě se na mne zahleděli. Já na ně koukal také. Koukal, a snažil jsem se upamatovat, proč je mi obličej toho vousatého tak povědomý…

Drobné kamínky se začaly znovu sypat. Semjon Mostovoj s otýpkou větviček se objevil na výběžku skály a zeptal se: „Copak se to tu děje?”

Galja mu vysvětlovala, že se tu právě objevili nějací lidé, ale co chtějí, že neví. Eva jí však nedala domluvit. Seděla doposud tiše, zdálo se ulekaně. Nyní se osmělila a přistoupila k vousatému.

„Tito lidé nám chtějí vzít kakao!” vykřikla.

Všichni jsme se zasmáli.

Muž v nepromokavé bundě zatřásl světlovlasou hlavou, usmál se na všechny celým svým dobrým obličejem - silnými rty, poněkud vyvalenýma očima, každým zvrásněním tváře -a dotkl se ramene svého společníka:

„Jen abychom nakonec nemusili, Sergeji Vartanoviči, vzít nohy na ramena!” a sedl si na kámen, nohy natáhl k ohni.

Shora seskočil maličký El-Chan - opozdil se a neslyšel začátek našeho rozhovoru -, zahleděl se na obličeje nezvaných hostů a slavnostně prohlásil:

„Soudruzi, přišel mezi nás profesor Sergej Vartanovič Malunc.”

V tom okamžiku jsem si uvědomil, odkud znám toho vousatého. No ano, profesor Malunc! Byl jsem přece na jeho přednáškách. Vyprávěli mi o něm, že je to velký vědec, výborný sportovec, vtipný společník u slavnostních stolů. Tento muž dovedl všecko.

Za pět minut jsme všichni klidně seděli kolem ohně a pili kakao z nesnesitelně pálících hrnků. Shora padal drobný sníh a roztával ve vojenském kotlíku. Vítr foukal bez přestání a zaháněl plamen na jednu stranu ohně.

„Ať žije polní hliníkový hrnek!” řekl Sergej Vartanovič. „Teď zase my nalejeme do těch hrníčků nápoj ještě trošinku vřelejší než vaše kakao!” A požádal svého společníka - ten se jmenoval Andrej -, aby přinesl batohy, které nechali kdesi nahoře.

Andrej se měkce usmál, řekl „Hned!” a už lezl nahoru.

Asi jsou staří známí, pomyslil jsem si.

„Povězte, Sergeji Vartanoviči, ten Andrej je váš kolega?”

„Jak jste na to přišel? Vidím ho poprvé.”

A profesor Malunc nám vyprávěl, jak se dostal do tohoto kraje, vystupoval se skupinou horolezců, dvakrát spadl do propasti a všecko si potrhal. Na svahu Kapudžichu potkal Andreje, seznámili se a šli dál společně.

„A tak jsme šli,” říkal Sergej Vartanovič, „a bavili se tím, že jsme se snažili co nejvíce o sobě uhádnout. Představte si, že ten člověk mě položil na obě lopatky. »Vy,« povídá mi, »jste vědec, nejspíš geolog nebo fyzik.« A dodal ještě mnoho různých podrobností. Ale já, vousáč šedivá, jsem o něm nemohl nic uhádnout. Namáhal jsem se, namáhal, ale ani jeho povolání jsem neuhádl!”

A tak jsme se všichni dívali na Andreje, který svižně sestupoval se svahu s dvěma cestovními vaky v jedné ruce. Obličej měl výrazný, hranatý, vysedlé lícní kosti, vystouplé oblouky nad očima. Tato hranatost právě budila dojem mužnosti. Celkem to byl normální obličej, kromě očí poněkud vyvalených, šedých, velmi klidných. Všechny jeho pohyby se mi tenkrát zdály pomalé a řekl bych i plíživé.

„Vy jste jistě už dříve znal nebo viděl Sergeje Vartanoviče?” zeptal se Andreje El-Chan, když se z batohu vytáhla láhev jubilejního koňaku a všichni jsme dostali patřičnou porci.

„Kdepak, neviděl.”

„A jak jste uhádl, kdo to je?”

„To není nic zvláštního,” vážně odpověděl Andrej. „Mám takové povolání.”

Povšiml jsem si, že velmi pozorně poslouchá svého společníka, nepřerušuje ho a odpovídá, až když se rozmyslí.

Všichni jsme se na něho vrhli. No jak je možné uhádnout podle zevnějšku člověka jeho povolání?

Andrej se usmál.

„Jak to neuhádnout?” mírně odpověděl. „Člověk v letech, ale na svůj věk má lehkou chůzi; člověk inteligentní, hodně ví a přitom si pořád prohlíží kameny… Stačí trochu všímavosti a všechno se pozná. A moje povolání všímavost vyžaduje.”

„V jednom kuse pořád to jeho povolání, ať se mluví o čem chce!” posměšně poznamenal profesor Malunc. „Udělám mu poklonu: »Chodíte pěkně po horách!« A on zase mele své, to prý potřebuje k úspěchu v povolání.”

„A potřebuju!”

„Máte nějak mnohostranné povolání.”

„Jestli chcete, tak vám to prozradím.”

„I ne, promiňte! Když hra, tak hra. Já to uhádnu sám. Nejspíš budete, drahý soudruhu, pohraničník.”

„Dobrá práce,” uznale řekl Andrej, „jenomže ne moje.”

Sergej Vartanovič začal chrlit otázky:

„Pedagog? Astronom? Hudebník? Inženýr? Námořník?”

Semjon Mostovoj zakašlal a mravoličně řekl:

„Jestli potkáte člověka, který před vámi udělá tohle…,” postavil si na širokou dlaň batoh, vážící přes třicet kilo, natáhl ruku a zahoupal s ní, „tak můžete směle říci: to je oděský námořník! A vůbec, abyste věděl: jaká ruka, takový člověk. Podej mi, bráško, pracku.”

Andrej se opět na chvilinku zamyslil, potřásl světlými vlasy a natáhl k Mostovému dlaň.

„Oho-o! Pořádná ruka. Chlapík! Tak se podíváme, co vydržíš,”

A začali si navzájem tisknout ruce. Za okamžik náš náčelník zkřivil obličej a prohlásil:

„Bude to, jak je vidět, nerozhodné..

Andrej se sotva znatelně usmál.

„Pevná ručička!” uznal Mostovoj.

„Třebaže nejsem námořník, přece jen je to součást mého povolání.”

„Cirkusový zápasník nebo co?”

„Zase vedle!” usmál se Andrej. Všichni jsme začali hádat. „Tělocvikář?” zeptala se Galja.

„Ne, on je doktor!” vykřikl El-Chan. „Zná všechna tajemství k uchování síly a zdraví.”

„Kolchozník?” pokusil jsem se o štěstí i já. „Geolog? Cestující geograf?”

Andrej zavrtěl hlavou.

„Pracujete v umění!” vystřelila Eva. „Umělec. Herec. Tak krásně jste nás postrašil, když jste sem přišel poprosit o kakao.”

„Bohužel ne, nejsem herec,” řekl po krátkém přemýšlení Andrej. „Ale někdy musím použít i herectví.”

… V horách se rychle stmívá. Vzduch byl hustší, nebe pokleslo ještě níže a najednou tu byla noc.

Studené veliké hvězdy vklouzly na nebe. Nikdy předtím jsem neviděl tak veliké hvězdy! Zprvu jich bylo málo, ale každou minutou jich bylo víc a víc. Jiskry, poháněné větrem, sršely vzhůru. Ležel jsem na pokrývce u ohně a byl bych rád věřil, že jiskry doletí do nebe, nezhasnou, promění se v hvězdy.

U ohně plyne čas nepozorovaně. Všichni se seskupili kolem Sergeje Vartanoviče. Jenom Eva a Andrej se stranou o čemsi bavili.

Připlížil jsem se k nim blíže a zaslechl jsem, že Andrej mluví arménsky. Bylo to tak zvláštní: úplně ruský obličej a pro Rusa těžce vyslovitelná arménská slova s neobvyklým množstvím souhlásek! Eva poslouchala a zvonivě se smála.

Odplížil jsem se na své místo. Neměl jsem vedle nich co dělat.

Vůdce pochodu nařídil „večerku”.

Noc byla nepříjemná. V nezvyklém prostředí všichni špatně spali. Pořád někdo vylézal z kamenné boudy, aby se zahřál u ohně. Ráno, sotva se rozednilo, vykřikl Semjon Mostovoj:

„Vstávat!”

Naše společnice rozložily jídlo na dva třecí ručníky, nalily do hrnků kakao - do sedmi hrnků podle počtu lidí - když jsme ale začali snídat, jeden hrnek zbyl.

„No dovolte,” divila se Galja, „kdo to nepije kakao?”

Začali jsme počítat. Vyšlo najevo, že Andrej není u ohně.

„Hej, povolání, ozvi se!” vykřikl Semjon Mostovoj, vystoupil na veliký balvan.

My také chodili po skalách a volali Andreje.

„Jinak to nebude, než že v noci promrzl a šel napřed, a teď na nás čeká někde na cestě,” řekl náš vůdce a vydal rozkaz k odchodu.

Ale tu nás něco neočekávaně zdrželo. Všichni už byli hotovi, ale já nemohl zaboha najít své boty. Postavil jsem je na kámen vedle boudy a dobře jsem si pamatoval místo, kam jsem je dal, teď tam však nebyly.

„Okamžik,” řekl vyčítavě El-Chan. „Jak někdo může být tak zapomnětlivý! Tam jste je vůbec nepostavil.” A sundal s ploché střechy boudy úplně nové žluté boty.

„To nejsou mé boty.”

„Jak to, že nejsou vaše?”

„Samozřejmě že nejsou jeho!” zvolal profesor Malunc. „Nenuťte člověka, aby si přivlastnil cizí majetek. Dosvědčuji pod přísahou, že tyto boty jsou Andrejovy!”

Všichni se shlukli kolem páru žlutých bot. Většinou hlasů bylo zjištěno, že skutečně patří Andrejovi.

„No dovolte!” rozhořčila se Galja. „Co je to za hloupost. Vždyť Andrej nemohl odejít bos!”

„Ale všechno je jasné!” usmál se Sergej Vartanovič. „To ještě pokračuje hra na hádanky a rozluštění: Hádej, hádej, hádači - zajímavá hra! Někdo má radost z toho, že ho nemůžeme najít.”

Toto vysvětlení se nám zdálo na vteřinu pravděpodobné a byli jsme ochotni ho znovu hledat. Nejrozumnější se však ukázala Eva.

„Jak jste všichni nedovtipní!” prohodila shovívavě. „Copak je tak těžké pochopit, že tyhle žluté a úplně nové boty tu byly zanechány místo černých a starých, které se ztratily?”

Tak tomu skutečně bylo. A záhada byla rozluštěna! Vzpomněl jsem si, že navečer Andrej pohlédl na mou opuchlou nohu a řekl:

„Stačí obout si volnější boty a je to.” Pak se zeptal, jaké mám číslo bot. A tak mi nechal své boty, které mu byly trochu velké, a odešel, aby se vyhnul mým díkům. To je, pane, mládenec’

A tak jsem si obouval žluté boty a soudruzi mě popoháněli:

„Nenimrej se! Musíme dohonit Andreje! Někde na cestě na nás čeká a mrzne, chudák!”

Nejvíc ze všech se rozčilovala Eva…

Boty mi byly dobře. Hned jsem se cítil výtečně. Všechno jsme už měli sebráno. Náhle Eva zamávala cestovní holí a vykřikla: „Vlk! Vlk!”

Spatřili jsme, že zdola po horské stezce utíká ohromné šedé zvíře, hlavaté, s našpicovanýma ušima a svěšeným ohonem. Sergej Vartanovič věděl všecko o všem. Řekl:

„Jenom vzteklý vlk se může bez bázně takhle hnát přímo na lidi. To zvíře si nesmíme pustit moc blízko k tělu.” A popadl náš kotlík a mrštil jím na stezku.

Eva přimhouřila oči a hodila tam svou hůl. Maličký El-Chan vzal kámen a srdnatě šel proti vlku.

„Hej, kdo to tam uličníkuje?” vykřikl hlas zdola. A mý všichni ohromeně strnuli.

Zvíře se zatím přiblížilo až k našemu ohni, mlčící, se zježenou srstí na krku. Já první spatřil široký černý obojek na žluté srsti. „Pes!” vykřikl jsem.

„Samozřejmě pes,” řekl klidně Sergej Vartanovič. „Vlk nikdy nepůjde k ohni.” Eva vykřikla: „Jedeš!”

Není divu, že jsme tohoto psa považovali za vlka - byl skutečně hodně veliký, ale ne šedý, jak se nám zprvu zdálo; měl leskle černý hřbet, světle zrzavou hruď a oranžově žluté tlapy. Oči, kolem nichž měl světlé skvrny, jež se podobaly brejlím, se na nás dívaly beze strachu, klidně, ale nepřátelsky. Uši napjaté jak struny se mu nepřetržitě chvěly, zachycovaly sebenepatrnější zvuk. Špičatý čenich s vyplazeným jazykem a bílými špičáky by polekal každého; pes neustále otvíral a zavíral mordu.

„Karaji!” vykřikl hlas zdola. „Ke mně!”

Pes opatrně zavětřil, najednou sehnul hlavu k zemi a lehkým, neslyšným klusem oběhl celé naše tábořiště. Zřejmě tu něco hledal a nemohl nalézt.

Semjon Mostovoj si opovržlivě odfrkl:

„My ho považovali za velké zvíře a on to je zatím obyčejný alík.”

„Jakýpak alík?” rozhořčil se El-Chan. „Jakýpak je to alík? Jen se, Semjone, pořádně podívej! To je služební pes.”

Pes obešel polekanou Evu, lhostejně přeběhl kolem Mostového, který pro všechen případ výhružně nastrčil kupředu hůl. Přede mnou se pes zastavil. Upřel na mne oči a třikrát výstražně zaštěkal.

„Ty šelmo jedna,” divil jsem se, „co je ti?”

Chování zvířat vzbuzuje strach, jestliže mu člověk nerozumí. Co když ten pes začne z ničeho nic kousat? Může ho napadnout ledacos! Chtěl jsem pomalounku ustoupit, ale pes hrozivě zavrčel, a přinutil mě tak k nehybnosti. Černý vlhký čenich se mu neustále chvěl. Očichal mé boty a zakňučel.

„Co je mu?” zeptal jsem se žalostně.

„Nařizuje ti, aby ses nehnul z místa,” hlubokomyslně mi vysvětlil El-Chan. „To vím taky.”

Semjon Mostovoj se zachechtal:

„Jak je vidět, našel služební alík přece jen zločince!”

V tom okamžiku přiběhl k našemu ohni udýchaný milicionář, hubený urostlý mládenec, jemuž jenom služební čepice a tmavá blůza dodávaly jakousi vážnost. Vykřikl:

„Nebojte se, občané!”

„Není strachu v mé duši, soudruhu milicionáři,” řekl El-Chan, „není strachu, pokud tento pes neútočí na mne, ale pouze na mého souseda.”

„Nesmysl!” Milicionář si nás všechny po řadě prohlédl a to tak, jako by nás očima fotografoval: několik vteřin si podržel člověka pod zaměřovačem a obrátil se k dalšímu: „Na nikoho neútočí…”

„Přesto však ho odveďte o kousek dál,” požádal Sergej Vartanovič.

„Karaji, sedni!”

Pes si poslušně sedl, ale nespouštěl ze mne neúprosně nepřátelské oči.

„Na koho to štěkal?”

„Na mne,” přiznal jsem se rozpačitě.

„Je to ještě mladý pes, a proto využíváme každé příležitosti, abychom ho procvičili,” řekl milicionář, jenž mě držel na mušce svých pátravých černých očí. „Nerozpřáhl jste se na něj?

„Kdepak! Ještě mě neomrzel život!”

Milicionář ode mne konečně odvrátil oči a pozorně si prohlížel naše tábořiště.

„Neviděli jste tu muže v celtovém obleku?”

Sergej Vartanovič se zamračil a řekl, že takový muž tu nedávno byl, ale v noci odešel a zanechal jednomu z nás své boty a obul si cizí.

„Aha!” vítězoslavně zvolal milicionář. „Pak to není omyl. Karaj štěkal na ty boty. A sám že si obul cizí boty, říkáte? To je chytré! Jiné boty - jiný pach.” Připevnil psovi k obojku dlouhé vodítko. „Nerozčilujte se, soudruzi! Čí boty ten muž odnesl?”

„Moje,” řekl jsem a uhnul se, protože mě pes začal příliš pozorně očichávat a vrčet. „Ale vysvětlete nám, prosím vás, co se stalo?”

„Hledáme někoho,” neochotně se ozval milicionář. Skloniv se k psovi a zeptal se: „Najdeme, Karaji?”

Pes krátce zaštěkal. Znělo to jako odpověď: „Najdeme.”

„Vpřed, Karaji!”

Pes se hnal na stezku a milicionář utíkal za ním. Za okamžik zmizeli za výběžkem skály.

Zaraženě jsme se na sebe dívali. Sergej Vartanovič našpulil své plné rty. To znamenalo, že napjatě přemýšlí. V jeho činorodém mozku se zřejmě rodila jakási domněnka, která nám měla všechno vysvětlit. El-Chan funěl a krčil rameny, vůbec, ale vůbec ničemu nerozuměl.

„No,” pronesl Semjon Mostovoj hlasem mudrce, který opovrhoval tupostí těch, kdo ho obklopovali, „teď vám můžu odhalit povolání toho Andreje a můžu vysvětlit, proč potřeboval silné ruce a hlavně rychlé nohy… Náš profesor Sergej Vartanovič se v horách seznámil s podvodníkem, a ten člověk je možná ještě horší než obyčejný podvodník. A profesor se nechal omotat kolem prstu. Přivedl podvodníka sem k nám. Neokradl nás jen proto, že je pronásledován a pospíchá se schovat.”

„Všechno je jasné!” Profesor Malunc se rozpačitě usmál. „Potrestejte mě za mé lajdáctví.”

„Nic není jasné,” nepřátelsky se ozvala Eva. „On není žádný podvodník! Nemluvte tak, prosím! Ničemu nerozumíte.”

Všichni na ni překvapeně pohlédli. Snad jen já jsem si dovedl vysvětlit příčinu její podrážděnosti.

„Můžete vyvrátit tuto logickou domněnku?” chladně se usmál profesor Malunc.

„Mohu!”

„Tak ji vyvraťte, prosím.”

„On prostě není takový člověk, jak vy říkáte.”

„To je velmi přesvědčivé!” Sergej Vartanovič se uklonil a položil si ruku na prsa.

„Poslední slovo v tomto sporu,” vmísil se do sporu Semjon Mostovoj, „řekne služební alík. A jaké to bude slovo, to se asi nikdy nedovíme..

S těmito řečmi jsme vyrazili na další cestu. Vzpomínali jsme si, co ten Andrej říkal a jak se choval a jak chytře nás všechny ošálil.

Stoupali jsme teď příkrou horskou stezkou. Prokletý batoh byl čím dál těžší. Zleva se tyčila skála zastírající polovinu nebe, zprava zela propast - spadneš do ní a kosti nesesbíráš. Pod námi byly lesy a my viděli průrvy, stopy nedávných lavin.

V poledne jsme vyšli na širší cestu. Začínala tu i řada telegrafních sloupů. Na jednom seděl horský orel. Velký pták se načepýřil, naklonil se kupředu, zakryl si kulaté zlé oko holým víčkem.

Galina Zaberežná se zastavila, zavrtěla nadšeně hlavou a povzdechla si:

„Ach, Kavkaz!”

Kvečeru jsme se náhodným autem svezli do maličkého městečka - jednoho ze středisek Zangezura.

V horách nás obklopovalo velebné ticho. Skály tak ohromné, propasti tak hluboké, celá tisíciletí tam vládlo hluboké mlčení, naše hlasy se přímo rozplývaly ve vzduchu, bylo je sotva slyšet. Teď jsme se však dostali do neobyčejně hlučného, veselého městečka. Chodníky bylý vydlážděny velkými kvádry. Podél nich se v uzoučkých příkopech řinula bublající voda, celé město zvučelo tímto bubláním. Bylo tu teplo, nikoli však dusno. Z hloubi noci bylo slyšet hlasy, pod elektrickou lucernou se na křižovatce míhaly hned bílé šaty, hned mužský slaměný klobouk. Před domy seděli na skládacích stoličkách nebo jen na chodníku muži a hráli v nardy. Hrací kostky s klapotem padaly na prkno.

Ze všech zvuků však nejsilněji zněly písně. Reproduktory na kovových sloupech roznášely po celém městě píseň o jeřábu letícím domů. A ze všech vůní, které město vydechovalo, byla nejsilnější vůně jablek, protože za každým domem byla zahrada a z každé zahrady natahovala jabloň své větve až na ulici.

Nejprve jsme šli všichni do lázní. A nikde předtím se mi nezdály lázně tak příjemné a horká voda tak osvěžující jako po tomto pochodu. Obouval jsem si v lázeňské předsíni žluté boty a cítil jsem, že na mne někdo hledí. Je snad v Arménii málo cerných ocí? Jenže tyto černé oci se mi zdály známé. Milicionář, pán Karaje, stál u vchodu do páry s věchtem v ruce.

„Jak se daří?” zvolal jsem. „Mělo vaše pátrání v horách úspěch?”

„Určitý úspěch jsme měli,” záhadně odpověděl, zamával mi rukou na pozdrav a odešel se mýt.

„No, chytil ho!” usoudil jsem, a pořád vzpomínal na toho Andreje a myslil si, že tak to obyčejně bývá: život nás na okamžik svede s nějakým clověkem a pak nám navždy zmizí z očí a nic se o něm už nedovíme. Kdo je to, ten Andrej? Jak žil, než se s námi setkal? Proč ho stopoval milicionář se psem?

Po koupeli jsme si udělali poradu. Tu se s konečnou platností vyjasnilo, že se naše skupina rozpadá. Eva chtěla pracovat asi měsíc v nemocnici tohoto malého městečka, domnívala se, že příští lékařce (studovala medicínu) bude velmi užitečné, když pozná co nejvíce nemocnic a ambulatorií. Galina Zaberežná měla na poště dopis poste restante. Přátelé ze závodu jí oznamovali, že se v dílně zavádějí nové stavy domácí výroby. Chtěla se co nejrychleji dostat do Moskvy, aby začala pracovat na novém stavu. Semjon Mostovoj pospíchal do Oděsy; jeho parník odplouval na dálkovou plavbu do ciziny. El-Chan a Sergej Vartanovič se rozhodli jít pěšky dále do tábora jakési horské vědecké výpravy, kterou vedl profesor Malunc. Zdálo se, že ti dva lidé se jeden druhému velmi zalíbili. Na moje jméno přišel telegram z Jerevanu; volal mě redaktor časopisu, s nímž jsem spolupracoval.

Přenocovali jsme v hotelu, kde vedly všechny pokoje na chatrnou dřevěnou verandu. Ráno jsem se rozloučil s přáteli a šel na letiště. Letadlo do Jerevanu startovalo za hodinu.

„Zatím se projděte,” řekl mi vlídně dozorčí na letišti.

Zahnul jsem za plot a šel do polí. Lehnu si do trávy, zahřeju se na sluníčku, ráno bývá příjemné, otevřu knihu a rychle mi to uteče.

Tu však něco změnilo mé úmysly. Zaslechl jsem zuřivý psí štěkot. Pustil jsem se tím směrem a zdupával nohama hustou trávu.

Pes se světle rezatou hrudí a špičatým čenichem byl přivázán ke kolíku. Seděl s vypjatým širokým hrudníkem a pohyboval na zemi ocasem. Před sebou měl na trávě náprsní tobolku a náramkové hodinky, ležely tu jako v obchodě na pultě. Pokud jsem pochopil, pes tyto věci hlídal. Slyšel jsem už, že cvičený pes dovedl být třeba celý den obětavě na stráži, ale považoval jsem to za pouhé žvásty. Nyní jsem něco takového viděl na vlastní oči. A ještě za jakých okolností! Ubohý pes byl v úzkých. Dva mládenci podezřelého zevnějšku se pokoušeli zmocnit se věcí. Jeden, v kostkované košili, přitahoval tobolku dlouhou tenkou hůlkou. Druhý odváděl pozornost psa prudkými pohyby a výkřiky.

„Ale to je přece Karaj!” poznal jsem ho. „A kdepak má pána?!” Vtom jsem si všiml, že stranou leží v trávě nějaký muž, přikrytý i s hlavou prošívanou bundou. Vida ho, černookého milicionáře, Karajova pána! Naběhal se, unavil a teď spí a Karaj si to má za něho odnést.

„Hej, co to děláte!” vykřikl jsem a šel blíže.

Když mě pes spatřil, považoval mě za dalšího nepřítele a ostře zaštěkal, zakňučel s čenichem nataženým k bezstarostnému pánovi. Ten se však pod prošívanou bundou ani nepohnul.

Mládenec v kostkované košili mě přivítal veselým úsměvem.

„Nekřič,” nařídil mi přátelsky, „náš přítelíček tu spí, tak ho nebuď. Uděláme si z něho legraci.”

„Co je to za legraci, dráždit psa?”

„No, děláme si legraci, jak umíme,” a zase popadl hůlku.

Pes vrčel. Pozorně hleděl na nepřátele. Nadzdvihl hoření pysk a ukázal nebezpečné špičáky. Jeden z mládenců rychle natáhl hůlku kupředu, zatímco druhý dupal nohama. Karaj se naježil a prudce vyrazil na celou délku vodítka. Zdálo se, že zapomněl na věci, které měl hlídat.

„Och!” mládenec mávl rukou.

Nyní Karaj zaútočil na svého druhého nepřítele - a právě včas: chňapl po hůlce a v mžiku ji překousl napolovic.

„Hele, neřáda!” řekl mládenec v kostkované košili, zdvihl se země kabát a přehodil si ho přes ramena.

„Nechte na pokoji toho psa!” požádal jsem je.

„Vždyť my ho už necháme…”

Karaj se na nás pozorně díval a občas se dotkl tlapou tobolky, jako by se chtěl přesvědčit, že splnil svou povinnost.

„Jdeme,” řekl jeden z útočníků neznámo komu. „Ať si s tím pejskem pohraje zase někdo jiný. K tomu aby se člověk přiblížil jen s kulometem.”

A šli k letišti samý smích a zábava.

Milicionář pod bundou pořád ještě spal. Nyní jsem zůstal sám se psem. Konečně jsem si ho mohl jak náleží prohlédnout. Krásné zvíře! Hustá, čistá, lesklá srst; oči oválné, tmavě hnědé, nevelké, ale neobyčejně pozorné, nohy - každá silná jak mužská ruka; držení hlavy hrdé; hřbet široký jak žehlící prkno.

Karaj provázel očima své nepřátele, naoko zívl, lehl si do trávy a čenich položil na natažené tlapy. Mne zřejmě už prohlédl, nepovažoval mě za vážné nebezpečí.

„Ty jsi hodný pejsek,” řekl jsem mu, „ale tvůj pán za moc nestojí. S tím jsi velké štěstí neudělal.”

„Copak máte proti jeho pánovi?” ozval se náhle posměšný hlas zpod bundy.

Aha, milicionář se probudil.

„Proč necháváte svého psa napospas osudu?”

„Ani mi nenapadlo nechat ho napospas osudu. To je křivé

obvinění.”

„Jak to křivé, vždyť jsem na vlastní oči viděl, jak se vás dva neznámí mládenci pokoušeli okrást!”

„To jsou přece známí hoši z letiště.”

„Nepovídejte! Proč tedy chtěli štípnout vaši náprsní tobolku?”

„Já je sám prosil, aby to udělali. Už jste někdy viděl, že by člověk, který si lehne, aby si schrupl, vytáhl z kapsy cenné věci?”

Nemohl jsem mu samozřejmě věřit. Chlapík usnul, dostal se do hloupé situace a teď si vymýšlí všelijaké báchorky, aby se ospravedlnil!

„Raději mi řekněte, jestli jste našel toho, co jste v horách hledal.”

Vatovaná bunda odlétla stranou. Muž vstal, protáhl se a lišácky na mne pohlédl šedýma, poněkud vyvalenýma očima. Okamžitě jsem ho poznal. Přede mnou stál Andrej.

„Koho jsem hledal?” vesele se zeptal. „Zdá se, že hledali mne. A jak vidíte, našli. Aby mě takový pes nenašel!”

Přiblížil se ke Karajovi. Ten radostně zakňučel, vrhl se k němu, položil mu na ramena tlapy a pokoušel se mu olíznout nos, ale Andrej mu uhnul.

Nyní vypadal docela jinak než při našem setkání v horách. Místo nepromokavé bundy měl na sobě červené tričko s krátkými rukávy. Pečlivě vyholený obličej ještě více omládl. Určitě se bavil mým zmatkem. Všechno na mně pravděpodobně svědčilo o nesmírných rozpacích, protože sotva na mne Andrej pohlédl, zasmál se.

„Byly vám dobře mé boty?” ušklíbl se potutelně.

Pořád jsem ještě nic nechápal. Pes ho pronásledoval, nyní se k němu lísá. Jestliže ho chytli, proč ho zase pustili?

„Kdo jste?”

„Ještě jste to neuhádl?” soucitně se zeptal Andrej. „Tak si spočítejte fakta. První fakt - tohohle pejska procvičuju. Známí mládenci chtěli před vašima očima vzít Karajovi náprsní tobolku. Druhý fakt: odešel jsem do hor a přítel, milicionář ze zdejšího oddělení - viděl jste ho - se vypravil s Karajem za několik hodin po mně, aby mě našli podle stopy!” Poněkud rozpačitě se podrbal na hlavě. „Po pravdě řečeno, nedoporučuje se příliš pouštět mladého psa po stopě psovoda. Ale chtěl jsem vědět, jestli mě Karaj v tak složité situaci najde nebo nenajde…”

„Tak komu tedy Karaj nakonec patří?”

„Karaj je muj pes - přesněji řečeno je mi svěřen státem. Jsme tu spolu na služební cestě. A ten milicionář, který s ním byl v horách, se určitou dobu, ještě když byl v Jerevaně, střídal se mnou při jeho výcviku. Karaj ho dobře zná. Teď si udělejte

závěr.

„Vy jste psovod?”

Andrej poplácal Karaje po boku, až to zadunělo, a odvázal ho.

„Moje povolání se přesně nazývá psovod služebního pátracího psa, »průvodce S. P. P.«, jak se píše v platebním výkazu.” Vzal Karaje na krátké vodítko a poručil mu: „K noze!… Pojďme,” řekl mi, „naše letadlo je už na odletové dráze.”

A tak jsme po sobě pokukovali a šli k letadlu.

VÝCVIK

Tuto neděli jsem chtěl jet hned ráno na jezero Sevan vysoko v horách. Na břehu mělo hodně zajímavostí pro novináře. Pod zemí ve veliké hloubce pracovaly přístroje jezerní hydroelektrárny na prvním stupni sevanského vodopádu. Rybné závody pěstovaly v umělé líhni pstruzí potěr a pouštěly do vodní hlubiny milióny vylíhlých rybiček. A uprostřed jezera na kupolovitém ostrově, který se podobal kopacímu míči ponořenému do vody, se tohoto léta otevřely nové rekreační domy a přijeli sem na léto lidé ze všech konců země, i z Dálného východu.

Nestačil jsem však odejít včas z domova. Přišel ke mně Andrej. Byl v bílém vycházkovém obleku, čerstvě oholený a unavený. Procházel se po pokoji, těžce pletl nohama v nových hnědých střevících, sem tam sáhl na knihy v poličce.

„Musím udělat jednu věc,” řekl vážně a sevřel pěst.

Poslední dobou jsme se s Andrejem spřátelili. Jednou jsme se setkali ve veřejné knihovně; oba jsme měli volný večer, a tak jsme šli společně do kina. Podruhé jsme se předem domluvili a jeli jsme lovit pstruhy k řece Zangu. Zúčastnili jsme se městské šachové soutěže, v níž se mimochodem ani jednomu z nás nepodařilo dosáhnout nějaké ceny. A společné nezdary, jak známo, také lidi sbližují.

„Co se stalo?” zeptal jsem se.

„Víš, Kosťo, že mám v rukou velký poklad: Karaje! Takového psa jsme v naší škole ještě nikdy neměli. Třeba mi nevěříš?”

„Ne, věřím, věřím!” odpověděl jsem horlivě. A opravdu jsem věřil, že Karaj je neobyčejný pes s velkou budoucností.

„Jenže dnes v noci Karaj selhal.”

„Karaj? To není možné!”

Andrej se pousmál. A toto pousmání mi mělo hodně říci. „Celou noc jsem nespal,” oznámil mi. „To tě to tak rozčililo?”

Ne, nerozčililo. Unavil se. Ve škole byly zkoušky. Byli přivezeni psi ze všech okresů. A před dvěma týdny dostali do školy nového psa, Mauzera. Zvláštní jméno, má znamenat, že pes pracuje právě tak přesně a neomylně jako pistole tohoto systému. Mauzer byl přidělen Gevorkovi.

„Gevorkovi?” zeptal jsem se. „Proč ne tobě? Copak je to spravedlivé?”

Andrej na mne pozorně pohlédl, jako by se divil, že nechápu tak prosté věci.

„Za prvé,” řekl mi trpělivě, „nevyměnil bych Karaje, ani kdyby mně místo něho dávali jiného psa z ryzího zlata. Za druhé,” vztyčil ukazováček, „se tak stalo na osobní rozkaz kapitána Miansarova.”

Ve škole jsem ještě ani jednou nebyl, avšak jméno kapitána Miansarova jsem znal dobře. Kapitán tam byl náčelníkem. Andrej ho považoval za nejspravedlivějšího člověka na světě. Jestliže tedy byl nový pes přidělen Gevorkovi kapitánem Miansarovem, znamená to, že je konec řečí.

„Nu což,” poznamenal Andrej, „u Gevorka se dá lecčemu přiučit.”

O Gevorkovi jsem slyšel hodně všelijakých věcí. Nyní byl přímým Andrejovým velitelem a rozhodl se ověřit si svého psa při zkouškách, v nichž Karaj propadl.

Zkoušky byly těžké a probíhaly podle obšírného programu. Karaj a Mauzer byli na stejné úrovni až do poslední disciplíny. Na zakončení se určovala hodnota psího výkonu podle vyznačování stopy. Patnáct lidí - mezi nimi byl i Andrej, šel vpředu - se vydalo do lesa; šli v řadě, jeden za druhým: poslední musil přesně nastupovat do stop kráčejícího vpředu. Tak byla Andrejova stopa zašlapána čtrnácti páry jiných nohou. Těsně u lesa zahnuli Andrej a s ním ještě sedm lidí doleva a opět přesně tak jako předtím - stopa ve stopě -zacházeli hlouběji do houští stromů. Druhých sedm pokračovalo v cestě opačným směrem. Obě skupiny se pečlivě schovaly. Pak pustili Karaje. No tak, pse, najdi pána!

Karaj rychle našel začátek stopy a s čenichem u země šel klikatě k lesu. Když se však stopa rozdvojila, zakňučel a sedl. Kdoví co se s ním dělo, ale pána nenašel. Nový pes však dobře navětřil a sledoval stopu Gevorka a nalezl keř, v němž se schoval. Získal tak ve zkouškách první místo, kdežto Karaj -až druhé…

„No druhé! To přece neznamená, že Karaj selhal.”

„Karaj za to možná nemůže,” rozpačitě poznamenal Andrej, „to všechno je moje vina. Jdu s ním například na průzkum a on stopu najde. Ale není ještě asi dost procvičen na přesné vypracování stopy. Nemůžu ho přece vždycky kontrolovat. Zločinec stojí například dvě hodiny v nějakém průjezdu a pak jde dál; ale Karaj do toho průjezdu ani nezaběhne a řítí se dál po stopě, jako by nebyla vůbec přerušena. A právě tím mi dává nepřesný obraz. To všechno je možné!”

Andrej šel do koupelny, otočil kohoutkem, vylil si na hlavu dva kbelíky vody a řekl s odfrkováním: „Ten nový pes je stejně úžasný!”

„Dobrý?”

„To nevím. Můžu jen opakovat, že je úžasný. Lidé ovšem tvrdí, že už má dlouhý trénink. A Karaj - co ten? - je to ještě mladík! Ale Karaj se ještě ukáže!”

Utřel se třecím ručníkem a řekl, jako bychom se už o všem domluvili:

„Tak pojď, Kosťo!”

„Kam? Chci si zajet na Sevan.”

„Pojďme, seznámím tě s Gevorkem. A uvidíš možná toho nového psa…”

Takovému pokušení jsem odolat nemohl.

Škola byla daleko za městem. Železným mřížovým plotem, ovinutým břečťanem, bylo vidět různá zařízení připomínající sportovní hříště. Mezi stromy stály žebříky; v aleji jsem viděl švédskou kladinu - silnou kládu na rozpěrkách půldruhého metru od země.

Psy chovali ve škole ve velkých klecích s dvířky. Psi štěkali, bili tlapami do drátěného pletiva. Rychle jsme kolem nich prošli. Čistě vymetená ulička nás dovedla na kruhový plácek.

Andrej mě chytil za ruku:

„Podívej!”

Před překážkou s násuvnými prkny - výška se dala libovolně přidat nebo ubrat - stál k nám zády muž. Padla mi do očí jeho velmi široká záda. Silný, do černa opálený krk, plochá, pečlivě zastřižená hlava.

„To je Gevork,” zašeptal mi Andrej.

Tři kroky od překážky seděl docela lhostejně černý pes. Muž mlčky natáhl ruku, pes vstal a beze jakékoli námahy, bez rozběhu překonal dvoumetrovou překážku, na pouhou vteřinu se zachytil předními tlapami okraje hořeního prkna.

„Viděls?” šeptem se zeptal Andrej. „To je, pane, lehkost!”

Pes oběhl překážku a vrátil se k cvičiteli. Ano, byl větší než Karaj. Každý znalec psů by na první pohled poznal, že je čistokrevný. Huňatý černý ocas mu sahal až pod hleznový kloub, hruď měl mohutnou, širokou, pohyby lehké, vláčné. Jeho čenich mě však poněkud zklamal: s malinkýma očkama se zdál příliš špičatý, dlouhý. Měl ten typický lišácky šakalí výraz, s nímž se někdy setkáváme u ovčáckých psů, a který bývá tím zřetelnější, čím méně se jimi lidé zabývají. Karaj byl bezesporu hezčí!

„To říkáš ty,” pokrčil rameny Andrej, když vyslechl můj názor. „Říkat se dá všechno možné.”

Viděl jsem však, že je spokojen a ochoten poslouchat vychvalování Karaje donekonečna. A tak jsem opakoval:

„Karaj je mnohem hezčí!”

„Dobrá, to stačí, ty znalce!” zavrčel Andrej.

Šli jsme k překážce.

Pes nám vůbec nevěnoval pozornost. Nevrle se díval maličkýma očkama hned na překážku, hned na pánovu ruku. Pro něho nyní byly na celém světě pouze dvě věci: pánova ruka, která mu má dát znamení ke skoku, a překážka, kterou má překonat.

Gevork se otočil k nám. Byl to menší, ale velmi tělnatý muž, jako často bývají zápasníci. Nad čelem mu trčely kudrnaté černé vlasy. Měl zvláštní oči. Takové se někdy malují panenkám: v polokroužcích hustého, úplně černého obočí a řas seděly na širokém světle modrém poli černé lakované knoflíčky.

Při seznamování se obvykle rádo říká něco příjemného. A proto jsem pokrytecky řekl:

„Máte výborného psa! A pěkně stavěného!”

„Pro mne a za mne se může podobat třeba vrabci, jen když dovede čichat,” přezíravě odpověděl Gevork. „No a tenhle opravdu čichá správně.”

Pošťouchl holínkou psa a ledabyle utrousil:

„Vpřed!”

A pes opět lehce překonal dvoumetrovou překážku a pomalu se vrátil na místo.

„Poslušný!” obdivoval jsem ho. „Vrátil se a hned se posadil.”

„Když pořádně přitlačíte na jedno místečko na zadku, docílíte poslušnosti vždycky,” shovívavě vysvětlil Gevork. „Oni nemají rozum, ale jen reflexy, jak je vědou dokázáno.”

Pohybem ruky opět poslal psa přes překážku. Pak hodil na pahrbek hůl na obou koncích silnější a hlasitě zavolal:

„Mauzer, aport!”

Pes vyrazil za holí. Pohyboval se rychle, pěkným dlouhým klusem, ale dělal to, jako mimochodem všecko ostatní, bez jiskry. Poslušně, ale bez vnitřního popudu, bez zájmu. Gevork předpažil pravou ruku nad rameno. Pes uposlechl tohoto pokynu, usedl na pahrbku asi třicet kroků od nás a pořád držel hůl v zubech.

„Mauzer, pusť!”

Pes rozevřel zuby a hůl se kutálela s pahrbku dolů. „Skvělé!” řekl jsem tentokrát docela upřímně. Gevork na mne letmo pohlédl a opět se otočil k psovi: „Mauzer!” stroze zavolal a ukázal prstem na mne. „Drž!” Na tento povel musí služební pes reagovat okamžitě. Černá příšera se s hrozivým vrčením hnala přímo na mne.

„Co to děláte?” vykřikl jsem a ustupoval k překážce.

Andrej se zamračil:

„Gevorku, nech toho,” přikročil ke mně a postavil se vedle. Gevork se usmál.

Černý pes se blížil obrovskými skoky. Jestliže uhodí z rozběhu tlapami kohokoli do prsou, porazí ho.

„Jenom neutíkej,” zašeptal mi Andrej a držel mě na místě pevnou rukou.

„Mauzer, sedni!” nařídil Gevork.

A v tom okamžiku pes zabrzdil zadními běhy a zastavil se. Čenich, kterým mi už skoro narazil na prsa, ihned odvrátil. Nespatřil jsem v jeho očích ani zlost, ani nenávist. Plnil rozkaz, nic víc! Rozkaz se změnil a všechen zájem o mne v tu chvíli zmizel. Pomalé zívnutí rozevřelo ohromné čelisti, pak se s cvaknutím sevřely, zaklaply jako víko velkého kufru.

„Tak vy jste se přece polekal?” posměšně řekl Gevork. „Copak jsem takový hlupák, abych ho štval na lidi? To byla jen zkouška Mauzerovy poslušnosti.”

Přesto jsem se nemohl vzpamatovat a nesrozumitelně jsem zabručel něco jako: poslušnost si tedy zkoušejte nějak jinak… Gevork však už neposlouchal:

„Mauzer, na místo!”

Černý pes šel pomalu do své klece a chmurně ulehl na slaměnou podestýlku.

Nyní vypustil Andrej do výběhu Karaje. Pes už dávno ucítil přítomnost svého pána, vzrušeně štěkal a netrpělivě bil rezatou tlapou do drátů. Už když Andrej otvíral dvířka, tlačil se pes do úzké mezery tak, až si odíral boky.

„Počkej, až otevřu,” vrčel Andrej.

Avšak Karaj složil uši dozadu a pobíhal podél klece sem a tam, pokukoval po pánovi uličnickým okem. Náhle vyskočil -přímo se vymrštil do vzduchu - a olízl Andreje od brady k nosu a zanechal mu na obličeji mokrou stopu.

„Jen si se mnou zahrávej, troubo,” pronesl Andrej celý šťastný a utíral se rukávem bílé košile.

Gevork káravě poznamenal:

„Za to bys ho měl jaksepatří švihnout!”

Karaj mezitím popadl malý stromeček s větvemi a listím, zřejmě nedávno useknutý, a táhl jej v zubech. Hned nadhodil stromek do výše, hned ho zase táhl po zemi.

„Je ještě mladý!” Andrej se v něm jasně jen zhlížel.

„Mladý, to je, samozřejmě mladý,” namítl Gevork, „ale v každém případě je hloupý… Vpřed - hop!” vykřikl.

Služební pes nesmí plnit rozkazy cizích lidí. Karaj nechal stromek a postavil se do střehu.

„Reaguje,” opovržlivě poznamenal Gevork. „Mauzer, ten by si toho vůbec nevšiml.”

Andrej sotva slyšitelně, skoro šeptem nařídil:

„Karaji, vpřed - hop!”

A třebaže jsme všichni tři stáli těsně u sebe, pes okamžitě poznal hlas pána a pádil k překážce, co mu nohy stačily. Lehce se odrazil od země, vzlétl do vzduchu, mžikem byl na druhé straně překážky a vesele přiběhl k Andrejovi, a jako by celým svým zevnějškem říkal: „Tak co mám ještě udělat? Honem!”

Andrej ho vedl zpátky do klece a opakoval:

„Na místo! Na místo!”

Pes šel nerad a kňučel.

Gevork stál široce rozkročený a díval se za nimi. „Slabá, ubohá poslušnost!”

„Možná že máte pravdu,” poznamenal jsem, „přesto však je to báječný pes, to musíte uznat!”

„A čím je báječný?”

„No, je to krasavec, chytrý, oddaný!”

„Krása u nás nehraje žádnou roli - oddanost je nesmysl; potřebujeme poslušnost, a ne oddanost; a co se týká rozumu -tak to je až směšné, slyšet to od kulturního člověka.”

Andrej se k nám vrátil velmi rozčilený a současně jaksi zářící.

„Narazil jsem na kapitána Miansarova,” zašeptal. Jdu a jako z udělání mluvím s Karajem a kapitán jde proti nám. »Polidšťujete psa, poručíku Viťugine!« A spustil jako kniha: »Rozmlouvání se psem vám ztěžuje správné poznání a vytváření podmíněných reflexů. Povel se u vás směšuje se zbytečnými slovy. A zbytečná slova, vezměte na vědomí, vyvolávají orientační reakci, pes jako by se ptal: Co je to? - a brzdí splnění rozkazu. Je vám to jasné? Ať se to víckrát nestane! « Spolkl jsem jeho napomenutí a mlčel. Prohlédl si Karaje. »Dobrý pes,« říká. »Netrap se, Viťugine, že byl při zkouškách na druhém místě. Jen počkej, ten předhoní i Mauzera!«”

„Zajímavé!” Gevork blýskl svýma lakovanýma očima. „A mně říká: »Tvůj Mauzer bude vždycky první nejen v naší škole, ale i v Moskvě«.”

„A co má být?” Andrej vzal Gevorka za ruku. „Mauzer je skvělý při práci, to je bez debaty! Ale to, že kapitán Miansarov tak vysoko ocenil Karaje, taky za něco stojí. Náš kapitán má laskavých slov asi tolik jako zima sluníčka, hned tak se jich nedočkáš.”

„Dobrá,” řekl Gevork, „dejme tomu. Kapitán je chytrý, ví, co komu říct…” Obrátil na mne oči - knoflíčky. „Už jsi soudruhovi vysvětlil naše plány?”

„Ne.” Andrej mě vzal náhle za rameno. „Poslyš, Kosťo, prokaž nám přátelskou službu a pomoz prověřit Karaje! Gevork zajde k tobě do bytu, trochu se tam projde, pak spolu odejdete, ty se podíváš, kudy půjde Gevorkova stopa, a pak se vrátíš domů. Nebudeš vědět, kde se Gevork schová. Kvečeru k tobě přijdu s Karajem. Půjdeme z tvého bytu hledat Gevorka -no jako by byl zločinec, který vykradl tvůj byt. A ty mi řekneš, jaké chyby a kde můj Karaj dělá. Souhlasíš, příteli?” poprosil vřele.

Souhlasil jsem.

Gevork u mne nepobyl dlouho, a sotva se napil piva, začal mi tykat.

„Tak vidíš,” řekl, „jak je špatné, když se člověk přespříliš věnuje svému povolání. Je neděle, kdekdo odpočívá, ale chudáka Gevorka zase něco napadlo: zlepšit práci, rozdělit se o své bohaté zkušenosti s ostatními.”

A začal mi vyprávět, jak velké zkušenosti má. Zve ho na radu sám plukovník. Na ministerstvu hodně vysoko postavení lidé ho zdvořile oslovují: „Soudruhu důstojníku Gevorku Ajrapetoviči! Dvakrát opakoval, že je bezprostředním nadřízeným Andreje a mohl by se k němu chovat přísněji. No, ale dobrá!”

„A copak je Andrej špatný pracovník?” zeptal jsem se.

„Pracovník je dobrý, má jenom moc fantazie.”

Před odchodem se Gevork několikrát prošel po mém koberci.

„Pro Mauzera,” vysvětlil, „by stačilo prostě přijít a hned zase odejít, ale pro Karaje musím zanechat intenzivnější stopy.”

Ohmatal ještě mou pokrývku, nějaké věci na poličce a šli jsme ven. Jak bylo už předem ujednáno, šel po jedné straně ulice, já po druhé a snažil jsem se zapamatovat si všechno do nejmenších podrobností: po kterém kraji chodníku Gevork jde, kde se zastavuje. Vida, teď se opřel o zeď domu a zašoupal nohou po asfaltu, aby tu zanechal stopu. Nějaká žena polekaně uskočila, neboť myslila, že je opilý.

„Sleduj mě, dobře se dívej!” vykřikl na mne a vstoupil do hlavního vchodu velkého domu.

Chvilku tam zůstal, pak se objevil zase na ulici a opět mi nařídil: „Pamatuj si to!” Na rohu si v kiosku u starého prodavače v beránčí papaše koupil balíček cigaret. Pak vešel do parku, prošel se tam v alejích a zamířil za město, kde už nebyly domy. Neustále jsem ho sledoval a dělal si poznámky v notesu.

„Ty se tedy nemůžeš spolehnout na svou paměť!” vyčítavě poznamenal.

Došel až na konec prázdného prostranství a v ostrém úhlu se otočil nazpět. Tady mi řekl s určitou dávkou zlomyslnosti:

„To se podíváme, jak ten váš skvělý Karaj propracuje ostré úhly!”

Věděl jsem už od Andreje, že stopa s ostrými úhly je pro mladé psy vždy obtížná. Pes je dychtivý, nedochází až do špičky úhlu, seřízne jej - cítí silnější pach z bližší linie stopy. Od psa se obvykle nevyžaduje úplně přesné propracování ostrých úhlů. Avšak psovodi vědí, že mnohem bravumější je, když stopař přece jen dojde až do špičky ostrého úhlu - a teprve pak přesně sleduje změněnou linii.

„Mauzer mistrně propracovává ostrý úhel,” neopomněl sdělit Gevork, „jako když ho kreslí tuší na papír.”

Vrátili jsme se do města jinou ulicí. Tady mě Gevork opustil. Neměl jsem totiž vědět, kudy půjde dál, abych to třeba Andrejovi neřekl a celou věc nezkazil.

Vrátil jsem se domů, vlezl jsem si pod studenou sprchu a ulehl, abych si trochu zdříml. V tahu je můj báječný výlet na Sevan!

Kvečeru přišel Andrej. Karaje měl na krátkém vodítku. Pes si počínal docela jinak než ve dne. Přivedli ho sem pracovat a on to věděl. Ani stopy nezůstalo po jeho dřívější živosti, byl ukázněný, ostražitý a nebezpečný.

Mne jako by ani nezpozoroval, třebaže podle mého mínění přišel ke mně na návštěvu. Abych zlepšil nebo jen posílil naše dřívější vztahy, nazval jsem ho lichotivě „pejskem” a položil mu pod vlhký černý čenich hromádku výtečného salámu. Sám bych tu hromádku s chutí snědl. Pes se od ní pohrdavě odvrátil.

„Bude to těžké,” povzdechl si Andrej, „praží slunce, je vedro. Na asfaltu se pach dlouho neudrží…” Ustaraně ukázal Karajovi na koberec pod nohama, pořád ještě, jak se ukázalo, udržující Gevorkovy stopy, a suše nařídil: „Karaji! Stopa!”

Karaj zavětřil. Srst na krku se mu zježila - jistý příznak velkého vzrušení. Hlasitě nasával pach, jako by s ním chtěl vdechnout celý můj koberec.

Andrej se k němu sehnul:

„Najdeme, Karaji?”

Pes dvakrát krátce zaštěkl.

„To jsem ho naučil,” řekl Andrej. „Vždycky tak spolu začínáme pracovat, i když za to dostávám vyhubováno, říká se, že je to zbytečné.” Mávl rukou a řekl, abych se uhnul, a nařídil: „Otevři dveře!”

Pak odepnul krátké vodítko a vyměnil ho za dlouhou patnáctimetrovou stopovací šňůru, jejíž konec si namotal na levou ruku. Služební pes musí jít vždycky po levici svého pána.

Karaj se vrhl do otevřených dveří, hnal se dolů po schodech a vlekl za sebou Andreje. Zaklapl jsem dveře a utíkal jsem za nimi. Když jsem vyběhl z domu, přebíhali zrovna ulici. Šňůra byla už povolena na polovinu délky. Karaj silně táhl a tiskl nos až k chodníku. Přestože už uběhlo dosti času, sledoval výborně stopu a nasával pach tak usilovně, až se mu boky nadouvaly. Na oploceném úseku naší ulice mu přešla přes cestu rezatá kočka, která ani nestačila vyskočit na plot. To je tvůj konec, číčo, pomyslil jsem si. Zoufale zasyčela a připravovala se k obraně. Zdálo se však, že ji Karaj ani nezpozoroval. Zahnul za roh a vrazil do ženy s košíkem.

„Pane bože!” zašeptala žena a přitiskla košík k srdci.

Karaj si nevšiml ani jí. Avšak Andrej, když kolem ní běžel, řekl:

„Prosím o prominutí!”

Dva muži stáli proti sobě na chodníku a povídali si. Karaj se vřítil mezi ně - co dělat, vedla tudy stopa! - rozrazil je svými pevnými boky a oni vyděšeně od sebe odskočili.

„Promiňte!” hlasitě se ozval Andrej, spěchající za Karajem.

I já pospíchal, jak jsem jen mohl. Lidé mě zastavovali a ptali se: „Co se stalo?” Neměl jsem čas na vysvětlování. Když jsem se otočil, viděl jsem, že se za mnou žene horda kluků. Nemohli si nechat ujít takovou událost. „Pátrací pes!” křičeli. „Ovčák! Stopař!”

Slyšel jsem, jak jeden z nich vysvětloval kolemjdoucím:

„Chytáme zloděje - vykradli lékárnu!”

O lékárně mluvil asi proto, že nic významnějšího na této ulici nebylo. Zastyděl jsem se: dospělý člověk, vlasy mu už šediví - a utíká s tlupou kluků. Pomaloučku jsem zůstával pozadu.

„E-hej, kontrolore!” zavolal Andrej. „Jdeme správně?”

Tato výzva mě vrátila k plnění povinnosti. Vždyť ses přece zavázal, že budeš kontrolovat, tak kontroluj!

„Zatím ještě správně,” odpověděl jsem.

Službu konající milicionář naštěstí kluky zadržel, neboť se domníval, že jde o skutečné pátrání a že jen překážejí ve vážné práci.

Hlavní vchod velkého domu, do něhož Gevork zašel, Karaj unáhleně minul - sledoval pokračování čerstvější stopy.

„Tak to vidíš!” rozhořčil se Andrej, když jsem mu to řekl. „Praktický význam to sice nemá, zvláště v tomto případě, jen když táhne správným směrem, ale znamená to přesto, že ten mizera není přesný.”

Zato když Karaj vlezl předními tlapami na pult trafiky a zavrčel na vyděšeného prodavače - v této trafice kupoval Gevork cigarety -, měl Andrej radost.

„Já ti přece říkal, že je to výtečný pes! Všechno zvětří!” Nadzdvihl si čepici a omluvil se prodavači.

Ten ani trochu nezůstal ve zdvořilosti za Andrejem a nadzdvihl beránčí papachu.

Rychle jsme spěchali parčíkem. Na prázdném prostranství za městem Karaj nedbale propracoval ostrý úhel, nechtěl jsem však rozhořčit Andreje, a proto jsem mu to neřekl. Dále už byla místa mě neznámá. Moje kontrolní činnost končila. Avšak Karaj s jistotou běžel pořád kupředu, a my tryskem běželi za ním.

„Tak ho trošku přidrž,” řekl jsem Andrejovi, protože už jsem byl udýchán.

„Podle instrukcí se nemá pes strhávat,” prohlásil těžce oddychující Andrej. Přesto však zavelel: „Pomalu!”

A najednou jsme viděli, že po velkém okruhu přicházíme opět k mému domu. Bylo nám to divné. Copak se Gevork schoval někde v sousedství mého bytu? Pomyslí si, že jsem asi někde za horami a řekami, a já jim zatím budu pod nosem! Avšak Karaj se přehnal kolem mého domu a s předešlou rychlostí upaloval, jak se nám zdálo, po staré stopě. Nyní občas tiše zavrčel a srst na krku se mu neustále ježila.

„Ničemu nerozumím,” přiznal se Andrej a přitahoval vodítko.

„Proč bys nerozuměl? Pes má špatný čich, ztratil stopu.”

„No bodejť, špatný čich! A proč tedy vrčí?”

„A proč roste tráva?” namítl jsem. „Proč svítí slunce? Od toho je pes, aby vrčel.”

„Jenomže když tudy šel poprvé, tak nevrčel!”

„To proto, že má na sebe zlost, že se ukázal jako nekňuba!”

„Ale kdepak!” vykřikl Andrej a pohlédl na mne zářícíma, šťastnýma očima. „Všimni si, jak očichává strom. A prve k němu nečichal - to něco znamená! A já ti řeknu, co to znamená: Gevork tudy prošel podruhé proto, aby nám ztížil pátrání. A nešel tudy sám. Jestli Karaj vrčí, pak se tu ke Gevorkovi přidal někdo našemu Karajovi zvlášť protivný.”

Tato úvaha se mi zdála logická. S novým odhodláním jsme šli za Karajem a skoro přesně opakovali předešlý směr cesty. Tentokrát však náš pes vběhl i do vchodu domu, očichával chodbu za dveřmi a zlostně zaštěkal.

„Vidíš to?” řekl jsem. „Napravuje svou chybu. Zvětřil, že se tu Gevork poprvé zastavil, a proto sem vběhl taky.”

Avšak Andrej se pozorně díval na psa, podepřel si energickou bradu širokou dlaní.

„Řekni mi přesně,” žádal, „šel Gevork nahoru po schodech?”

„Ne, nešel.”

„Ale Karaj jde. A štěká. To znamená, že tu byl Gevork i podruhé a že druhá stopa je ostřejší. Ale podívej, Karaje něco dráždí, jenže co - to zatím nechápu..

Vyšli jsme z domu a postupovali dále. U trafiky Karaj zakňučel, vrhl se kupředu, pak se vrátil a táhl nás stranou do tmavé nevzhledné uličky. Tady se už nová stopa rozcházela se starou.

„Tak dávej pozor!” zavelel Andrej. „Když jsme byli u trafiky poprvé, Karaj do téhle uličky nezahnul. A to znamená, že novou stopu zanechal Gevork před malou chvilkou. Víš, co mě napadá? V okamžiku, kdy jsme vyšli z tvého domu, byl Gevork někde za námi. Dokonce nás možná viděl. Pak šel za námi a ani ne před deseti minutami zahnul do této uličky. Víš, jako v pohádce: lovec chodí za tygrem a tygr za lovcem.”

Udělali jsme ještě několik kroků. Karaj náhle začal kroužit, teď už nečichal k zemi, nýbrž rovnou do vzduchu, neustále zvedal čenich k nebi. Po Andrejově vysvětlení jsem pochopil, že začal pracovat s vysokým nosem.

„Gevork je někde tady nablízku!” rozčileně zašeptal Andrej. Avšak Karaj se několik vteřin vrtěl na místě, pak zakňučel, přiběhl k nám a šťouchal vlhkým čenichem pánovi do nohy. „Ztratil stopu,” zamračeně oznámil Andrej.

Stáli jsme nedaleko trafiky a smutně se dívali na Karaje. Stmívalo se už. Zafoukal větřík, který v Jerevanu přichází obvykle s tmou. Dnes se větřík o něco zpozdil a byl ještě lehký a příjemný. Brzo zafucí jak uragán a zvíří z chodníků, stavenišť a volného prostranství mračna prachu. Zdá se, že den skončil.

„Může se jít domů, že?” zeptal jsem se.

„Zakouříme si na to,” navrhl Andrej a vytáhl z kapsy tabatěrku nacpanou cigaretami. Zapálili jsme si.

„Jestli jsi třeba unaven,” řekl Andrej, „tak jdi domů. Ale já mám v úmyslu hledat dál.”

Necítil jsem už nohy. Mluvit o mé únavě a začínat slovem „jestli” bylo hloupé. Žádné „jestli”! Sotva jsem stál na nohou. Hrozně, přímo nemožně jsem byl unaven…

„Já unaven?” opakoval jsem otázku pohrdavě. „Za koho mě máš? Jsem ochoten chodit celou noc. Jenom jednu otázku: kde pokračují stopy?”

Andrej na mne rychle pohlédl, zřejmě zachytil jakýsi rozpor mezi mými slovy a tónem, jímž byly proneseny.

„Podívej se,” začal nepříliš jistě, „máme dvě možnosti: když je stopa přerušena, můžeme pustit Karaje na prohlídku terénu. Stopa se dá přerušit, když lidé nasednou například do auta. Ale někde z něho vystoupí! Někde stopa zase pokračuje! Je to tak, příteli?”

„To je ta naše první možnost?” zeptal jsem se smutně.

Andrejovi se energicky pohnuly lícní kosti.

„Och, Gevork!” řekl, „ten nemůže být bez všelijakých úskoků! Vymyslil si přece něco záludného a teď z toho má radost.”

„No což,” malátně jsem navrhl, „pojďme tedy prohledávat terén.”

„Počkej.” Andrej přehodil cigaretu z jednoho koutku úst do druhého. „Psovod má nařízeno udržovat při pátrání kontakt s místními obyvateli. To je naše druhá možnost.” A Andrej rázně zamířil k trafice.

„Dvě krabičky Aurory!” požádal.

Prodavač, starý muž se zahnutým výrazným nosem, seděl před kioskem na rozkládací židli a pomalu probíral jantarový růženec.

Špičatá beránčí papacha byla širší než jeho ramena. S takovými papachami se horalé nerozlučují v zimě ani v létě, v poli ani doma. Prodavač se zájmem pohlédl na Karaje a tentokrát se nepolekal. „Už jste tu zase?” přátelsky se zeptal.

„Ano, přišli jsme,” zdvořile odpověděl Andrej a začínal tak pomalý rozhovor, který je považován starými Kavkazany za příznak dobrého tónu.

Řeklo by se, že opravdu nemáme kam pospíchat.

„Jak je vidět, chováš ovce?” zeptal se stařec.

„Ne, nechovám ovce,” trpělivě odpověděl Andrej.

„Vždyť u tebe vidím vlkodava. Nač potřebuješ vlkodava?”

Přestože stařec měl beránčí papachu, žil samozřejmě v městě. Skuteční horalé se velmi dobře vyznají v psech a cení si je. Za dobrého psa nelitují dát deset beranů. Tento stařec vůbec psům nerozuměl, třebaže o nich mluvil s velkou vážností. Okamžitě označil našeho Karaje pouhým zájmenem „to”.

„Čím se to musí krmit?” zeptal se.

„Krmíme ho podle jídelníčku.”

„To je velmi dobré, krmit psa podle jídelníčku,” moudře souhlasil staroch. „A jak se to jmenuje?”

Andrej odpověděl to, co vždycky odpovídal v takových případech: Džulbars. Kapitán Miansarov se domníval, že skutečné jméno služebního psa se má, je-li to možné, tajit.

„To je velmi pěkné jméno, krásné jméno,” řekl staroch.

Bylo vidět, že seznam otázek, které se nám chystá položit, není ještě zdaleka vyčerpán.

Byl však přerušen. Přišel mladík, aby si koupil krabičku cigaret.

„Divím se takovým zákazníkům,” říkal staroch, když dostal peníze. „Přijde, vezme si, co potřebuje, a odejde. Ne aby si pohovořil! A já pamatuju ledacos užitečného - všelijaké bajky, pohádky, historii, události. Ode mne se může hodně dovědět.”

„Povězte mi, prosím,” rychle jsem spustil, „neviděl jste tu jednoho muže…”

Staroch na mne pohlédl s nelibostí a mávl vyschlou hnědou rukou.

„Viděl jsem tu mnoho lidí!” odsekl a opět se obrátil k Andrejovi. „Nemusel bych pracovat. Mám dva syny - jeden je inženýr, druhý učitel, hezky se o mne starají. Ale mně je smutno. A jsem rád, když si přijde koupit cigarety takový člověk jako ty.”

„Mně je to také příjemné,” s povzdechem řekl Andrej. „Posaď se… Kolik let je tomu psovi?”

„Dva roky.”

Staroch mlaskl jazykem, jak kdysi mlaskali vozkové, když popoháněli koně. Tento zvuk vyjadřuje v Arménii všechno: překvapení, hrůzu, radost, zlost. Záleží jenom na tom, jak se mlaskne. V očích se mu poprvé objevila živá zvědavost a po všech otázkách položených ze zdvořilosti se zeptal na to jediné, co ho zajímalo:

„A nač to potřebuješ?”

Otrávilo mě už jeho vyptávání. Vmísil jsem se do rozhovoru a řekl, že psa krmíme na maso - k Novému roku ho vykrmíme a zařízneme. Staroch poslouchal, pokyvoval hlavou a přebíral růženec. Avšak Andrej na mne zlostně pohlédl.

„To je pátrací pes, pes-stopař.”

„Tak,” řekl stařec. „Z tvých odpovědí vidím dva moudré, kteří sem přišli - tebe samého a tvého psa - a jednoho hloupého: to je tvůj přítel. Je hloupý, když si myslí, že starý člověk bude věřit, že se pes krmí na maso.”

Mlčky jsem spolkl tuto poklonu.

„A teď,” pokračoval stařec, „mi můžeš dávat otázky, protože si myslím, že ses mě chtěl na něco zeptat.”

A Andrej se zeptal. Položil otázku, která mě svou určitostí překvapila mnohem více než starce.

„Nedávno tudy šel muž s velkým černým psem. Kam zamířili?”

„Ty hledáš toho muže?”

„Ano.”

„Kdo jsi?”

„No, jak vidíte, milicionář,” usmál se Andrej. „A ten muž řekněme, zločinec.”

„Nač potřebuje zločinec psa?”

Andrej byl obdivuhodně trpělivý. Začal starochovi vyprávět celou historii, jež předcházela našemu pátrání.

„Vážím si milice!” Stařec přitiskl ruku na prsa. „Muž, kterého hledáš, šel tady tou ulicí, ale u toho červeného domu nasedl do auta a posadil tam i svého černého psa.”

„První stopa!” zvolal Andrej.

„Co znamená první stopa?” zvědavě se zeptal stařec. Protože jsem se bál, že Andrej začne na tento námět opět sáhodlouhý rozhovor, pustil jsem se sám do vysvětlování a omezil se pouze na několik desítek slov. Třebaže to bylo sebedivnější, staroch mě blahosklonně vyslechl.

„Ták,” protáhl, „ale mně se zdálo, že na konci této malé uličky ten muž vystoupil z auta i s tím psem. A pomyslil jsem si: Stálo to za to, nasednout do auta, aby ujel tak maličký kousíček?”

Za okamžik jsme už spěchali ulicí k červenému domu.

Karaj před námi revíroval na vodítku, uvolněném na celou délku.

„Jak to víš, že si Gevork vede Mauzera?”

„Viděl jsi přece, jak se Karaj vztekal. Tak reaguje jenom na psy, a to ještě ne na všechny. A kterýpak pes může jít s Gevorkem, když ne Mauzer?”

To bylo logické a přesvědčivé. Kde ale vzal Mauzera?

„Přivedli mu ho! Pomocník ho přivedl ze školy. Myslím, že to měli předem smluveno. A víš, kde se setkali? Na místě, kde Karaj poprvé zavrčel…”

Proběhli jsme celou ulici. Na jejím konci začal Karaj větřit a rychle našel ztracenou stopu. Nyní nás vedl jakýmisi zákoutími. Náhle zahnul do sotva viditelné branky. Andrej ho jen taktak udržel. Octli jsme se v tmavé zahradě. Voněly tu dozrávající broskve. Šel jsem téměř po hmatu. Avšak v dáli se kmitlo světýlko. Karaj se hnal kupředu. Andrej cosi vykřikl a já jsem se najednou octl na schůdkách verandy. U stolu seděli muži, hráli v nardy a pili pivo. Jeden, který držel v ruce hrací kostky, se otočil. Byl to Gevork.

Karaj mžikem přeskočil zábradlí verandy. Gevork si sotva stačil omotat kolem ruky vatovanou kazajku, aby ho pes neporanil. Karaj se mu do té ruky zakousl, stiskl a tiše vrčel. Na verandě se ozval křik. Andrej přitahoval vodítko a táhl jím psa zpátky.

Teprve teď jsem spatřil Mauzera. Ležel v koutě na podestýlce a těžkým pohledem sledoval všecko, co se dálo na verandě. Nedostal rozkaz bránit pána, a proto byl lhostejným svědkem události.

„Nu…,” řekl Andrej šťastným hlasem, když se nakonec všechno urovnalo - převržené židle zase stály a Karaj se uložil do kouta proti Mauzerovi, „nu, prosím domácí pány o prominutí! Nadělali jsme vám tu rámusu!”

Pán a paní domu, důvěrní známí Gevorkovi, nás přívětivě usazovali ke stolu. Objevilo se víno, přinesli ovoce. Pán domu nám nabídl šašlík opékaný na kovových špísách.

V zahradě šuměl déšť. Na verandě klidně svítila elektrická žárovka, Karaj a Mauzer, přesně podle předpisu o chovu a výcviku služebních psů, dřímali každý ve svém koutě a jeden druhého si vůbec nevšímal. Směli štěkat, vrčet a vztekat se, když ucítili stopu cizího psa, jakmile se však setkali čenichem v čenich, musili se ignorovat. To velmi dobře věděli!

Nazpět jsme šli zahradami. Gevork, zdejší znalec, nás vedl nejkratší cestou. Vzrušeně jsme posuzovali podrobnosti minulého pátrání.

„Přesto sis neměl sedat do auta,” tvrdil Andrej.

„Tak vida,” mrkl na mne Gevork. „Zločinec se tě ale nebude ptát, jestli má jet v autě, nebo jít pěšky. Nasedne a pojede. A ty jsi povinen ho najít!”

Nedalo se upřít, že má pravdu.

„Chachá, ale popletl jsem vás!” chvástal se Gevork. „Pokud jde o čas, tak jste to nestihli.”

Andrej mu odporoval. Já byl nadšen Karajem a neustále jsem opakoval, jak rychle našel ztracenou stopu.

„Mauzer, ten by v takovém případě ani nezaváhal,” řekl Gevork.

„Samozřejmě že z Karaje bude časem taky slušný pes,” dodal velkomyslně.

Když se za plotem ozvalo pod elektrickou lucernou hrozné vrčení, nepochopili jsme okamžitě, co to znamená. Obrovské huňaté bílé klubko se překulilo přes plot.

„Pozor, Gevorku!” vykřikl Andrej.

Ale bylo už pozdě. Huňaté klubko dopadlo na Gevorka a srazilo ho k zemi.

Kavkazský ovčák - hlídací pes, který je celý život na řetěze - je hrozný pes. Obrovská zásoba nevybité zuřivosti, široká hruď, špičáky jak ostré tesařské hřeby, velký jako tele - takové zvíře to je. Kavkazský ovčák, který se utrhl ze řetězu, porazil Gevorka na zem a sápal se mu na hrdlo.

Křičel jsem a běhal kolem nich s kamenem v ruce. Andrej rychle hmatal na boku po pistoli, jenom Mauzer byl pochmurně klidný. Cizího psa musí ignorovat, protože nikdo tento rozkaz neodvolal.

Zato Karaj, náš horkokrevný a prudký Karaj se hnal proti nebezpečí, zapomněl na všechno, čemu se naučil, a zuřivě se zahryzl do huňatého psa špičáky. A když kavkazský ovčák, polekaný sevřením, pustil na vteřinu svoji oběť, Karaj vší silou svého mohutného, skvěle vytrénovaného těla bílého psa srazil a zahryzl se do něho.

Majitelé psa k nám už utíkali. Avšak pomoci už nebylo třeba.

Bílý ovčák se Karajovi vytrhl, přikrčil se, rázem se zmenšil a s žalostným kňučením se hnal domů za spásný plot. Karaj se chtěl vrhnout za ním, ale pánův přísný hlas ho zarazil. Okamžitě svěsil hlavu. Udělal to, co bylo zakázáno celou předcházející výchovou!

Majitelé psa se Gevorkovi omluvili. Mlčky je odstrčil a šli jsme dále. Naštěstí žádné vážné poranění Gevork neutrpěl, jenom tvář měl zakrvácenou.

Když jsme přišli na první asfaltovou ulici, zastavili jsme se. Bylo tu světlo. Gevork se dával do pořádku. Zamračeně si oprašoval šedé kostkované kalhoty.

„Poručíku Viťugine!” zvolal chraptivě.

Andrej se postavil do pozoru. „Rozkaz, soudruhu nadporučíku!”

„Uděluji vám disciplinární důtku se zápisem do osobního listu.”

„Rozkaz, důtku!”

Šli jsme dále. Protože jsem nic nechápal, zeptal jsem se tichounce Andreje:

„Za co důtku?”

Oba moji společníci mlčeli. Já však mlčet nemohl.

„Gevorku,” řekl jsem, „možná že vaši službu špatně chápu. Co by s vámi bylo, kdyby nebylo Karaje?”

Nikdo mi na tuto otázku neodpověděl. A já cítil, že nemá cenu ptát se dál. Mezi nimi ještě k něčemu dojde, pomyslil jsem si.

A došlo.

Když jsme se přiblížili k rušné části města, Andrej začal hovořit:

„Gevorku…”

„Pro vás - nadporučík!”

„Gevorku,” paličatě opakoval Andrej, „co je to za hloupost? Za co jsi mi napařil důtku?”

„Pořád to ještě nechápeš?”

„Ne, soudruhu nadporučíku!”

„Za špatný výcvik psa.”

„Tak,” klidně řekl Andrej. „Slyšíš, Karaji, jak za tebe tvůj pán trpí?”

Přešli jsme ještě jeden blok domů, Gevork se suše rozloučil a zahnul nalevo.

„Každý dostal po zásluze,” řekl Andrej, „Gevork má pokousanou tvář, já důtku, Mauzer titul nejlepšího psa, ty jsi, Kosťo, nasbíral zajímavé dojmy. Jenom chudák Karaj nedostal nic.”

Andrej šel ke kiosku a koupil porci smetanové zmrzliny. Zahnuli jsme do parku, postavili na lavici oplatkový pohárek a Karaj začal růžovým jazykem vylizovat zmrzlinu, a když ji vylízal, snědl i pohárek.

PŘERUŠENÁ STOPA

Okresní pobočka zatelefonovala a požádala: „Pošlete nám služebního psa!”

„Copak vy nemáte své psy?” rozhořčil se operační dozorčí.

„Máme, ale nestačí na to.”

„Co se stalo?”

Hlas v sluchátku zaváhal, pak krátce sdělil: „Vražda.”

Ve škole se rozhodli, že pošlou Andreje s Karajem. Za prvé je Andrej člověk uvážlivý a neztratí hlavu, vyskytnou-li se obtíže; za druhé je Karaj mladý pes a musí se naučit pracovat.

„A za třetí,” řekl Gevork, jako by za vším tím dělal tečku, „nepošleme jim přece Mauzera! To by bylo příliš___”

Andrej pomalu vyvedl z garáže motocykl. Byl jako vždycky před prací neklidný a pomalý. Tato jeho pomalost neustále rozčilovala kapitána Miansarova. Kapitán si dokonce změřil cas při cvicném poplachu ve škole. Vyšlo však najevo, že Andrej si při té své pomalosti stačil obléci uniformu, vyvézt motocykl i psa připravit - a to vše ještě dříve než mnozí jiní. Kapitán se uklidnil. „Před fakty umlkám,” řekl. Odcházel ale opodál, když se Andrej chystal na průzkum. „Protože fakta jsou fakta,” říkal kapitán, „ale nervy jsou nervy!”

Karaj bez pobídky naskočil do přívěsného vozíku a důstojně se uvelebil na sedadle.

„Dej mu vodítko,” poradil dozorčí.

Při jízdě na motocyklu bylo povinné mít psa na vodítku. Avšak Andrej věděl, že Karaj určitě nevyskočí z přívěsného vozíku předčasně.

„Neboj, to je v pořádku,” řekl a našlápl motor. Motor okamžitě naskočil a začal pravidelně pracovat. „Zbraň máte?” suše se zeptal dozorčí, přecházející na tradiční vykání.

Andrej přikývl a rozjel se. Vtom však byl zadržen. „Počkej! Pojeď zpátky!”

„Co ještě?”

„Kapitán tě volá.”

Andrej slezl z motocyklu, nařídil Karajovi, aby zůstal sedět v přívěsném vozíku, a šel hledat náčelníka.

Kapitán Miansarov stál u stavení pro štěňata a pozoroval tesaře, jak dělají dřevěný plot. Zdálo se, že nebyl s prací spokojen.

„Jak si to představuješ,” obrátil se nabručeně k Andrejovi, „odjíždíš na pátrání, ale k veliteli nezajdeš, neprosíš se o radu!”

„Myslil jsem, že nemáte čas, soudruhu kapitáne!”

Miansarov vzal tesaři sekeru a začal sám otesávat kůly na plot.

„Jedeš do vesnice, do kolchozu,” říkal a šikovně přisekával dřevo. „Máme tam lidi pohostinné, štědré. Budou tě hostit. Ale při naší práci je nezbytná zdrženlivost.”

„Já nepiju, soudruhu kapitáne.”

„No dobře, když je to tak. A ještě něco: vy mladí vidíte div ne v každém zločince, kterého je třeba polapit. Naše práce je taková, že vidíme život z rubu. Ty teď jedeš do vesnice a tam jsou právě žně. Všichni myslí jenom na to, jak posílit kolchoz. V tom okresu začaly například teprve letos v létě pracovat samohybné kombajny. Z nejlepších kolchozníků budou hrdinové. A tvým úkolem je odhalit záhadný případ, vypátrat zločince. Po stopách dobrých lidí nás naši psi nevodí. Říkám to proto, poněvadž na život se musí hledět zeširoka, a ne jen z vlastní skulinky.”

„Jasná věc, soudruhu kapitáne!”

„Tak je to! Lidem se musí rozumět a s lidmi se člověk musí podle možnosti radit…” Miansarov odložil hůl a s úsměvem pohlédl na Andreje. „No, tak co stojíš? Už dávno jsi měl být pryč.”

Na silnici fičel vítr. Karaj si s povzdechem lehl a položil čenich na kraj přívěsu. Díval se na zelené keříky míhající se podél cesty. I kdyby se najezdil sebevíc, vždycky ho všecko zajímalo.

Po uježděném, čistém, přímo vymydleném asfaltu vyjížděl motocykl hned na pahorky, hned zase sjížděl do úvalů. Po městském vzduchu - rozžhaveném a zaprášeném - byl na silnici vzduch svěží, voňavý. Kluci utíkali za motocyklem a křičeli: „Pátrací pes!” Karaj s odporem zíval, když slyšel ten křik. Neměl rád hluk.

Vesnice, kam Andrej jel, byla stranou od silnice. Malá horská říčka, klouzající z kamene na kámen, rozdělovala vesnici na dvě části. Na pravém břehu v údolíčku bylo vidět řady světlých zděných domků, mezi nimiž bylo hodně jednopatrových. Levý břeh vypadal z dálky téměř kolmý. Ve skaliskách spatřil Andrej otvory podivného tvaru - kulaté, čtvercové, trojúhelníkové. Byly tak veliké, že do nich mohlo zajet nákladní auto; některé naopak byly tak malé, že se do nich dalo pouze vplazit. Připomínaly ptačí hnízda. „Ale to jsou přece lidská obydlí!” pochopil Andrej. Vzpomněl si na všecko, co slyšel o této vsi dříve. Lidé tu žili celá staletí v jeskyních vytesaných ve skalách, žili tak do té doby, dokud kolchoz nezačal stavět domy na druhém břehu řeky.

Stranou od silnice spatřil Andrej dlouhý přístřešek podepřený sloupky. Tam se míhali lidé. Andrej zastavil motocykl, nařídil Karaji lehnout u kola, poplácal si rukama po strnulých kolenou a šel k přístřešku.

Kolchoznice - všechny v šátcích, aby jim nepadal prach do vlasů - navlékaly dlouhými jehlami tabákové listy na šňůry.

Dávají se na nich listy do sušírny. Na slunci žloutnou. Vůně takových listů rozetřených na dlani se nedá s ničím srovnat!

„Hodně zdaru, dělnický!” Andrej smekl čepici.

„Buďte zdráv!” odpovědělo přívětivě několik hlasů.

Kolchoznice seděly na pařízcích, na lavičkách anebo rovnou na zemi, na slámě. Vedoucí brigády, ještě úplně mladá žena, chodila s klubkem provázku sem tam podél silné klády. Do klády byly vbity veliké hřebíky na dva metry od sebe. Žena je omotávala provázkem. Pak namotaný provaz u obou hřebíků přeřízla ostrou kosou a rozřezané kousky obratně rozhodila kolchoznicím.

„Přijel jste vyšetřovat?” zeptala se vedoucí hlubokým, skoro mužským hlasem.

„Tak jest,” odpověděl Andrej.

„Tady bylo už od rána hodně vašich lidí. A dokonce s náčelníkem okresu.”

„Povídá se přece, že u vás došlo k vraždě!”

Vedoucí se zamračila:

„Copak se toho málo povídá?…”

Někdo přišoupl Andrejovi špalík. Stařenka sedící na slámě, která jak se zdálo, pracovala nejrychleji ze všech, mu hodila veliké jablko.

„Proč to, babičko, nejsem tu přece na návštěvě.”

„Je z našich kolchozních sadů,” přísně řekla vedoucí. „Jen ho snězte.”

Andrej rozpačitě točil jablkem v rukou.

„Musím se co nejrychleji dostat na místo činu.”

„I-i-i,” tenoučkým hláskem se ozvala stařenka, „už dlouho se v naší vesnici nestala taková věc! A teď nás najednou postihlo takové náhlé neštěstí…”

„Kdo byl zavražděn?” zpozorněl Andrej.

„Zabitého ještě nenašli.”

Na víc se už Andrej nemusel vyptávat. Kolchoznice se rozhovořily a samy pospíchaly, aby mu pověděly všechno, co se tu zběhlo.

Stalo se toto: skupina kolchozníků se chystala odjet do Moskvy na Všesvazovou zemědělskou výstavu. Vesnický konzum přivezl hodně zboží, aby se návštěvníci výstavy mohli pěkně vyparádit. Muži si chtěli koupit nové elegantnější obleky, ženy žádaly hedvábné šaty a modelové střevíce. Mluvilo se dokonce o tom, že budou musit objednat z Jerevanu švadleny; lidi se přece chystají do Moskvy, ne? Celý den se v konzumu čile prodávalo, ale všechno se ještě nerozprodalo. A minulé noci někdo najednou konzum vykradl. Nejpodivnější na tom je, že zmizel hlídač. Je tu podezření, že byl zabit.

„Jak se hlídač jmenoval?”

„Vachtang,” řekla stařenka. „Byl to můj vrstevník. Chudák Vachtang!”

„Měl ten hlídač rodinu?”

„Ne, byl sám.”

„Soudruhu milicionáři,” zvučně se ozvala vedoucí skupiny, „ten hlídač byl můj strýček. Tak abyste si o něm nic špatného nemyslel.”

Stařenka okamžitě začala Andrejovi vysvětlovat, že skupinářka Marjamik je hrdinkou práce a chtěla jet na Všesvazovou zemědělskou výstavu. Nejlepší tabák v celé Arménii pěstuje právě ona. A to, co říká, je třeba vzít v úvahu.

Marjamik ji klidně přerušila:

„Vy mě, teto Parandzem, milici nevychvalujte. Milice vůbec nepotřebuje vědět, kdo jsem. Ale aby ani milice nesklouzla na falešnou stopu, řeknu to sama: hlídač s tím nemá nic společného. Je to čistý člověk, celý život pracoval do úpadu. Mohl jít ke svým dětem a nepracovat - v mém domě by taky vždycky našel teplý kout a dobré sousto. Mám všeho dost.” Marjamik vztyčila hlavu. „Ale nechtěl být nikomu na obtíž. Tak ať milice klidně hledá někde jinde v tmavém koutě.”

„Kdy se chystáte jet do Moskvy?” zeptal se Andrej.

„Zdržela jsem se,” sebevědomě odpověděla Marjamik. Bylo vidět, že tato žena si je vědoma své ceny. „Ted závisí má cesta na vás. Musíte mi očistit strýčka Vachtanga, ať živého nebo mrtvého. Někdo o něm možná špatně smýšlí, jestli prý se snad nedomluvil se zločinci? Tak aby ty hloupé domněnky úplně zmizely!” pánovitě zakončila.

„Vynasnažíme se odhalit pravdu!” slíbil Andrej, „a pak uvidíme, jestli ta pravda bude příjemná, nebo nepříjemná…”

Rozloučil se a šel k motocyklu. Karaj zakňučel, když ho spatřil. Jeli dále.

Omamující vůně meruněk se vznášela nad vesnicí. Skoro všechny domky, s přistavěnými verandami vzadu, byly uprostřed zahrad. Na plochých hliněných střechách se sušily meruňky.

Na kraji vesnice u domu s kamennými schůdky se válely sudy od petroleje a prázdné bedny. Zde stál hlouček lidí. Andrej zkušeným okem poznal: „Aha, místo činu. Vesnický

konzum!” Zastavil motocykl sto kroků od obchodu, vylezl a vzal Karaje na vodítko.

„Milice přišla,” oznámil přívětivě kolchozníkům, kteří byli nejblíže. „Copak se vám to tu přihodilo?”

Lidé spustili všichni najednou:

„Máme tu vraždu… Krádež… V noci se někdo vloupal do konzumu…”

Vrásčitý stařec v ševiotovém saku s vysoko vycpanými rameny - zřejmě to bylo synovo sako - se zeptal:

„Jestlipak ten tvůj cvičený pes najde zločince?”

„Vynasnažíme se,” odpověděl Andrej.

„No, pochybuju. Je to jistě dobrý pes, o to nic, ale my tu máme lehkou zem, žádný pach neudrží. Pes, kterého přivedli z okresu, nemohl nic najít.”

K Andrejovi se tlačili hloučkem tři muži. Podle jejich pánovitých gest a zevnějšku poznal, že to jsou představitelé moci. Jeden v milicionářské uniformě vedl na vodítku menšího šedého ovčáka. Bylo vidět, že je to pes, kterého poslali z okresu. Druhý, s orlím pohledem, šedovlasý, skoro bílý jako sníh, ale s hustým černým obočím, šel uprostřed. Právě toho Andrej považoval za nejvyššího pohlavára. Avšak nejvyšším se ukázal třetí - předseda místního sovětu, vysoký tlustý muž, holohlavý, už dávno neholený a hrozně unavený.

„Buďte zdráv,” zlostně pronesl. Andrej přiložil ruku ke štítku čepice: „Dobrý den!”

„Proč jste nejel rovnou na místo?”

Andrejovu odpověď předešli kolchozníci. Čísi hlas z hloučku důstojně vysvětlil:

„Soudruh besedoval s námi.”

„Na besedy voláme agitátory. Milice ale přijíždí, aby tu pracovala. Každý, kdo přijede, má se dostavit nejprve k předsedovi místního sovětu.”

Andrej vyslechl tuto důtku s mírným úsměvem a pokusil se ospravedlnit:

„Občané mi dali informaci..

„Informovat se máte u úřadů, a ne u občanů. U nás došlo k vraždě.”

„To snad ještě není dokázáno,” řekl Andrej.

Předseda vesnického sovětu si pěstí přejel po neholené tváři.

„Došlo tedy k vraždě. A s vykradením konzumu k tomu. Mkrtčjane!” tiše zavolal a okamžitě k němu přiskočil mládenec v nepromokavé bundě. „Mkrtčjane, postarej se o dobré nakrmení toho pátracího psa.”

„Nakrmím, soudruhu Zarzande!” důrazně prohlásil mládenec.

Předseda poučně vztyčil ukazováček:

„Ať si nejdříve zapracuje a pak ať se nají. Jídla nebudeme litovat. Říkám to správně?”

„Tak tohle nepůjde,” řekl Andrej a přitáhl vodítko. „Psa nesmí krmit nikdo cizí.”

Předseda se na vteřinu zamyslil. V zateklých očích se mihla bezmocnost a urážka.

„Ty jsi přišel ke mně, do mé vesnice, a přitom říkáš, že jsem cizí člověk! Dobrá, ať si ten tvůj pes hladoví. Ty si tedy nevážíš naší pohostinnosti.”

„Neurážejte se, soudruhu předsedo.” Andrej přišel jeho prudkostí poněkud do rozpaků. Ten člověk to nechápe, musí mu to vysvětlit. „Vidím tady mezi vámi milicionáře. Ať vám sám řekne, jestli je možné krmit v takové situaci služebního psa nebo ne. A za pohostinnost velmi děkuju.”

„A co by povídal!” Předseda nedbale mávl rukou k okresnímu milicionáři. „Jeho pes je nakrmen. Když pracoval, třebaže bezvýsledně, ať se nají. Chtěli jsme to udělat i s tvým psem, ale ty, jak je vidět, si svého psa náramně ceníš.”

Důstojný zavalitý milicionář s takovým účesem, jako by mu někdo nalepil na hlavu kousek perziánového kožichu, si rozpačitě odkašlal do dlaně.

„V zásadě se ovšem krmit nesmí, zvláště ne při práci. Já ale myslím, že mezi svými, jako je náš vážený soudruh Zarzand nebo soudruh Mikael, to nic špatného není.”

Andrej ucítil, jak z něho táhne vodka, a suše poznamenal:

„To je vaše věc. Svého psa nedovolím krmit. A sám také při práci nepiju a nejím.”

Šedovlasý muž s černým obočím - ten, co mu říkali Mikael - pozorně naslouchal předsedovi místního sovětu a pochvalně přikyvoval; potom vyslechl milicionáře a také přikývl; na poslední Andrejova slova také zakýval, jako by schvaloval stejně námitky předsedovy i omluvu milicionáře i Andrejovu odpověď.

„Takhle se má přece pracovat, aby to mělo výsledek!” vykřikl a zahýbal černým obočím. „Ale to někteří lidé přijíždějí do kolchozu jak do restaurace - najíst se a napít.” Mile se usmál a úsměv adresoval pouze a jedině Andrejovi a Andrej neodolal, aby mu také neodpověděl úsměvem. „Náš soudruh Zarzand…” začal Mikael a ztišil hlas téměř k šepotu (jenže předseda sovětu ho přese vše mohl dobře slyšet), „náš soudruh Zarzand, to je nejzlatější člověk na vesnici. Velký vůdce! Někdy i hubuje, ale člověk se nesmí hned urážet. Učí nás. A učení není žádná urážka.” A nato zatahal předsedu sovětu za rukáv. „Mělo by se, soudruhu Zarzande, ukázat tomu člověku místo činu.”

Předseda se pořád ještě zlobil.

„Co ukazovat! Místo činu je náš konzum,” zamračeně prohlásil a zamířil k domu se schůdky.

Andrej šel pozadu, přidržoval Karaje. A za nimi jak pevná zeď postupovali zvědavci. Hlouček byl stále větší a větší. Kluci hlasitě kritizovali přednosti obou služebních psů a jednomyslně došli k závěru, že Karaj je lepší. Toto zhodnocení vyslechl Andrej s vážným a přísným obličejem, nikoli však bez potěšení.

V chůzi se Mikael několikrát obrátil k Andrejovi - pokaždé s přívětivým úsměvem - a ptal se, nebude-li pátracímu psu

vadit meruňková vůně.

„Zařídil jsem,” říkal, „aby podezřelé místo, to jest místo, které v noci navštívilo zločinecké podsvětí, bylo střeženo a aby tam nikdo nešlapal. Naši lidé jsou zvědaví až běda! Avšak stopy jsou zachovány a nedotčeny.”

„No to je dobře,” pochválil ho Andrej. „To bylo od vás do jisté míry moudré a prozíravé.”

Podle toho, jak sebevědomě si Mikael počínal, se dalo soudit, že tu byl jedním z předních lidí. Příjemný člověk, s porozuměním, chápavý. Má zajímavý úsměv - měkký a otevřený jak dítě. A u těch šedivých vlasů tak černé obočí… „Toho člověka jsem už někde viděl,” přemýšlel Andrej.

Omeškal se trochu za svými společníky a zeptal se nejbližšího z chlapců: „Co dělá ten Mikael?”

„Mikael, to je jeho jméno,” řekl chlapec, který zřejmě neporozuměl otázce. „Strýček Mikael. A já se jmenuju Karlos,” dodal sdílně v naději, že tak důležitý člověk jako Andrej bude od teďka jeho známý.

„Jakou tu má funkci?”

Karlos se otočil dozadu a pohovořil s ostatními kluky. Každý něco řekl. Potom něco povídal i stařec v ševiotovém saku. Konečně dostal Andrej odpověď:

„Nemá žádnou funkci.”

„A proč tedy tak rozkazuje?”

Na tuto otázku nedovedl nikdo odpovědět.

„Ale přesto jen jsem ho někde viděl,” pokoušel se vzpomenout si Andrej. Úsměv i hlas, i šedé vlasy - všecko se mu zdálo povědomé. Setkání však bylo zřejmě velmi krátké, když zanechalo tak matnou stopu.

Dveře, sotva se držící na zprohýbaných petlicích, byly zamčeny. Zarzand odemkl visací zámek a vstoupil do místnosti první. Zvědavci se zastavili venku u schůdků.

„Vražda byla, jak se domnívám, spáchána na schůdcích,” vysvětlil milicionář a provinile se podíval na Andreje. „Pokud se dá předpokládat, dostal hlídač ránu zezadu. Proto nestačil vykřiknout.”

„A proč tak jistě tvrdíte, že to byla vražda? Vždyť nebyla nalezena mrtvola. Nedá se třeba předpokládat, že se žádná vražda nestala a že ten Vachtang spolupracoval s pachateli?”

Když Andrej vyslovil tuto otázku, neměl dobrý pocit. Vzpomněl si na hořící, hněvivé oči Marjamik a na její slova: „Aby ty hloupé domněnky úplně zmizely!” Nakonec sem však přijel, aby vypátral zločin, a jeho práci nesmí ovlivnit ničí názor.

„Předpokládat se dá všechno,” nespokojeně odpověděl milicionář okresní pobočky. „Jenže než se začne předpokládat, musí se vědět, kdo to byl děda Vachtang. Stačí už jen to, že je příbuzný Marjamik. A kdo ho znal, ten si o něm nic špatného nemyslí.”

„A kde je?”

„Kdybych věděl, kde je,” chraptivě poznamenal předseda sovětu, „tak by se možná všechno ihned vysvětlilo…”

Andrej šel pro krámě, překračoval hromady zboží shozeného na zem. Milicionář stál u dveří a kouřil cigaretu.

„Pustil jste svého psa po stopě?”

„Pustil,” neochotně se ozval milicionář. „Víte, tady jsou takové podmínky.”

„Což o to, pustil,” pronesl předseda sovětu, „ale nic to nebylo platné. Ten pes nemůže hledat pachatele.”

„Co znamená - nemůže? Kdyby tu nebylo tak našlapáno, zachytil by i můj Aslan stopu.”

„Dovolte,” řekl Andrej, „bylo mi řečeno, že stopy jsou zachovány a nedotčeny.”

„Kde jsou zachovány, když se tu courala nejméně polovina vesnice!”

Andrej pohlédl tázavě na Mikaela; ten s politováním mlaskl jazykem a dotkl se knoflíku na milicionářově blůze.

„E-e, co to říkáš!” mrzutě zvolal. „Proč mluvíš tak bezdůvodně a uvádíš lidi v omyl? Copak jsem nedal pokyn k vyklizení místnosti?”

„To je pravda,” souhlasil milicionář, „to bych zbytečně žvanil. Když soudruh Mikael přišel, místnost se vyklidila.”

„Na můj pokyn.”

„Přesně tak, soudruhu Mikaeli. Ale kolik nohou tu do té doby prošlo, to se nedá vůbec spočítat.”

„No, to už je jiná otázka!” Mikael vysoko nadzvedl a spustil černé obočí. „Tak nepomlouvej…”

„Já přece nic. říkám jenom, že i za tohoto stavu Aslan přece něco vycítil a stopu sledoval.”

Šedý ovčák jako by cítil, že se mluví o něm, nastražil uši a pořád se snažil dostat se blíž ke Karajovi. Karaj ale zachovával pózu vznešené nepnstupnosti a jen občas křečovitě zívl.

Mikael si ho prohlédl pohledem znalce.

„Ten to najde! Ten vyšťourá zločince i zpod země! Představte si,” obrátil se k Andreji, „že tenhle ubohý pejsek z okresu uběhl sto kroků a ztratil stopu. Třikrát ho hlupáka pustili, ale jakmile došel k tomu velkému balvanu, vždycky si sedl.”

„Stopa je zašlapaná,” opakoval milicionář, „proto si taky sedá.”

„E-e, kamaráde, nepovídej!” Mikael vytáhl z kapsy kousek špinavého cukru a podával jej na dlani Karajovi. Pes ucouvl a zavrčel. „Vidíš, nebere! Chytroušek, nádherný pes, vychovaný! A teď se podívej!” Hodil týž kousek cukru šedému ovčákovi. Pes nadskočil, šikovně lapl cukr, ve vteřině rozkousal bílými zuby a se zachroustáním shltl. „A ty chceš, aby se tvůj pes měřil s tímhle lvem? Vidíš už ten rozdíl? Takový pes jako ten tvůj nemůže sloužit lidu!”

„No bodejť, nemůže…,” zahanbeně namítl milicionář. „ Aslan se ještě ukáže.”

Andrej přerušil tento spor.

„Proč tu není prodavač vašeho konzumu?” zeptal se přísně. „Copak se ho pátrání po pachatelích netýká?” Mikael sklopil oči.

„Co na to odpovědět? Mluv raději ty, soudruhu Zarzande.”

„Prodavač se rozstonal. Grikor se jmenuje. Grikor Samveljan. Včera kvečeru se rozstonal a leží doma. Volali jsme ho, nemůže přijít.”

Mikael zatahal mírně Andreje za rukáv:

„Je hrozně nemocný. Ech, taková nemoc - teplota žádná, otok žádný, nic není vidět, nic není znát. Člověk se jenom cítí nemocný. Houser se to jmenuje.”

Andrej na něho pozorně pohlédl. Mikael tento pohled vydržel a potřásl hlavou.

„Houser.”

Bylo nutno dát se do práce. Čím víc se však Andrej dovídal o tom, co ho čeká, tím méně všemu rozuměl. V konzumu viděl mnoho kvalitního zboží, drahých látek, konfekce. Proč to všechno lupiči nevzali? Třeba je někdo vyplašil?

„Podařilo se vám už zjistit, co všechno bylo ukradeno?”

„V konzumu byl úplný blázinec: police s drahými látkami převržené, obleky a kabáty se válely na podlaze.”

„Jak je vidět, hezky to tu zřídili,” zavrtěl hlavou Mikael.

„Musí se udělat inventura a zjistit přesně, co schází.”

Předseda zachytil v Andrejově hlasu výčitku.

„No, čekali jsme na pokyny seshora!” zlostně se ozval. „Čekali jsme na instrukce, na směrnice, co se smí a co se nesmí. My taky nejsme padlí na hlavu, ale ve všem musí být pořádek.”

„Přesto jsem ale, soudruhu Zarzande, upozorňoval, že je nezbytné inventuru udělat,” skromně poznamenal Mikael.

„Však ji uděláme!”

Zase ten Mikael! Zprvu se Andrejovi líbil, ale teď budil nepříjemný dojem. Příliš se snaží ukázat v nejlepším světle a všechny ostatní očernit: Ne, správně, velmi správně říkal kapitán Miansarov: Z nezkušenosti budeš vidět v každém zločince…

Andrej ještě jednou přehlédl konzum, dal Karajovi očichat podlahu u pultu a nařídil mu, aby zachytil stopu. Karaj očichával. Psa ovládlo vzrušení v takových případech obvyklé. Hnal se k východu.

„Ucítil!” uznale řekl Mikael. „Ten to rychle najde.”

Karaj seběhl se schůdků do trávy. Andrej skočil za ním. Za nimi utíkal milicionář, předseda vesnického sovětu, soudruh Mikael a poněkud dále kluci. Mikael na ně vykřikl:

„Nepošlapejte stopu! Držte se stranou!”

Karaj se naprosto jistě rozběhl. Je to přece jen chlapík! myslil si Andrej, když ho sledoval na okraji příkopu. Nikdy nezklame! Psa poněkud přitáhl. Náhle ucítil, že mu vodítko v ruce povolilo. Karaj stál u velikého balvanu a rozpačitě ho očichával.

„Právě na tomhle místě se i tenhle pejsek zastavil,” s lítostí oznámil Mikael, když přiběhl blíže. „V tom něco vězí. Ale tvůj pes na to přijde.”

„Hledej, Karaji, hledej!”

Pes bezmocně otáčel čenichem na všechny strany, pak se provinile vrátil k balvanu, vlezl na něj předními tlapami a nechápavě pohlédl na pána. Znepokojený Andrej obešel balvan dokola, opřel se o něj ramenem a odstrčil jej poněkud stranou. Kámen jako kámen. Ale proč Karaj nejde dál? To se ještě nikdy nestalo… Odvedl psa asi dvacet kroků nazpět a pustil ho znova po stopě. A Karaj zase doběhl k balvanu a zastavil se. Mikael lítostivě mlaskl jazykem. Kluci vzadu se zahihňali. Karlos je okřikl a pořád se snažil dát Andrejovi najevo svou sympatii. Předseda zamračeně řekl:

„Jednoho psa jsme nakrmili a řeklo se: Je sytý, proto nic nenašel; druhého jsme nenakrmili, a taky nenašel. Možná proto, že má hlad?”

„Nač tak pospícháš, soudruhu Zarzande?” řekl milicionář z okresu. „Hafánek teprve začal pracovat. On to najde! Je to lev a orel!”

„Kde tu máte telefon?” zeptal se Andrej a tvářil se, že neslyší všechny tyhle rozhovory.

Z vesnického sovětu zatelefonoval Andrej do Jerevanu, a jak měl nařízeno, hlásil, jaká je situace. Operační dozorčí ho vyslechl a řekl, že se okamžitě spojí s náčelníkem, kapitánem Miansarovem. „Sluchátko nepokládej, počkej!”

„Poručíku Viťugine!” zaslechl Andrej chraptivý hlas náčelníka. „Copak se tam u vás děje?”

Andrej znova opakoval, že výsledky nemá, případ je dosti obtížný, stopa nejasná.

„A ty jsi už ztratil hlavu?”

„Pes nic nenalézá, soudruhu náčelníku! Ještě jsme ale všecko nevyčerpali. V pátrání pokračuji. Telefonuji jenom proto, abych vás informoval, o pomoc neprosím.”

„A najdeš?”

„Zaručit se samozřejmě nemůžu…” V sluchátku bylo ticho.

„Dobrá,” pronesl konečně kapitán Miansarov, „zůstaňte na místě. Jede k tobě Gevork se svým psem. Budeš mu k dispozici.”

„Rozkaz!” zvolal Andrej co možná vesele a položil sluchátko na vidlici.

Předseda vesnického sovětu seděl s přimhouřenýma očima u psacího stolu, k němuž byl přistaven druhý stůl, pokrytý červenou látkou.

„Co teď budeme dělat?” zeptal se. „Pošlou sem nového psa.”

„Jen jestlipak bude ten pes lepší než ti dva psi, kteří nemohli nic najít?”

„Nu,” odsekl Andrej, „nebudou přece ke dvěma špatným psům přidávat třetího špatného!”

Mrzelo ho, že si Karaj udělal ostudu. Srovnávat Karaje s nějakým takovým Aslanem! Ale co se proti tomu dá dělat? S lítostí hleděl na psa, který se svinul do klubíčka u jeho nohou. Ech, Karaji, Karaji! Měl jsi zapotřebí udělat ze sebe takového troubu?

Ve vesnickém sovětu nebyl nikdo z cizích lidí, jenom předseda, milicionář z okresu se svým psem a také Mikael. Lidem, kteří sem přicházeli něco vyřídit, nařizoval předseda vážně, aby přišli později.

„Jedno je jasné,” řekl Andrej, „i kdyby to tu provedli zločinci odjinud, musili být přesto ve spojení s někým z místních obyvatel.”

Mikael na každé slovo souhlasně přikývl šedou hlavou. Předseda otevřel oči a opatrně poznamenal:

„Dejme tomu.”

„Kdo z místních lidí by mohl být podezřelý?”

Vyšlo najevo, že podezřívat se nedá vůbec nikdo. Ve vsi se předtím nikdy nic takového nestalo. Jsou tu, pravda, dva tři případy soudních trestů v minulosti, ale teď všichni pracují, všichni žijí poctivě. Ano, a jak říci o člověku něco špatného, když nejsou fakta, která by to potvrdila.

„Chtěl bych vidět prodavače vašeho konzumu Grikora Samveljana,” prohlásil Andrej.

Předseda vesnického sovětu a Mikael na sebe pohlédli a předseda si opět začal mnout pěstí neholenou tvář.

„Ten člověk, jak jsem upozornil, je nemocný,” nerozhodně opakoval. „Nemocný se nedá předvolat.”

„Půjdeme k němu do bytu.”

Rozhodli se jít všichni společně. Jenom milicionář z okresu odmítl.

„Já Grikora Samveljana znám dlouho a nemůžu ho podezřívat,” ujišťoval zamračeně. „Grikor za nic nemůže. Podle mého mínění tu pracovaly cizí živly - vykradly zboží, naložily do auta a odvezly. A to je všecko. Zločince však už nemůžeme hledat tady, nýbrž v Jerevanu a možná ještě dále…”

Prodavač z konzumu Grikor Samveljan bydlil na kraji vesnice v čistém přízemním domku. Před domem byl vysazen mladý sad.

„To je bohatství!” nadšeně se ozval Mikael a dotýkal se ještě zelených plodů na broskvoních. „Jestlipak víte, že za tenhle sad vyhodil náš Grikor spoustu peněz? Ale stojí za to, stojí!”

„Tak přestaň už!” okřikl ho milicionář, který se přece jen přidal k ostatním. „Proč by ho nekoupil, když dostal peníze od syna?”

„No vždyť nic neříkám,” zrozpačitěl Mikael.

„A jeho syn, jak víš, je voják!”

„Ať… ať je třeba sám generál!” Mikael se usmál. „Nic špatného jsem neřekl.”

A jeho dětský úsměv se Andrejovi zase zdál tak známý, že to už nevydržel a zeptal se:

„Nesetkali jsme se někde spolu už dříve?”

„Konečně jste si vzpomněl,” řekl Mikael, ale bez zvláštního nadšení. „Setkali jsme se, ale jen krátce.”

„A kde? Kdy?”

„To nestojí ani za zmínku.” Mikael mluvil s nechutí, jako by se rozmýšlel, má-li pokračovat, nebo přestat. „Bylo to na trhu v Jerevanu… Jistě si vzpomenete. Chcete prostě, abych se první přiznal.”

„Aha,” suše odpověděl Andrej. „Už si vzpomínám.”

Před čtrnácti dny se Andrej v neděli setkal na trhu s Gevorkem. V Arménii chodí muži na trh častěji než ženy. Věcí mužovou je nakoupit, to jest „obstarat trh”, věcí ženy je chutně uvařit. Gevork „obstarával trh” podle všech pravidel: chodil po masných, zeleninových a ovocných krámcích, vybíral a vyptával se na cenu zboží a plnil svůj košík pomalu a uváženě. Andrej si přišel koupit meruňky. Na trhu byl vždycky bezradný, snažil se nakoupit tam, kde se tlačilo co nejméně lidí. Jednou šel koupit maso a vítězoslavně přinesl domů buvolí krk.

Když ho Gevork potkal, nabídl se, že mu pomůže: „Koupíme ty nejlepší meruňky!” Už dvakrát obešli ovocné stánky. Gevork puntičkářsky prohlížel vystavené ovoce. Jedny meruňky se mu zdály nedozrálé, druhé zase naopak přezrálé, ty byly příliš maličké a ony, byť i velké, zas příliš drahé.

„Ale co,” rozpačitě bručel Andrej, „vždyť chci jen dvě kila. vezmu takové, jaké jsou.”

Trh hlučel. Kolchozníci, kteří přivezli do města ovoce, vychvalovali jeden přes druhého své zboží.

„Šťavnaté, ochmýřené, dobré, voňavé jak macešky,” křičel muž s červenými tvářemi, a všechny ty poklony patřily maličkým meruňkám, které vyhazoval nahoru a chytal zase do čepice.

„Přejdeš kolem a budeš litovat, vrátíš se a bude pozdě!” přívětivě domlouval jiný.

„Stop!” řekl Gevork. „Tady je to, co potřebuješ. Nejlepší druh a bude laciný. To je můj známý, ten mi sleví.”

U ohromného pleteného košíku stál lhostejně majitel, šedovlasý muž s černým obočím, na sobě měl bílý plátěný kabát. Meruňky měl prvotřídní, jednu jako druhou, žluté jak samo slunce, velké jak husí vejce, zboží prodávané na kusy. Kupující tu však nebyli. Odrazovala je cena, tlustě napsaná na lístku, připevněném k uchu pleteného košíku. Prodavač neprodával, neslevoval a jenom, když mu někdo nabídl jinou cenu, ukázal neústupně na svůj lísteček.

„Nazdar!” pozdravil ho Gevork.

„A-a, drahý Gevork!” zvolal prodavač a vztáhl k němu obě ruce. „Pěkně tě vítám! Jak se daří?”

„Jak ty se máš?”

„Copak já! Nač mluvit o mně! O takovém nepatrném člověku!”

„To máš meruňky z vlastní zahrady?”

„Ano, přivezl jsem tady ty padavky!” opovržlivě řekl prodavač. „A copak ty hledáš?”

„Chci koupit tady pro přítele meruňky, ty nejlepší.”

Prodavač obdařil Andreje přívětivým úsměvem.

„Ty nejlepší hledáte?” Prodavač přitáhl Gevorka k sobě a snížil hlas: „Jestli chceš koupit pěkné, nekupuj je u mne.”

„Proč?”

„Ps-ss-t! Ať to nikdo neslyší… Tyhle meruňky jsou jen tak na pohled. Jsou drahé a špatné. Říkám ti to jako příteli.”

A tento prodavač meruněk nebyl nikdo jiný než právě Mikael, který nyní vedl Andreje do bytu k prodavači z vesnického konzumu, Grikoru Samveljanovi.

Na nízkém dřevěném lehadle byl prostřen koberec. Grikor Samveljan ležel na lehadle pod silnou zimní pokrývkou, a přesto mu bylo zima. Oči mu neklidně zatěkaly, když spatřil lidi vcházející do pokoje. Pokusil se nadzdvihnout, ale zasténal.

Andrej pozdravil.

„Musíme vás obtěžovat bez ohledu na vaši nemoc. Copak vy nechcete být při inventuře?”

„Žena tam šla místo mne,” řekl prodavač a přitáhl si pokrývku až k bradě. „Já jsem nemocný.”

„Kdy jste se rozstonal?”

„Včera večer. Vzalo mě to najednou. Zavřel jsem konzum a šel jsem domů.”

Najednou popotáhl nosem. Andrej si všiml, že má velmi úzký nos. Jako by někdo vyřízl z překližky trojúhelník a přilepil mu jej ostrým úhlem dopředu na široký bílý obličej se smutnýma očima.

„Zavolal jste doktora?”

„Ale co doktor! Nařídil mi, abych si žehlil kříž horkou žehličkou. Jenže to nepomohlo.”

„A míváte to často?”

„Poprvé.”

„To je zdravý muž!” pochvalně poznamenal Mikael, „nikdy nestůně… Že jo, Grikore? Když přivezou do konzumu zboží, hází pětipudovými pytli jako kamínky. Nikdy žádnou nemoc neměl. Až teprve včera se rozstonal poprvé. Nenastydl jsi snad, Grikore?”

„Možná že jsem nastydl. Kdoví!”

„Nemáš kašel nebo nekýcháš?”

Prodavač si neklidně povzdechl.

„Nic nemám, ani horečku, ani kašel, jenom hnout se nemůžu.”

„Podívejme, co je to za nemoc!”

Andrej nahlédl do druhého pokoje. Na stojánku stál úplně nový rozhlasový přijímač, na oknech visely tylové záclony. Pokoj byl světlý, čistý, nedávno vybílený.

„Má hezký dům!” pochválil Mikael takovým tónem, jako by to měl Grikoru Samveljanovi za zlé.

„Copak dům. Soudruzi,” náhle s námahou pronesl Grikor a zrudl, „já vám přece jen musím říct jednu věc.”

„Nu,” pobídl ho Andrej.

„Včera jsme se od rána v krámě nezastavili, měli jsme velkou tržbu. Ale když mě popadla ta nemoc, odešel jsem a nechal všecko v konzumu. Všechny peníze. Myslel jsem, že se brzy vrátím.”

„Nu!” ještě přísněji než prve pronesl Andrej.

Teď začne lhát, s odporem si pomyslil, ale hned se zarazil. Kapitán Miansarov tisíckrát říkal: „Nepodezřívejte předčasně, škodí to věci…”

Předseda vesnického sovětu funěl a mlčel.

„Když jsme se ráno dověděli, že je hlídač zabitý,” řekl Grikor a žilnatá ruka mu zaběhala po hedvábném povrchu pokrývky, „hned došla moje žena do krámu. Ale peníze tam už nebyly.” Zkormouceně pohlédl na lidi, kteří obstoupili jeho lůžko.

Milicionář z okresní pobočky si povzdechl. Předseda vesnického sovětu hlučně odstrčil židli.

„Copak jste měl právo. ,” spustil hněvivě.

Grikor se ho pokoušel přerušit.

„Soudruhu Zarzande.”

„Počkejte! Teď mluvím já. Jakým právem jste nechal všechny peníze v konzumu? Je vám známo, že se peníze mají odvádět? „Ale ta nemoc přece.”

„Kolik tam bylo peněz?”

„Hodně.” Grikor vzlykl. „Skoro dvacet tisíc.” Andrej vstal ze židle. V tom okamžiku vyskočil Karaj, který ležel na břiše u dveří.

„Tak,” poznamenal Andrej, „s vámi si budeme muset ještě pohovořit. A hodně pohovořit! Teď ale půjdeme do konzumu a přesně zjistíme, co se kromě peněz ještě ukradlo.”

První člověk, kterého potkali, když vyšli na ulici, byl kolchozní účetní. Začlenili ho do inventurní komise a on pospíchal ohlásit výsledky kontroly. Byl celý zaražený.

„To byli divní lupiči - nic nevzali! Je tam skoro všechno zboží, kromě pánského obleku číslo padesát a dvou lahví vodky. Proč tedy zabili dědu Vachtanga?” ptal se a upřeně se díval zpod brejlí.

„Spočítali jste všechno přesně?”

„O tom nepochybujte!”

Teď už neměli proč chodit do konzumu.

„Soudruzi,” řekl Andrej, „promiňte mi, opustím vás..

Mikael ho vzal za loket. Takový stařec, ale ruku má silnou.

„Nech toho! Nermuť se.,” řekl Mikael. „Nemůžeš v jednom kuse pracovat! Půjdeme ke mně, půl hodinky posedíme pod stromem v mé zahrádce.”

„Nemůžu, děkuju.”

„A co tě vlastně trápí?”

Andrej si uvolnil loket.

„Nic zvláštního. Chci se projít a přemýšlet.”

„Tak my tedy půjdeme s tebou, a kdyby něco, tak ti pomůžeme.”

„Jak byste mi mohli pomoct.” Andrej se dotkl štítku čepice. „Vrátím se brzo.”

Rychle se pustil ulicí. Karaj mu šel pozorně u levé nohy.

Kluci, kteří byli stále v patách psovi, jenž se jim zalíbil, ale pro každý případ uchovávali patřičnou vzdálenost, nedali se ani teď odradit. Odvrátili se od šedého ovčáka a milicionáře z okresu, od Mikaela i od soudruha Zarzanda a svorně šli za Andrejem. Vpředu běžel Karlos. Andrej ho zavolal. Chlapec se oddělil od svých kamarádů a přibližoval se zprvu rychle, potom stále pomaleji. Bál se psa.

„Mám k tobě prosbu.,” začal Andrej. „Jen řekněte, strýčku!”

„Doprovoď mě, prosím tě, do správy kolchozu.”

Karlos bázlivě zašilhal na psa.

„Mám jít vedle vás, nebo s chlapci?”

„Bylo by mi samozřejmě milejší, kdybys šel se mnou.”

Karlos přikývl. Považoval to za svou povinnost. Jenom se zeptal:

„A nekousne mě?”

„Ne, on nekouše.”

Hoch šel nejprve vedle Andreje, pak se ale osmělil a přešel blíž ke Karajovi.

„Mohl bych ho vést?”

Andrej mlaskl jazykem - už si také osvojil od ostatních tento zvyk.

„Velmi rád bych splnil tvou prosbu, ale pochop mě: to se nesmí! Dobrý služební pes musí uznávat jen svého pána.”

Blížili se ke středu vesnice. Potkávali jen málo lidí, kolchozníci byli v polích, sklízeli. Bylo ospalé poledne. Zavodňovací příkopy, jimiž tekla voda do sadů, bublaly. Na návsi před klubem hráli docela malí hoši kopanou; starší chlapci chodili za sebou na chůdách.

„Co to tu máte, to se ti kluci učí chodit na chůdách?”

„No a jak! Jenomže chodí špatně!” Karlos si opovržlivě odplivl. „Kdybych měl čas, ukázal bych těm mrňatům, jak se na nich má chodit! Líp než já tu nikdo nechodí!”

Za rohem vykoukla babka, zašilhala na psa a začala Karlose hubovat.

„Co to říká?” zeptal se Andrej.

Karlos se začervenal:

„Hubuje mě…”

„To jsem pochopil. Ale proč?”

„Někdo v noci chodil na chůdách a ona si na mne zasedla, myslí, že jsem to byl já. Říká: Máte toho málo ve dne? To je taková babka - té pořád něco není vhod!”

Do kolchozní kanceláře se vcházelo z verandy. Karlos vystoupil po schůdcích a Andrej čekal - nechtěl dovnitř se psem. U verandy stál přivázaný osedlaný kůň. Karaj málokdy viděl koně, zdálo se mu, že k tomuto velikému zvířeti je nejbezpečnější přiblížit se zezadu - a tak napjal vodítko, zavrčel a nasával koňský pach.

„Ech, příliš vzdělaný nejsi!” řekl Andrej a strhl psa. „Pamatuj si propříště: ke koni se jde ze strany, k ovci zepředu a teprve ke krávě zezadu.”

Kůň vyhodil nohou a Karaj odskočil na půl metru zpátky. Na verandě se objevil Karlos.

„Předseda je na poli, ostatní se taky rozjeli. Je tu jen Galust, přijel tady na tom koni.”

„Kdo je to Galust?”

„Tajemník strany.”

„Výborně. Toho právě potřebuju ze všech nejvíc.”

„Zavolali ho na mléčnou farmu,” řekl Karlos. „Doprovodím vás tam, chcete?”

Farma byla na konci vesnice. Ozývalo se odtud rychlé klepání kladívek a řinčení železa, vysoké pronikavé skřípání pily. Na tomto konci vsi byly soustředěny dílny a dobytčí stáje. Nad všemi se tyčila silážová věž, bachratá, červená, postavená tak pevně a důkladně, že bude stát asi celá staletí. Nedaleko od ní se prostíraly úhledné čerstvě vybílené chlévy, nízké sice, avšak velmi dlouhé, to nebyly chlévy, ale celá ulice! Zavanula silná vůně sena. Karaj nastražil uši, vlahý černý čenich se mu neustále chvěl.

Andrej odvedl psa do chládku nedaleko kopky sena a nařídil mu, aby zůstal ležet. Teď ať se stane co se stane, pes se nehne z místa, dokud pán neodvolá svůj rozkaz.

Tajemníka kolchozní stranické organizace se mu podařilo najít v jednom kravíně. Byl tu chládek a prázdno. Dobytek vyhnali už na jaře na ejlag - na letní pastviny ve vysokých horách. Jen ve dvou stájích byly krávy, obstoupené lidmi.

V kravíně právě skončily nějaké stavební práce. Tu a tam ležely otesané kameny. U jedné zdi byly složeny kovové roury. Od dřevěného stropu visela silná lana, na nich se pohupoval vozíček. Karlos se jej jednou rukou dotkl a on lehce sjížděl na laně.

Galust, silný, sluncem do černa opálený, šel Andrejovi vstříc s rukou zdviženou na pozdrav. Začal se omlouvat - ať si poručík milice nemyslí, že se nezajímáme o pátrání. Ale doba je prostě taková - žně, všichni jsou v polích. Mně se podařilo přijet do vsi jenom na okamžik. Vždyť to je dneska událost! Galust mávl rukou na kravín a oči mu zazářily. Okamžitě však tento záblesk přitlumil.

„Poslouchám vás, soudruhu poručíku!”

„A copak to máte dnes za událost?” zdvořile se zeptal Andrej.

„Nehodí se zrovna teď o tom mluvit…,” váhavě začal Galust a oči mu opět zazářily. „Jsme první v našem obvodě v kompletní mechanizaci živočišné výroby. Právě jsme to dokončili. Visutá dráha - krmení bude mechanizované. Ťukne se jen prstem a půltunový vozík si klidně pojede. Kdo tahal na vlastním hřbetě pětipudové pytle, jako například svého času já, ten to ocení! Ale copak to!” Galust mávl rukou. „Ty už v mnoha kolchozech mají. Ale zmechanizovanou přípravu krmiva - to je novinka. Nebo taková věc - elektrické dojení krávy. Nebo automatické napáječky… Schválně jsme přihnali z hor dvě krávy, abychom se podívali, jak budou pít.”

Galust se ostýchal říci, že to byl on, který krávy přihnal, že pro ně jel do hor, sotva začalo svítat. Vedl Andreje ke stání. Co měli s tou mechanizací starostí! Vyskytli se lidé, kteří říkali, že je to předčasné. Že prý se dají utratit peníze rozumněji. Galust s nimi však nemohl ani v nejmenším souhlasit. Teď se to teprve ukáže!

V každém stání byla na sloupku připevněna kovová výlevka s pedálem na dně. Bílá kráva strčila čenich do výlevky a trochu stiskla pedál. Okamžitě vytryskla voda, výlevka se naplnila. Za slavnostního mlčení všech přítomných se kráva napila. Zdvihla hlavu. Voda zmizela.

„Podmíněný reflex,” významně řekl Galust. „Jakmile bude chtít pít, stiskne pedálek. Dříve tomu tak nebylo - trp, krávo, dokud si na tebe někdo nevzpomene!”

„To je známá věc,” usmál se Andrej. „U nás ve škole je celá výchova a výcvik psů založen na podmíněném reflexu.” Nechtěl si před Galustem zadat ve všech těchto vážných otázkách, a proto dodal: „Učení akademika Pavlova…”

„No právě!” chytil se Galust. „Teď přijdeme v okresu na první místo v živočišné výrobě a v tabáku.” Pohlédl na Andreje a zarazil se: ten člověk ho vyhledal na farmě, aby s ním něco projednal, a on ho nenechal vyřknout ani slovo. „Promiňte.” Galust zahanbeně zakašlal do hrsti. „Pojďme semhle.” Vedl Andreje do vzdáleného kouta v kravíně. „Řeknu vám jedno.” Galust se vážně podíval na Andreje, „naši kolchozníci jsou velmi pobouřeni, že se v naší vesnici stalo něco takového. Budou určitě zklamáni, jestliže se nepodaří vypátrat zločince.”

„Víte, to je zamotaná historie.” Andrej se pokusil úsměvem zakrýt rozpaky. Člověk lehce hovoří o svých úspěších, ale na vysvětlení neúspěchů chce vždy najít nějaké polehčující okolnosti. Ne, jen hled být statečný, i když se ti nic nedaří! „Bude to těžké,” přiznal se Andrej a díval se svému

společníkovi přímo do tváře. „Zatím jeste nemám žádný výsledek.”

Galust se zamračil:

„Předseda vesnického sovětu vám nepomáhá?”

„To ne, proč… A taky, co může udělat? Vada je ve mně, a ne v něm. Podívejte se, já jsem ještě mladý a hlavní moje neštěstí je, že se ještě nevyznám v lidech. Buď je mám všechny za příliš milé, nebo zase všechny podezřívám.” Andrej zpozoroval v Galustových očích znepokojení a pospíšil si dodat: „Ale to nic neznamená. Jede k vám nadporučík s velkými zkušenostmi a já mu tu budu pomáhat.”

„Zkušenost se dá časem získat,” s účastí řekl Galust. „Mluvil jste už s Mikaelem?”

„Mluvil jsem s Mikaelem i s předsedou vesnického sovětu. A chci se vás zeptat: co je to za lidi?”

„Mikaela jistě znáte. Pracoval dříve ve vašem oboru - v milici.”

„To jsem nevěděl.”

„Jenomže ho za něco propustili. Teď žije u nás. Jakoby kolchozník.”

„Jakoby?”

„No ano. On se o kolchoz nezajímá. Má skvělý sad. Starší syn se osamostatnil, dostal záhumenek, a tak jej potichounku postoupil otci. Peníze všichni mají. Pěstují ovoce, prodávají je ve městě. Co je jim do kolchozu?”

„A vy to trpíte?”

„Dokud je Zarzand předsedou sovětu, bude se Mikael vykrucovat. Náramně dobře si spolu rozumějí. Ale to se už dlouho nepotáhne. Zarzand tam nebude sedět déle než do příštích voleb. Zmýlili jsme se v něm. Lidé ho už na další volební období nebudou volit.” Galust si zapálil a nabídl cigaretu i Andrejovi. „Ale ať jsou dobří, nebo špatní, musí vám pomoct. Jestli potřebujete někam zajet, předseda vám zařídí dopravu, udělá všechno, co bude zapotřebí. To buďte klidný.

A Mikael vám může pomoci radou. Je to přece jen zkušený člověk.”

„A co říkáte prodavači v konzumu Grikorovi Samveljanovi? Hlavně o tom bych chtěl vědět, co je zač..

Galust se na okamžik zamyslil.

„Málo ho znám,” poznamenal důrazně. „Nic přesného říct nemůžu.” Podal Andrejovi ruku. „Promiňte, pojedu na pole. A nevzdávejte se!”

„A pokud se týká hlídače, který zmizel,” nejistě začal Andrej, „co si myslíte o tom. nemohl se na tom podílet?”

„Ne, to byl zlatý staroch,” odpověděl Galust a vyšel doprostřed kravína. „Toho klidně vynechte!”

Karaj čekáním na pána úplně zemdlel. Trhl celým tělem -tak by byl rád vyskočil - ale opět ztuhl. Nedostal rozkaz, aby vstal. Pak ho Andrej vzal na vodítko a šel zpáteční cestou kolem klubu, kolem sportovního hříště k domu Grikora Samveljana.

Když vešel do sadu, zaslechl za zády těžké kroky. Doháněl ho milicionář z okresu.

„Já to věděl, že se sem vrátíte,” řekl milicionář zlostně. „Co vás tu zajímá?”

„Chci si s tím člověkem prostě promluvit,” nedbale odpověděl Andrej.

„Ničím se neprovinil!”

„To je dobře, když je to tak.”

Andrej přeskočil příkop. Milicionář nezůstal pozadu, následoval ho. Karaji se to nelíbilo a tiše zavrčel. Šedý ovčák také zavrčel, okamžitě však zbaběle svěsil ohon.

„Jděte a zabývejte se svými věcmi,” klidně nařídil Andrej.

„Mám tytéž věci jako vy. Půjdeme ke Grikorovi společně.”

„Promiňte! Mám prozatím v úmyslu jít k němu sám.”

Milicionář zažmoulal ústy, pohodil svou perziánovou hlavou a zamyslil se.

„Tak abyste věděl,” řekl s nádechem výhrůžky, „Samveljan je poctivý člověk! A dále, je to můj příbuzný. Ručím za něho jako za sebe samého.”

„Beru na vědomí,” poznamenal Andrej, lehce milicionáře odstrčil a vstoupil do domu.

Zdálo se mu, že se za oknem něco mihlo. Když otevřel dveře do pokoje, spatřil, že Samveljan na sebe rychle natahuje pokrývku.

„Tak,” řekl Andrej a na chvilku se odmlčel. „Vy jste v domě sám?”

„Ano,” tiše odpověděl Samveljan.

Andrej zpozoroval, že se přitom poněkud zarazil.

„A kdo to zde právě chodil po pokoji?”

„Nikdo tu nechodil. To já jsem se pokoušel vstát. Chtěl jsem, jestli se mi to podaří, jít do krámu a ještě jednou se podívat po penězích.”

„Tak vy tedy i přes tu silnou bolest můžete vstát z postele? Polekané černé oči se zastavily Andrejovi na obličeji, pak uhnuly stranou.”

„Vždyť jsem přece nemohl vstát…”

„A proč jste tak rozpačitý?” Samveljan odpověděl pokleslým hlasem:

„Vždycky přijdu do rozpaků, když vidím, že mi někdo nevěří.” Ještě více ztlumil hlas: „Stydím se za to.”

„Tak vida,” rozhořčil se Andrej. „Vy se tedy stydíte za mne?”

Nečekal na odpověď, energicky otevřel dveře do druhého pokoje a prošel s Karajem celý dům. Chtěl se přesvědčit, že je prázdný. Pak se vrátil k lůžku nemocného. Rozhovor s Grikorem ho přece jen donutil, aby se zamyslel. Zatvrzelý zločinec by si tak sotva počínal.

„Milicionář z okresní pobočky je váš příbuzný?” krátce se zeptal Andrej.

„Ano, příbuzný - bratranec.”

„Ale víte přece, že žádné příbuzenské vztahy nechrání před odpovědností?”

Grikor se bezmocně usmál.

„Tak dobrá,” řekl Andrej. „Teď vám dám jednu otázku. Na vaší odpovědi bude záviset velmi mnoho. Rozmyslete se, než odpovíte… Věděl někdo kromě vás, že peníze zůstaly v krámě?”

Prodavač se zamyslil.

„Nikdo to nevěděl. Já to nikomu neřekl. Ani žena to nevěděla.”

„No vidíte! A lupiči žádné zboží nevzali. Přišli si tedy jenom pro peníze. Jak je to možné?”

Grikor Samveljan mlčel, žmoulal jenom třásně koberce.

„Druhá otázka: vy jste prosil svého příbuzného milicionáře, aby vás z toho vytáhl?”

„Vytáhl ne!” Grikor se rozčilením až nadzdvihl na lokti. „Ale mně se nevěří… Prosil jsem ho, aby promluvil…”

„Marně jste ho prosil!” Andrej vstal se židle. „Zamyslete se ještě nad mými otázkami a já se zamyslím nad vašimi odpověďmi. Zatím na shledanou.”

Andrej vedl Karaje na vodítku a šel na konec vsi. Rozhodl se, že obejde vesnici velkým obloukem. Jestliže se přerušená stopa někde nablízku obnoví, Karaj ji ucítí. Zmizení stopy u velkého balvanu se musilo nějak vysvětlit.

Asi za hodinu přišel Andrej z druhé strany do vesnice. Karaj měl vyplazený div ne celý jazyk. Ušli pěknou dálku. Andrej měl na holínkách tlustou vrstvu prachu, sám však byl na pohled čilý a ukázněný jako vždy. U konzumu ho zastavil rezatý mládenec s tesařskou sekerou v ruce:

„Soudruhu poručíku, důležitá novinka! Hlídač se našel!”

Andrej zahvízdl. To je skutečně novina!

„Živý?”

„Potlučený, ale živý. Odvezli ho do nemocnice. Mluvil s ním už náčelník okresu.”

Andrej chtěl jít k Mikaelovi umýt se, odpočinout si, poležet v sadu pod stromem. Teď ho však ani nenapadlo odpočinout si.

„Kde tu máte nemocnici?”

„Na druhém konci. Můžu vás doprovodit…” Rezatý se nesměle usmál: „Já jsem přece v pomocné stráži, soudruhu poručíku.”

Andrej věděl, že ve vesnicích existují dobrovolné brigády na pomoc milici. Jejich členové se jmenovali pomocná stráž.

„To mám štěstí, narazil jsem na kolegu. Tak mě ved a vypravuj.”

Ukázalo se, že člena pomocné stráže - byl povoláním tesař - poslali opravit dveře u konzumu, které lupiči strhli z petlic. Pracoval a najednou zaslechl tiché sténání odněkud pod schůdky. Byla tam dosti hluboká jáma, do níž prodavač obvykle skládal prázdné sudy a bedny. V této jámě našel rezatý tesař dědu Vachtanga pod bednami.

„Teď už děda přišel k sobě a pořád jen opakuje: »Nic nevím«.”

„Jak se jmenuješ?” zeptal se Andrej.

„Onik.”

„Podívej se, Oniku,” vážně řekl Andrej, „ptám se tě jako člena pomocné stráže: byl někdo nějak zvlášť rozčilený, když se hlídač našel?”

Onik se zamyslil.

„Zvlášť rozčilený jsem byl jen já, soudruhu poručíku,” přiznal se naivně. „Jak jsem zaslechl sténání z jámy, tak jsem hned odhodil sekeru.”

Nemocnice byla v úplně novém, jakoby právě vydrhnutém zděném jednopatrovém domku. Za plotem rostly mladé stromky, cestičky byly posypány žlutým pískem.

„Teprve před měsícem jsme ji otevřeli,” oznámil Onik, „zavedli tam děsně přísný řád.” U plotu se rozloučil s Andrejem. „Mě tam stejně nepustí.”

Andrej šel s Karajem po písčité pěšince, když ho někdo okřikl. Jak šavle ostrá stařenka v čistém bílém plášti na něho posměšně hleděla:

„Se psem do nemocnice? To je tuze moudré!”

„Ale já psa přivážu.

„Tak to ne! Zvířata na území nemocnice nesmějí. Copak soudruh milicionář nebyl nikdy v nemocnici a nezná její pravidla?”

Andrej se bez odmluvy vrátil k vratům a uložil Karaje do stínu plotu.

„Doktorko,” začal, když se vrátil, „potřebuju…” Stařenka ho přerušila a štítivě sevřela rty: „Nejdřív ze všeho si musíte umýt po tom psu ruce.”

V umývárně obložené bílými kachlíky zavrtěl Andrej hlavou a řekl: „Vy jste ale přísní.”

Když si utíral ruce papírovým ručníkem, pokusil se vyslovit svou prosbu, ale stařenka ho přerušila:

„Já vím, co potřebujete. Chcete vidět nemocného Mnacakanjana.”

„Hlídače,” potvrdil Andrej, „dědu Vachtanga.”

„To je právě Mnacakanjan. Vidět ho nemůžete.”

„Jak to, že nemůžu?” Andrej se nedůvěřivě usmál. „Je to nutné pro pátrání. Proč to nejde?”

„Vzhledem k jeho zdravotnímu stavu.”

Když se stařenka sdostatek pokochala svou mocí, slitovala se: „Ostatně to můžeme ohlásit doktorovi.”

„A kdo jste vy?”

„Já tu mám jinou hodnost,” vesele řekla stařenka, „já jsem tu uklízečka.”

Lehce vyběhla po schodech, ale dosti dlouho se nevracela. Nakonec se objevila z docela jiné strany a podala Andrejovi bílý plášť. Andrej si nesměle zavázal tkaničky. Chodbou pokrytou hnědým linoleem a s dveřmi matně se lesknoucími bělostí prošel do ordinace k doktorovi.

Doktor, mladičká ruměná dívka, se usmála, když viděla, jak Andrejovi překáží nemocniční plášť. Dali mu jej veliký a bál se šlápnout na sněhobílou podlahu těžkými zaprášenými vojenskými holínkami.

„Vy mi pravděpodobně nemocného unavíte,” řekla znepokojeně. „Snažte se, aby vaše rozmluva byla co nejkratší. Vůbec bych vám nedovolila nemocného vyrušovat, ale on sám řekl, že chce s vámi mluvit.”

V pokoji, kam Andrej vstoupil, bylo několik lůžek, obsazeno však bylo jen jedno. Děda Vachtang ležel u okna, hlavu měl celou ovázanou. U něho seděla na bílé stoličce Marjamik. Také v plášti. Těžké černé vlasy měla spleteny v týle do drdolu. Andrej si všiml, že má mladé, jasné oči.

„Promiňte, prosím,” Andrej se díval tam, kde zpod bílého obvazu vystupovaly přivřené oci a šedým strništěm zarostle tváře dědy Vachtanga. „Není hezké obtěžovat někoho v tomto stavu. Ale nemůžu si pomoct, musím se od vás dovědět nějaké podrobnosti ohledně té krádeže. Můžete mi odpovědět na několik otázek?”

„ Mladíku,” řekl chraptivě děda Vachtang, „ podívej se z okna. Co tam vidíš?”

Andrej se otočil. Z okna bylo vidět vzdálený břeh řeky a jeskyně vydlabané ve skalách.

„Tam v té jeskyni, třetí zprava,” zase chraptivě říkal děda Vachtang, „tam jsem se narodil a prožil polovinu života. Teď tam nebydlí nikdo. Dívával jsem se z té jeskyně na tento břeh a přemýšlel: co tu bude za sto let? Ech, myslil jsem si, že já se už nedožiju ničeho lepšího! Ale dožil jsem se, dožil. Uviděl jsem dům, v němž bydlí Marjamik. Sám taky bydlím v hezkém domě. A léčí mě teď v hezké nemocnici… Tak tedy, mladý důstojníku,” slavnostně řekl děda Vachtang, „když člověka přestěhovali z jeskyně do domu, nebude si svůj dům špinit. To říkám tobě, protože mě neznáš a abys uvěřil v moji poctivost.”

„Co vás to napadá, dědečku!” Andrej zrozpačitěl, rychle zamrkal a snažil se nesetkat s očima Marjamik.

Ta nehybně a vážně seděla na stoličce.

„Teď se, důstojníku, ptej na to, co potřebuješ vědět. A rychle, jsem unaven.”

„Jen mi, prosím vás, dědečku, řekněte, jak se to všecko stalo. Třeba jste něco slyšel, někoho viděl?”

Hlídač mávl vyschlou rukou. Nikoho neviděl, nic neslyšel. Seděl na schůdcích. Náhle ucítil ránu. Víc nic si nepamatuje.

„Je vidět, že mě chtěli zabít!” řekl zlostně. „Ale nás, Mnacakanjany, jednou ranou nikdo do hrobu nesklátí!”

„Kolik bylo asi tak hodin, když jste dostal tu ránu?”

Děda Vachtang se zamyslil.

„Asi tři hodiny v noci. Kohouti ještě nekokrhali.”

„Pokuste se, dědečku, vzpomenout si, jestli v některém domě nebylo světlo. Možná že bylo všude tma a najednou uprostřed noci se v některém okénku rozsvítilo?”

„Ne, mladíku,” s lítostí pronesl stařec, „nemůžu ti ničím pomoct. To se nestalo.”

„Dobrá, dědečku,” Andrej ze zvyku zdvihl ruku ke štítku, aby se rozloučil, ale neměl čepici, a tak ruku zase spustil. „Rychle se uzdravte!”

Vyšel do chodby, nahlédl do ordinace, poděkoval doktorce a sešel dolů. Zaslechl za sebou kroky, zastavil se a otočil. Doháněla ho Marjamik.

„Doktorka mi řekla, že mohu klidně jet do Moskvy. Teď se chci zeptat vás: mohu jet klidně do Moskvy?”

Stála o dva schody výše a Andrejovi bylo trapné s ní takto rozmlouvat. Pokynem ji pozval, aby sestoupila. Avšak Marjamik zůstala stát na místě.

„Máte těžkou práci,” řekla s chladným úsměvem, „podezřívat dobré lidi jen proto, abyste našel špatné…”

Bílý plášť se jí rozevřel a Andrej spatřil, že má na prsou zlatou hvězdu hrdiny.

„No, jsou práce lepší než moje,” důstojně přiznal, „jenže mně se ta má právě líbí. V určitém smyslu jsem i já »čistič stok a poetických řek revolucí mobilizovaný…«„ Andreji bylo náhle trapně; jeho zamilované verše mu vyklouzly v nevhodnou dobu. „Tak to říká Majakovský,“1 rozpačitě vysvětlil.

„A co má být?” pohrdavě odpověděla Marjamik. „Co s tím mají verše společného?”

Andrej se usmál:

„Domníval jsem se, že to bude srozumitelné. Já jsem také, abyste věděla, dělal všelijakou těžkou práci, aby se mým spoluobčanům žilo čistěji a lépe.”

Andrej opět chtěl zdvihnout ruku ke štítku, ale vzpomněl si, že ještě nemá cepici.

„Do Moskvy tedy můžete jet s lehkým srdcem.”

A odcházel z nemocnice.

„Počkejte!” tiše zvolala Marjamik. Dívala se teď vesele na Andreje svýma jasnýma očima. „Kdybyste mi alespoň popřál šťastnou cestu, soudruhu poručíku!”

Andrej přikývl. Tak tedy, šťastnou cestu! A se svraštěným obočím vyšel na ulici.

U plotu ho čekal poslíček z vesnického sovětu, který mu sdělil, že poručík milice se prosí, aby přišel do Mikaelova domu.

Pěkný zděný domek patřící Mikaelovi stál sto kroků od konzumu a byl zakryt celou hradbou ovocných stromů. Andrej byl tak unaven, že tuto nepatrnou vzdálenost stěží ušel.

Mezi stromy ležel na trávě tlustý květovaný koberec, na něm se kouřilo na obrovské majolikové míse ze skopové dolmy - závitků ve vinném listí -, byla tu hromada meruněk a ve vědru studené vody se chladil džbán vína. Kolem koberce seděli na zkřížených nohách předseda sovětu, Mikael a zástupce okresní pobočky milice, který občas házel kosti svému šedému ovčákovi. Ženy ke koberci nesměly - byly tu jen k obsluze.

Mikael vstal a se všemi projevy pozornosti a pohostinnosti, jak se v takových případech slušelo, vedl Andreje ke koberci.

„Děkuju,” říkal procítěně. „Děkuju ti, že jsi neminul mého domu. Pěkně tě vítám! Mikael je skromný člověk, ale má rád hosty, a hosté ho také mají rádi…”

„To je pravda!” vykřikl milicionář.

„Unavil ses, odpočiň si.” Mikael sotva znatelně nadzdvihl černé obočí a tlustá, kyprá žena, zřejmě jeho manželka, rychle podala Andrejovi broušenou sklenku.

Mikael zkoumavě pohlédl na Andreje:

„Neptám se tě, jestli byla tvá cesta úspěšná. Kdybys odhalil něco zajímavého, řekl bys to jistě sám. Neptáme se také, co ti řekl děda Vachtang. Víme, že nemohl říci nic.”

Mikael udělal pauzu a nalil do sklenky víno.

„Pes by měl dostat napít,” poprosil Andrej a cítil, že se už nemůže hnout z místa.

„Nestarej se!” Nový pohyb tlustého černého obočí, lehký pokyn šedé hlavy - a pod stromem se objevila miska se studenou vodou. V této rodině zřejmě rozuměli hlavě rodiny beze slov.

Karaj hltavě a lačně pil vodu, pak si těžce povzdechl a pohodlně se usadil pod meruňkový strom. Byl také unaven.

„Pijeme na zdraví soudruha Zarzanda,” řekl Mikael. „Napij se s námi. Soudruhu Zarzande! Tobě se může připíjet jako skvělému vedoucímu sovětskému pracovníkovi. Pod tvým vedením a díky tobě a jenom tobě naše vesnice rozkvétá. Stavíš domy, soudruhu Zarzande, zlepšuješ kolchozní ovocnářství.”

Předseda vesnického sovětu mlčel, jako býk sklonil hlavu a pozorně naslouchal, jak ho chválí. Když se Mikael zmínil o ovocnářství, oživl a zabroukl:

„Dobytkářství taky! Protože to je teď hlavní problém!”

„No právě!” chytl se toho Mikael. „Dobytkářství taky zlepšuješ, správně. Ty jsi, Zarzande, přísahám při bohu, nejvážnější z vedoucích naší vesnice. Měl bys pracovat v okresním středisku. A to se také stane! Na to ale já nepiju.”

Vstal a začal mluvit ještě slavnostněji:

„Náš drahý Zarzande…,” tu Mikael šťouchl do Andreje, jako by ho vyzýval, aby pozorněji naslouchal, „náš Zarzand je báječný otec rodiny. Má šest dětí, jedno lepší než druhé. Přísahám při bohu, nádherné děti! Buď zdráv a šťasten se svými šesti dítkami, drahý Zarzande! Na to ale nepiju.”

Mikael se odmlčel a přehlédl hosty očima, mají-li všichni plné číše, jsou-li všichni připraveni vypít jedním douškem víno, aby se čestně připojili k přípitku jím proneseném.

„Připíjím však,” pronesl poněkud tišeji, ale ještě významněji než předtím, „člověku, příteli, dobrému srdci! Žiješ, drahý Zarzande, a my pod tebou také žijeme. Piju s velkým citem! Buď živ a zdráv, náš drahý Zarzande, buď dlouho živ a vzkvétej!”

Všichni si přiťukli se Zarzandem. Zamračeně pokynul hlavou a jedním douškem vyprázdnil svou sklenku.

V mezeře mezi stromy bylo vidět plácek posypaný pískem. Stála tam hrazda a na ní visely kruhy. Větší chlapec v bílém tričku se těžce přiblížil na chůdách, na něho příliš vysokých, k hrazdě a chytil se jí. Pak zmizel, brzo se však objevil z druhé strany, nyní už na chůdách červených.

„Jeden synek nebo několik?” zeptal se Andrej, dívaje se na kluka, který pořád chodil kolem hrazdy.

„Jeden!” Mikael přimhouřil oči a potřásl šedou hlavou. „Starší se osamostatnil, ale tenhle je u mne. Nic pro něho nelituju. Vidíš, jaké jsem mu udělal hříště.”

„Ale tady je přece sportovní hříště u klubu?”

„To je veřejné, tohle však je moje!”

Mikael náhle vstal a šel ke zděnému plotu s rozpřaženýma rukama. Do zahrady přicházel Gevork a držel na vodítku Mauzera.

„Buď zdráv, drahý Gevorku!” Mikael sladce mžoural. „Pěkně tě vítám! Račiž vejít pod mou střechu!… Ženo, sklenici!”

„Buď zdráv, Mikaeli,” suše pozdravil Gevork.

„Drahý hoste, ach, přijel jsi právě včas! Prosím ke koberci. Soudruzi! Víte, kdo to přijel? To přijel náš drahý Gevork!”

Předseda vesnického sovětu pochmurně utrousil:

„Když přijel, tak ať se napije.”

Gevork se rozkročil v žlutých kamaších, krátce všechny pozdravil a odstrčil paní domu, která mu nesla sklenici.

„Jsem tu na práci. V práci nepiju. Poručíka Viťugina prosím, aby mě následoval a podal hlášení o situaci.”

Odešli do hloubi zahrady. Zdálo se, že pán domu a hosté nejsou spokojeni.

„Práce!” odfrkl si Zarzand. „Jako bychom my nepracovali. K nám už přijeli jinčí lidi, až z ústředí přijeli, a neodmítli vypít skleničku.”

„Drahý Zarzande!” chytil se toho Mikael. „Vidíš, mám tě rád proto, že svým pronikavým zrakem vidíš vždycky pravdu. Já toho Gevorka znám už dlouho. A co o něm můžu říct? Ale ty jsi na něho vteřinu pohlédl a okamžitě jsi všechno poznal. Na tvé zdraví, drahý Zarzande!”

Při této řeči si Mikael postavil dvě broušené sklenky na širokou dlaň a naplnil je vínem ze džbánu. „Jsou to přece jen hosté,” pokrčil rameny, „a hostům se musí donést víno.”

Zarzand ho zadržel:

„Proč za nimi běháš? Až se budou chtít napít, přijdou k nám sami.”

Gevork mezitím odváděl Andreje dál od hodovníků. Psi šli vedle svých pánů a na sebe se ani nepodívali. Bylo však vidět, že mají chuť se očichat, zavrčet a možná i poprat se.

„Co ty,” káravě poznamenal Gevork, „přitáhla tě láhev?”

„Vždyť jsem vůbec nepil. Mám taky rozum.”

„No vida - rozum! Ale měl jsi už dost času řídit se svým rozumem. Jenže nějaké výsledky jsme ještě neviděli. Teď jsem přijel já a pokusíme se řídit podle mého rozumu. Podej hlášení!”

Andrej odpověděl: „Rozkaz!” a začal vyprávět o balvanu, u něhož se ztrácí stopa, o inventuře v konzumu, o prodavači Grikoru Samveljanovi.

„Lupiči mohli odjet v autu,” přerušil ho Gevork, „proto taky není stopa.”

„Auto tu nebylo,” důrazně odporoval Andrej. „Za prvé není v konzumu skoro nic ukradeno, a to proto, že by to bylo těžké nést v rukou; kdyby však měli auto, určitě by je naložili nějakými cennými věcmi. Je tam například sukno. Víš, kolik stojí? Za druhé k místu, kde se stopa ztrácí, auto nedostaneš.”

„Podle tebe si tedy pachatelé šli do konzumu jenom pro peníze?”

„To přesně nevím… Pak by byl vinen prodavač - jenom on věděl o penězích.”

Gevork se rozhodl, že se sám podívá na místo činu. Aby se nemuseli vracet a znepokojovat domácí lidi, přelezli zděný plot. Psi jej lehce přeskočili. Rovnou cestou přes rokli bylo od Mikaelova domu do konzumu velmi blízko. Ještě dříve však došli k balvanu, u něhož stopa zmizela.

„Tady je to,” řekl Andrej.

Gevork si kámen pozorně prohlédl.

„Člověk nemůže vystoupit na kámen a uletět,” prohlásil. „Že Karaj nic neucítil, to ještě není žádný důkaz. Já teď pustím po stopě Mauzera a uvidíme.”

Šel ke konzumu a vedl na vodítku svého psa. Karaj nervózně kňučel - chtěl také pracovat; škrábl prosebně přední tlapou Andreje po břiše. Se psem se nemá rozmlouvat. Avšak Andrej to nevydržel:

„Mlč už! Udělal jsi ostudu sobě i mně. Teď chceš jinému, mnohem schopnějšímu psu překážet v cestě?”

Karaj na něho pohlédl, sklonil uši, mrskl huňatým ocasem a lehl si do trávy.

Andrej viděl, jak od dveří krámu běží Mauzer po stopě a jak za ním utíká a skáče přes hrbolky sehnutý Gevork. Rychle se přibližovali. Mauzer běžel plavně, klusal a zlostně blýskal malýma očkama. Gevork hlasitě dupal.

„Vidíš!” vítězoslavně vykřikl na Andreje, když Mauzer přeběhl kolem balvanu.

Avšak Mauzer se okamžitě vrátil, očichal kámen a usedl.

„Stopa!” rozkázal Gevork.

Pes mrzutě vstal a neustále se ohlížeje udělal několik krůčků. Jakmile ho Gevork přestal pobízet, vrátil se na předešlé místo. Gevork znepokojeně obešel balvan, vytáhl cigaretu a zapaloval si.

„Nemám samozřejmě konečné vyřešení,” řekl Andrej, „mám jenom podezření…”

„Tak jenom počkej se svým podezřením!” mrzutě ho přerušil Gevork. „Kapitán Miansarov nám tisíckrát říkal: »Nejprve všecko objektivně vyšetřte a pak teprve začínejte podezřívat.«”

Bylo vidět, že se Andrej urazil.

„Však už jsem ledacos vyšetřil,” pronesl umíněně. „Snad mi, soudruhu nadporučíku, přece jen dovolíte, abych se vám svěřil se svými dohady?”

Gevork se podíval dozadu přes rameno. Z Mikaelova domu k nim pospíchali lidé.

„Své dohady si zatím nech pro sebe.”

Andrej se v celé své výši vzpřímil do pozoru. Šedé oči se mu zúžily, tváře se mu pohnuly a napjaly.

„Prosím o dovolení, soudruhu nadporučíku, abych se mohl na půl hodiny vzdálit!”

„Nedovoluju.” Gevork se nasupil. „Zůstaňte se mnou. Všechny potřebné pokyny dostanete. Proto mě sem také poslali. Teď mě odvedete k prodavači.”

První došel k balvanu Mikael. Už zdáli křičel:

„Tak jak to jde, Gevorku, jak to jde?”

Předseda vesnického sovětu se zeptal s očima upřenýma do země: „Máte nějaké úspěchy v pátrání po zločineckých živlech? Prosím o hlášení!”

Gevork se na něho pozorně zadíval, vytáhl si dvěma prsty novou cigaretu z kapsy na blůze, zapálil si a sešoupl si ji do koutku úst.

„Půjdeme teď všichni společně k prodavači Grikoru Samveljanovi.”

Mikael oznámil, že odtud je to blízko, a nabídl se, že je doprovodí. Přešli rokli a velmi brzy se octli před Samveljanovým domem. Tentokrát však přicházeli k domu z druhé strany. Měli před sebou zasklenou verandu s podlahou poněkud zdviženou nad zemí. Najednou Mauzer zneklidněl, přitiskl čenich k zemi a napjal vodítko. Zneklidněl i Karaj. Tiše zavrčel a na vodítku sebou trhl i Aslan a div neporazil milicionáře, svého pána.

„Stop!” zvolal Gevork. „Ať pracuje jen jeden pes. Ostatní pryč ze stopy!” Obrátil se k Andrejovi. „Byl jste před mým příjezdem v tomto domě, nebo nebyl?”

„No byl…”

„A Karaj nic podezřelého neucítil?”

„Vždyť jsme přece byli na druhé straně!”

„To není omluva! Měl jste podrobně prozkoumat celé okolí domu. Zachrání vás jenom to, když to bude nová stopa a pachatel teprve teď vešel do domu.”

Gevork povolil vodítko. Mauzer se vrhl ke schůdkům, ale do domu nevstoupil. Začal krátce a hlasitě štěkat, strkal čenich do otvoru pod podlahu verandy, která stála na sloupcích. Všichni se shlukli u verandy. Gevork vytáhl pistoli, sedl si na bobek, podíval se pod podlahu a vykřikl: „Vylez!”

Nikdo se neozval. Tu Gevork přidržel Mauzera za obojek a vlezl do otvoru.

„Gevofku, drahý, je to nebezpečné!” rozčiloval se Mikael. „Pusť napřed psa!”

Gevork jen odmítavě mávl rukou. Mauzer se mu dral z rukou. Karaj kňučel, Aslan štěkal. Z domu hleděla na verandu polekaná, hrozně hubená žena v šátku.

„Paní domu,” vysvětlili Andrejovi, „žena prodavače Grikora Samveljana.”

První vyskočil z otvoru Mauzer. Držel v zubech sekeru s dřevěným topůrkem. Za ním vylezl Gevork.

„Lidi tam rozhodně nejsou…”

Vzal psovi sekeru a ukázal ji okolostojícím:

„Tak tohle je předmět, kterým byl spáchán pokus o vraždu. Vidíte - krev! Ostatní ať nám řekne Grikor Samveljan.”

Předseda vesnického sovětu zlostně odstrčil lidi, kteří mu překáželi v cestě na verandu, překročil najednou několik schodků a vší silou vrazil do dveří. Mikael šel za ním, mlaskal jazykem a opakoval:

„Aj, Grikore, aj, Grikore!…”

Prodavač stál ve spodním prádle a držel se za opěradlo lehadla. Obličej měl ještě bělejší než obvykle. Hubená žena v šátku stála vedle něho a držela ho za loket.

„Co se děje?” vyzývavě se zeptal Samveljan.

Gevork mu ukázal sekeru. Přestože se do domu natlačilo mnoho lidí, všichni mlčeli.

„No,” řekl Gevork, „teď mě začnete ujišťovat, že jste včera zařízl tele nebo berana, že?”

„Ne, nic jsme nezařízli,” zašeptala žena, mrtvolně zbledlými rty. V očích se jí však rozněcoval hněv. „To není naše sekera!” vykřikla.

„Aj, sousedko?” lítostivě zvolal Mikael. „Když není sekera tvá, proč je pod tvým domem?”

Grikor Samveljan zavrávoral, chytil se rukou za kříž a zasténal:

„Mizero!” Předseda sovětu se k němu přiblížil s nafouklými neholenými tvářemi: „Měl jsi mou důvěru. Bylo ti to málo? Nemocný! Tvá nemoc už přešla?”

„Aj, aj, Grikore!” kroutil hlavou Mikael.

Prodavač promluvil tak pevně a neohroženě, jak by to od něho nikdo v tomto okamžiku nečekal:

„Peníze jsou pryč - to je moje vina, neměl jsem je nechávat v konzumu. Za peníze odpovídám. Co ještě chcete? Za

vykradení, za přepadení hlídače ať si odpovídá ten, kdo loupil…”

„Dobrá,” přerušil ho Gevork. „Je možné, že jsi měl spolupachatele. Možná že sám jsi hlídače nepřepadl. Pes tvou stopu neodhalil. Ale ty sám ve vlastním zájmu řekneš jména těch, které jsme doposud nenašli.”

Připínal vodítko Mauzerovi k obojku a celým svým zevnějškem dával najevo, že věc je skončena.

Samveljanova žena se nebála psa a přistoupila až k němu.

„Máme naše sovětské zákony!” zlostně blýskla očima. „Řiďte se podle zákona! Ale takhle si počínat nesmíte. Nic jste ještě nevypátral, a už jste z nás udělal zločince.” Obrátila se k mužovi: „Proč se díváš do země? Zdvihni hlavu! Ty jsi nevinný!”

„Dobrá, dobrá…” Gevork šel ke dveřím. „Teď už si s vámi popovídá vyšetřovatel. Jestli jste bez poskvrny, dokážete svoji nevinu!. A teď,” řekl a obrátil se k Mikaelovi, „bych neodmítl posadit se k tvému koberci.”

Andrej nemohl z tohoto domu jen tak odejít. Poněkud se zdržel.

„Jestliže nejste vinni, ničeho se nebojte,” zašeptal ženě, která ukládala na lůžko svého muže. „Pravda vyjde na povrch.” Nic určitějšího jim nemohl říci a utíkal za Gevorkem.

Gevork šel obklopen velkou skupinou lidí. Vychvalovali ho jeden přes druhého.

„Pane, to je práce!” říkal Mikael. „Jó, tohle je pes!”

Milicionář z okresní pobočky mlčel, jen kroutil hlavou.

Andreje zastavil stařec v ševiotovém saku.

„Stává se, že se pátrací pes zmýlí?”

„Někdy se to stane.”

„ Tak tedy ten černý pes je podvodník! Nikdy neuvěřím, že by takový člověk, jako je náš Grikor, byl zločinec.”

„Všechno se vysvětlí,” řekl mu v chůzi Andrej a rychle doháněl Gevorka.

Když se dostal ke Gevorkovi, zašeptal mu, že si s ním chce promluvit. Ten se na vteřinu zastavil: „Co je?”

„Můžeš mě aspoň teď vyslechnout?”

„Ach ták, tvé soukromé dohady!” Gevork se zasmál. „Pojďme k Mikaelovi, tam si odpočineme a pohovoříme.”

„Gevorku,” tiše řekl Andrej, „ty mě nechceš vyslechnout. Dobrá, nemusíš. Mohu se na hodinku vzdálit?”

„Blázne!” shovívavě odpověděl Gevork. „Pátrání je skončeno, dělej si co chceš. Já zatelefonuju do Jerevanu, ohlásím výsledek. Za hodinu buď na místě - pojedeme domů. A netrap se. Jsi ještě mladý. Úspěch hned nepřichází. Přesto tě mám rád, Andrjuško, i když věčně fantazíruješ…” Blahosklonně pohlédl na Karaje. „Hele, jak vyrostl! Brzo dohoní Mauzera!”

Andrej zůstával pomalu za ostatními, pak zahnul za roh. Stál za domem a dal znamení Karlosovi. Ale současně s chlapcem přišel i Mikael.

„Kampak?” Mikael zatahal Andreje za rukáv. „Teď beze všech řečí ke mně! Napijeme se na šťastné zakončení věci. Neurážejte mě, prosím vás, neodmítněte!”

„Přijdu hned!” slíbil Andrej.

„Nemyslete si, že vás pustím! Co máte tak důležitého?” „Ale nic zvláštního nemám. Chci jen vyzkoušet psa. Tady ten hoch mi pomůže.”

„Vy pořád jen myslíte na práci,” vlídně ho pokáral Mikael. „To nejde! Úplně se utaháte!”

„Ale kdepak, nemějte starost,” a Andrej se zdvořile dotkl rukou štítku čepice, nechal Mikaela na cestě a přešel s Karlosem na druhou stranu. Na slunci bylo veliké parno.

„Tak strýček Grikor teda okradl konzum?” zeptal se Karlos. „A kdo uhodil dědu Vachtanga?.”

„Počkej,” netrpělivě ho přerušil Andrej. „Ukaž mi raději, kde bydlí ta babička, co tě hubovala za ty chůdy.”

Tahle otázka se Karlosovi zdála nezajímavá. No bodejť, taková nějaká babka! Stojí za to, myslit na ni zrovna dnes! A přitom Karlos v noci vůbec nechodil na chůdách, to ona si pořád jen vymýšlí…

Stařenka, jak se ukázalo, bydlila nedaleko domu Grikora Samveljana. Andrej zaklepal: objevila se okamžitě v okně mezi dvěma květináči.

„Promiňte,” řekl Andrej. „Myslím, že jste si stěžovala na tohohle chlapce, protože vás dnes v noci probudil ze spaní?”

Když stařenka spatřila neznámého městského milicionáře, zarazila se. Jedno je vyhubovat kluka, a druhé zamíchat do toho milici. Copak je to něco tak zvláštního, že ji probudil?

„Ne, já si nestěžuju,” omlouvala se. „Proč bych si stěžovala? Říkám jenom, že od té doby, co začali chlapci s těmi chůdami, není žádný klid.” Obrátila se ke Karlosovi: „V noci, abys věděl, má pořádný mladý člověk spát, rozumíš?”

Karlos vyvaloval oči hned na ni, hned na Andreje.

„ Promiňte ještě jednou,” vyptával se Andrej, „ jste přesvědčena, že to bylo právě dnes v noci? Tady ten hoch to popírá.”

„Jak to, že popírá! Vždycky se probouzím kolem tří ráno. A přitom nebyl sám, přišel s ním ještě kamarád.” Pohrozila chlapci prstem: „Kdo to s tebou byl?”

Karlos vyprskl.

„Vidíte, ještě se směje!”

Andrej vzal chlapce za ruku a odvedl ho od okna. „Nebuďte na něj moc přísný!” vykřikla za nimi stařenka. „Napoprvé mu můžete odpustit.”

„Ještě mě lituje!” uraženě poznamenal Karlos. Ničemu nerozuměl a tázavě se díval na Andreje.

„Podívej se.” Andrej nejistě zaváhal. „Nevím, jestli ti to mám říct, nebo ne.”

„Nedůvěřujete mi?”

„Jak bych ti mohl nedůvěřovat! Jsi jen prostě ještě malý… Tak se podívej, v noci tu chodili nějací lidé na chůdách kolem domu Grikora Samveljana. Proč na nich chodili v noci? Odpověď může být jen jedna: chtěli přerušit svou stopu, báli se, že podle té stopy budou nalezeni. A kdo se toho může bát? Jenom zločinci. Uvažuju správně?”

Karlos ho poslouchal s udivenýma očima, sotva mohl přikývnout a špitnout: „Správně.”

„A teď dej pozor: pouštíme psy z konzumu po stopě a u toho velkého balvanu se stopa ztrácí. Člověk nemůže vystoupit na kámen a uletět, jak říká můj velitel. Mám tedy právo předpokládat, že tu sehrály svou úlohu chůdy? Bude to logické?”

Andrej by samozřejmě dal přednost tomu, kdyby ho místo chlapce vyslechl dospělý, rozumný a uvážlivý člověk a uznal jeho důvody za nezvratné. Nicméně když Karlos nadšeně zašeptal neznámé mu slovo „logické”, Andrej se zaradoval.

„Pojďme dále. Pachatelé si stoupli u velkého balvanu na chůdy - kdo jim je tam připravil, to je jiná řeč - pak na těch chůdách došli, aby tak přerušili stopu, k domu Grikora Samveljana. A tady je spatřila naše babička. Tebe měla za jednoho z nich - ten omyl jí odpustíme. Ale proč zločinci přišli sem? Měli utíkat, schovat se, a zatím chodili po vesnici. Nač to riskovali? Potom u domu Grikora Samveljana jeden, a možná i oba najednou odhodili chůdy. Jinak by Mauzer v blízkosti domu nezachytil jejich stopu! Pročpak to udělali? Na to se dá odpovědět zase jen jedno: zločinci se tu objevili jedině za tím účelem, aby zmátli pátrání - aby svalili podezření na někoho jiného, na nevinného, ale takového, koho je lehké podezřívat. Zkrátka to právě oni položili sekeru pod podlahu.”

„To znamená, že strýček Grikor je nevinný?” rychle se zeptal Karlos.

„Ano, myslím, že je nevinný. My dva,” slavnostně pronesl Andrej, „můžeme vrátit čest jeho jménu!”

„Jít a říct mu to?”

Po tomto náhlém návrhu Andrej až nadskočil.

„Ale prosím tě! Celou věc zkazíš! Nikdo se zatím nesmí nic dovědět. Jsi ty ale netrpělivý!” Karlos se zarazil.

Stáli nyní na vršíčku nad vesnicí. Nalevo od nich bublala po kamenech říčka. Když se obrátili napravo, bylo vidět konzum a za ním velký balvan, u něhož se ztrácela stopa.

„Tak dál už se mnou nechoď!” nařídil Andrej. „A heleď, nikomu ani slovo!”

„Vy jste se rozhněval?” Karlos smutně svěsil hlavu. „Ne, co tě napadá!” Andrej mu stiskl ruku. „Prostě se mnou nemůžeš jít. Mohlo by to být nebezpečné.”

Tohle zřejmě neměl vůbec vyslovit. Chlapci zahořely oči. „Jdete hledat zločince?”

„Ano, pokusím se. Stařenka řekla, že je viděla kolem tří hodin zrána. Sotva by se v tu dobu - do svítání už nebylo daleko - odvážili jít, řekněme, do Jerevanu. Vždyť dobře vědí, že jakmile se zločin odhalí, bude první věcí obsadit všechny cesty spojující vaši vesnici s městem. Auto neměli, musili by šlapat pěšky, což je pro ně nebezpečné… Pak je tu ještě jedna zvláštní věc: lupiči ukradnou dvacet tisíc a nepohrdnou dvěma lahvemi vodky, sebranými v konzumu! Na druhé straně zase nebudou chtít vydat se po takové věci na cestu opilí! Tak tedy jedno k druhému - a vyplývá z toho, jak se domnívám, že se pořád ještě skrývají někde tady. Mají v úmyslu přečkat den v nějakém úkrytu a kvečeru klidně vezmou nohy na ramena. Nu a kde se dá lépe ukrýt než v jeskyních?” Andrej mávl rukou k horskému svahu, rozrytému otvory.

„Já půjdu s vámi!” rozpálil se Karlos.

„V žádném případě! Ty mi jen ukaž, kde se dá přebrodit tady ta říčka. Domnívám se totiž, že zločinci po odložení sekery pod schůdky zase šli na chůdách, rozumíš, a když přešli řeku, chůdy odhodili. Karaj je může ucítit. Proto tedy chci hledat jejich stopy.”

Karlos ho vedl podél břehu.

Řeka bublala a pěnila se. Nebyla hluboká, ale voda klouzala po kamenech tak rychle a s takovou prudkostí, že mohla člověku podrazit nohy.

„Tuhle vždycky přecházíme.”

V řečišti vězel plochý kámen, ponechávající průchodu vody jenom úzkou, ale velmi hlubokou stružku podél levého břehu. Po kameni se dalo přejít téměř bez zmáčení nohou a přeskočit stružku mohl každý větší kluk. Karaj skočil bez váhání na kámen a byl na druhém břehu první. Andrej ho následoval a zamával Karlosovi rukou.

Podél břehu se táhl pruh trávy vypálené sluncem. Andrej prozkoumal místo u brodu - mohly by tu být schovány chůdy. Nic nenašel a pustil Karaje na průzkum terénu.

Karaj revíroval jak lovecký pes po poli s křepelkami. Náhle se zastavil a opatrně čichal v trávě. Srst se mu zježila od krku až k ocasu. Strčil nos do trávy a pak prudce vyrazil. Teď už Andrej za ním nešel, ale utíkal. Vyběhli na horskou stezku. Tady se Andrej otočil a spatřil blížící se postavu. Doháněl je Karlos. To je ale kluk! mrzutě si pomyslil Andrej a přidržel psa.

„Co chceš?” úsečně a tiše se zeptal, když Karlos přiběhl blíže.

Chlapec provinile uhnul očima:

„Našel jsem…,” řekl hrozně udýchaně, „tady to… bylo to ve vodě vedle kamene na brodu. Myslel jsem, že byste to měl vědět.”

Podával Andreji zakulacenou hůl - úlomek chůdy. Bylo na něm dokonce vidět, kde byla k holi připevněna příčka pro nohu. Vida! Přešli říčku, zlámali chůdy a úlomky hodili do vody. A teď si je hledej.

„Nepovídej,” přísně řekl Andrej. „Doháněl jsi mě pro tohle? Ty sis prostě řekl, že ti to umožní, abys šel za mnou?” Karlos nezapíral. Úpěnlivýma očima hleděl na Andreje. „No a co, já půjdu, jo?” Andrej jen mávl rukou.

Karaj tichounce kňučel netrpělivostí a opět se pustil po stezce. Vedl je tak jistě, jako by tu byl už několikrát a předem všechno znal. Objevily se první jeskyně, Karaj je bez váhání minul. Zřejmě mu stopy říkaly všechno, co potřeboval vědět.

Andrej v chůzi vytahoval z pouzdra pistoli, přeložil si ji blíže, do pravé kapsy. Při nastávajícím setkání se mohlo ledacos nečekaného přihodit.

„Pomalu, pomalu!” přemlouval psa.

Zdálo se, že Karlos je odhodlán ke všemu. V ruce pořád ještě držel úlomek chůdy a bojovně jím mával.

V jeskyních bylo samozřejmě tma. Andrej vytáhl kapesní elektrickou svítilnu. A když Karaj vrazil rovnou do kulatého otvoru jedné jeskyně, naštěstí dosti vysoké, Andrej rozsvítil. Pes ho vtáhl do jeskyně jako na oprati. Na kamenné podlaze se zmítaly stíny, bylo slyšet zuřivý štěkot, polekané hlasy. Andrej povolil vodítko.

V jeskyni byli dva muži. Jeden ležel na zemi, druhý se tiskl ke stěně a mával nožem. Zřejmě se právě probudili. Přepadení je překvapilo.

„Odhoď nůž!” vykřikl Andrej. Ze všeho nejvíc se bál, aby Karaj nenaletěl na ostří.

Avšak zbytečně Karaje neučil tak pečlivě tomu všemu, co měl služební pes podle předpisu znát. Karaj skočil kupředu a nemilosrdnými špičáky popadl pravou ruku zločince, ještě než mohla bodnout. Finský nůž padl na zem.

„Jděte ven!” rozkázal Andrej. Přitáhl vodítko a jen stěží udržel rozzuřeného psa. Přitom současně spatřil dvě věci: muž, který ležel na zemi, natáhl ruku pro nůž; Karlos se k němu vrhl a vytrhl mu nůž z ruky.

„Chlapík!” řekl Andrej a zamračil se. „Děkuju ti, ale víckrát to tak nedělej…”

Karaj se mu pořád trhal z ruky a štěkal.

„Vstaň!” rozkázal Andrej. „Nebo na tebe pustím psa.” Počkal, dokud muž nevstal z kamenné podlahy. „Teď jděte ven. Ruce vzhůru.”

Pustil před sebou Karlose, pak vyšel sám a zastavil se u otvoru, revolver držel připravený k výstřelu.

Muži, které zadržel, bázlivě okukovali psa. Jeden s černými vousky na širokém obličeji a s jakýmsi hloupým náznakem licousů měl připláclou čepici a úplně nový černý oblek. Andrej na něho pozorně hleděl - ne, neznal toho člověka. Zato druhý - maličký a také s knírkem a hustými vlasy nad čelem - mu byl povědomý.

„Aha, starý přítel,” řekl Andrej. „Nepoznáváš mě? Kolikrát jsem tě už přivedl na milici. Před třemi lety jsi kradl lidem u kina plnicí pera. Teď ses tedy dostal až sem!”

Karaj zavrčel, když zaslechl nespokojený tón v pánově hlase.

„Drž toho svýho hafana,” řekl muž v černém obleku.

„Máš zbraň?”

„Jdi ty!…” ozval se maličký s náhlou drzostí.

Už se nedorozumívali pohledy a měli zřejmě něco za lubem. Andrej vzal za ruku mládence v černém obleku a odvedl ho stranou, aby ho prohledal. Ten sebou trhl. Andrej ho přitiskl ke kameni. V téže vteřině však uhodil Karaj lupiče předními tlapami do prsou. Když Andrej psa odtahoval, zaslechl varovný Karlosův výkřik a rychle se obrátil. Druhý lupič se k němu pokoušel připlížit.

„Nedělej hlouposti!” klidně nařídil Andrej. „Tohle je pes, který se sám vypořádá s vámi oběma. Na jeho zuby bude vašich kosti trochu málo.”

Rychle prohledal druhého zločince.

„Tak vám se zdálo,” řekl posměšně, „dvacet tisíc málo! Dostali jste zálusk ještě na oblek!”

„Aby hrom do toho obleku uhodil!” klidně se ozval mládenec s licousy. „Tam v tom krámě jsem zachytil za hřebík, roztrhl jsem si sako, a tak jsem si řek, že se lacino převleču.” Mrkl na Andreje: „Jak tobě říkají?”

„Psovod.”

„Ne, řekni mi jméno.” Vmísil se do rozhovoru maličký: „Neslyšel jsi náhodou o Miškovi-Bestii?”

Tuto přezdívku Andrej znal jako mnoho jiných příslušníků milice. Přezdívka patřila obávanému lupiči, který byl hlavou smečky drobných nepolepšitelných zločinců. Táhlo se k němu mnoho nitek.

„Tak hele, milicionáři, vem na vědomí, že pracujeme pro Mišku-Bestii. Bude pro tebe lepší, když se rozejdeme po dobrém. Víš dobře, že lidi žijou na světě jen jednou.”

„To jsem se vyděsil!” chladně odpověděl Andrej. „Raději mi o c řekněte, jestli jste šli pro zboží, nebo pro peníze? Proč jste z věcí skoro nic neukradli?” Lupiči na sebe pohlédli.

„Šli jsme pro nějaké hadry. Ale když jsme přišli na peníze, nechtělo se nám s hadry tahat. Nejsi přece vyšetřující, proč se vyptáváš?”

„Kolik byste toho taky unesli v rukou!” s úmyslným opovržením poznamenal Andrej. Chtěl pachatele donutit, aby se rozhovořili.

„Ani by nás nenapadlo něco nosit!” Mládenec s licousy si odplivl ze skály. „Proč bychom něco nosili? Nejsme žádný

nosiči. Pracovali jsme pro takovýho pána, že by už ve vesnici našel, kam to schovat.”

„Mlč ty!” přísně ho okřikl maličký.

„No co? Tenhle milicionář je náš člověk. Ten nás pustí. Že mám pravdu?”

Andrej neodpověděl.

„A co je to za člověka, pro kterého jste pracovali?”

„Ale ty ho neznáš.”

„A kde jsou peníze? U něho?”

„Tak tohle chceš? Peníze tu nejsou.”

„A kdo z vás zabil hlídače?” Andrej se rozhodl, že jim zatím neřekne, že děda Vachtang žije.

Mladík v černém obleku si pečlivě hladil licousy.

„Kdo by ho zabil? Copak nevíme, že za vraždu je nejvyšší stupeň trestu?”

„Ty jsi nějakej zvědavej milicionář!” ušklíbl se maličký.

Karlos stál poněkud stranou a pozorně sledoval zločince. Pořád se jich trochu bál. Držel v ruce velký kámen. Andrej ho přivolal.

„Vlez do jeskyně. Podívej se, jestli tam není pro nás něco zajímavého.”

Chlapec odhodil kámen a vklouzl do průchodu. „Ale nic tam není,” protáhl maličký líně. „Tak co, milicionáři, půjdeme nebo co?”

Andrej držel v ruce pistoli: „Hlídej!” nařídil psovi.

Karaj obešel zločince a lehl si v napjaté poloze přes horskou stezku. Všechno bylo v pořádku.

Karlos vyšel z jeskyně a štítivě držel konečky prstů nějaké hadry. „Našel jsem tohle, ale zajímavého tam nic není.”

Mládenec s licousy zneklidněl:

„Hele, co našel! Můj starý oblek, co se roztrhal. No tak, dej to sem!”

Karlos se na něho ani nepodíval. „Roztáhni to, prosím tě,” požádal Andrej.

Chlapec tak učinil a couvl. Na rukávu a pravém šosu kabátu byly stopy krve.

„Chytil se za hřebík!” hněvivě řekl Andrej. „Tohle sako bude proti tobě svědčit u soudu… Stát!” vykřikl, když zpozoroval prudký pohyb pachatele. „Copak jste vy lidi? Ve vás není nic lidského!” Opět se obrátil ke Karlosovi. „Musíš ještě prohledat kapsy.”

Hoch začal obracet kapsy. Z vnitřní náprsní kapsy se vysypaly jakési svitky. Andrej natrhl novinový papír na jednom svitku - byly pod ním peníze. Uložil balíček s penězi zase do kapsy a dal sako Karlosovi.

„Hele, milicionáři!” významně řekl maličký.

„Tak kupředu!” Andrej zdvihl pistoli. „A neohlížet se! Ať vás nenapadne utíkat, nebo vás složím na místě. Pochodem vchod!”

Sestoupit dolů po tak klikaté cestě bylo obtížnější než vystupovat. Šli rychle.

„Kam je teď povedeme?” zašeptal Karlos. Oči se mu leskly, chřípí chvělo. „Copak to jsou lidi?” opovržlivě opakoval po Andrejovi.

„Odevzdáme je na operační oddělení okresní milice. Ať je dopraví do města.”

Karaj šel za pachateli a zuřivě zavrčel pokaždé, když se některý pokusil jen otočit.

„Vy máte ale psa!” chlapec nadšeně zavrtěl hlavou.

„No, nezáviď!” Andrej poplácal Karlose po rameni. „Uvidím, rozmyslím si to, možná že se mi podaří opatřit ti od něho štěně.”

Mikaelovi hosté si pořád ještě pochutnávali na šašliku a závitkách ve vinném listí, když Andrej přišel ke koberci.

„Konečně se objevil!” Mikael na něho hleděl zkoumavě. „Tak napít se, něco zakousnout.”

„Napít se a něco sníst bych mohl,” souhlasil Andrej, sám však odstrčil sklenku, kterou mu Mikael podával. „Tak víte, jak se to všechno stalo?” říkal a díval se upřeně na Mikaela. „Zloději přišli do konzumu, chtěli ukrást zboží a schovat je nedaleko ve známém domě. Přišli, ale v krámě našli peníze. Proč by si nevzali peníze místo zboží?”

„No tak se napij!” podrážděně naléhal Mikael. „Celou tuhle historii už známe.”

Andrej mu opět odstrčil ruku se sklenkou.

„Hlídače chtěli zabít, protože je to poctivý člověk, mohl by se proti nim postavit. Nač starce litovat? A k velkému balvanu byly předem přineseny chůdy… Jen bych rád věděl, kdo tam ty chůdy přinesl?” Andrej se obrátil přímo na Mikaela. „Co myslíte?”

,„Co bych si o tom myslel?” zamračeně odsekl Mikael. „Ať si o tom něco myslí Grikor Samveljan.”

„Ne!” Andrej vstal a chytil Mikaela za ruku. „Teď už se z toho nevykroutíš, nebudeš svalovat vinu na jiného.”

Za půl hodiny našlapoval Andrej motor svého motocyklu na dvoře vesnického sovětu. Gevork stál vedle a kouřil cigaretu.

„Podívej se,” řekl mu Andrej, „všechno bylo tak zamotané, že mě napadlo: zapletl to zkušený člověk, který ví, jak se bránit pátracímu psovi. A kdo to tu ví? Jenom Mikael. To bylo však jen podezření, ale na správnou cestu mě přivedly chůdy, které jsem viděl u Mikaelova syna. Nač ten hoch potřebuje dvoje chůdy, když neumí jaksepatří chodit ani na jedněch? A tak jsem si našel vhodný okamžik, zeptal jsem se na to chlapce a on odpověděl: »Tatínek udělal hodně chůd, ale mně dal jenom dvoje.« Dále už se klubko rozvíjelo samo. Jestlipak víš, že ti zločinci udržovali s Mikaelem spojení už dávno? Kdo ví, kolik už spáchali společných zločinů. Takoví jako Mikael nechají za sebe jiné vytahovat kaštany z ohně.”

„Proč jsi mi to neřekl dřív?” suše se otázal Gevork.

„No to jsem to ještě sám nevěděl. Jen jsem o tom uvažoval. A copak jsi mě nechal mluvit?”

Andrej konečně našlápl motocykl, okamžitě však zase vypjal motor. Měl ještě jednu věc, kterou musil vyřídit, než odjede ze vsi. Vyšel za vrata. Na ulici pod stinným stromem seděli kluci.

„Karlosi!” zavolal. „Podívej se, nechtěl jsem odjet, aniž bych se s tebou rozloučil.” Přistoupil blíže. „Děkuji ti za pomoc!”

Karlos až zbledl - nečekal takové uznání svých zásluh v přítomnosti div že ne všech kluků z vesnice. „A dáte mi to, co jste mi slíbil?”

„Určitě! Pošlu ti hezké štěně. Vyroste a nebude horší než Karaj. Pošlu ti i knihu, jak ho vychovávat a učit. A ty mi napiš!”

Objal chlapce. Pak zasalutoval celé té kompanii kluků a šel na dvůr vesnického sovětu. Tady si sedl k řídítkům a pokynul Karajovi, aby naskočil do přívěsného vozíku.

„Tak,” zachmuřeně pronesl Gevork, jakmile ho spatřil: „Dal jsi mi za vyučenou, z toho plyne, že se budu od tebe musit učit…” Nevydržel však tento tón a lehce šťouchl Andreje pěstí do prsou. „Chlapík! Čestné slovo, jsi chlapík!”

Andrej přišel do rozpaků a začal šmátrat po kapsách. A zrovna teď jako naschvál mu cigarety někam zmizely…

„Tak jedem.,” řekl Gevork.

A dva motocykly s přívěsnými vozíky - v každém z nich seděl pes - vyjely ze vsi na silnici.

„Z této věci je nutno vzít si poučení,” říkal příští den kapitán Miansarov na poradě psovodů ve své škole.

Porady se konaly jednou týdně a právě tak jako na závodech a v úřadech se jmenovaly „výrobní porady”.

Kapitán Miansarov přísně přehlédl všechny přítomné a bylo jich tu nemálo: dvanáct zkušených psovodů - od nejmladšího podporučíka Ašota Jengibarjana až po nejstaršího kapitána Torena Topčibašova. Zastavil svůj pohled na Andrejovi.

„Poručík Andrej Viťugin přistoupil k věci odpovědně a moudře!” To byla nejvyšší pochvala z úst kapitána Miansarova. „Poručík Viťugin se nespokojil důkazy ležícími na povrchu, ale začal se jako dláto do dřeva zavrtávat do hloubky…” Miansarov přenesl přísný pohled na Gevorka, „což bohužel nelze říci o nadporučíku Gevorkovi. Ten si počínal tak, jako by chtěl mermomocí dostat ode mne disciplinární důtku. Jak je možné nevyslechnout radu nebo mínění svého soudruha, i když má nižší hodnost! To je ješitnost a nafoukanost, která se nesluší na důstojníka milice! A důsledek? Důstojník div nepotvrdil falešné obvinění!”

Oba - Andrej i Gevork - tu seděli s hluboce sklopenými hlavami: jeden z rozpaků, druhý ze studu.

„No, přejdeme k mnohem vážnějším vývodům,” pokračoval náčelník. „Chtěl bych se zeptat Andreje Viťugina, jestli dobře pochopil, po jakých stopách včera šel?”

Andrej vstal. Nerad mluvil na těchto poradách. Ale nedalo se nic dělat, mluvit musil.

„Informoval jsem se na toho Mikaela,” řekl, „a dověděl jsem se, že byl propuštěn z milice. Ukázalo se, že zneužíval uniformy milice, a když viděl, že je někde fronta na zboží, které nestačilo poptávce, bral si všecko mimo frontu: například nejnovější radiopřijímače - je po nich pořád velká poptávka. A okamžitě je s výdělkem prodával dál. Začal s málem, ale později nabyl zručnosti a dal se do spekulování. Byl propuštěn z práce. Ve vsi žil také tak, aby urval co nejvíc a přiživil se na účet cizí práce. Někteří lidé mu tam byli dlužni peníze. Snažil se omotat si sovětské lidi kopejkou. A tak to pro svou

ziskuchtivost dotáhl až k hanebným zločinům. Teď bude o jednoho zločince méně..

Kapitán Miansarov pochvalně přikývl.

„A to ještě jednou potvrzuje,” řekl na ukončení, „že každý psovod - třebaže lidi o něm skoro vůbec nic nevědí - pracuje také pro naši budoucnost.”

1

Překlad Jiřího Taufera.

VOLNÝ VEČER

Už dávno jsem se chtěl zúčastnit některé provozní porady, které se jednou týdně konaly ve škole. Povolení jsem však musil dostat od kapitána Miansarova. Andrej mi slíbil, že to zařídí. Ale čekal jsem dost dlouho.

Neuplynulo téměř jediného dne, aby ke mně Andrej nezaběhl. Najednou však zmizel, neobjevil se skoro celý týden. Telefonoval jsem do školy, a nikdy jsem ho nemohl zastihnout. Konečně mi na moji prosbu zavolali k telefonu Gevorka.

„Tvůj Andrej je živ a zdráv,” řekl mi Gevork. „Brzo se už uvidíte. Čím delší odloučení, tím radostnější bude shledání…”

Andrej přišel v pátek po obědě. Bylo na něm něco neobvyklého.

Zhubl, lícní kosti měl ještě vystouplejší než obvykle. Padla mi do očí jeho kravata - červená se zeleným vzorkem. Nesnášel žádné těsnější oblečení, ale tentokrát se v tomto vedru narazil do obleku ze surového čínského hedvábí, do pevně zašněrovaných bílých střevíců z losí kůže.

„Co ses tak vyparádil?” zeptal jsem se.

Začervenal se.

„Copak to není hezké?” vyvalil už tak dost vyvalené oči. „Nebudu přece pořád chodit po kasárnicku…”

„Hezčí to už nemůže být! Jen tě postavit do výkladu za sklo: vzorný, ukázkový milicionář Andrej Viťugin při zaslouženém odpočinku.” Měl jsem zlost, a proto jsem ho dopaloval. „Kde jsi byl?”

Andrej se pozorně prohlížel ve velkém zrcadle.

„Dostal jsem pět dní domácího vězení,” oznámil jakoby jen tak mimochodem a natíral si kolínskou vodou tvář poškrábanou při holení.

„Za co?”

„Za polidšťování psa,” vysvětlil velmi vážně. „Dostal jsem to právem. Co je pravda, to je pravda - já Karaje někdy rozmazluju…” Kriticky přimhouřil oči. „Poslyš, neexistuje způsob, jak uvázat kravatu, aby neodstávala?”

Začal jsem mu převazovat kravatu.

„Jsi dnes večer volný?” zeptal se. „Nechtěl bys jít se mnou na jedno místečko?”

Byl jsem volný. Krom toho jsem s ním vždycky rád šel, zvlášť když s sebou bral Karaje. Zajímalo mě však, kam půjdeme.

„Tady blízko,” odpověděl neurčitě. „Bylo by hezké, kdyby ses převlékl. Máš, myslím, bílý oblek?”

„Mám bílý oblek,” přisvědčil jsem. „Mám desítku kravat a mezi nimi bych našel i červenou se zeleným vzorkem. Ale v tomhle vedru si nevezmu nic jiného než rozhalenku. A jestli ti to nebude vyhovovat, nemusíš mě brát s sebou.”

Zamyšleně na mne pohlédl, zamnul si bradu.

„Dobrá.” Byl dnes podivuhodně ústupný. „Navleč si tedy svou rozhalenku. Jenom, jestli můžeš, rychle. Musíme ještě zajít na hodinku do školy. Kapitán Miansarov dovolil, abys byl přítomen provozní poradě. Uslyšíš, jak mi vycinkají.”

Proti všemu očekávání však Andreje na provozní poradě nehubovali. Kapitán Miansarov jenom řekl, aniž někoho jmenoval, že v poslední době se vyskytly případy nesprávného jednání psovodů se psy. Jestliže to nepřestane, může pes v kritickém okamžiku nechat svého pána na holičkách. Pak probíral věc, která se ve škole považovala za veliký úspěch. Hrdinou dne byl podporučík Ašot Jengibarjan, který dostal podle rozkazu poděkování a peněžní prémii.

Šlo zkrátka o toto: na jednom konci města bylo vykradeno klenotnictví. Na krádež se přišlo až ráno. K vyšetřování přišel ze školy podporučík Jengibarjan se služebním psem Ruslanem.

Stopy pachatelů vedly na nádraží a ztrácely se na nástupišti. Jengibarjan z toho vyvodil, že lupiči odjeli z

Jerevanu vlakem. Na tom by mohl zastavit pátrání - jakmile stopy zmizely, byl pes zbytečný. Pronásledování lupičů se melo operativně přesunout na jiné příslušníky milice.

„Avšak podporučík Jengibarjan,” slavnostně prohlásil kapitán Miansarov „náš Ašot Jengibarjan se nezalekl obtíží! Napadl ho vtipný plán. Zločinci daleko neujeli, uvažoval a měl k tomu důvody: vyloupení mělo náhodný charakter, ztráta se omezovala na poměrně malou částku. Tak by si sotva počínali pachatelé zamýšlející odjet hodně daleko. A když je tomu tak, pak jsou pachatelé někde nablízku a pes je musí vypátrat!”

Ašot Jengibarjan začal proto prohlížet všechny vlaky s Ruslanem vagón za vagónem a Ruslan hledal všude ztracené stopy. První den nedosáhli úspěchu. Čím delší doba ale uplyne, tím se psovi hůř pracuje - pach stopy přece vyvětrává.

Avšak druhý den ráno Ruslan v jednom z vagónů, které právě přijely, zachytil stopu pachatelů. Nyní už měli kousek práce za sebou. Teď ale zůstalo to nejtěžší - vypátrat, na které stanici pachatelé vystoupili. Ašot Jengibarjan jel motocyklem podél trati. Na každé stanici, na každé zastávce vyváděl Ruslana, a když se chvilku potloukali na místech, kde lidé vystupovali obyčejně z vlaků, jeli dále. Stopy zatím neodhalili. A ke všemu se ještě spustil deštík. Pro pátrání to je zlé, déšť oslabuje pachy.

Avšak na příští stanici Ruslan, vyvedený z motocyklu, naštěstí zavrčel. Aha, stopa! Ruslan vedl pána ke zpustlému stavení. A přistihli pachatele v okamžiku, kdy se cítili naprosto bezpečni.

„Tak tomuhle se říká přistupovat rozumně k práci,” zakončil kapitán Miansarov.

Ašot Jengibarjan začal mluvit o tom, že právě kapitán Miansarov mu pomohl vypracovat celý plán. Avšak Miansarov mávl rukou a předčítal už rozkaz o odměnění psovoda podporučíka Jengibarjana prémií za jeho důvtip.

„Teď půjdeme po svém,” navrhl mi Andrej, když jsme měli vrata školy za sebou.

Šli jsme po ulici a já mu dával nesmírnou spoustu otázek, ale Andrej na ně odpovídal buď kladně, nebo záporně, kývnutím, nebo zavrtěním hlavy. V důsledku této zajímavé besedy se mi podařilo zjistit, že jdeme do domu, kde bydlí dívka, kterou trochu znám.

„Kdo je to?”

Ne, nemá cenu vysvětlovat to předem. Až ji uvidím, okamžitě si vzpomenu, protože ten, kdo ji jen jednou viděl, nikdy na ni nezapomene.

Pak se vysvětlilo, že i sám Andrej jde do tohoto domu poprvé, třebaže se s tou dívkou velmi dobře zná. A tak mě tam potřebuje, abych - bude-li tam někdo z příbuzných - se bavil s tetičkami a strýčky a snažil se na ně udělat dobrý dojem. Andrej není mezi cizími lidmi ve své kůži. Nebude-li tam nikdo, musím okamžitě zmizet. Možná že tam dojde k vyznání, které změní celý Andrejův život.

„Ach takhle to tedy je!” zvolal jsem překvapeně. „Jak jen se dovědět, co to asi bude za změny, které se chystají?”

Zašilhal na mne, něco zamumlal a šli jsme dále po ulici.

Na rušné křižovatce se čile obchodovalo s květinami. Andrej se zastavil. Stařičký prodavač měl své zboží v pozinkovaném vědru s vodou. Andrej s hlubokým opovržením prohlédl všechny ty barvami hýřící kytičky a zřejmě neuznal ani jedinou za hodnu pozornosti. Zase něco zamumlal. Rázně jsme vykročili dále do ulice zastavěné novými vilami. Za několik vteřin se však zastavil.

„Víš co,” poprosil, „kup tam nějakou tu věcičku, co plave ve vědru…”

Je už tak zvykem dělat si vždycky ze zamilovaných blázny. Ani já neměl proč tuto tradici porušovat. „Neměli bychom vzít celé to vědro?”

Zkoumavě na mne pohlédl, vzal totiž můj návrh docela vážně. „Ne! Proč celé vědro? Stačí jedna nebo dvě kytice.”

Když jsem mu přinesl květiny, nechtěl si je ani vzít. „Tak to ne!” rozhořčil jsem se. „Jsou to tvé kytice, tak si je pěkně nes…”

Vstoupil do jednoho průjezdu, zabalil květiny do novinového kornoutu a nesl ho tak, jak se nosí semínka nebo bonbóny.

Čím dále jsme šli touto ulicí zastavěnou přízemními a jednopatrovými vilami z růžového sopečného tufu, tím byl Andrej neklidnější.

„Poslouchej, Kosťo,” řekl Andrej zachmuřeně, „ty jsi samozřejmě vtipný člověk a vůbec. Ale v tom domě, kam jdeme, by tvá duchaplnost nemusila mít úspěch. Tak prosím tě, chovej se jako ostatní lidé,” skončil jedovatě.

Povzdechl jsem si a slíbil mu to.

„Bude mi zatěžko,” poznamenal jsem, „potlačovat svou geniálnost, ale vynasnažím se. Tvá dívka,” dodal jsem smířlivě, „je zřejmě hrozně náročná, když se jí nebudou líbit mé vtipy.”

„Náročná!” zvolal popuzeně. „Jen kdybys žil tak, jak žije ona! Dostává co proto ze všech stran. Vloni v zimě jí zemřeli rodiče, nechala tedy medicíny a šla pracovat.”

„Mohla by studovat i tak. Dostává se přece stipendium.”

„Ty ale nevíš, že živí i bratra. Vychovává ho. Až bratr skončí střední školu a půjde na vysokou školu, pustí se znova do studia. Dovedeš si představit takovou obětavost?”

„To ne, to nedovedu,” řekl jsem.

Andrej na mne podezřívavě pohlédl. Ale když už začal o tom hovořit, nemohl se zastavit. Nadšeně zavrtěl hlavou:

„No a bratra má!. Ten hoch, řeknu ti, má budoucnost. Akademikem bude.”

„Ty ho znáš?”

„Ne, ona mi o něm vyprávěla. Zpaměti násobí jakákoli čísla, píše verše. Hlavu má, o jé!”

„No,” řekl jsem, „kéž by měl každý takového příbuzného…”

Hodil po mně pronikavým pohledem a zmlkl.

Došli jsme k růžovému domku, stál za mřížovým plotem zacloněným stromy.

„Tady je to!” slavnostně oznámil Andrej.

„Pozdrav tobě, útulku posvátný,” zazpíval jsem.

„Poslouchej,” Andrej na mne pohlédl s pochybami. „Snad abys tam vůbec nechodil. Vrať se raději domů.”

„Tak to ne, promiň!” odmítl jsem s rozhořčením. „Napřed mě vytáhneš z domu, donutíš obléct se, oholit, a teď najednou - jdi si hezky domů! Co je to za způsob?”

„Dobrá,” zachmuřeně souhlasil Andrej. „Řekl jsem to jen tak, pojď. Jenom se chovej, jak nejslušněji dovedeš.”

Po čistých dřevěných schodech jsme vystoupili do prvního patra. Andrej dlouho prohlížel dveře a usmíval se. Zvonek měl rovnou před očima, byl na obvyklém místě, ale můj přítel jej pořád nemohl najít. Natáhl jsem tedy ruku a stiskl knoflík. Andrej se zamračil.

Za dveřmi bylo slyšet hlasitý hovor, pak se ozvaly lehké kroky. Dveře se otevřely. Na prahu stála brunetka - černé vlasy, černé oči, snědý obličej, bílé měla jenom šaty. Poznal jsem ji samozřejmě ihned. Byla to moje společnice z loňského přechodu přes horu Kapudžich. Eva Žamkočjanová. I ona mě poznala. Chtěl jsem jí říci něco veselého, jako třeba že se nesetkává hora s horou, ale turista s turistkou se určitě sejdou. V tom okamžiku jsem však cosi zpozoroval a vypadl z role. Předně jsem si všiml, že Eva má uplakané oči a že je velmi rozpačitá a zaražená; za druhé, že se Andrej hloupě usmívá a jen září, a proto nemůže postřehnout a pochopit, že jsme přišli nevhod. Neobratně rozvinoval kornout a pokoušel se vytáhnout květiny, ale já ho zarazil.

„Zdá se,” řekl jsem, „že by bylo lepší přijít někdy jindy.. Andrej se na mne podíval s velikým překvapením.

„Ne-ne,” vyhrkla Eva, „zůstaňte… ale potkalo nás neštěstí. Někdy to bývá zármutek, někdy prostě nepříjemnost. U nás je to nepříjemnost. ,” pokusila se usmát, ale rty se jí zachvěly. „Byli jsme okradeni.”

V tom okamžiku, poučen Andrejovým vyprávěním, jsem se považoval za odborníka v odhalování zločinů všeho druhu.

„Nu, když je to tak,” souhlasil jsem, „rozhodně zůstaneme.” Eva nás zavedla do velkého okrouhlého pokoje. Na zdech visely koberce. Shluklo se tu hodně lidí, zřejmě sousedé. Všestranně posuzovali to, co se tu stalo.

Krádež byla dosti velká a hlavně podivná. Toho dne uklízeli byt. Všechny věci vynesli do předsíně. A právě odtud, z předsíně, zloději ukradli dva kufry se šatstvem, prádlem a látkami na šaty. Nejpodivnější bylo, že Eva měla pořád zamčené dveře, zámek byl neporušen a nikdo z cizích lidí do bytu nevstoupil.

„Použili asi paklíče,” říkali sousedé. „Měla jste si dát udělat řetízek, jako máme my.”

„Žádný řetízek nepomůže, když nejsou lidé opatrní,” říkali jiní. „Jak to, že jste nic neslyšela? Vždyť jste byla pořád doma!”

„A kde se ta zlodějská sebranka bere?” rozhořčoval se inženýr, kterého jsem hned poznal; náš časopis často otiskoval jeho články. „Nedělají to přece z nouze. Práce je, kolik si kdo může přát. Stavíme přece elektrárnu a můžeme okamžitě přijmout třeba tisíc lidí. A mohou se vyučit i jakémukoli řemeslu…” Opakoval to, přecházeje od jedné skupiny ke druhé.

Sousedé odhadovali cenu ukradeného majetku. Ztratilo se to nejlepší z toho, co zesnulí rodiče zanechali Evě a jejímu bratrovi.

„Nevadí, nevadí, to není tak důležité,” říkala Eva a statečně se usmívala. „To není zármutek, to je jen nepříjemnost.”

Prohlížel jsem si přítomné. U okna stál shrbený jinoch tak sedmnácti osmnáctiletý. Dvěma prsty tiskl nezkušeně cigaretu k černým knírkům a občas si přihlazoval dlaní dlouhé vlasy rozdělené pěšinkou. Na malíčku levé ruky měl červený náprstek. Ukázal jsem Andrejovi tento náprstek. Andrej se zle ušklíbl:

„To znamená, že si nechává narůst nehet. Myslí si, že je to bůhvíjaká krása, když bude mít na malíčku delší nehet než ostatní lidé. To je vyslovený pásek! Podívej se mu na boty.” Boty tohoto mladíka spočívaly na podrážce tak na dva prsty vysoké a byly vyzdobeny nemožnými vzorky. „Podívej se na ten knírek!” zabručel Andrej.

Knírek měl jak dvě nitky z černé cívky.

Eva viděla, že si jinocha prohlížíme, a zašeptala:

„To je můj bratr.”

Andrej se udiveně zeptal:

„Tady ten?”

„Ano, to je Arsen. Pak vás seznámím.” Podívali jsme se s Andrejem na sebe a odmlčeli se. „Tak,” řekl Andrej. „Rád bych přesně věděl, co všecko se ztratilo?”

Vysvětlilo se, že Arsen předtím, než odtáhl kufry do předsíně, vytáhl z nich naštěstí dva kusy látky. Tyto látky byly na jeho obleky. Tak zůstaly v kufrech hlavně Eviny věci.

„Nebudu mít v čem jít v zimě do divadla,” řekla Eva s předstíraně bezstarostným úsměvem a pokrčila rameny.

Kdosi z přítomných poradil zavolat pátracího psa.

Arsen se pohrdavě usmál:

„Stojí to za to? Ti psi nikdy nic nenajdou. Ale říká se, že zavolat je stojí hodně peněz.” Sklepl popel a klátivě šel ke stolu, aby odhodil špačka do popelníku. „Krádež není smrt,” řekl tento mládenec s moudrým ušklíbnutím. „Přežijeme to a zapomeneme.”

Zřejmě se snažil, aby vypadal starší, než byl.

„Ne, přesto se pokusíme pátrat,” mírně se ozval Andrej. „Já hned teď přivedu psa.”

„Dovolte,” nafoukaně odporoval mladík. „Nevím, kdo jste a co jste… Ale přenechte hezky majitelům, aby ve vlastním domě rozhodovali sami! Já rozhodně nechci, aby Eva ze svého výdělku platila ža toho zbytečného psa. Snad si nemyslíte, že tolik vydělává!”

„Nic nebudete platit,” odsekl mu Andrej a táhl mě k východu. Rychle jsme došli ke stanici tramvaje.

„Podle tvého vyprávění jsem si toho bratříka představoval docela jinak,” říkal jsem a sotva jsem Andrejovi stačil. „Za prvé vypadá starší, než jsem myslel.”

„Nesuď podle zevnějšku. Kluci si vždycky přidávají léta.”

„Nechává si růst nehet v náprstku. Víš, to už není zevnějšek, ale charakteristika!”

„Pojedeme taxíkem!” přerušil mě Andrej a pokynem zavolal volné taxi, které jelo kolem.

Za patnáct minut jsme byli už nazpět. Tentokrát s námi byl i Kar#j, pohodlně uvelebený na měkkém sedadle. Přes veškeru přísnost režimu ve škole, přes všechny sparťanské zásady tamní psí výchovy dovedl tento pes ocenit pohodlí…

U růžového domku nás očekával Arsen. Jako prve nezkušeně tiskl cigaretu k černému knírku.

„Okamžik,” řekl a bázlivě pohlédl na Karaje. „Nekouše ten pes?”

„Když se ho nikdo nedotkne, nekousne.” Arsen trochu ucouvl.

„Právě jsem se od Evy dověděl, že pracujete ve škole pro výcvik psů,” vysvětlil. „ Eva ale nemůže od vás přijmout takovou službu. Co to bude stát? Nebude to příliš drahé?”

„Nebude to stát nic.”

„Proč? Jen řekněte cenu! Buď to zaplatím, nebo to odmítnu.”

Andrej se zasmál a zamířil do domu. Mladík šel za námi a pokrčil úzkými ramínky.

„Raději přemýšlej o tom, jak ulehčit pátrání,” řekl mu Andrej, dívaje se na něho přes rameno dozadu. „V chodbě je asi našlapáno tak, že sotva zachytíme stopu.”

„Ano, je tam našlapáno,” souhlasil. „A copak takový pes nedovede hledat v zalidněných místech?”

„No je to těžší, méně vyhlídek na úspěch,” odpověděl Andrej. „Kouříš už dávno?” zeptal se najednou.

Mládenec se nafoukaně usmál:

„Kouřím.”

„Ptám se tě jen proto, poněvadž to neumíš. Nedovedeš cigaretu ani jaksepatří držet. A v tvém věku je to škodlivé. Kolik je ti let?”

„Mě opatruje vlastní milice!” nepřátelsky řekl Arsen.

„Nezlob se. Nač potřebuješ ten dlouhý nehet?” Andrej posměšně přimhouřil oči. „Snad ne ke studiu?”

„Jó nehet, představte si, že ho potřebuju ke studiu.”

„Botičky máš taky…” Andrej zavrtěl hlavou.

„Jó, i botičky mám, to jste správně zpozoroval, soudruhu milicionáři!”

Andrej postihl v jeho hlase drzost a zamračil se.

Vstoupili jsme do domu. Všichni utichli, když se objevil Karaj. Rychle mu šli z cesty a on jako by ani lidi nepozoroval.

Eva vyvalila oči a ukázala na místo v předsíni, kde stály kufry. Karaj už pochopil, že ho čeká práce. V takových případech byl vždycky soustředěný, nepobíhal a dokonce se nedíval ani po stranách. Co je mu teď do lidí, do lákavých vůní, do neznámého zařízení! Nyní se třel rezatým bokem jen o pánovu nohu, aby na sebe obrátil jeho pozornost: nemá už začít pracovat? Andrej ho přivedl blíže a nařídil, aby zachytil stopu.

„Tihle psi toho moc nenajdou,” poznamenal náhle Arsen. Stál u okna a usmíval se. „A dokonce se často mýlí. Byla by legrace, kdyby něco našel. Vrhne se prostě na prvního, kdo mu přijde do cesty, a to je celá jeho práce.”

„No uvidíme,” dobrácky se ozval Andrej. Byl rád, když mu někdo před započetím práce předpovídal neúspěch. Vítězství bylo tím silnější, čím větší byly pochyby a nedůvěra před pátráním.

Karaj zavětřil a zneklidněl.

„Otevřte dveře!” požádal Andrej.

Dveře se otevřely, ale bylo to zbytečné. Karaj nešel k východu. Zavrtěl se na místě a náhle se s hrozivým zavrčením vrhl k Arsenovi a zahnal ho do kouta. Jen natažené vodítko zachránilo mládence od zuřivého útoku. Karaj obrátil k pánovi hlavu, jako by říkal: „Udělal jsem přece, co jsem mohl - našel jsem pachatele. Chyť ho, pane! A mně dej cukr.” To už bylo

zvykem, ze byl po každém uspesnem pátrání odměněn cukrem.

Nikdy jsem ještě neviděl Andreje tak nesmírně rozpačitého. Přitahoval vodítko a na nikoho se nedíval. A dokonce ani teď psa neuhodil, jak to dělají někteří průvodci ve zlosti. Přitáhl Karaje pouze k noze a šeptem mu nařídil:

„Tiše!”

Arsen se doslova přilepil ke zdi. Byl nanejvýš pobouřen. A třebaže mu cigareta upadla na zem, pořád tiskl dva prsty k

černým knírkům.

„Co to má znamenat!” začal uraženým a už docela dětským hlasem. „Ve vlastním domě… Dejte pryč toho psa! Chci jít ven!”

„Ano-ano!” vyčítavě řekla Eva. „Nechte ho přece odejít. Ten pes je tak hrozný. Každý by se ho polekal!”

„Kdo se ho polekal?” odfrkl si mládenec. „Já jsem se snad polekal?” Počkal, dokud Andrej nevzal Karaje za obojek, a pak vyšel z kouta. „To víš, takového obyčejného, hloupého, blechatého hafana!”

Andrej mlčel.

Kluk vyšel ven do chodby, já však zpozoroval, že nešel dolů po schodech, ale zastavil se na odpočívadle. Teď bylo na mně, abych se do toho zamíchal.

„V předsíni je příliš našlapáno,” řekl jsem. „Když majitelé přišli na to, že kufry zmizely, začali pravděpodobně pobíhat sem a tam a hledat je. Pes zachytil stopy posledních nohou, které tu šlapaly. Pojďte, zkusíme to ještě jednou!”

Andrej tázavě pohlédl na Evu. Přikývla hlavou a měkce se usmála. Nezlobí se tedy! Andrej vesele pronesl:

„Hledej, Kárají, stopa!”

Karaj s neobyčejnou horlivostí vrazil vlhký čenich do kouta, dlouho jej očichával a nakonec se velmi rozhodně obrátil k východu. Teď už se nezmýlí! Avšak neuběhl ani tři

kroky, tázavě pohlédl na pána a najednou začal otráveně a jako by nerad, jenom z povinnosti štěkat na Evu.

„Pes neomylně nalézá pachatele!” posměšně vykřikl Arsen od domovních dveří a zamával svým červeným náprstkem.

Andrej jenom zafuněl, ale nic neodpověděl.

Eva zřejmě pochopila jeho náladu.

„To nevadí,” povzbudivě poznamenala, „my jsme s Arsenem stejně nedoufali, že nám bude vráceno to, co se ztratilo. Nerozčilujte se, prosím vás!”

„Ne, já jsem na to spoléhal!” vyzývavě řekl Andrej. „Ale teď už jsem se přestal spoléhat!”

Andrej vzal energicky Karaje levou rukou za obojek a vedl ho k východu. Šel jsem za ním, a šeptal:

„To je trapné! Copak odejdeme a nic neuděláme?…”

V tom okamžiku jsem se cítil odpovědným za všechno pátrání v našem městě. Sám kapitán Miansarov by nemohl trpět víc než já.

Ukázalo se však, že jsem Andreje špatně znal.

„Kdo odejde?” zvolal a já spatřil, že mu z šedých očí vyšlehla paličatost. „Vezměte na vědomí, že pátrání není skončeno, nýbrž teprve začíná.”

Vyšli jsme na chodbu. Nevěděl jsem, co má můj přítel za lubem, a chtěl jsem sejít dolů se schodů. On se však zastavil. Tu jsem zpozoroval, že na mne spiklenecky mrkl. To mělo znamenat, že oba víme něco, co neví nikdo z lidí kolem nás. Zřejmě přeceňoval mé síly, přesto však jsem mu pro každý případ odpověděl také mrknutím a zakýval hlavou. Zašeptal:

„Věc bude, jak vidět, vážnější, než se zpočátku zdálo.”

Nic jsem nechápal, ale přesto jsem se tvářil, že mu rozumím, a ještě jednou jsem významně mrkl: souhlasím, že jde o vážnou věc.

Andrej nařídil Karajovi, aby hledal stopu na odpočívadle.

„Aha!” ozvali se sousedé, kteří se vyhrnuli ze svých bytů, a nutno dodat, překáželi nám přílišnou horlivostí při průzkumu.

„Teď už to pes ucítil. Podívejte se, jak očichává! Veďte ho, soudruhu psovode, nebo ucítí zase nový pach a znova se splete.”

„Občané, občané!” vyčítavě řekl Andrej. „Věřte mi, že v těchto věcech se já, byť i ne na celých sto procent, ale přece jen lépe vyznám. Nechte mě konečně, abych mohl služebního psa vést.”

Nechal Karaje očichávat postupně všechny schody a přitom sám pozorně zkoumal chování psa.

„Rozumíš?” zeptal se mě, když Karaj zavrčel a natáhl vodítko.

Pořád jsem ještě ničemu nerozuměl…

Vyšli jsme na ulici. Karaj táhl. Myslil jsem, že budeme musit jako vždy v takových případech běžet za ním. Avšak Andrej ho proti všemu zvyku přidržoval a neustále se rozhlížel po stranách.

„Kam se poděl ten Arsen?”

„To teda nevím,” odpověděl jsem. „Raději mi vysvětli, proč ses na mne díval na chodbě tak významně?”

„Proč jsem se na tebe díval?” Andrej se usmál. „Protože lidé, kteří vzali kufry, do bytu ani nevlezli. Myslil jsem, že je ti to jasné.”

„Jak to víš?”

Andrej vážně odpověděl

„Karaj mi to ohlásil. Stáli za dveřmi na schodech a čekali, dokud jim někdo kufry nevynese.”

„A kdo je měl vynést?”

„No to právě musíme zjistit,” vyhýbavě odpověděl Andrej a rozhlédl se kolem.

Šli jsme teď podél zeleného parčíku. Ovanul nás chladnější vzduch. Za parčíkem začínaly mnohapatrové domy, obchody s velkými výklady. Po asfaltu přejížděla auta. Karaj vyrážel kupředu, ale bránilo mu zkrácené vodítko.

„Tak ho přece pusť, ať neztratí stopu.”

„Neztratí,” namítl Andrej a opět se rozhlédl.

Zdálo se mi, že na někoho čeká. Na koho? Zavolal snad milicionáře, který by posílil naši skupinku?

Ten, na koho Andrej čekal, se náhle objevil. Z průjezdu monumentálního pětipatrového domu, který stál za parčíkem, vyšel Arsen a se slabošským, nuceným úsměvem zamířil k nám. Ani stopy nezůstalo po jeho předešlé drzosti.

Myslil jsem, že se na něho Karaj opět vrhne. Avšak Karaj šel po jiných stopách a nevěnoval tomu klukovi vůbec pozornost.

„Počkejte…” Arsen několikrát škubl tenkým krkem, jako by chtěl spolknout neúměrně velké sousto. „Nechoďte dál, prosím vás.”

„Pročpak?” přísně se zeptal Andrej a svraštil sluncem vybledlé obočí.

„Všechno vám vysvětlím, ale pojďme nejdřív tady do toho průjezdu. Jestli mě s vámi uvidí, bude zle.”

„Jdeme,” zamračeně souhlasil Andrej. „Nu?” zeptal se, když jsme se octli v nedávno opravené chodbě, kde bylo cítit hlinku a fermež.

„Nikdo vás nezval!” nenávistně začal Arsen. „Sám jste se vetřel.”

„Buď opatrnější ve výrazech!”

Karaj zachytil výhružné zabarvení pánova hlasu a tiše zavrčel.

„Ano, ano, ano, sám jste se vetřel!” vzdorovitě opakoval Arsen, přece však ustoupil stranou tak, abych já byl mezi ním a psem. „Co chcete? Chcete udělat něco příjemného mé sestře Evě? Tak abyste věděl, když najdete ty kufry, bude jí to hrozně nepříjemné.” Olízl si vyschlé rty a vyzývavě dodal: „Ba právě naopak! Způsobí jí to mnohem větší zármutek, až se doví, jak ke krádeži došlo.” Zdvihl na nás oči, v nichž stály slzy. „Ty kufry nejsou, a basta! Vám je neukradli. A my s Evou to přežijeme. Vy se do našeho života nemíchejte!”

Díval jsem se, poslouchal a divil se: všechna ta předstíraná vážnost z Arsena spadla. Před námi teď byl hubený a ubohý výrostek.

„Ty kluku!” hněvivě se na něho obořil Andrej: „Řekni všecko do konce. Co jsi tak zbabělý.”

„Já nejsem zbabělec! Nemám už co říct… A vy mě neurážejte!”

„Tak poslouchej, já ti to řeknu! Ty jsi otevřel dveře a dal jsi ty kufry z ručky do ručky.”

„Ani nápad!” vykřikl Arsen.

„Jenom nelži. A víš, co je na tom nejodpornější? To, že jsi své vlastní věci předem vytáhl z kufru. Ať trpí jen sestra!. Vidíš,” Andrej mě šťouchl loktem do boku, „cítí, že je usvědčen, a tak chce svou slabost proměnit v sílu: neříkejte to prý Evě, bude mít zármutek. To je jeho trumf! Dokud byl tatínek živ, rozmazlovali ho. Jak by ne, následník! Matka ho rozmazlovala, sestra ho rozmazluje, život by za něho dala. Namluvili mu, že je génius, jenom se podívejte, násobí zpaměti všelijaká čísla! Ale to, že na celém světě nemá rád nikoho krom sebe, to neviděli. A ještě je to ke všemu zbabělec. Tak mluv, komu ses to dostal do rukou?”

Arsen opatrně vyhlédl na ulici, pak se vrátil do průjezdu a sedl si na mramorový schod širokého schodiště. Paličatě sevřel rty a odvrátil se.

Pobouřilo mě to.

„A co takhle oznámit tyhle tvé kousky do školy?”

„Oznamte to!”

„Mělo by se! Jen tvé sestry je nám líto!”

„Jen ji nelitujte. Ve škole vám řeknou, že se jich to netýká, a bude to.”

Zřejmě se bavil našimi rozpaky. „Proč by se jich to netýkalo?”

„Škola odpovídá za své žáky…,” pomalu si zapálil cigaretu a vydechl kolečko kouře. „Už rok nestuduju. A Eva to ví. Tak to klidně můžete ohlásit.”

Andrej stále víc vraštil světlé obočí, lícní kosti se mu chvěly, cukaly.

„Eva nechala svého studia proto, abys mohl studovat ty,” řekl pomalu. „Ale ty tedy nestuduješ?”

„Ne. A ona to ví. Když toho nechala ona, nechal jsem toho taky. Nejdřív jsem jí to neřekl, bylo mi jí líto. Ale pak se to dověděla”

„A proč nestuduješ?”

Arsen si opovržlivě odfrkl.

„Kdybych chtěl, učil bych se ze všech nejlíp!” oznámil s takovým pohledem, jako by to byla jasná a mnohokrát potvrzená skutečnost. „Ale nač to mám zapotřebí! Třeba se připravím a postoupím rovnou na vysokou školu.”

„No jó,” trpce poznamenal Andrej, „ty jsi přece génius. A teď hezky řekni, s kým ses to spolčil?”

Arsen opět vstal, přistoupil ke dveřím a vyhlédl na ulici. Pravděpodobně tam spatřil cosi povzbuzujícího. Na poslední otázku Andrejovu neodpověděl, posměšně se na nás podíval a šel po ulici svou klátivou chůzí.

„Stůj!” nařídil mu Andrej. „Vrať se!”

Kluk nám drze zamával rukou.

„Všechno, o čem se tu mluvilo, budeme považovat za vtip, soudruhu milicionáři.”

„Vrať se!”

Arsen šel dál svou cestou.

Tu Andrej odepjal vodítko a Karaj dohnal chlapce několika skoky. Pes poněkud nadzdvihl pysk, vycenil zuby a tlačil ho nazpět ke vchodu.

„Zavolejte toho psa!” vykřikl Arsen, ustupuje krok za krokem. „Zavolejte psa!” Vrátil se do průjezdu a zlostně na nás pohlédl.

„Ty se zřejmě chceš mermomocí dostat na milici za spoluúčast na krádeži?” zeptal se Andrej.

„Ne, s tím nepočítejte a nespoléhejte na to - nemůžete mi nic udělat! Já jsem dal své věci, a ne cizí. Neexistuje takový paragraf, podle kterého by mě za to odsoudili. Člověk má právo dělat si se svým majetkem, co chce.”

„Vidíš,” řekl Andrej, „on zná už i trestní zákoník, všechny paragrafy prostudoval! Připravuje se na zlodějskou kariéru. On nechápe, že je takový zbabělec, jakého svět ještě neviděl, a takový hlupák, že je mi až protivné dívat se na něho…”

„Tak se nedívejte,” vypískl Arsen. „Co mě tu držíte? Jediná

Eva mě může obvinit. A ta to neudělá! Vás nebudou chtít na milici ani vyslechnout.”

Rázně vykročil k východu, avšak Karaj mu stál v cestě a zavrčel.

„Nepospíchej tak,” klidně řekl Andrej. Arsen zaskřípal zuby.

„Vy si myslíte, že se snad hrozně bojím, co řeknete Evě? Jen si řekněte, prosím!” Obrátil se ke zdi, ramena se mu zatřásla a zmlkl.

„Padl do rukou nějakých zlodějů,” dřívějším klidným hlasem pokračoval Andrej, jako by se nic nestalo. „Zavedli ho do restaurace a jednou dvakrát ho pohostili. Vždycky to tak dělají. Vidíš, jaký máme krásný a lehký život. Kolik takový kluk potřebuje? Je hloupý, zalíbilo se mu to. Začal s nimi hrát a samozřejmě prohrál. Musí zaplatit, ale nemá čím. A tak už je naverbovaný. Přitom mu ještě pohrozili, že ho zavolají, aby skládal účty. Vědí přece, že mají co dělat se zbabělcem. Řekli mu: Dej sem všecky věci, co máš! A on jim je dal. Říkám to správně, nebo ne?” Andrej se dotkl chlapcova lokte. „Kolik jsi prohrál?”

Hubeňoučká hochova ramínka se zachvěla ještě silněji.

„No já sám dobře vím, že mluvím pravdu. Teď brečí, ale jak byl před chvílí drzý! Nechtěl, abychom přivedli psa,

hrozilo mu přece odhalení. Ti psi toho moc nenajdou! A přitom se třese - co když to najednou pes najde! Před sestrou se přece jen stydí, před lidmi se stydí. Otec mu zanechal dobré jméno, ale on to jméno zneuctil.”

„Já ho nezneuctil!” zasyčel Arsen.

„Ne? Tak nám vysvětli, čím jsi to jméno proslavil? Snad ne dobrým učením? Nebo snad pomáháš sestře žít, pracovat v domácnosti?”

Rozhodl jsem se vmísit do hovoru.

„Nech ho být. Řekni mi raději, co mohl čekat po tom, když jsme přivedli Karaje?”

„Ale doufal, že pes nic nenajde. Sám celou tu dobu po nás slídil, viděl, že jdeme správným směrem, a dal znamení svým kamarádíčkům: zachraňte se, mohli byste naletět!… Hej, proč jsi to udělal?”

Arsen se ani nehnul.

„Zase ze zbabělosti!” pokračoval ve vysvětlování Andrej. „Bál se, aby ho ti lumpové neobvinili, že je prozradil. Měl by z něho být jednou muž, a zatím je to zajíc! Z tohohle průjezdu k nám přišel přece jen proto, že jsme už příliš blízko místa, kde jsou schované kufry. Jinak by ani za nic nevyšel. A do průjezdu nás zatáhl zase proto, aby jeho přátelé stačili schovat kufry jinam. Všiml sis, že neustále vyhlížel na ulici? To se díval, jestli už kufry odnesli, nebo ne. A přitom se mu, holobrádkovi, zdá, že ničemu nerozumíme! Jak vidíš, je už zase drzý. To znamená, že kufry už jsou někde jinde.”

„To oni mi nařídili, abych vás zadržel,” šeptem pronesl Arsen.

Měl uplakaný a bezmocný obličej, že se mi ho na okamžik zželelo; no dítě, kluk! Avšak Andrej s ním, jak se zdálo, neměl slitování.

„Tak jdeme,” řekl tvrdě, „a vrátíme se s kufry! Ty tu na nás počkej. A nechceš-li, aby to s tebou špatně dopadlo, nehni se ani na krok z průjezdu!”

A odešli jsme. Andrej vedl psa k místu, kde jsme se potkali s Arsenem. Tady Karaj opět zachytil stopu. Vyčítal jsem Andrejovi, že když už věděl, že ti šejdíři odnášejí kufry, aby je znovu schovali, měl jednat, a ne ztrácet čas povídáním s Arsenem.

„Nevadí,” odrážel mě Andrej, „kufry nám neutečou!”

Měl nyní zřejmě pocit mistra virtuosa, který občas komplikuje příliš jednoduchou práci, aby ji pak skončil s překvapujícím výsledkem. Kapitán Miansarov říkal takovému postupu frajeřina.

„Heleď, Andreji,” varoval jsem ho, „jen abychom nelitovali toho ztraceného času.”

Karaj nás táhl šikmo přes cestu.

Na druhé straně ulice stál starý dům obehnaný zděným plotem. Dům byl jistě určen ke zbourání, ale prozatím ještě stál obklopen mnohopatrovými budovami z růžového tufu. Karaj uhodil předními tlapami do dřevěné branky a vrazil na malý dvoreček, kde vyplašil pobíhající slepice. Dvorek byl čistě zameten. Pod moruší stálo široké lehadlo stlučené z prken. Karaj se vrhl k tomuto lehadlu.

Zuřivý psí štěkot vyvolal z domku majitele, ušňupaného starce s ovázanou tváří. Krátce se zeptal, co si přejeme. Andrej nahlédl pod lehadlo a vzpřímil se.

„Jak je to dlouho, co byly odneseny kufry, které ležely pod tím lehadlem?”

„Jaký kufry?”

„Vy nevíte?”

„Nevím, soudruhu. Jak to mám vědět?”

„Když nevíte, tak se vám to musí vysvětlit. U soudu vám totiž vysvětlí, co znamená schovávat kradené věci.”

„Proč kradený?” znepokojil se stařec. „Známí hoši je přinesli a položili pod lehadlo. Ale já u těch zatracených kufrů nenazvedl ani víko. Co je mi do toho?”

„Co to bylo za hochy? Řekněte nám jejich jména.”

Stařec zrozpačitěl.

„Kdopak si je pamatuje?… Možná Suren… možná Išchan… Copak sem zajde málo lidí?”

„To stačí!” Andrej se rozzlobil. „Takový starý člověk a co to podporuje - zlodějnu! A přitom lžeš, zloděje kryješ! Jsi staré prase, a ne člověk!”

„Aj, zbytečně, soudruhu.,” stařec zavřel oči a zavrtěl hlavou na dlouhém tenkém krku. „Aj, zbytečně, zbytečně. Nač hned urážet?”

Andrej mávl rukou a vyvedl psa za práh. „Stopa, stopa, Karaji!” říkal.

A náš Karaj dychtivě zavětřil a táhl nás za roh do maličké uličky.

Běželi jsme za ním.

„Nebojíš se, že ten starý podvodník uteče?” zeptal jsem se.

„Od svého domu neodejde,” klidně odpověděl Andrej. „Dům přece s sebou neodnese… Mazaný dědek, už dávno ho máme na mušce.”

Karaj vběhl do průchodu, za nímž začínala ohrazená parcela. Měl se tu stavět nový dům. Neustále jsme naráželi na hromady kamení a písku. Andrej na mne křičel: „Neomeškávej se!” Ale copak je možné stačit Karajovi? Zastavil jsem se u ohrady roztlučeného kamení, když jsem najednou spatřil, že Andrej odepíná Karajovi vodítko.

„Stát!” vykřikl Andrej.

Na konci parcely jsem viděl dva lidi. Každý nesl jeden kufr.

„Stát!” zvolal Andrej ještě jednou a pustil Karaje.

Pes vyrazil dlouhými skoky, hlavu sklonil k zemi, uši přitiskl k zátylku. Utíkal bez zaštěknutí - tak běží jen velmi trénovaný pes, jistý si svou silou, aby zaskočil zločince. Karaj měl vlastní neomylný způsob: z rozběhu vrazil předními tlapami nepříteli do prsou nebo do zad, srazil ho a sedl si na něho. Pak už nešetřil štěkotem a zuřivým vrcením…

Jeden z pronásledovaných se otočil, odhodil kufr a lezl přes vysoký plot. Druhý se snažil přehodit kufr přes plot, ale nepodařilo se mu to. Vytáhl finský nůž, vzal jej do zubů a také lezl na plot. Pochopil jsem, co to znamená: jestliže Karaj přeskočí překážku - a takovou výšku by přeskočil lehce - čeká ho na druhé straně plotu ostří nože. To ale pochopil i Andrej.

„Zpět, Karaji!” vykřikl.

Udýchaně jsme doběhli k místu, kde se válely odhozené kufry. Nahlédl jsem do skuliny plotu, nikoho už nebylo vidět.

„Tak,” ulehčeně si oddechl Andrej, „ještě okamžik a byli bychom kufry propásli. To bych byl opravdu frajer.”

„Frajer jsi tak jako tak,” prohlásil jsem. „Zloději utekli!”

Zamračil se, chtěl se rozzlobit, ale jeho smysl pro spravedlnost tentokrát zvítězil.

„Máš pravdu,” řekl provinile. „Kdybychom byli šli dříve, byli bychom je chytli. Teď to slíznu od kapitána Miansarova.”

„A jak se to doví? Nejsi přece ve službě. A snad se nedomníváš, že já mu to řeknu!”

„Ne, proč…” Andrej se měkce usmál. „Já mu to řeknu sám!”

Připjal psa na vodítko.

„Jenže není ještě všecko skončeno. Zůstaň tady u kufru. Já se brzo vrátím.”

Přišel za půldruhé hodiny - klidný jako vždy, ale rozcuchaný a unavený. Za tu dobu, co jsem seděl na kufrech u hromady rozbitého kamení, naučil jsem se nazpaměť všechna slova a čísla, která byla napsána na mé krabičce zápalek. Žádnou jinou literaturu jsem neměl po ruce. Proklel jsem všechny kufry, které se ztrácejí, a všechny pátrací psy na světě, kteří ty kufry hledají. Když Andrej přišel, byl jsem úplně vzteklý. Pochopil to a hned, aniž čekal na mé výčitky, oznámil:

„Nepolepšitelní zločinci. Vidíš, do jaké party se ten kluk dostal!”

Má zlost byla tatam.

„Tys je chytil?”

„Jednoho jsem zadržel. Opozdil jsem se hlavně proto, že jsem ho musel odvést na oddělení.” Sehnul se a uchopil kufr. „Pojďme rychle, nebo ten kluk v tom průjezdě usne.”

„Ty myslíš, že ještě neodešel?”

„Neboj se,” Andrej na mne mrkl. „Čeká.”

Arsen seděl na dolním stupni schodiště. Neplakal už, přesto však byl celý schlíplý. Dokonce se ani nepodivil, když spatřil kufry. „Nechte mě tu,” řekl tiše. „Já se domů nemůžu vrátit.”

„Půjdeš,” odporoval Andrej. „Půjdeš s námi. Vstaň, no tak!” Arsen vstal. Obličej mu znetvořil úšklebek.

„Vy mě ještě neznáte.,” spustil. „Když si jednou něco umíním.”

Avšak Andrej ho neposlouchal. Šli jsme napřed, nesli kufry a kluk se ploužil za námi.

„Já nemůžu jít domů! Slyšíte?” vykřikl náhle. „Bude mi hanba… sousedi se to dovědí… Slyšíte, nebo ne?”

Andrej se zastavil u sloupu s vyhláškami. Myslil jsem, že si chce dát kufr do druhé ruky. On však začal číst různá oznámení.

„Tady je to!” prohodil spokojeně a zakýval prstem na Arsena. „Hele, co potřebuješ!”

Velký stavební závod oznamoval, že přijme dělníky. Přijme i nekvalifikované dělníky, v závodních kursech se mohou vyučit.

Arsen to přečetl a pokusil se usmát.

„Tohle navrhujete mně?”

„Právě to!”

„A co tam budu dělat?”

„Jak to, co? Nosit kamení, jezdit s trakařem, mísit beton. Mají tam večerní školu. Budeš studovat při zaměstnání.”

„Posmíváte se mi snad?” rozhořčil se Arsen. Když ale spatřil zlý Andrejův obličej, umlkl. „Nač to potřebujete?”

„To potřebuješ ty, a ne já.”

Arsen zamračeně pokrčil rameny.

„Nějak moc rozkazujete, ne.”

Šli jsme dále. Brzo se však Andrej opět zastavil. Tentokrát před holičem. Vytáhl pět rublů a podal je Arsenovi:

„Jdi se dát ostříhat. Naholo. Nejlíp bude, když si dáš oholit celou hlavu.”

Arsen řekl zamračeně:

„Já mám peníze. Ale nechám si trošku vlasů vpředu.”

„Ne!” neústupně odsekl Andrej. „Všechno ohol, docela. Počkej, půjdu s tebou.”

A odešel, zase mi nechal na starosti kufry a jako přídavek i Karaje. V holírně pobyl dosti dlouho, ale když přišel, oznámil: „Holí ho úplně.”

„Ty jsi hrdina,” řekl jsem mu.

Nečekali jsme na Arsena, vzali si taxi a jeli. A Karaj si opět vlezl na měkké sedadlo.

Když nám Eva otevřela dveře, Andrej mlčky zanesl do předsíně oba kufry. Mně nesvěřil ani jediný. Ale z parcely jsem přece nesl ten těžký kufr až sem a jemu ani nenapadlo, aby mi jej vzal…

Eva cosi říkala, smála se, zvala nás na čaj. Avšak ukázalo se - tak totiž rozhodným hlasem tvrdil Andrej -, že nemůžeme zůstat.

„Andreji,” dívka sklopila oči, „neviděl jste mého bratra?”

Podle toho, jak byla otázka položena, jsem cítil, že se chce dovědět víc, než nac se ptá.

„Arsena?” odpověděl otázkou Andrej. „Ne, neviděli jsme ho. Ale myslím, že brzo přijde domů. Jistě se objeví co nejdříve.”

„Je to hodný chlapec,” nesměle řekla Eva. „Možná trochu rozmazlený.”

„Ano, to snad trochu je,” zdvořile přisvědčil Andrej. Eva se vůbec nemohla uklidnit:

„Víte, nechtěla jsem o tom mluvit, ale nedávno přestal chodit do školy.” Evě se zachvěly rty. „Tím jsem vinna já.”

„Ničím nejste vinna,” Andrej ji vzal laskavě za ruku. „A teď bude všecko zase dobré. Ničím se, prosím vás, nezneklidňujte .”

Opustil jsem je. Musil jsem na Andreje dosti dlouho čekat dole v průjezdě. Kolem mne proklouzl Arsen. Pokusil jsem se s ním promluvit, ale vůbec neodpověděl. Konečně se objevil Andrej - pokolikáté už! - jsme vyšli z tohoto domu na ulici. Andrej mi zatočil před očima červeným náprstkem.

„Ustřihl jsem mu nehet!” prohlásil tak slavnostně, jako se prohlašují velká vítězství, a hodil náprstek do popelnice.

„Pro začátek je i to záslužné,” řekl jsem.

„Ale co! Z toho kluka ještě bude člověk!”

SETKÁNÍ S EL-CHANEM

Kámen se pohnul, zaváhal a zřítil se dolů. Poskakoval z výběžku na výběžek. Bylo jen slyšet: cvak, cvak! Horská ozvěna zachycovala tento zvuk a roznášela do dálky. Kámen už nebylo vidět, ale zdola se pořád ozývalo suché praskání, jako by někdo házel ořechy z příborníku na zem.

Karaj nahlédl do propasti, ucouvl a krátce zaštěkal. Tento psí bas, který vždy vyvolával spokojený úsměv na Andrejově tváři, bylo nyní sotva slyšet. Když Karaj štěkal doma, drnčelo ve skleníku všechno nádobí. Eva se zlobila: „Od toho psa by člověk ohluchl!” Tady, v sněhem zasypaných horách, připomínal basový štěkot bezmocné ňafání štěněte, Andrejovi dobře známé; maličký Karajek kdysi právě tak udiveně štěkal na svět, když zalezl do pánovy holínky…

Andrej vytáhl z kapsy kousek cukru a dal jej psovi. S potěšením ucítil na dlani jemný dotyk chladného čenichu. Karaj vzal cukr opatrně, pomalu, nejprve jej očichal a pak uchopil do zubů. Nikdy nevytrhával pochoutku z rukou, jak to dělávají někteří psi. Eva říkala, že Karaj ví, co je slušnost.

Bylo zima a všude pusto. Hluboko dole stály domky vědecké expedice. Ještě níže bylo vidět horské jezero s neobvyklým jménem: Černé jezero, třebaže bylo světlé a průzračné. Domky dýchaly svým osobitým životem: nad střechami se vznášel dým, přeběhla tam kuchařka s vědrem. Blížila se doba oběda.

Andrej se schoulil, pevněji si přitáhl vatovanou bundu. Když si člověk jen pomyslí, že je léto! Zamnul si zkřehlé prsty. Co je to, k čertu, za léto! Jen aby Karaj příliš nepromrzl… Pes silně vylínal před příchodem horkých dnů a teď se třásl zimou. Přitiskl uši k zátylku a vyváděl, honil se po skalách. Neustále pokukoval po pánovi: no tak, chyť mě!

Ještě dnes ráno Andreje ani ve snu nenapadlo, že se octne tady! Člověk se nedovede rychle přizpůsobit tak prudkým

změnám. Už je uprostřed věcného ledu a pořád se nemůže rozloučit se vzpomínkou na horko…

Jednou musil Andrej letět letadlem z Jerevanu do Moskvy. Vyletěli za krutého mrazu. Cestující přešlapovali z nohy na nohu, když čekali na nasednutí. Obláčky dechu stoupaly na letišti. Za dvě hodiny v Suchumi si cestující při zastávce vynesli stolek z restaurace přímo na letiště a snídali pod sluncem bez kabátů s rozepjatými límci. Kolem nich se míhali opálení chlapci a roznášeli v košících citróny a mandarínky. Za dalších několik hodin přistálo letadlo v Charkově. Do očí padal pichlavý sníh, vítr shýbal lidi k zemi, k naneseným studeným závějím. V takových prudkých změnách je vždy cosi zázračného. Těžko lze uvěřit, že jen dvě hodiny oddělují léto od zimy.

Teď se Andrejovi neustále rojily v hlavě pomalé myšlenky. Co dělá Eva? Podle hodin se nedávno vrátila z trhu a vaří oběd. Páni, odcházela přece na trh, když se Andrej chystal jet do hor? Copak to bylo teprve dnes ráno?.

Dnes ráno si kapitán Miansarov zavolal Andreje. „Jsi zdráv?”

„Zdráv, soudruhu kapitáne. Co mám udělat?”

„Tvůj pes je zdráv?”

„Tak jest!”

„Podle mých výpočtů ti už skončily líbánky. Jak je to dlouho, co jste se s Evou vzali?”

„Třiadvacet dní, soudruhu kapitáne!” hlásil s úsměvem Andrej.

„Oho, to je doba! No, budeš se musit na čas rozloučit s mladou ženou. Půjdeš se mnou okamžitě k majorovi.”

Major, mladý, ale už zasloužilý muž, prsa ověšená vyznamenáními, je okamžitě přijal, třebaže měl v čekárně hodně lidí.

„Jste zdráv?” nejprve se zeptal Andreje. „Chci vědět, můžete-li splnit těžký úkol.”

„Prosím o rozkaz, soudruhu majore!”

„Myslím, že jste horolezec? Máte zkušenosti z túry po našich horách?”

„Měl jsem příležitost, soudruhu majore! Chodil jsem po horách a dokonce jsem z nich i padal. Všechno jsem zkusil.”

„Pojďme, soudruhu Viťugine… Teď vás přijme plukovník…”

Ve velké pracovně byla okna zatažena stórami. Pouze úzký sluneční paprsek slunka si prorazil cestičku na žluté parketové podlaze a na červeném hustém koberci. Tady Andrej potřetí vyslechl dotaz na své zdraví a znepokojil se. Nikdy ho ještě nikdo nenutil mluvit tolik o zdravotním stavu jako tohoto rána.

„Jsem docela zdráv, soudruhu plukovníku!”

„Jak je na tom váš pes - jmenuje se Karaj, že?” zeptal se plukovník a poněkud se usmál.

O Karajovi mohl Andrej mluvit jenom naprosto vážně. Toto téma nepřipouštělo žádný úsměv. Andrej odpověděl zdrženlivě:

„Pes je v dobré formě.”

„No, to je skvělé. Vy i váš pes, soudruhu Viťugine, si budete musit řádně zapracovat. Kapitán Miansarov se domnívá, že jenom vy můžete splnit náš rozkaz. Tak podívejte se,” plukovník položil dlaň na mapu visící na stěně, „tadyhle na svahu hory pracuje v naší republice vědecká expedice. To všechno je pohraniční pásmo. Dovedete si to pásmo představit, soudruhu Viťugine? Skály, kamenné suti, propasti.”

Plukovník odstoupil od mapy, posadil se k psacímu stolu a pokynul Andrejovi, aby se posadil naproti němu do měkkého křesla.

„V této expedici, soudruhu Viťugine, se stalo neštěstí: před několika dny zmizel jeden vědecký pracovník. Na místě vám řeknou podrobnosti. To nejdůležitější je, že se doposud nepodařilo toho muže najít. Odešel do hor v sobotu ráno a dnes, jak víte, máme středu. Celkem byl prý ten muž, který zmizel, spolehlivý. Ale přesto vám nebudu tajit, že vznikly určité obavy. No, nepotřebuji vám vysvětlovat, že zmizí-li člověk beze stopy v pohraničním pásmu, není na tom nic dobrého…” Plukovník se zachmuřil. „Zkrátka a dobře, musíte se na tu horu podívat, soudruhu Viťugine. Musíte ji prohlédnout, očichat, a bude-li zapotřebí, obrátit na ní každý kámen. S pohraničníky je všechno dohodnuto. Zastavte se i v okolních vesnicích. Ten člověk se musí najít, jestli tam někde je, živý nebo mrtvý. V nejhorším případě nám musíte ohlásit, ale se vší určitostí, že tam na kameni, ani pod kamenem, ani ve sněhu, ani v zemi, ani ve vodě, ani ve vzduchu - nikde není. Pak tedy budeme vědět, co si o té věci myslit. A na to všechno vám nedáváme, soudruhu Viťugine, více než tři dny. Stačí to?”

„Jsem připraven k provedení úkolu!” odpověděl Andrej.

„Proveďte.”

Andrej ještě jednou vzhlédl k těm kamenným závalům. Všechno se bělalo sněhem. Tu a tam, kam jen oko dohlédlo, se tyčily štíty, vyčnívaly úlomky skal napřahující k nebi ostré hrany. Tato kamenná poušť je nekonečná.

„Najdeme, Karaji?”

Pes zavrtěl ocasem a zaštěkal.

„Ty máš vždycky jen jednu odpověď.”

Rozhodně však nyní Andrej věděl, v jakém prostředí bude pátrání probíhat. Povzdechl si, hvízdl na psa a šel k domku expedice.

U prvního finského domku, postaveného z úzkých bílých prkének, se zastavil. Takových domků i s jídelnou a klubem napočítal celkem osm. V tomto prvním domku bydlil a pracoval personál meteorologické stanice. U vchodu visela tabulka: Silnice nadšenců, dům č. 1. Lidé, kteří tu pracovali i v zimě, se bavili, jak uměli.

Andrej vystoupil na schůdky a strčil do dveří. Karaj ho následoval. V maličkém pokojíčku, kde na stěnách visela sluchátka a na stole byly rozestaveny jakési přístroje s měřítky, našel Andrej radiotelegrafistu. Karaj se drze protlačil i do tohoto malého pokojíčku. Zvykl si, že ho všude vlídně přijímají.

„Je možné poslat radiotelegram do Jerevanu?” zeptal se Andrej.

„Do Jerevanu - prosím!” Radiotelegrafista nadšeně zašilhal na psa a pošoupl si čepici dozadu. „Smí se mu něco nabídnout?” informoval se u Andreje.

„Zkuste to.”

„A vezme? Mám báječný salám.”

„Jo, za to se vám nemůžu zaručit.”

Zatímco se radiotelegrafista marně pokoušel nalákat Karaje na prvotřídní salám a cukr, psal Andrej radiogram. „Drahá Evo!” začal, ale začervenal se a „drahá” přeškrtl. Stejně člověk nevysloví všechno, co chce. „Musil jsem,” psal, „odjet bez rozloučení. Takovou už máme službu. Neměj starosti, vrátím se za dva tři dny. Vzpomínej a neteskni…” Ta poslední slova zase přeškrtl. Éter nebyl* zařízen na takovéto dorozumívání.

Kousal tužku a trpěl tím, že nemohl nalézt vhodná slova. Kdyby tak mohl napsat stokrát: „Milá, milá, milá!” Jenže musí psát věcně. „Dohlédni na Arsena, aby nezlajdačil. A ať si podá přihlášku do večerní školy, aby to totiž nezmeškal.”

Tím dal do pořádku všechno, co ve městě nestačil vyřídit. Musí se dát do práce. Radiotelegrafista začal vyťukávat své tečky a čárky - radiogram šel do Jerevanu.

„To tu máte vždycky takovou zimu?”

„Tohle nic není!” Radiotelegrafista otevřel krabičku s cigaretami a nabídl Andrejovi, aby si zapálil. „Skutečnou bouřku a hrozný mráz jsme tu měli, když zmizel El-Chan.”

„Kdo zmizel?”

„Jeden inženýr.” Radiotelegrafista rozškrtl zápalku. „Ten člověk, inženýr, který se ztratil, se jmenuje El-Chan.”

„Tak…,” pomalu pronesl Andrej. „Znal jsem jednoho El-Chana. Takový maličký?”

„Přesně tak. Maličký, ale nesmírně odvážný. Myslel jsem, že se ve vodě neutopí ani v ohni neshoří… A co vy, ještě jste nemluvil s vedoucím expedice?”

„Ne, ještě jsem s ním nemluvil. Když jsem přijel, nebyl na hoře. Teď k němu půjdu.” Andrej vstal a Karaj, který ležel u dveří se zavřenýma očima, se okamžitě postavil. „To je přece nesmírně zajímavé. Vedoucího expedice profesora Malunce taky znám. Seznámil jsem se s ním téhož dne, kdy jsem poprvé uviděl El-Chana. Podle mého názoru se spolu také teprve seznámili.”

„Ano, správně,” řekl profesor Malunc, „seznámili jsme se s El-Chanem na hoře Kapudžich a myslím, že za vaší přítomnosti. Pamatujete se, jak jsme chtěli, abyste nám dali kakao?”

Sergej Vartanovič Malunc přecházel z kouta do kouta svého velkého pokoje. Prkna nenatřené podlahy mu skřípala pod nohama. Andrej seděl v křesle a provázel ho očima hned na tu, hned na onu stranu.

Setkali sé teprve před pěti minutami, ale už vzpomínali na turistický pochod, na noc u ohně a Andrejovo zmizení. Sergej Vartanovič se nemohl vynadivit: jak to, že to neuhodl? Vždyť tenkrát měl Andreje skutečně za podvodníka.

Nyní profesor Malunc skoro ničím nepřipomínal toho muže, jehož Andrej poprvé spatřil vloni v létě na svahu Kapudžichu. Neměl samozřejmě ani staré boty, ani hustý rozcuchaný plnovous. Tmavě šedý oblek, nedbale uvázaná kravata, čistě vyholené tváře, oholená hlava. Nikoli horolezec, jak ho znalo jen málo lidí a mezi nimi Andrej, nýbrž velký

učenec, výtečný organizátor, mající na starosti mnoho důležitých věcí. Čas tohoto muže se musil šetřit.

„Musím vám říci, že se El-Chan projevil jako výborný inženýr.” Profesor Malunc se na vteřinu zastavil uprostřed pokoje. „Přijal jsem ho do personálního stavu expedice. A doposud jsem toho nelitoval, ačkoli teď kolují o El-Chanovi podivné řeči.”

Profesor stál před křeslem s rukama v kapsách a Andrej se domníval, že už také musí vstát. Ale v tom okamžiku Sergej Vartanovič začal zase chodit po pokoji.

„Sergeji Vartanoviči, nemohl bych si prohlédnout věci, které po El-Chanovi zůstaly?”

„Ukážu vám je. Slyšel jste ty tlachy o El-Chanovi, že využil nepohody, aby se dostal přes hranice? Že je teď prý už zbytečné hledat ho…”

Andrej přikývl. Slyšel už takové řeči.

„Tak abyste věděl: Já nevěřím, že El-Chan přešel hranice.” Andrej zakryl vyvalené oči nažloutlými víčky a poznamenal:

„Věci El-Chana musí očichat můj pes. Ještě bych potřeboval, abyste mi řekl, jaké jste prováděli předběžné pátrání.”

„Dovolte!” Profesor Malunc se opět zastavil a zamračil se. „Říkám vám, že odmítám obvinění El-Chana, a vy tu převádíte řeč na jiné koleje.”

„El-Chana si pamatuju,” řekl Andrej a přihladil si světlé vlasy. „El-Chan se mi líbil. Ale při naší práci se nesmíme spoléhat na své sympatie nebo antipatie. Nemůžeme přistupovat k věci s hotovými závěry.”

„My máme taky takovou práci!” rychle se přidal profesor Malunc a upřímně, srdečně se usmál. Na vteřinu se v něm kmitl horolezec z hory Kapudžich. „K čertu s hotovými závěry!” uličnicky zvolal, ale okamžitě se přestal usmívat. „Hotové závěry nepotřebujeme. Ale existuje přece víra v člověka?”

„Víra v člověka existuje,” pomalu opakoval Andrej. „Ale prozatím nám bude užitečnější pochybnost..

Sergej Vartanovič pohnul silnými rty. Úsměv se mu vytratil z očí, které se právě smály. Vystřídala jej nelibost.

„Vy se ptáte, jak jsme pátrali?” začal chladně. „Nejprve jsme hledali El-Chana vlastními silami účastníků expedice, pak jsme požádali o pomoc obyvatele z nejbližších vesnic. Nakonec ho hledala milice. A teď tedy poslali i vás. Hledejte, prosím!” Pohlédl na hodinky. „Musím se už, bohužel, zabývat jinými věcmi.”

Andrej vstal:

„Neřeknete mi několik slov o tom, za jakých okolností odešel El-Chan z tábora?”

Sergej Vartanovič zaváhal. „Vy jste o tom už něco slyšel?”

„Chtěl bych to slyšet od vás.”

„Nu a mně se o tom nechce mluvit. Jde o to, že fakta svědčí proti El-Chanovi. Začněme tím, že odešel do hor bez mého dovolení.”

Ano, čára za čárou dokreslovala nehezký obraz. Před týdnem nařídil Sergej Vartanovič, aby se vyfotografovala některá místa na hoře. Pověřil tím El-Chana, který už ve škole byl členem fotografického kroužku a dostával ceny za pěkné snímky. Avšak špatné počasí tomu zabránilo. Odložili tuto práci - mimochodem nepříliš naléhavou - na pozdější dobu. Ale v pátek večer už meteorologové předpověděli příznivé počasí. Sergej Vartanovič odjel do Jerevanu. Všem zaměstnancům uložil nějakou práci. El-Chana pověřil prací, která neměla nic společného s fotografováním. Nicméně El-Chan v sobotu využil příznivého rána, odešel do hor a vzal si s sebou aparát. A současně s ním šel, také bez dovolení, Vadim Borisov.

„Okamžik,” přerušil ho Andrej. „Kdo je to Borisov?”

Sergej Vartanovič udělal neurčitý posunek.

„Mladý muž. Schopný mladý člověk, vědecký pracovník naší expedice. Doporučuji vám, abyste si s ním pohovořil..

Tak tedy v sobotu odešli El-Chan a Borisov do hor. Odpoledne se rozzuřila bouře. Teplota prudce poklesla. V neděli dostal Sergej Vartanovič z hor radiogram, že zmizeli dva zaměstnanci expedice. Okamžitě přijel do tábora. Borisova brzy našli v pohraniční vsi Urulik. Přišel sem omrzlý v noci na neděli. Dali mu napít vodky, třeli mu nohy lihem. Spal do poledne, a když se probudil, zeptal se: „Kde je El-Chan?” Ukázalo se, že El-Chan šel za ním. Mráz a vichřice El-Chanovi nevadily. Vzal Borisovovi tlumok, fotoaparát a ostatní těžké věci a poslal ho tak nalehko napřed: „Jdu hned za tebou, neměj o mě starost!” Od té doby nikdo El-Chana neviděl.

V pokoji, podobném kajutě lodi, ukázali Andrejovi El-Chanovy věci.

Ve skříni visel šedý oblek, několik vyžehlených a šustivě naškrobených košil a dvě nemožně zmačkané kravaty. Pod postelí byly černé boty s horolezeckými špicemi na podrážce.

V kufru, který hospodářský správce s hekáním vytáhl doprostřed pokoje, byly naházené knihy. Modrou stužkou tu byl převázán svazeček dopisů.

„To mu pořád psala tahle,” zabručel správce a ukázal na podobiznu hezké dívky, která stála v rámečku na psacím stole. „Žije někde v Baku.”

Našel se ještě zápisník v kožené vazbě, popsaný do poslední stránky. Hned na prvním listu bylo napsáno:

Pohazuj se mnou tvrdě, živote! Ať jen slabochy úspěchy hýčkají…

Andrej obrátil stránku. Tady byly jakési kresby tužkou. Pokud se dalo soudit, pokoušel se El-Chan podle svých sil a schopností nakreslit snědou dívku z Baku. To, co z toho vzešlo, zřejmě poděsilo jeho samotného, a proto zaškrtal své děvče od hlavy až k patě.

Na třetí stránce Andrej přečetl:

Voda! Jednou jsem ji pil. Však žízně neuhasil.

„Nebyl snad El-Chan v sobotu, když šel do hor, opilý?”

„Kdože byl opilý?” nepochopil správce.

„Mluvím s vámi o El-Chanovi. Pil hodně?”

„Co vás to napadá? On vůbec nepil. Jenom vodu. Byl to velmi ukázněný člověk.”

„Proč ,byl’?”

„No vždyť tu přece teď není…,” správce ztlumil hlas. „Říká se, že utekl přes hranice.”

„Kdo to říká?”

„Povídá se to. Ale já osobně tomu nevěřím. Nebyl takový darebák. Byl to vědec, komsomolec. A pak, když člověk odchází s úmyslem, že se nevrátí, tak takovouhle věc, jako jsou soukromé dopisy, bere s sebou. V nejhorším případě je zničí, ale nenechává je takhle na veřejnosti. To nás učí psychologie.”

Dopisy Andrej nečetl. Jenom potěžkal na dlani silný svazeček. Na lístku, který ležel bez obálky nahoře pod stužkou, spatřil přibližně tatáž slova, která vyškrtl z radiogramu, adresovaného Evě, a s velkými rozpaky je hodil nazpět do kufru.

„Rád bych teď viděl vědeckého pracovníka expedice Borisova.”

Hospodářský správce na něho nechápavě pohlédl.

„Ach, Vadima!” zvolal konečně. „Toho člověka tu nikdo nejmenuje příjmením. On je prostě Vadim.”

„Jak to? Vědec, a nevysloužil si tu dokonce ani příjmení?”

„Vědec není, dejme tomu, příliš velký - ani kandidátem ještě není. A vůbec je neseriózní, posměváček, na každého se vytahuje.” Správce odmítavě zavrtěl hlavou. „Vadim teď bude určitě v klubu.”

Třebaže bylo už pozdní odpoledne, bylo ještě na území tábora rušno. Před skladem stálo nákladní auto, které právě přijelo z Jerevanu. To, co přivezlo, bylo asi důležité, protože sám Sergej Vartanovič se odtud nevzdálil ani na krok. Dva mladíci - jeden černovlasý, druhý světlovlasý - nesli do hor jakýsi přístroj, připomínající tak trochu šicí stroj.

„To jsou naši kandidáti věd, oba jsou Rafikové,” řekl hospodářský správce. „Jeden je bílý Rafik, druhý je černý Rafik. Teď ponoří ten přístroj do jezera.”

„Nač?”

„Věda to vyžaduje,” přísně vysvětlil správce.

Klub byl právě takový finský domek jako ostatní. Na dveřích viselo mnoho oznámení: Rozhlasová beseda s pamirskou expedicí Akademie věd SSSR, Zkouška nových přístrojů zkonstruovaných skupinou mládeže…

V domku byly odstraněny všechny příčky a přepážky, takže tu byla jen jedna místnost. Stálo v ní piano, kulečník, dva stolky na šachy.

„Po zmizení El-Chana,” říkal správce, když dával Andrejovi přednost u dveří klubu, „bylo v táboře jako po vyhlášení smutku. Všech se nás to hrozně dotklo! I ten tak lehkomyslný Vadim se rmoutil, a to ze všech nejvíc. Věřte mi, slyšel jsem dokonce, jak v noci plakal! A potom, když začaly ty ošklivé řeči, nálada se úplně změnila. Většina tomu samozřejmě nevěří. Ale někteří říkají: Padouch El-Chan!”

V koutě byla skupina mládenců a dívek - všichni v lyžařských oblecích. Andrej nechápal, co to tam dělají, ale správce mu to nabručeně vysvětlil:

„ Skáčou přes židli. To Vadim si teď vymyslil takovou zábavu. Tenkrát plakal a dnes jako když ho něco píchne.”

Někdo z mladých lidí navrhl postavit k sobě dvě židle. Avšak nenašel se nikdo, kdo by chtěl takovou překážku přeskočit.

„Tak co, soudruzi akademici?” posměšně se zeptal světlovlasý baculatý mladík s důlky ve tvářích; hlas měl sametový, mužný, velmi výrazný. „Nikdo se neodhodlá skočit

přes dvě maličké židle? Prosím tedy přidat ještě jednu - třetí -židli. Hudba, tuš!”

„Vadime!” vykřikla dívka se dvěma černými copy, „já to nedovolím! Tady se nedá skákat. Nabiješ si nos o podlahu!”

Zdálo se, že tu všichni překypují veselím. Avšak Andrej zachytil napjatý a zvídavý Vadimův pohled, kterým švihl ke dveřím, a zmocnil se ho zvláštní pocit. Poznal, že tomu člověku není tak příliš veselo, že tady pořádaná zábava ho nebaví. Oči, do nichž Andrej na okamžíček nahlédl skoro náhodně a nečekaně, skrývaly cosi nepochopitelného - zpola umíněnost a zpola zlost. A v téže vteřině Vadim už pohled odvrátil.

„Ženská,” s drsnou vítězoslávou pronesl Vadim a zřejmě někoho napodoboval, protože se všichni rozchechtali. „Ženská, odejdi stranou a nepřekážej muži vykonat jeho mužskou povinnost!”

Hospodářský správce šťouchl Andreje do boku:

„Mám tu ženu, pracuje tu jako kuchařka, to já jí říkám »ženská«. Co se mu na tom zdá směšného?”

Vadim se přikrčil, a ačkoliv byl těžký, lehce přeskočil překážku. Všichni mu tleskali. Odstrčil ruce, které se k němu natahovaly, a šel ke dveřím, u nichž pořád ještě stáli Andrej a správce.

„Nu,” řekl Vadim dobrácky, „už dávno jsem vás zpozoroval a vím, že jste si přišel pro moji duši. Proč s tím děláte tajnosti? Ptejte se,” povzdechl si, „podesáté budu odpovídat na jedny a tytéž otázky.”

Andrej se mírně usmál.

„Nevadí, na to je dost času. Velmi hezky skáčete.”

„Snažím se,” Vadim se žertovně vzpřímil do pozoru jako voják v řadě. „Budu se i nadále ještě víc snažit, když se vám to tak líbí.”

„Ano, velmi se mi to líbilo,” zdvořile opakoval Andrej. „A teď, jestli už je konec skákání, mohli bychom se snad na okamžik vzdálit a pohovořit si?”

„Proč se vzdalovat?” Vadim si přitáhl blíže dívku se dvěma copy. „Nemám před svými přáteli žádné tajnosti.”

„Tím lépe. Já taky nemám před vašimi přáteli žádné tajnosti. Buďte tak laskav a povězte mi, jak k tomu došlo, že jste šel s El-Chanem do hor?”

Vadim přehlédl všechny přítomné vítězoslavným pohledem.

„Copak jsem neříkal,” zvolal, „že první otázka bude právě tahle? Jak jemná, ba přímo klenotnická je ta práce milice!” Vesele pohlédl na Andreje. „Ostatně promiňte, třeba nejste milicionář?”

„Já jsem milicionář.”

„Musím vám říct, že tu už bylo několik milicionářů a všichni začínali svou pátrací činnost právě touto otázkou.”

„To znamená, že se vám na ni lehce odpoví.”

„Podesáté!” Vadim si vzdychl. „Můžete začít! Copak vy nebudete nic zapisovat?”

„Ne, proč bych zapisoval?” Andrej byl překvapen. „To přece není výslech…”

„No dobrá. Toho rána jsem měl dost nezajímavý úkol. Nechtělo se mi do něho. A když se mi něco nechce dělat -soudruzi to vědí! - určitě se zařídím podle svého.” Vadim se usmál. „Mám takový ošklivý rys v povaze.”

Nikdo mu nepřisvědčil, třebaže by si to byl, jak se zdálo, přál. Jenom dívka s copy zaníceně vykřikla:

„Ano, my to víme, Vadime! My to však nepovažujeme za špatný povahový rys.”

Vadim jí blahosklonně poklepal na rameno.

„Tak tedy, rozumíte, soudruhu milicionáři, náš Sergej Vartanovič odjel do Jerevanu a v takových dnech se dá poněkud oslabit disciplína. Odložil jsem svůj úkol, převlékl jsem se a dohonil El-Chana, který vystupoval na skálu s fotoaparátem.”

„Dále, prosím!”

„Dále?” Vadim přimhouřil oči. „Dále jsme šli společně.”

„Počkej, Vadime,” vyčítavě řekla tatáž dívka. „Proč neřekneš, že tě El-Chan nechtěl vzít s sebou?”

„Marleno, Marleno!” Vadim stiskl a odhodil jí snědou ruku. „Copak to, co jsem říkal tobě, musí vědět všichni? Mně se o tom nechtělo mluvit!. Ano!” pronesl a pohlédl přímo na Andreje. „Když už to Marlena vyzradila, musím vám sdělit, že to tak skutečně bylo. El-Chan neměl v úmyslu vzít mě do spolku. Měl jsem dokonce takový dojem, že chce jít rozhodně sám a že mu překážím. Ale tady opět zasáhl ošklivý rys mé povahy - dělat všechno podle svého - a tak jsme šli spolu.”

„Z toho vyplývá, že jste se mu vlastně vnutil za společníka?”

„Tak asi…”

Těch, kteří Vadima poslouchali, zůstalo teď už málo. Odešel hospodářský správce. Odešel tlustý mladík, zipy celý zbrázděný.

„Vadime, nerozčiluj se,” řekl, když odcházel. „Více chladnokrevnosti! Všichni víme, co jsi musel prožít. Potlač své city a pomoz vypátrat celou věc až do konce.”

Vedle Vadima pořád ještě zůstávala dívka s černými copy.

O piáno se lokty opíral hubený dlouhý mladík s rohovými brejlemi. Přišli dva Rafikové - černý a bílý -, nepodařilo se jim ponořit přístroj do jezera. Sergej Vartanovič odložil tuto proceduru na zítřek. Vrazili do klubu s křikem:

„Zaznamenejte čas! Historický okamžik! V osmnáct třicet vyzkoušíme na hoře nový elektromagnet! Teď teprve můžeme ukázat práci!” Když ale viděli, co se v klubu děje, usedli vedle sebe na kulečník a poslouchali, do rozmluvy nezasahovali.

„.Byli jsme už dosti daleko,” pokračoval Vadim, „když bouřka začala. To nejprotivnější byl vítr. Cesta byla nerovná, hrboly, zledovatělé kameny. Padali jsme. Sníh nám zalepoval ústa i oči. Najednou jsme ztratili směr. Začalo se stmívat. Já říkám: »Musíme se vrátit.« El-Chan trvá na tom, abychom šli kupředu. Navrhuje mi: »Vraťte se sám.« Nevím, co měl na mysli, ale celou tu dobu tvrdil, že dojdeme k nějaké vsi. Choval se poněkud divně.”

„Okamžíček!” Andrej dlouho pohyboval lícními kostmi, než se mu podařilo zformulovat otázku: „Tak vy tvrdíte, že si El-Chan počínal podle předem promyšleného plánu, ale vám o tomto plánu nic neřekl?”

„Nevím.,” protáhl Vadim. „Jistě to nemůžu říct. Dovolte jenom, budu mluvit o tom, co se skutečně událo, a nechám stranou všelijaké soukromé výmysly.”

„Jestliže výmysly, tedy vaše,” mírně poznamenal Andrej.

„Ne, promiňte, vaše! Já nic podobného neříkal!” Vadim zamával rukama, jako by se bránil nespravedlivému obvinění.

Dívka se nespokojeně obrátila na Andreje:

„Vadim nic takového neřekl!”

Černý Rafik na ni mávl rukou:

„Počkej, Marleno! Slyším tu historii už potřetí. Vypadá to, jako by Vadim El-Chana obviňoval. Ale to se týká nás všech! Já i bílý Rafik, i tady ten Vadim, všichni jsme s El-Chanem, jak se říká, vodku pili a písně pěli…” Obrátil se k Vadimovi. „Jestli ho obviňuješ, řekni to přímo!”

„Kdo ho obviňuje?” Vadim vysoko nadzvedl obočí. „Dovolte mi zůstat na půdě faktů!”

„Dobrá,” řekl Andrej, „předložte další fakta.”

„Ale to je vlastně už skoro všechno, co můžu říct. Bloudili jsme a padali. Uhodil jsem se do nohy a kulhal jsem. Musím se poctivě přiznat, že ten maličký El-Chan se držel lépe než já. Ty, Marleno, nepohrdej mnou za to. Rozumíte,” Vadim se usmál, „je těžké učinit takové přiznání v přítomnosti ženy. Ale čestné slovo, je to tak! Změkl jsem jak višně v kompotě. Myslel jsem, že se z toho živí nedostaneme. Když jsme spatřili světýlka a pochopili, že je to ves, El-Chan se nade mnou slitoval - navěsil na sebe všecky těžké věci a řekl: »Jdi. Jestli nemůžeš jít, tak lez! Já si rovnoměrně rozdělím váhu nákladu a jdu hned za tebou. Už jsme zachráněni!« A já se plazil. Zdálo se mi, že mi omrzly ruce i nohy i uši, a dokonce i jazyk. Nemůžu vyjádřit, co je to za pocit. Něco takového se nedá prožít dvakrát. Zaklepal jsem na první okno na kraji vesnice. Ukázalo se, že jsem se dostal do Uruliku. Kolchozníci mi pak vyprávěli, že jsem plakal. Dovedete si to představit, plakal! Ale na nic se nepamatuju. Říkali mi, že jsem poprosil o vodku a okamžitě tvrdě usnul. Druhý den jsem se dověděl, že El-Chan vůbec nepřišel.”

„To znamená,” zeptal se Andrej, „že jakmile jste se dostal do domu, do tepla, přestal jste se zajímat o El-Chanův osud?”

„Bože!” netrpělivě zvolala dívka s černými copy. „Copak si pomyslil, že ten silný El-Chan nepřijde do vsi, když se tam dostal on, nemocný a slabý?”

Vadim na ni zamyšleně pohlédl.

„Ne, Marleno, neobhajuj mě. Já o tom už mockrát přemýšlel. Ale rozumíte,” dotkl se Andrejova rukávu, „já měl pocit, že se El-Chan pořád plazí za mnou, zdálo se mi dokonce, že ho slyším dýchat. A potom, byl jsem v hrozném duševním rozpoložení a domníval jsem se, že nepotřebuje pomoc on, nýbrž já. Choval se tak sebejistě…”

Černý Rafik se zasmál, obrátil se k bílému Rafikovi a poznamenal:

„Velký tlustý Vadim čekal pomoc od droboučkého El-Chana, od toho El-Chančíka, kterého nosil pod paží jednou rukou do jídelny.”

Rafici na sebe pohlédli, seskočili s kulečníku a šli ke dveřím. Měli jakousi neodkladnou práci. Andrej je doprovázel pohledem. Vadim na ně ani nepohlédl, díval se jen na Marlenu.

„Řekněte mi přesně,” zeptal se Andrej. „- necháme zatím stranou všechny zlé úmysly -, jestli El-Chan už v dohledu těch světýlek mohl ztratit sílu a nedojít na místo záchrany?”

„Rozhodně prohlašuju: nemohl! Cesta tam byla už

mnohem snazší než uprostřed hor.”

„A co když se mu něco stalo? Co když si, řekněme, zlámal nohu?”

„Rozhodně ne! Našli bychom ho na místě, kde jsem se s ním rozešel. Ale celé okolí tam bylo prohledáno a nikdo tam nebyl.”

„Tak tedy,” soudil Andrej, „z toho nutně vyplývá, že nepřišel-li El-Chan, znamená to, že nechtěl přijít?”

„Nevím!” Vadim zase zvedl ruku jako na obhajobu. „Vyvozujte si z toho, co je vám libo. Jenom prosím vás,

budeme opatrnější v těch vývodech, kde se mluví o dobrém jménu člověka.”

Vstal, vzal Marlenu za ruku a tázavě pohlédl na Andreje. Podle jeho mínění byl rozhovor u konce.

„Dobrá,” Andrej také vstal ze židle. „Budete se musit ještě trochu obtěžovat, soudruhu Borisové. Musíte mi ukázat místo, kde jste naposledy mluvil s El-Chanem.”

„Musím?” Vadim přimhouřil oči; hlas se mu změnil, zaskřípěl. „Drahý příteli, já nikomu nic nemusím! Jestli chcete, abych vám ukázal to místo, budete mě muset poprosit…”

„Ano, ovšem. Prosím! Prostě jsem se špatně vyjádřil.”

„No což, ukážu. Šestkrát jsem ho už ukazoval, ukážu to i posedmé. Až se vám to bude hodit, řekněte mi. Ale teď prosím, abyste prominul, mám svou práci.”

U dveří dohonil Andreje vysoký mladík v rohovinových brejlích. Nejprve mu oznámil, že se jmenuje Babken Achverdjan.

„Babken Achverdjan,” opakoval a vztyčil ukazováček. „Doufám, že si to budete pamatovat? Budete možná potřebovat pomoc horolezců. Zorganizuju vám skupinu takových sportovců, že vám prozkoumají metr za metrem celou horu!”

„To se přece už dělalo a nic z toho nebylo,” řekl Andrej. „Ne, tady, jak je vidět, se na to musí jít jinak.”

„A vy už víte, jak?”

„Ne,” přiznal se Andrej, „zatím ještě nic nevím.”

„Tak já vám něco řeknu: seberte svého psa a jeďte domů. Zbytečně ztrácíte čas. Já jsem sice znal El-Chana jen málo -nejsem tu dlouho - ale Vadim ho znal dobře. Vadim nechce nikoho zlehčovat - on není takový mládenec! - ale mně naznačil, že El-Chan se podle jeho mínění už nikdy nenajde! A víte, Vadim nemluví jen tak do větru.”

Rozhodli se začít pátrání nikoli z území tábora, nýbrž ze vsi Urulik. Do této vesnice byla nejjednodušší cesta dolem, a nikoli přes horu. Vedla tudy okružní automobilová silnice, táhnoucí se podél úpatí horského hřebenu. Sergej Vartanovič nabídl Andrejovi svůj džíp.

Jeli ve třech: na zadním sedadle Andrej s Karajem, vpředu řidič a Vadim Borisov… Jeli mlčky. Jenom když džíp zdolal už značnou část cesty a začal stoupat po horském svahu, na němž se prostírala ves Urulik, Andrej řekl:

„Jak to, že se přece jen, soudruhu Borisové, nešetříte?”

„A co?”

„Uhodil jste se při pochodu s El-Chanem do nohy a pak skáčete s tou pohmožděnou nohou přes židli.”

Vadim obrátil k Andreji buclatý obličej s důlky ve tvářích a posměšně přimhouřil oči:

„Zapřísahám se vám svou cti, že jsem hochům říkal, že mi tuhle otázku dáte!” Vytáhl krabičku cigaret a nabídl Andrejovi. „Jde totiž o to, drahý soudruhu, že jsem byl odvezen do Jerevanu a dva dni zůstal v nemocnici. V nemocnicích, jak je vám známo, léčí lidi. A někdy je i vyléčí.”

„Ano, stává se, že je vyléčí. Proč se ale zlobíte?”

„Nelíbí se mi vaše otázky,” zamračeně pronesl Vadim.

„Tím jste ale vinen sám. Pořád se mi zdá, že víte o El-Chanových úmyslech mnohem víc, než říkáte.”

Andrej zadýmal, vydechl a opět vdechl kouř. Pořád čekal na odpověď svého společníka. Neuslyšel ji však.

Vesnice Urulik - to je kámen na kameni. Z kamenů jsou domy, z kamenů jsou i všechna stavení pro dobytek. Stromů je tu málo. Který strom by chtěl růst mezi skalami? Když praží slunce, je tu všechno stejnoměrně žluté; když slunce zapadne, zdá se tu všechno černé.

Velcí hlídací psi s kupírovanýma ušima zuřivě štěkali za kamennými ohradami na Karaje. Karaj si jich nevšímal. Vzal Andrejovi brašnu s mapami a pyšně ji nesl v bílých zubech, k velkému nadšení kluků, kteří už šli v celém zástupu za nevídaným psem.

Doprostřed žluté ulice vyšel vysoký hubený muž v plátěné kazajce a zvedl na pozdrav ruku. Byl to předseda kolchozu. Důstojně podal ruku nejprve Andrejovi, potom Vadimovi a zdvořile se zeptal:

„Budete pátrat?”

„Ano,” Andrej si posunul do týla čepici, „pokusíme se o to. Za pokus to stojí.”

„Nepotřebujete pomoc?”

„Zatím ne.”

„Velmi dobře,” řekl předseda a pomnul si prsty zahnutý nos. „Bude těžké něco najít.”

„Proč?”

„Hory nejsou les ani moře. Moře vynáší ztracené na břeh, les ke stromu. Ale hory to, co se ztratilo, nevydávají.”

Vadim se pohrdavě usmál. „Kdyby bylo co vydávat..

„No uvidíme,” řekl Andrej. „Kde bych našel nocleh, jestli tu budu musit zůstat přes noc?”

„Právě tamhle, kde nocoval Vadim,” odpověděl předseda a skoupě se usmál. „To teď bude váš urulický hotel.”

Mezi domy sníh nebyl, ale hned za vsí ležel na skalách ve špinavých skvrnách. To znamená, že už dlouho neřádila sněhová bouře.

„Už dávno. Od té bouřky,” krátce potvrdil Vadim. Teď nerad zasahoval do rozhovoru a na všechny otázky odpovídal jednoslabičně: „Ano. Ne.”

Čím výše stoupali do hor, tím se zdál sníh čistší a tím ho bylo více. Karaj seběhl z cestičky, vyskočil a zapadl do závěje; bylo mu vidět jen špičaté uši a k nebi zvednutý černý čenich.

Asi po půlhodině stoupání se Vadim postavil na maličkou plošinku, z níž vítr svál sníh, a zamračeně pronesl:

„Tak tady.”

Andrej se otočil dozadu. Vesnici bylo dobře vidět. Když se rozžehnou světla, je vidět ještě lépe. A tady odtud někdo nedošel k záchranným světlům, nedošel, i když běželo o život! I kdyby byly nohy polámané, přeražené, bude se člověk plazit třeba na loktech!

„Ukažte mi, prosím, kde jste stál vy a kde stál El-Chan, když jste se rozcházeli?”

Vadim zamračeně pohlédl na Andreje a nepřátelsky odpověděl:

„Máte špatnou představu. Copak jsem byl tenkrát v takovém stavu, abych si zapamatoval všechny podrobnosti?”

„Ale to, že to bylo právě tady, si pamatujete dobře? Tady jste se nezmýlil?”

„Dobře si to pamatuju.”

„A právě tady si od vás vzal El-Chan fotoaparát a tlumok?”

„Právě tady.”

Vadim vytáhl z kapsy cigarety, tentokrát je však Andrejovi nenabídl.

Andrej také vytáhl svou krabičku. Každý si zapálil vlastní zápalkou - Andrej hned první. Vadim jich spotřeboval pět nebo šest, třebaže schovával plamínek před větrem.

„Zdá se, že jste se rozhodl přenocovat tady,” zeptal se Vadim a přitom dýmal cigaretu. „Tak si myslím, že už mě nepotřebujete… Jinými slovy, můžu se vrátit do tábora?”

„Ano, ovšem. Jestliže vás pátrání nezajímá, odjeďte.”

„Pátrání mě zajímá,” odsekl Vadim, „ale mám svou neméně důležitou práci. Musím ji udělat.”

Prudce se otočil, seskočil z plošinky a šel rychle ke vsi. „Na shledanou!” zavolal za ním Andrej a zamával brašničkou s mapami jeho vzdalujícím se zádům.

Nemělo cenu nechat Karaje hledat stopy na plošince. Za pět dní vyvětraly všechny pachy a také El-Chanova stopa byla nyní pohřbena kdesi v hloubi sněhu. Copak vánice nenavála spoustu sněhu? Hledat El-Chana podle stop bylo nesmyslné. Ne, nejlépe ze všeho bude pustit Karaje na průzkum okolí, pročesat všechno v okruhu jednoho kilometru, a co najde, to najde.

Andrej se rozhodl provést kruhový průzkum. Plošinka byla středem a kolem ní musil opisovat kruhy stále širší a širší. Při takovém pátrání lze doufat, že nic, co by za něco stálo, neujde pozornosti. Jestliže je El-Chan ještě na hoře, pak bude někde nablízku: vždyť pravděpodobně udržoval směr na urulická světla. Andreje neodrazovalo to, že pátrání obyvatelstva, příslušníků milice i samotných účastníků expedice nemělo žádné výsledky. Co je na tom divného! Zmizelý člověk leží někde nablízku pod hlubokým nánosem sněhu. Člověk ho neuvidí. Ale Karaj ho ucítí… „Hledej, Karaji, hledej!”

Pes vráží nosem do sněhu. Současně s pánem hned sestupuje do úžlabinek, hned zase šplhá na skalní útesy. Nenechá si ujít nic jen trošinku podezřelého. Očichává sníh,

rozhrabuje ho tlapami, štěká a tázavě se dívá na pána: tak se to má dělat? „Hledej, Karaji, hledej!”

Pozdě večer přichází Andrej se svým psem do domu na kraji vesnice, kde mu přidělili nocleh. Tady je pánem kolchozník, jehož nikdo nejmenuje jménem Mukuč - to je jeho příjmení - nýbrž farmář, protože je vedoucí jedné dobytkářské kolchozní farmy. Mukuč-farmář ještě nespí, ačkoli jeho žena a dětí spí už dávno. Pod jasným světlem elektrické žárovky sepisuje jakousi zprávu. Nyní shrabuje se stolu papíry a staví na voskované plátno misku s kyselým mlékem.

„Mám vzbudit ženu?” ptá se váhavě.

„Nač?”

„Aby obsloužila hosta. To se u nás sluší.”

„Obsloužíme se sami,” říká Andrej.

S hekáním stahuje s nohou holínky. Každý pohyb ho strašně bolí. Žádostivě hledí na prostěradlo natažené na lehadle, bílé jak padlý sníh. Spát! Pak se dívá na stůl, kde se vedle kyselého mléka objevuje studené jehněčí a láhev vodky. Ne, přece jen se nejdříve nají a pak půjde spát. Musí jen ještě nakrmit Karaje…

„Co mu chceš dát?” ptá se Mukuč.

„Nenašlo by se mléko?”

„Proč by se nenašlo? A ty mu chceš nalít mléko?”

„Vlastně to není moc dobré,” ustaraně odpovídá Andrej. „Lepší by byla kaše vařená v mastné polévce.”

Mukuč na něho pozorně hledí a snaží se pochopit, co říká žertem a co doopravdy. Ne, host nežertuje.

„Tak jemu se musí dávat mastná hovězí polévka? A nemá snad rád i kaviár? A kde bude spát? Jestlipak se u nás pro něho najde dosti měkká postel?” nevlídně se vyptává Mukuč, který je přesvědčen, že dobrý pes si musí sehnat denní živobytí sám a nezatěžovat takovými starostmi pána.

„Bude spát v pokoji vedle lehadla,” vysvětloval Andrej.

„To je mi už jasné, že v pokoji. Kdepak jinde!” říká Mukuč nanejvýš zdvořile. „A nepotřeboval by snad taky lehadlo? A koberec? A bílé prostěradlo?”

Karaj odpovídá na tyto otázky sám. Mokrý, zježený a utahaný těžce dopadá na ohnuté tlapy, zalézá s vyplazeným jazykem pod lehadlo a stáčí se do klubíčka. Odtud ho už nevyláká ani největší lahůdka, ani vlídné slovo.

„Jestli je tak unavený pes, jak potom musí být unavený člověk!” zvolal Mukuč-farmář a pečlivě přistrkuje Andrejovi misku se studeným jehněčím.

Než Andrej začal jíst, necítil hlad. Ale teď se nemůže od jídla odtrhnout.

„Ještě mi není jasno, kde El-Chan je. Ale rozhodně,” Andrej kreslí rukou veliký kruh, „už teď vím, kde El-Chan není.”

Mukuč mu přistrkuje mísu se zelenými bylinkami a sýr -bez těchto věcí se neobejde ani jediný arménský stůl. Do broušených sklenek vlévá nažloutlou morušovou vodku: jedna sklenka Andrejovi, druhá samotnému Mukučovi za to, že mu dělá společnost.

„Víš, v jakém stavu ke mně té noci Vadim přišel?” vypráví Mukuč-farmář. „Házel sebou jak žebřiňák na špatné cestě. Třel jsem ho vodkou. On plakal, čestné slovo! A tak mě napadlo zažertovat si: »Tak bychom tě,« povídám, »měli zase hned vypravit do hor…« Pohlédl na mne jako úplný blázen, svalil se na lehadlo a usnul. Ten člověk byl hrozně vyděšený.”

„O El-Chanovi ten večer nemluvil?”

„Kdepak o El-Chanovi! On zapomněl i své vlastní jméno. O El-Chanovi mluvil až druhý den. »Jak to, že jsi nám, drahý Vadime, neoznámil, že v horách hyne člověk? Mělo se mu jít na pomoc.«”

„Jaký člověk hyne? Co to mluvíš za hlouposti, farmáři?”

„Šli jsme hledat, ale nic jsme nenašli, El-Chan zmizel!”

Ráno Karaj přece jen dostal svou porci mléka s rozmáčenými suchary a několik skopových kostiček. Po jídle ho nechal Andrej hodinku ležet - pes má po jídle odpočívat - a pak ho zavolal, aby šel s ním.

Ve škole Karaje každý den kartáčovali, vytírali suknem. Tady mu Andrej sotva narovnal slehlou srst. Není čas na hýčkání! Po povelu „k noze!” šel pes bez vodítka u nohy svého pána. Andrej zrychlí krok, Karaj také pospíchá. Andrej se pozastaví, Karaj také stojí. A neustále se snaží, aby jeho přední nohy byly v jedné rovině s levou nohou pánovou.

Andrej přivedl psa k včerejší plošince a začal pátrání napravo od ní. Včera prozkoumanému prostoru - od plošinky k vesnici - už nevěnoval pozornost, tam El-Chan nebyl.

S pomocí Karaje prohlížel Andrej každou rozsedlinku, každý výběžek. Občas donutil Karaje, aby se ozval. Več doufal? Copak by člověk, kterého hledal, mohl zůstat naživu po pěti dnech v horách?

Za několik hodin začal Karaj chňapat sníh do zubů. Chtěl pít. Andrej si lehl na výstupek skály.

Karaj si okamžitě lehl vedle něho a vyplázl růžový úzký jazyk.

Když si odpočinuli, přešli na levou stranu od plošinky.

Den byl neobyčejně tichý a klidný. Sníh po nohama byl kyprý a příjemný. Kouř z cigarety se dlouho vznášel jako rozmarný chomáček v nehybném vzduchu.

… Andrej hned nepochopil, co se to stalo. Jako by mu krátká smršť zahvízdla přímo nad uchem. Hlasitý štěkot Karaje se ozýval odkudsi shora. Andrej nejprve ucítil ránu do kolena, potom nepohodlí celého těla - a teprve pak viděl, že leží v úzké tmavé průrvě, a shora, odkud proniká světlo, nakukuje do průrvy polekaný Karajův čenich.

„Uklouzl jsem,” provinile mu řekl Andrej; pes radostně zavyl, když zaslechl pánův hlas. „Ještě jednou se někam začumíme a bude s námi oběma amen.”

Karaj hledal předními tlapami skluz do průrvy, ale nenacházel, couval s přitisknutým hrudníkem do sněhu.

„Přestaň, prosím tě!” mrzutě mu nařídil Andrej.

Musil uvážit, jak se odtud dostat. Průrva se nezdála hluboká, ale měla příkré stěny. Andrej nenašel žádný výběžek, na nějž by se mohl postavit a dostat se na její okraj. Natáhl se v celé své výši. Tak asi metr mu scházel, aby vylezl ven. Hledal na dně rozsedliny velké kameny; na takový kámen by se postavil a vylezl. Kameny tu nebyly. Vyskočil, ale nedosáhl na kraj, jen se uhodil do ramene o stěnu skály.

A právě do takové průrvy mohl spadnout El-Chan. Svrchu ho zasypal sníh. Křičel možná, volal o pomoc… Kdo ho zaslechne? Copak se dá najít v takové sněžné poušti?

„Kdepak je můj pes?” vlídně zavolal Andrej.

Karaj okamžitě strčil do skuliny čenich a žalostně zakňučel. Stačilo jediné slovo a bez váhání by skočil dolů, aby dělal pánovi společnost.

„Zpět!” vykřikl Andrej. „Jak bych tě přiměl k tomu, abys doběhl do Uruliku a přivedl pomoc?”

Karaj pobíhal kolem průrvy. Andrejovi se na hlavu sypaly kamínky smíchané se sněhem.

„Domů, domů, Kárají!”

Pes pořád pobíhal a kňučel.

„Domů! Jdi domů! Nerozumíš? Domů!”

Karaj se posadil u průrvy a zavyl táhle jako vlk.

„Ne, je vidět, že na tohle nejsi vycvičen,” s lítostí řekl Andrej. „Pokusím se o něco jiného.”

Vytáhl kapesní nůž, otevřel jej a ostřím začal vyrývat do zdi stupínek. Ostří zlámal a udělal přitom jenom docela malinký stupíneček - noha by se na něm udržela sotva zlomek vteřiny. Andrej se pokusil vylézt, ale neměl kam dát druhou nohu a slétl dolů. Ne, tak to nepůjde. Musí vymyslit něco jiného.

Karaj opět zavyl.

V kapse své polní větrovky nahmatal Andrej dlouhé kožené stopovací vodítko, na němž vodil Karaje. Vida, tahle věcička by mohla být užitečná.

„Hned, Karaji, hned!” Andrej povzbuzoval psa hlasem i

gesty.

Ve vteřině Karaj vyskočil a začal pobíhat kolem průrvy, až docela u okraje. Jen aby, bambula jeden, nesliti do jámy. Pak by bylo po všem…

Andrej si uvázal jeden konec vodítka kolem pasu. Druhý konec hodí Karajovi. Už jako štěně si Karaj zvykl na hru „kdo z koho”. Kolikrát mu Andrej hodil provaz, sám držel druhý konec a přetahovali jeden druhého po cvičišti. Kapitán Miansarov se domníval, že se tímto způsobem u štěněte trénuje pevný zákus, silné sevření zubů. Nepomohla by ta hra teď? Vždyť jde jen o to, podržet na vteřinu Andreje v okamžiku, kdy postaví nohu na výstupeček, podržet a tím mu pomoci, aby se chytil rukama okraje průrvy.

„Chytej, Karaji, chytej!”

Vodítko letí nahoru. Karaj je nenechá ani dopadnout, lapne je v letu do zubů a hned si je pohodlněji přehodí. Andrej poněkud natáhl vodítko. Pes pocítil odpor, couvá od průrvy a táhne, táhne konec řemínku. Tohle zná. Ví, že to hlavní je nepustit provaz ze zubů. Rozčileně vrčí. Ne, řemínek nepustí! Jestli se ale pevně neopřel tlapami do sněhu, stáhne ho Andrej svou tíhou do průrvy. Přesto se však nedá nic dělat, musí to riskovat.

„Drž, Karaji, nebo ti to vezmu!” co možná nejlehkomyslněji křičí Andrej, natahuje vodítko a rychle staví nohu na vydlabaný stupíneček.

Na okamžik vodítko povoluje. Andrej užuž sletí zase na dno jámy. Avšak Karaj vrčí a táhne. Chlapík! Andrej si uvolňuje ruce - konec řemínku má přivázaný k pasu - a cítí, že každou chvilku sletí, nahmatává dlaní, za co by se zachytil. Za každou cenu musí najít nějakou oporu. Nahmatává oblý

kamen - zrejme vrostl do zeme - neviklá se, drží pevne. Andrej se ho chytá, přitahuje se na rukách výše. Teď už může konečně položit koleno na okraj průrvy. A první, co vidí, je, že Karaj couvá pořád dál a dále, táhne v zubech kožený řemínek…

Andrej si lehá přímo na okraji průrvy. Musí si odpočinout, Karaj k nemu přibíhá, ducá do neho přední tlapou, líže mu obličej horkým jazykem, radostně štěká.

„Ty jsi ale citlivka!” říká Andrej a tiskne mu hlavu na svá prsa. „Proč tak vyvádíš? Že se nestydíš! Nic zvláštního to nebylo.”

V noci přicházejí oba do bytu k farmáři ještě unavenější, mokřejší a špinavější než včera. Andreje ceká šašlik na spisek, pro Karaje je uvařena ovesná kaše v mastném bujónu. Přes pozdní hodinu sedí za stolem vedle Mukuče předseda kolchozu.

„Našel?” ptá se.

„Ne.”

„Potřebuješ pomoc?”

„Jak mi můžeš pomoct?”

„No, dám ti lidi,” štědře slibuje předseda, „dám ti lidi, kolik chceš.”

„Ne, lidi nepotřebuju. Proč je odtrhovat od práce. Vy jste už přece hledali a nic jste nemohli najít.”

Předseda souhlasí, pokyvuje hlavou a žmoulá si zahnutý nos. „Můžu ti dát radu, jestli chceš.”

„Dej mi radu a já ti za ni poděkuju!”

„Ty jsi hledal tam, kde ti ukázal Vadim. Hledal jsi tam, odkud je vidět světla našeho Uruliku. Vadim je dobrý člověk, nic proti němu nemám. Ale teď začni hledat tam, kde ti neukázal. Hledej na docela jiných místech!”

„Tak, rozumím,” říká Andrej s úsměvem. „Zdá se vám, že mě Vadim napálil.”

Do rozmluvy zasahuje Mukuč:

„Proč napálil? Člověk, který tu noc mohl zapomenout na přítele, na to, že jeho přítel je ještě v horách, mohl zapomenout a poplést si všechno na světě!”

„Ne, ne!” Andrej nedůvěřivě vrtí hlavou. „Nezapomněl, zbytečně si to namlouváte. Ale zdá se, že ví o tom El-Chanovi

víc, než chce lidem říct. Něco tají___El-Chan je možná opravdu

ničema. El-Chan možná přemlouval Vadima, aby s ním přešel hranice, Vadim se ho pokusil zadržet, ale nepodařilo se mu to. Dovedete si to představit? Když Vadim zaklepal na tohle okno, věděl už, že není možno El-Chana najít. Proto nešel té noci do hor sám, a vás taky neposlal. Ale teď cítí svou odpovědnost a tají to_”

Předseda poslouchá, mlaská rty a nedá se poznat, jestli s Andrejem souhlasí, anebo se mu posmívá.

Mukuč vzdychá:

„Do druhého člověka jeden nevidí!”

Andrej se ráno probudil s nepříjemnou myšlenkou: třetí den pátrání a výsledky žádné. Musí zajít do tábora expedice a radiotelegraficky oznámit kapitánu Miansarovovi, aby mu prodloužili lhůtu. Ostatně si bude moci pohovořit s Vadimem.

Tato myšlenka ho zaujala: určitě musí s Vadimem promluvil! Otevřeně a přátelsky promluvit! Ať řekne všecko, co ví!

Andrej vyšel na kamenný dvorek. Dvě hospodářovy děti -osmiletý chlapec a děvčátko poněkud starší - si hrály mezi velkými balvany obrostlými trávou. Chlapec měl na krku provaz, stál na všech čtyřech a štěkal.

„Co to děláte, děti?”

Dívka na něho pohlédla černýma očkama: „Hrajeme si na Karaje,” nesměle vysvětlila. „Rubik je Karaj… Karaji, ozvi se, štěkej!” Chlapec zaštěkal.

„Teď tě budu učit hledat,” vážně řeklo děvčátko. Utíkali za plot, schovali se za kameny. Odtud se ozval rozkaz: „Karaji, hledej!” Pak zaslechl Andrej rozsudek: „Ty nemažeš hledat. Ty můžeš jenom štěkat!” Mít tak vaše starosti! závistivě si pomyslil Andrej při návratu do domu.

Karaj spal ještě v pokoji pod lehadlem. Andrej ho zavolal a chystal se na cestu.

Totéž děvčátko nakouklo do pokoje a zavolalo na něho:

„Pojď ven, někdo se po tobě ptá.”

„Kdo?”

„Tvoje nevěsta,” vážně odpověděla dívka a na holi odjela jako na koni na dvůr.

Na zaskleném balkóně čekala na Andreje dívka. Spatřil dva černé copy a vzpomínal na její jméno.

„Marleno! Vy jste tu sama? Vadim nepřijel?”

Dívka se na něho dívala přísně:

„Vadim se nesmí dovědět, že jsem jela za vámi.” Pokročila kupředu a zamračila se. „On by to zanic nedovolil. Co chcete od Vadima? Nemůžete ho přece takhle trápit!”

Andrej se upřímně podivil.

„Vždyť jsem ho od té doby vůbec neviděl!” zvolal.

„Měli jste nějaký nepříjemný rozhovor… O čem jste mluvili?

Co jste mu řekl? Dovedete si představit, že jsou na světě lidé s citlivou duší a že se s nimi musí zacházet ohleduplně?”

Andrej se začínal zlobit. Proč přijela ta nezvaná orodovnice? Zřejmě vycítila, že je Vadim zneklidněn. Vadim by jí ale dal, kdyby se dověděl, že prozrazuje jeho duševní rozpoložení!

„Nemáte proč spalovat mě očima!” zažertoval Andrej. „Řekněte mi raději, co se stalo?”

„Ne, to musíte říct vy mně, co se stalo! Zabil snad Vadim toho El-Chana, nebo ho snědl po kouskách? Z jakých zločinů Vadima obviňujete?”

„Ze žádných.,” mírně odporoval Andrej. „Vadim byl však poslední člověk, který El-Chana viděl. A co tedy myslíte, musil jsem se Vadima vyptávat, nebo ne?”

„Vyptávat! Dohnal jste ho k tomu, že nespí a nepracuje. Je hysterický. Včera zase plakal. A za co může? Jenom za to, že nechce očernit jiného člověka. A zbytečně!” Marlena ztišila hlas. „Víte, že Vadim dal Sergeji Vartanoviči žádost, aby byl přeložen na jiné místo?”

„Je to snad moje vina?”

„A není?” Marlena si rozhořčeně popotáhla černý cop. „A vůbec, řekli jsme si, že z vás vymámíme odpověď. Nedivte se!”

„Kdo my? Vy a Vadim? Teď právě bylo myslím řečeno, že Vadim o vašem zájezdu neví.”

Dívka se začervenala.

„Dobrá, chápu, že i když to byla lež, nebyla to lež vaše, to znamená, že jste si ji nevymyslila vy. Jste jen pouhý nástroj. Tak to on vás navedl, abyste řekla, že se trápí a pláče?”

„Všechno je docela jinak.,” bezmocně pronesla Marlena.

„Dobrá. Jeďte nazpět. Já dnes přijdu do tábora.”

Andrej se otočil, aby šel nazpět do pokoje. Dívčin smutný pohled ho zadržel. Zastavil se, ale nevěděl, co jí ještě říci.

„Nebojte se, všechno se spraví! Hloupé je jen to, že poslal vás. Lépe by bylo, kdyby byl přijel sám. Teď musím jít já k němu…”

„No, ať si mě Vadim třeba poslal,” prohodila dívka hořce, „je to pravda. Já lhát neumím. Ale víte,” hlas se jí zatřásl, „chci se za něho provdat.” Zapospíchala. „Vás se to samozřejmě netýká, chápu! Ale jestli něco víte, měl byste mi to říct.” Andrej ji chtěl opravdu uklidnit.

„Věřte, že ještě nic nevím,” začal jak možno nejmírněji. „Já jen myslím, že Vadim by nám mohl pomoci vyjasnit celou tu věc. On určitě ví mnohem víc, než říká. A jestliže je El-Chan ničema a darebák, pak nestojí za to brát na něho ohledy!” Marlena ho pozorně poslouchala.

„No což., začala”, „jestli Vadim má co říct.” Náhle změnila tón. „Chcete jet se mnou autem?”

„Ne, děkuju. Půjdu raději pěšky.”

Andrej vyšel z vesnice dosti pozdě. Karaj, za noc hezky odpočinutý, běžel čile. Cestu přes hory - nejkratší cestu k táboru expedice - Andrej znal. Večer se podrobně vyptal Mukuče na směr a vzal si i mapu. Najít tábor nebylo těžké. Avšak hlavní úkol spočíval v něčem jiném: bude se musit pokusit vypátrat El-Chana dále od vsi. Vždyť cesta, která nyní Andreje čekala, je přibližně tatáž, pouze v opačném směru, kterou v sobotu šli El-Chan a Vadím Borisov.

Foukal poněkud větřík, ale tak slabý, že nepohnul ani vločkami sněhu ležícími na kamenech. Čím výš Andrej stoupal, tím méně bylo sněhu - bouře jej smetla do prohlubní a kotlin. Cesta byla jednotvárná, skála na skále podobající se jedna druhé, nekonečné nakupeniny kamenů. Karaj odbíhal kupředu, pak se vracel nebo čekal na pána za nějakým

výběžkem, v nejneočekávanějším okamžiku vyskakoval proti němu a vrtěl huňatým ocasem. Málokdy měl tolik volnosti. Možná že se mu po takovém životě už nebude líbit chůze na vodítku.

Andrej postupoval kupředu beze spěchu, prohlížel skalní pláně napravo i nalevo od své stezky. Karaj nahlížel do všech skulin. Ten už se ozve, objeví-li něco neobvyklého…

Andrej náhle zaslechl zuřivý štěkot. Vyskočil na balvan a spatřil, jak Karaj honí na sněhu velikou rezatou lišku. „Och, jak pádí! Ještě se proboří do nějaké rozsedliny, mamlas jeden!”

„Zpět, Karaji!”

Pes možná neslyšel, možná ale neuposlechl pánova okřiknuti. „Ne, musím vzít toho mizeru do prádla. Zlajdačil. Mauzer by se okamžitě obrátil nazpět.”

„Karaji, Karaji, zpět!”

Andrej seskočil s balvanu a utíkal po stezce. Teď už neviděl lišku, ani psa. Šel a volal: „Karaji, ke mně! Ke mně!”

Podle jeho odhadu musil být pes někde nalevo od stezky. Štěkot se však náhle ozval odkudsi zezadu. Andrej se zastavil, naslouchal a šel po zvuku. Karaj štěkal docela jinak než prve. Předtím to bylo bujné štěkání, spíš výbojné než poplašné. Nyní však štěkal Karaj prudce, zle a poplašně. Andrej zrychlil krok, zahnul na stranu a utíkal, skákal přes sněhové návěje, přes kameny.

Karaj stál u zříceného balvanu, štěkal a strkal čenich do jamky, kterou rozhrabal. Když spatřil pána, umlkl.

No, liščí nora, to je všecko! rozčarovaně si pomyslil Andrej a už beze spěchu přistoupil blíže.

Žádná liščí nora tu nebyla. Na dně jamky, vyhrabané Karajovými tlapami, leželo něco černého. Andrej se sehnul a zdvihl fotoaparát. Ohromeně hleděl na svůj nález. Snad to není ten aparát, který vzal El-Chan Vadimu Borisovi, když se jim před očima zaleskla světla Uruliku? Proč se aparát octl tak daleko od vesnice? Sotva si Andrej položil tuto otázku, okamžitě všechno pochopil. Jasná věc! El-Chan nešel a nechtěl jít do Uruliku. Šel tedy, jak Vadim naznačoval, svou cestou. Šel k hranici. Po cestě ztratil aparát. Ale proč aparát vzal? To je také jasné: na filmu byly snímky z pohraničního pásma…

Všechno už je jasné! Zbývá jen pochopit, proč Vadim neobviňuje El-Chana přímo a omezuje se jenom na narážky. I to je lehce pochopitelné: Vadim pachatele nezadržel, tedy i on je nepřímým spoluviníkem…

Andrej se posadil na sníh a vytáhl mapu. Vyhledal si štít Dimac, podobající se ostří kinžálu, orientoval se podle něho a rychle zjistil, kde se svým psem teď je. Jenže vůbec nic nechápal. Místo, kde nalezl fotografický aparát, bylo nejdál od hranic. V důsledku toho se El-Chan pořád víc a víc vzdaloval od hranice, místo aby se k ní blížil. Kam to šel? A jestliže té

hrozné noci skutečně hledal záchranu, proč se pak odvrátil od blízkých světel Uruliku?

„No tak hledej, Karaji!”

Pes opatrně očichává kameny, na nichž není sníh. Lehá si na břicho a plazí se kupředu. To dělá, pouze když hrozí nebezpečí. Ale odkud tu může hrozit nebezpečí? Andrej se rozhlíží. Ano, služební pes ho varuje před případným setkáním s lidmi. Lidé znamenají nebezpečí! Karajovi se ježí srst na krku a pak se mu zježí pruh srsti po celém hřbetě až k ocasu. Oho, jde o něco vážného! Andrej vytahuje pro každý případ pistoli z pouzdra. Vrčení se mění v basové, výhružné. Karaj se zastavuje u výběžku skály, pomalu vstává na všechny čtyři a chraptivě štěká. V tomto štěkotu rozeznává Andrej stín údivu.

Pod skálou nikdo a nic není.

„Co, ty zvíře jedno! Co se to s tebou děje?”

Pes truchlivě vyje. Ne, takhle by nevyl bez příčiny. Andrej rozhrabuje pouzdrem na mapy sníh. Nemusí se dlouho namáhat. Pod tenkou vrstvou sněhu se skrývá průrva. Paprsek kapesní svítilny zahání tmu. Průrva není hluboká, je ucpána sněhem. Na jejím dně leží člověk. Tak vida, El-Chan tedy zahynul!

Karaj vyje.

Andrej slézá dolů, obrací tělo na záda. Ne, žádný příznak života na tomto bílém obličeji, ležícím na bílém sněhu. Ruka se skrčenými prsty je tvrdší než dřevo, studenější než led…

Ve finském domku se konala schůze. Referát právě skončil. Za předsednickým stolem seděl vedle profesora Malunce černý Rafik. Řídil schůzi.

Andrej vešel tichounce do místnosti a spatřil několik známých obličejů. Vpředu vedle hospodářského správce seděl radiotelegrafista. Židlí bylo málo. Bílý Rafik se jako obvykle

uvelebil na kulečníku. V první řadě seděl Vadim Borisov, ruku na opěradle Marlenina křesla.

Třebaže Andrej vstoupil tiše, lidé se na něho ohlédli. Zůstal u dveří.

„Co to tu je?”

„Komsomolská schůze,” zašeptali mu. Sergej Vartanovič měl přednášku o morálním profilu sovětského vědce, o boji za disciplínu.

Diskuse zřejmě ještě nezačala. Černý Rafik marně k ní vyzýval shromážděné a vyhlížel mezi nimi někoho, kdo by chtěl vystoupit.

„Já žádám o slovo,” prohlásil Andrej a šel kupředu.

Holínky mu příliš dupaly po podlaze, snažil se zmírnit jejich hluk. Obličej měl samou špinavou podlitinu.

„Kdyby se aspoň umyl,” zašeptal někdo.

Zezadu však kdosi zasyčel a okamžitě bylo ticho.

„Máte komsomolskou schůzi,” řekl Andrej. „Já jsem taky komsomolec…” Vytáhl z náprsní kapsy bundy komsomolskou legitimaci a položil ji na předsednický stůl. „Prosím o slovo!”

„Co je vám?” zašeptal mu profesor Malunc.

Andrej neodpověděl.

„To není třeba,” vlídně řekl černý Rafik a vracel mu komsomolskou legitimaci. „Mluvit může každý, kdo si přeje.”

„Ano,” vážně pronesl Andrej. „Ale já chci mluvit jako komsomolec na komsomolské schůzi. Projednáváte otázku morálního profilu. A právě o tom budu mluvit.”

Hněvivě pohlédl do ztichlé místnosti. Lícní kosti se mu pohybovaly. S námahou pronesl první slova:

„Dva lidé vyšli do hor. Máme takový zákon, že v horách má jeden druhému pomáhat?”

Lidé v sále si zašeptali.

„Máme!” vykřikl kdosi.

„Ano, soudruzi, takový zákon máme. No, a tak se najednou přihnala do hor bouře. A jeden člověk, který zachraňoval vlastní život, opustil druhého s pohmožděnou nohou. Jak to nazvat?”

„On mluví o El-Chanovi!” hlasitě řekla Marlena. „El-Chan opustil Vadima s pohmožděnou nohou.”

Nikdo se na to neozval.

„Ten člověk se zachránil!” hněvivě pokračoval Andrej. „Přišel do vsi, dostal se do teplého domu. Avšak měl se tak rád a tak se litoval, tak byl vyděšen tím, co prožil, že… Zkrátka bál se znova vrátit do hor a ukázat místo, kde opustil přítele.”

Ticho v sále rozřízl zvuk rychle odsunuté židle. Vadim vyskočil.

„To je lež!” zvolal, sklonil hlavu jako býk a vysunul pěsti před prsa. Vypadalo to, jako by se chystal ke rvačce.

„Ne, je to pravda!” odsekl mu Andrej.

„Jak to můžete vědět? El-Chan nechtěl jít do vesnice…”

„Poslyšte,” výhružně řekl Andrej, „nechte toho! Vy sám nejlépe víte, co je to pomluva. Vy jste roznesl pověst, že prý El-Chan přešel hranice!”

Marlena, která se pokoušela usadit Vadima na židli, také nyní vyskočila a postavila se vedle něho.

„Tak nemůžete mluvit!” vykřikla zvonivým hlasem, který, jak se zdálo, užuž selže. „Takové obvinění se musí dokázat!”

Andrej na ni soucitně pohlédl:

„Před několika hodinami,” řekl, obraceje se k celému sálu, „jsem věřil právě tak jako tato dívka, že tento člověk není vinen, anebo ne příliš vinen. Nyní mám důkazy. Ano!” s nenávistí vrhl do obličeje Vadimovi. „To vy jste roznesl tu hnusnou pověst. Musil jste si zachránit nejen svůj

drahocenný život, ale i očistit své jméno. Když jste zbaběle opustil soudruha, nestálo vám už za to poslat mu na záchranu lidi. Ať si zahyne! Zato se nikdo nedoví, že jste zbabělec. A ještě soudruha pomluvíte!. Doufal jste, že se nebožtík nebude moci ospravedlnit, ať se o něm napovídá cokoli!”

Za Andrejovými zády se ozval vážný hlas: „Našel jste El-Chana?”

Otázku položil profesor Malunc. Seděl za svým stolkem vážný, vzpřímený a podivuhodně klidný.

„Ano, našel jsem nebožtíka s pohmožděnou nohou… našel daleko od hranice člověka zmrzlého v horách. Schoval se v průrvě a čekal na pomoc.” Andrej se znova obrátil k Vadimovi a spatřil, že dychtivě lapá každé jeho slovo. „Vadim Borisov by mohl mít pouze jedinou omluvu: mohl se domnívat, že El-Chan jde hned za ním.”

„Já si to taky myslil!” vyzývavě zvolal Vadim a zdvihl hlavu. „Byl jsem přesvědčen, že jde za mnou.”

„Avšak uplynulo deset minut, dvacet minut, hodina, dvě hodiny - a nepřišel. Měl jste udělat poplach. Věděl jste přece, že má pohmožděnou nohu.”

„Já to nevěděl! Myslel jsem, že může přijít do vesnice právě tak jako já.”

„Dost!” opovržlivě řekl Andrej. „Všechno jste věděl! Neopustil jste El-Chana nedaleko vesnice Urulik, nýbrž u štítu Dimac. Pak jste se začal vykrucovat, pomlouvat, lhát.” Andrej se opět obrátil do sálu: „Proto plakal po nocích, rozumíte? Vidíte ho, citlivku!”

Vadim učinil několik vrávoravých kroků kupředu. Odhodil Marleninu ruku, která ho zadržovala. Rty se mu chvěly.

„Vy přece víte, v jakém stavu jsem se dostal do vsi.,” přistoupil až k předsednickému stolu a opřel se o něj rukama. „A co kdyby byl šel El-Chan sám! Vždyť jsem s ním byl náhodou. Kdo by ho zachraňoval? Co ode mne chcete?”

„Pryč s ním! Dost už!” zahřímaly hlasy v sále.

Vadim se schoulil.

„Musíte mě pochopit!” vykřikl, „přišel jsem do vsi a svalil se v bezvědomí! Ztráta paměti. Zapomněl jsem na všechno!”

„Kromě sebe,” chladně pronesl profesor Malunc. „Jak jste se mohl opovážit zapomenout na člověka, který hynul v horách?”

Andrej viděl pobouřené obličeje v sále, slyšel, jak se s rachotem odsunují židle a jak každý křičí něco jiného, zpozoroval výraz hrůzy na Marlenině obličeji a rychle šel k východu.

„Děkuji vám za dobře vykonanou povinnost, poručíku Viťugine!” Kapitán Miansarov se natáhl přes stůl a stiskl Andrejovi ruku. „V nejbližších dnech dostaneš hodnost nadporučíka,” slíbil.

K této rozmluvě došlo už v maličké pracovně kapitána Miansarova. Kapitán hostil Andreje tabákem vlastnoručně vypěstovaným.

„Tohle je přece výjimečný případ naší doby! Člověk opustí svého kamaráda v horách… Umři si tu, čert tě vem! Jen aby ještě jednou nemusil nastavit tvářičky padajícímu sněhu, větru. Kde se v tom mladíkovi vzalo tolik špatnosti?”

„Ano, já jsem ze začátku taky toho Vadima nepochopil, soudruhu kapitáne. Napohled není horší než ostatní - vědec, sportovec… Ale když ke mně poslal svou dívku, aby mi řekla o jeho trápení - řekl jsem si, ne, jsi červivý! A hlavně -nesmírně sobecký! Myslí, že je středem celého světa, každý je horší než on. Je to člověk toho druhu, že ho dejme tomu tajfun v Japonsku zajímá jen tehdy, jestli se ho osobně týká, nebo ne. Zkrátka egoista.”

„Egoismus soudně netrestáme,” povzdechl si kapitán Miansarov. „Nemáme na to žádný paragraf.”

„Paragraf na to není. Ale jaký horší trest může být než opovržení soudruhů!”

Odmlčeli se.

„Tak Karaj tě tedy neposlechl, když se hnal za liškou?”

„Ne.” Andrej se zamračil. „Volám ho, volám, ale on jako by neslyšel.”

„Dlouho jsi ho volal?”

„Dost dlouho.”

„Tak…” Kapitán si zapaloval dýmku. „Přese všechno uplyne ještě hodně času, než se z tebe stane pořádný psovod.” Andrej přikývl. Souhlasil s tím. „Dovolíte, abych se vzdálil?”

„Jdi, prosím.”

Andrej přiložil ruku ke štítku čepice a vyšel z pracovny. Pospíchal ke klecím. V kapse měl výtečnou kostičku z polévky, kterou mu dala Eva pro Karaje.

POSLEDNÍ HONIČKA

Černá fenka Dianka vrhla šest štěňat. Všechna byla břichatá, hlavatá, krátkonohá a pištivá. I když vedoucí v oddělení mláďat, Sisak Telaljan, tvrdil, že štěňata jsou podobná Karajovi, Andrej s tím nemohl souhlasit.

„Podobají se mu jen tím, že všichni mají čtyři tlapy,’ posmíval se.”

Nejvíc ze všeho Andreje pobuřovalo, že štěňatům visí uši jako lopuchy. A s takovýma ušima se opovažují dělat si nároky na podobu s Karajem!

Avšak Sisak ho ujišťoval, že se všechno spraví. Vyrostou z nich skuteční služební psi.

„Ty jsi pro ně něco jako kmotr,” žertoval Sisak.

Pravidelně informoval Andreje o všech událostech v životě psí rodinky. Třetí den vynesli štěňata na čerstvý vzduch; desátý den je začali přikrmovat; po dalších dvou dnech prohlédla; ke konci třetího týdne jim narostly ostré drápky na předních tlapkách.

Andrej mě pravidelně informoval o všech událostech:

„Vidíš, Kosťo, náš Karaj si už pořídil potomstvo.”

Jedno štěně chtěl Andrej odeslat jako dárek Karlosovi do vesnice. Tento dárek už mu dávno slíbil - v době, kdy Karlos pomáhal Andrejovi při polapení pachatelů, kteří použili chůd. Kapitán Miansarov to dovolil: „Jen mu to dej!”

Andrej mi poručil, abych koupil tlustou knihu „Služební pes”, v níž se uvádělo, jak se musí krmit, vychovávat a cvičit štěňata. Vybral hezký obojek a hnědé kožené vodítko. To všechno jsme chtěli odvézt Karlosovi. Právě jsem se chystal odjet do té vsi na krátkou služební cestu.

„Přijď a přiveď s sebou Karaje,” řekl Sisak Andrejovi, pětačtyřicátý den, kdy všechno potomstvo bylo Diance vzato a převedeno do oddělení štěňat. „Ať se podívá na své dětičky.”

Oddělení štěňat - čistý a nízký domek jak hračička a u něh’ výběh obehnaný plotem - bylo na kraji objektů školy. Přišli jsme sem v poledne. Andrej vedl Karaje na vodítku.

Huňatá hnědá klubíčka nemotorně se potácející na vratkých nohách, se motala u plotu. Všechna štěňata si byla podobná. Avšak Sisak je bez obtíží rozlišoval, ukazoval, které je lepší, které horší.

„Tadyhle to je pro tvého Karlose,” oznámil a vytáhl z hromádky huňatých tělíček tvora, podobného vycpanému plyšovému medvídkovi.

Štěně leželo plným bříškem Sisakovi na dlani, zadní tlapky mu bezmocně hrabaly ve vzduchu. Ale už nekňučelo, nestěžovalo si, mužně snášelo nepohodlí.

„Bude hezký?” nedůvěřivě se zeptal Andrej.

„Neboj se. Nebude možná nejkrásnější, ale velmi hezký.”

Uložili jsme štěně do zvlášť připraveného pleteného košíku. V tomto košíku měl pejsek vykonat první cestu v životě. Teď vzal Sisak na ruku nejtlustší štěně.

„A tady ten je příští přeborník. Předpovídám ti, že medaili a slávu máš zabezpečenou. Hned po vylíhnutí měl šest set dvacet gramů. Podívej se na ty tlapy! Bude větší než Karaj, až vyroste!”

Toto sdělení vyvolalo Andrejův nedůvěřivý úsměv. Jen aby! Karaj stál vedle něho - ohromný, mohutný - a pohrdavě pokukoval po štěněti.

„Tak vidíš, Karaji, už jsi tatínkem. Chovej se důstojně. Pozdrav synáčka, tu máš!”

Štěně s roztaženýma nohama, s tlustým ocáskem, se schlíplýma ouškama a kalně zelenýma očima, které ještě nepostřehly ani pomalý pohyb prstu, se Karajovi zřejmě nelíbilo. Nemělo ještě srst, pouze podsadu měkkou jako kozí

chmýří. Karaj opatrně očichal tuto podsadu, svraštil čenich a s odporem kýchl.

„Nechce se na synáčka ani podívat,” řekl Sisak. „Jen aby ho nerozsápal. Někdy se to stává.”

Avšak Andrej viděl, že Karaj, který se ničeho a nikoho na světě nebál, se zkrátka a dobře tohoto bezmocného štěněte asi bojí. Huňaté klubíčko se k němu blížilo s pištěním a se vztyčeným, tlustým ocáskem a Karaj, bázlivě šilhající shora dolů, neustále ustupoval a couval. Pokusil se zavrčet, ale jen jako v sebeobraně. Štěně se dokulilo k jeho předním nohám. Karaj zakvikl a dal se na útěk.

Sisak zdvihl štěně se země. Na tom maličkém tvorečku bylo ještě všechno nejasné. Ale vyroste a jaké bude - to se dnes ještě neví. Podsada mu vypelichá a teprve potom dostane srst určitou barvu. Mléčné matné oči dostanou jasný výraz teprve za půldruhého dva měsíce. Všechno se ukáže až v budoucnu!

Andrej opatrně pohladil štěně, dvěma prsty mu poklepal na tupý čumáček. Štěně mu chytilo špendlíčkovými zoubky prst a kousalo ho. Nebylo to bolestivé, spíše příjemné.

„Jaké mu dáš jméno?” zeptal se Andrej a lehce šťouchal prstem zvířátko do tlustého bříška.

„Podívej se,” Sisak chytráčky přimhouřil oči, „ve jménu musí být písmeno otce i matky. Od Dianky vezmeme Di a od Karaje Kar nebo K. Bude z toho jméno Dik nebo Dikar.”

„Dikar, to by šlo,” řekl Andrej a už se zalíbením hleděl na milé zvířátko, které mu vesele kousalo prst. „Opravdu jsi hezký pejsek, hezký pejsek…”

S těmi slovy se Andrej najednou obracel i na Karaje. Teď, když Karaj, sedící pod stromem, zaslechl známé rčení, žárlivě zakňučel.

Ačkoliv Andrej vychovával Karaje už jako štěně, nepamatoval se dobře na jeho dětství. Zdálo se mu, že nynější statný Karaj a to kulaté zvířátko, měkké jak polštářek na lehadle, které mu před více než třemi lety svěřili do opatrování, jsou dva různí psi. Pamatoval si jenom, že když mu odevzdávali štěně, řekli mu: „Tak tohle bude tvůj Džulbars. Vychovávej ho a uč!” Džulbarsem nazýval kapitán Miansarov všechna štěňata ze školy, která mu byla podřízena, do té doby, než vykonali své první hrdinské činy. Jméno bylo ironické asi tak, jak se koťatům říká tygři.

Karaj přestal být Džulbarsem ve věku osmi měsíců. Ve škole tenkrát probíhaly zkoušky návyku mladých psů „na výstřel”. Instruktor, oblečený z bezpečnostních důvodů do prosmolené plátěné kombinézy, vyvolával na plošinku po poradě psovody s mladými psy. Napřahoval se na psovoda nebo do něho strkal a pak utekl do hustého křoví. Pes sebou na vodítku škubal, hrozil pomstou za pána. Och, jak byli všichni v tom okamžiku hrozní! Avšak kapitán Miansarov je dobře znal: „Na vodítku au pána jsou odvážní. Podíváme se, jací jsou skutečně.” Když instruktor odběhl asi třicet kroků, pouštěli štěně za ním. Stěně dohonilo nepřítele několika skoky. Instruktor se na okamžik zastavil a vystřelil z pistole do vzduchu nebo do země. To byla jejich zkouška „na výstřel”, jedna z nejdůležitějších zkoušek pro služebního psa. Zdaleka ne každý z nich při ní obstál. Byli i psi ve všem výborní, ale do úplné dospělosti se nemohli zbavit strachu před hlavní pistole, před třesknutím výstřelu. Takové bez milosti vyřazovali.

Co se také dá čekat od štěňat? Tři se toho dne s kňučením otočila nazpět a ztratila všechen bojový zápal. Jejich psovodi dostali od kapitána Miansarova co proto - u štěněte se musí umět trénovat statečnost! Dva jiní mladí psi zaváhali, když přišli na řadu, ale přece jen chňapli po instruktorovi, i když jen krotce, opatrně, bez vášnivé prudkosti, kterou musí skutečně bojový pes mít. Karaj při výstřelu jen zastříhal ušima a z rozběhu se zlobným vrčením skočil instruktorovi na ramena. Porazil muže na zem a roztrhal mu plátěnou kazajku.

„Tak zavolejte toho neřáda!” křičel instruktor. A když vstal a utřel si krev s obličeje, řekl: „To není pes, ale zlato!”

„A proto jsme ho dali také zlatému mladíkovi!” prohlásil kapitán Miansarov a stiskl Andrejovi ruku.

Teď, když si na to Andrej vzpomněl, díval se s pýchou na Karaje. Vida, jaký pes z něho vyrostl! Nejlepší ve škole. I Mauzera předhonil, a to je přeborník s medailí. Tohle štěně Dikar možná předhoní v budoucnu Mauzera i Karaje. Lepšímu nikdy není konce…

Na cestičce vedoucí k oddělení štěňat se objevil dozorčí a v chůzi vykřikl:

„Poručík Viťugin k náčelníku!”

„A co tam?” zavrčel Andrej. „Rychle! Kapitán čeká!”

Andrej vzal Karaje na vodítko a odcházel z oddělení štěňat. Nesl jsem vedle něho pletený košík, v němž spal Karajův syn, předurčený Karlosovi. Nedaleko cvičiště nás potkal druhý posel:

„Rychle k náčelníkovi!”

„Hned, zavedu jen psa do klece,” nespokojeně řekl Andrej, „Rozkaz je přijít i s psem!”

To znamenalo, že je čeká práce. Andrej zrychlil krok.

„Vidíš, Kosťo, jak to chodí,” řekl. „A já chtěl co nejrychleji dopravit štěně klukovi…”

„Jestli chceš, já mu je odvezu? Stejně tam musím jet. Kvečeru se vrátím zpátky a všechno ti řeknu.”

„To už nebude to. Byl bych rád sám. A chlapec bude taky zklamán.” Svraštil obočí. „Ale přece jen jeď! A řekni Karlosovi, že při první příležitosti k němu zajedu a dám mu pokyny, jak musí se štěnětem zacházet. Ať ho nepřekrmuje, nerozmazluje!”

A rychle šel cestičkou.

Kapitán Miansarov čekal Andreje ve své pracovně. „Máš u sebe zbraň?” krátce se zeptal.

„Mám!” Andrej se okamžitě vzpřímil v očekávání úkolu, který dostane.

„Tak jdi a tuž se!”

„Mohl byste mi říci, co se stalo?”

Kapitán Miansarov pohlédl na Andreje, jako by ještě jednou odhadoval muže, který stál před ním.

„Čeká tě velmi vážná práce,” oznámil a přimhouřil oči. „Je zapotřebí dopadnout nebezpečného zločince. Miška-Bestie uprchl!”

Člověk s přezdívkou Miška-Bestie už dávno přestal být člověkem. Tvrdil, že nezná své skutečné jméno, neví, kde se narodil, kdo je jeho otec a kdo matka. Dožil se víc než třiceti let a vydával se podle okolností buď za Rusa, nebo cikána, nebo Arména. Neměl národnost, jako neměl jméno.

Člověk musí udělat hodně hrozných věcí, aby si mezi podvodníky, lupiči a vrahy - skutečnými zvířaty, která ho obklopovala - zasloužil přezdívku Bestie. A on si tuto přezdívku zasloužil.

Pro neustále špinavě červenou barvu obličeje, jež se neměnila v zimě ani v létě, mu říkali taky Uzený. Připisovalo se mu mnoho nejhnusnějších zločinů - a on ani jediný nezapřel. Povídalo se, že je odsouzen různými soudy dohromady na sto let. Soucitní soudcové, jimž padl do rukou, ještě pořád doufali, že se dá napravit…

V neděli ráno Miška-Bestie vyšel ještě se dvěma přáteli ze svého brlohu do města za člověkem, kterého potřeboval. Přesnou adresu nevěděl. Vešli na dvůr nového domu, kde se na vysoké tyči třepetala vlajka. Kolem tyče se shromáždily děti s červenými šátky. Miška-Bestie nebyl poslední dobou nikdy střízlivý. Popuzovali ho lidé, kteří se bavili nebo pracovali. „Všichni jsou nějak moc čistý!” říkal.

Teď se zastavil uprostřed dvora a dlouho se díval, jak se děti baví. Přátelé se ho pokoušeli odvést, on je však odstrčil, pak vyšel na hříště a kopnutím porazil tyč.

Děti ztichly, dívky uskočily stranou. Kupředu se protlačil chlapec v bílé košili s planoucíma očima, s tenkýma, ještě slabýma rukama, až po loket nahýma. Byl zvyklý žít mezi statečnými, dobrými a spravedlivými lidmi a myslil, že pravdivé slovo má neomezenou moc. S výčitkou a překvapením pronesl slova, která by zahanbila každého.

„Tady je pionýrský tábor, strýčku!”

Uzenému to bylo jedno. K jeho srdci už dávno nepronikala žádná slova.

„Heleme se!” řekl jízlivě a přitáhl si chlapce za pionýrský šátek. „A čípak ty jsi, štěně?”

„Pusťte! Nestrašte mě!” Chlapcovi oči jen hořely a opravdu se Uzeného nebál. „Překážíte nám v pionýrském srazu.”

Tu Uzený lehce nadzdvihl to hubené tělíčko a mrštil jím o zem. Myslil, že nažene hrůzu všem ostatním. Avšak už se k němu s křikem hnala vedoucí, která zrovna byla na druhém konci dvora. Z domu vyběhl starší muž s rozezleným

obličejem. Shlukl se tu celý zástup lidí. A Uzený si překvapeně uvědomil, že se ho tu nikdo nepolekal, že se musí bát on sám.

Jeho kamarádi se přitiskli ke stěnám a potichounku se vytratili. Uzeného zadrželi. Na milici v něm bez obtíží zjistili Mišku-Bestii, který nejednou uklouzl před trestem. Našlo se mnoho věcí, za něž ho bylo nutno odsoudit. Hrozil mu přísný rozsudek. Miška-Bestie čekal na soud klidně. „Nevadí, stejně uteču,” vlídně oznamoval vyšetřovateli.

Ale po rozsudku se Miška-Bestie choval ve vazbě velmi mírně. Bez reptání zachovával všechna pravidla vězeňského řádu a napsal dokonce dojemný dopis řediteli věznice, v němž ho ujišťoval, že udělá tečku za svým dosavadním životem a začne žít poctivě.

„Teď je taková doba,” říkal a vzdychal přitom, „že musím změnit povolání. Koho to vlastně obírám?” ptal se. „Pracujícího člověka! Ten měsíc pracuje a já mu ve dvou minutách seberu celý výdělek. Jsem pro něho vopravdický parazit!”

Tyto jeho výroky se dokonce dávaly za příklad jiným trestancům…

Než byl Miška-Bestie dopraven do věznice, bylo vzhledem k jeho dobrému chování rozhodnuto dočasně ho převézt z vazby do nápravné pracovní kolonie v okolí města. Přišel tam večer. Nedaleko vrat stála dřevěná věž, na níž se střídaly hlídky.

„No,” řekl Miška-Bestie a točil nos na všechny strany, „pořádně se tu hlídá, odtud člověk neuteče!” a zasmál se.

Druhý den dostal práci na území kolonie - za plot se ho přece jen neodvážili vyvést. Měl nařízeno dělat tašky v maličké cihelničce, kterou tu kolonie měla.

„To je práce pro mě jako stvořená!” řekl.

Kdekdo se domníval, že není možné z kolonie utéct. Na několik desítek kroků bylo celé okolí jako na dlani. Východ byl

jen jediný - vrata, která pečlivě střežily hlídky na strážné věži. Kam by se člověk poděl?

Uzený se pořád ještě nedával do práce, chodil po cestičkách a jako náhodně došel k vratům, u nichž stála věž.

„Stůj!” vykřikl na něho strážný. „Přibližovat se není dovoleno! Jdi zpátky!”

„Vždyť já vím, že se to nesmí,” vlídně přisvědčil Uzený a s úsměvem šel pořád k vratům. Strážný zvedl výhružně pušku. „Jdi zpátky!”

Uzený vyčítavě potřásl hlavou a zastavil se. Otočil se zády k vratům, což strážného poněkud uklidnilo.

„Čeho se bojíš? Máš přece pušku. Vidíš, že se mnou nikdo nemluví, tak jsem si přišel pohovořit alespoň s tebou… Uzený významně zakoulel očima a poťouchle se usmál.”

„Jaképak hovory!” přísně řekl strážný. „Jděte na své místo! A sklonil pušku.”

A tu Uzený, přestože stál pořád ještě zády k vratům, rychle uskočil dozadu. Nikdo tak skákat nedovedl. Byl to způsob už dávno nacvičený. Jako když se člověk chystá skočit dopředu, zatím však skočí dozadu… Strážný nestačil ani zdvihnout pušku.

Uzený skočil ještě jednou - a byl za vraty. Dunivý výstřel ho, jak se zdálo, porazil. Skutálel se se svahu. Strážný se domníval, že je raněn, a víc už nestřílel. Avšak Uzený vstal. Několik mužů ozbrojené stráže vyběhlo za vrata, aby ho chytili. Utéci neměl kam.

Pozorně prohlédli pomačkanou trávu na místě, kde Uzený upadl, ale nenašli ani kapičku krve. To znamená, že i jeho pád byl podfuk. Kulka ho netrefila.

Asi padesát kroků od vrat ležela stará, bůhvíkým sem dopravená obrovská roura. Ležela tu dlouho a už se zabořila do země. Uzený zalezl do roury.

Teď už měl dozpíváno. Na obou stranách roury si stoupli lidé. Uzený jim vlétne do rukou, ať se hne kamkoli. Než ho však odtud vytáhnou, pokusili se s ním vyjednávat.

„Vylez!” vykřikl příslušník ozbrojené stráže Jeprem Kodžojan a nahlédl do roury.

Uzený mlčel.

Musili něco podniknout. Mají vlézt do roury a tam se ve tmě a při nedostatku místa potýkat s lupičem, kterému je zabít člověka jako vypít sklenici vody? Nač to, když i tak se nemá Uzený kam vrtnout? Stejně dřív nebo později padne do rukou lidem, kteří na něho čekají. A právě na tomhle, jak se později ukázalo, založil Uzený svůj plán.

Uplynulo asi půl hodiny. Uzený pořád nevylézal. Volali ho, neozýval se.

Nakonec omrzelo lidi čekat. První ztratil trpělivost Jeprem Kodžojan a rozhodně vlezl do roury. Plazil se s napřaženým bodákem na pušce. Uzený mohl mít nějakou zbraň a setkání s ním bylo nebezpečné. Avšak Jeprem se spoléhal na svou sílu. Krom toho se z druhého konce roury plazil proti Jepremovi ještě jeden strážný, takže by byl Uzený v úzkých, kdyby se pokusil o nějaký odpor.

S Jepremem udržovali ostatní neustále spojení, křičeli na něho: „Tak jak to jde?” a on odpovídal: „Plazím se a na nic jsem zatím nepřišel.” Pak přestal odpovídat. Venku lidé znepokojeně čekali, neozve-li se z roury hluk svědčící o boji. Nakonec však oba strážní vylezli z roury na čistý vzduch. Byli zmateni. Hnali se k nim lidé. Jeprem Kodžojan je odstrčil, šel k veliteli stráže a ohlásil mu:

„Nikdo tam není.”

„Jak to? A dívali jste se dobře?”

„Prolezli jsme rouru z jednoho konce na druhý,” zahanbeně řekl Jeprem. „Je prázdná, soudruhu veliteli…”

Andrej přisel na místo cínu, když rozzuření strázní, kteří jeden za druhým vlezli do roury, už odhalili, kam Uzený zmizel. Asi uprostřed roury našli průlom vedoucí do země. Odtáhli rouru. Jáma, která se pod ní objevila, byla hluboká, tmavá a její dno nedohledné. Copak Uzený sedí doposud v té jámě?

Zatímco přemýšleli a dohadovali se, požádal jeden už několikrát vězněný trestanec, odpykávající si nový trest, o dovolení k rozmluvě s velitelem ozbrojené stráže v kolonii. Oznámil mu zřejmě něco takového, co měnilo celou situaci. Velitel se vrátil k rouře s velmi vážným obličejem.

„Myslíte,” řekl strážným, „že Miška-Bestie sedí pořád tady v té jámě?”

„A kde jinde by byl?”

„Nevím kde,” odpověděl velitel, „ale tady ne.”

Ukázalo se, že v jámě pod rourou začínala podzemní chodba vykopaná asi před rokem. Tlupa nepolepšitelných zločinců, která zůstala na svobodě, se pokoušela pomoci k útěku svému kamarádovi, zavřenému v kolonii. Útěk se nezdařil. Avšak tajemství trestanci neprozradili.

Sdělili je do vězení Miškovi-Bestii. „Snaž se dostat do kolonie!” Na tom Uzený také založil svůj plán útěku. Nyní už byl zřejmě daleko.

„Nebezpečný zločinec uprchl,” vysvětlil Andreji velitel ozbrojené stráže v kolonii. „Uznávám, že je to naše vina. Ale představ si, co může napáchat neštěstí, kolik nevinných životů zmařit! Vztáhl ruku na dítě! Copak je to člověk?”

„Mě neagitujte!” zlostně mu odpověděl Andrej. „Měli jste jaksepatří dávat pozor!”

Bedlivě prozkoumal průlom v rouře, nařídil Karajovi, aby seděl pod stromem, a sám vlezl do jámy. Bylo nezbytné vyšetřit, kde podzemní chodba končí.

„Pusť napřed psa,” radili mu, „je to nebezpečné!”

„Co je tu platný pes?” plaše se usmál Andrej. „Já raději sám…”

Sestup do jámy byl dosti obtížný. Andrej držel při plížení v levé ruce baterku. Zprvu se zdálo, že je chodba hrozně úzká. Nevadí, protlačit se tudy dá, pomyslil si. Z nedostatku čerstvého vzduchu se mu těžce dýchalo. Náhle jasně zaslechl, že vpředu někdo leze, a zalitoval, že s sebou nevzal Karaje. Namířil paprsek kapesní svítilny přímo před sebe. Ne, nikdo tu není, to se prostě sype zem.

Volně si Andrej vydechl, až teprve když chodba stoupala na povrch. Vystrčil hlavu, rozhlédl se a vylezl. Vchod byl zakryt velikým kamenem. Tento kámen Uzený zřejmě odstrčil stranou, když vylézal, a nyní zela na jeho místě černá díra.

Andrejovi se zdálo, že se plazil velmi dlouho. Avšak když se rozhlédl, viděl, že je všeho všudy několik desítek kroků od roury. Tiše zavolal Karaje. Pes poslušně seděl pod stromem a díval se na rouru. Když zaslechl zavolání, upaloval k pánovi, co mu nohy stačily. Za ním přiběhli i strážní.

„Tady,” řekl Andrej, „odtud se Uzený plížil - vidíte tu pomačkanou trávu? A vy jste ho mezi stromy ani nezpozorovali!”

„Opravdu!” strážní prohlíželi trávu. „Byl tu ještě nedávno.”

Andrej vzal psa na dlouhé vodítko.

„Karaji! Stopa!”

Pes zavětřil vlhkým čenichem a vedl pána rovnou k budovám, které bylo vidět v dáli. Neušli ještě ani sto kroků, když je dohnal Jeprem Kodžojan.

„Je to spolehlivý mládenec,” křičel velitel stráže, „vezmi ho s sebou! Kdyby něco, tak ti pomůže.”

Dále šli společně.

„Ty už jsi jich ve svém životě asi hodně nachytal?” ptal se Jeprem a sotva psovi stačil. „No, zažil jsem už všelicos.”

„Měl jsi i nějaké rvačky?”

„Měl.”

„A máš na svědomí zabité?”

„Představ si,” řekl Andrej, „že jsem při tomhle dosti drsném povolání doposud nikoho nezabil.”

„Neměl jsi prostě příležitost, nenarazil jsi na ty pravé.”

„Za prvé jsem skutečně neměl příležitost. A příležitost se nenaskytla proto, že sáhnout po zbrani je ta nejlehčí věc. Zločinec se musí dostat živý.”

„No, s tím, co po něm jdeme, se měj na pozoru. Ten s tebou nebude mít slitování. Zbytečně se mu neříká Bestie.”

„Budu ve střehu!” řekl Andrej. „Ale teď, kamaráde, nezlob se, konec řečí. Řídím se pravidlem: jdi po stopě a mlč! A buď taky tak laskav, drž se instrukcí, jdi kousek dál, stranou, asi na třicet kroků, abys nepřekážel služebnímu psovi.”

Jeprem hned zůstal pozadu. Karaj silně táhl po čerstvé stopě a Andrej mu sotva stačil. Cestu jim zatarasil vysoký prkenný plot. Karaj ho chtěl přeskočit, pak si to ale rozmyslil a prolezl pod prknem. Bylo nutno pustit vodítko, nebo prolézt za ním. Andrej prolezl. Mávl rukou nad svou novou blůzou. Eva bude mít práci!

Stopa se opět uhýbala od budov. Uzený sem zřejmě zaběhl jenom na vteřinu, aby si odpočinul. Karaj přivedl Andreje k rokli. Nyní vedla cesta po svahu hustě zarostlém lesem. Pod nohama jim šustilo žluté listí. Dole bylo vidět růžové a žluté městské domy.

Karaj přistoupil s naježenou srstí k velikému topolu a štěkal na něj. Co to má znamenat? Uzený je možná někde tady? Andrej se opatrně rozhlédl, ale ani dole na žloutnoucí trávě, ani nahoře na větvích stromu nic podezřelého nezpozoroval. Uzený se tu asi zastavil, odpočíval. Jak přesně teď Karaj pracoval po stopě! Andrej se sehnul a sebral cigaretového špačka, který ležel pod stromem. Byl už zhaslý, ale ještě teplý, právě odhozený.

„Stopa, Karaji!”

Karaj však nešel kupředu. Zatočil se na místě, zvedl černý čenich a větřil. Pak pomalu sehnul krk a se zlostným vrčením vešel do trávy a šel opatrně, jako by namáhavě přestupoval z napjaté nohy na nohu. Stranou ležel za stromy velký černý kámen. K tomu právě Karaj mířil. Andrej ho zadržoval na vodítku. Pes se neustále ohlížel na pána. „No, pane, copak nerozumíš?” Andrej potichu vytáhl z pouzdra pistoli.

Miška-Bestie povstal za kamenem, když pochopil, že se už nemá kam schovat. Brunátný obličej s čepicí naraženou na čelo měl vzteklý a pozorný, malá, jakoby ptačí očka, hleděla pronikavě a nesmiřitelně. V ruce držel těžký kámen.

„Ty máš kámen, já mám pistoli,” řekl Andrej. „Nač spoléháš? Ruce vzhůru!”

Uzený rychle vyhodil ruce nahoru. V dlani se mu cosi zalesklo. Andrej nepostřehl, kdy kámen vylétl lupiči z rukou, ucítil jenom ožehnutí na krku a setřel si prsty krev. Jen o kousek a hrozná rána by dopadla na obličej.

Těžko se mu stálo - Andrej si sedl na pařez. Před očima se mu dělaly mžitky. Může samozřejmě vystřelit a složit zločince na místě. Tak se má postupovat v sebeobraně. Avšak Andrej nevystřelil. Stiskl zuby a nařídil:

„Tak a teď vlevo v bok a kupředu - pochodem pochod!”

Zaslechl jenom, jak Karaj kňučí, a cítil dotek horkého psího jazyka na své tváři. Otevřel oči. Miška-Bestie rychle utíkal se svahu.

„Nedělej hlouposti!” vykřikl Andrej. „Složím tě!”

„Slož!”

Uzený se vzdaloval, kryl se za stromy. Andrej vystřelil do vzduchu - lupič se ani neohlédl. Musil vstát a jít za ním. Ačkoli se mu pořád ještě třásla kolena, udělal několik kroků. Ne, jde příliš pomalu…

„Drž, Karaji, drž!”

Karaj se už dávno třásl netrpělivostí, čekal jenom na pánův rozkaz. Utrhl se z místa a letěl po svahu v dlouhých

mohutných skocích. Andrej šel za ním. No což, teď se nemusí bát, Karaj zločince dohoní…

Uzený se dvakrát bázlivě ohlédl. Konečně pochopil, že neuteče. Zastavil se pod stromem a obrátil se proti pronásledovatelům obličejem. V ruce se mu zaleskl nůž.

„Zpět, Karaji!”

Karaj přisedl, zapéroval, ale nemohl se udržet a skočil na nepřítele.

Služební pes se učí i tomu, aby při souboji s nepřítelem sledoval i zločincovy ruce. Karaj se dovedl z rozběhu zakousnout hroznými zuby do nepřítelovy ruky, která držela zbraň. Silný stisk a lupič se sténáním pouštěl nůž nebo pistoli. Tak tomu bylo už nejednou.

Avšak Miška-Bestie taky znal zvyky služebních psů. Téměř nepostižným pohybem přehodil nůž z pravé ruky do levé. A když se mu Karaj zahryzl do pravé ruky, uhodil ho předními

tlapami do prsou a povalil do trávy, levá lupičova ruka mu zasadila strašnou ránu. Ostří nože projelo hustou srstí a rozrazilo žebra…

Andrej viděl, jak sebou Karaj podivně trhl; smutně zavyl, pak se roztáhl na trávě, bezmocně zacvakal zuby. Špičaté uši mu poklesly a čenich vrazil do země. Ještě několikrát se pohnul huňatý ocas, ale i ten ztuhl.

Miška-Bestie vstal, ustoupil ke stromu, nadul rty a opět bystrým ptačím pohledem se rozhlížel kolem sebe. Byl zválen a pokousán. Neměl už ani nůž. Zdvihl se země veliký kámen.

Andrej se vrhl k psovi, dotkl se Karaje rukou. To mrštné, statné tělo, tak vděčně odpovídající na každou pánovu vlídnost, teď mlčelo. Přední nohy bezmocně ležely na trávě, zadní se opřely o kmen stromu. Červený jazyk měl přikousnutý mezi zuby. Na špičce černého čenichu mu lezl mravenec. Andrej vzal velkou tlapu psa do obou dlaní.

Tu však spatřil, že Uzený ještě pořád drží v ruce kámen, a vzdorně schází dolů.

Musil splnit svou povinnost. Andrej vstal, natáhl kohoutek. „Stůj!”

Lupič odběhl kousek stranou a postavil se za strom.

„Vyjdi na cestu!” Žádná odpověď.

„Jdi na cestu!” zuřivě vykřikl Andrej.

Uzený opatrně vyhlédl od stromu. Pochopil, že se s ním už nikdo mazlit nebude. Výzvy svého pronásledovatele však neuposlechl. Andrej k němu rázně vykročil, uhnul kameni, který mu hvízdl kolem ucha. Jednou rukou vytáhl lupiče z keřů. Nic mu nebránilo, aby s ním mrštil o zem a rozdupal ho jako zmiji.

„Jdi na cestu!”

Uzený seděl na zemi a hluboko sklonil hlavu ke kolenům. Poprvé za celý dnešní den se mu objevil v očích výraz strachu. Cítil sílu, s níž nemohl bojovat.

„Já s tebou nepůjdu!”

Proč?”

„Zabiješ mě.”

Andrej se dotkl prsty kohoutku pistole. Zapomněl, že ji má v rukou. Jediné, co si čím dál víc uvědomoval, bylo, že se to, co se stalo, nedá napravit.

„Ano, bude líp, když půjdeš s někým jiným,” pronesl klidně. „Počkej, až někdo přijde.”

Jeprem Kodžojan kupodivu nepřišel odtud, odkud se dal čekat. Zkrátil si cestu a nyní sbíhal k Andrejovi shora celý udýchaný.

„Aj-aj-aj,” řekl a mlaskl jazykem. „Co je? To pes… jo?”

Andrej mu nemohl odpovědět. Sedl si opět do trávy a vzal studenou Karajovu tlapu do dlaní.

„Odveď zadrženého.”

„A co ty?” soucitně se zeptal Jeprem.

Andrej se odvrátil a sklonil hlavu, aby mu nebylo vidět do obličeje.

„Odveď ho! Pak spolu sepíšeme hlášení o zabití psa.”

„Mám za tebou poslat hochy? Chceš, abych to sdělil do školy?”

„Nic nepotřebuju.” Jeprem stáhl s ramene pušku.

„Hej, ty netvore!” zavelel hrozivě. „Pojď na cestu! Ruce vzhůru!”

Jejich kroky brzo utichly. Andrejovi už nikdo nepřekážel. Položil si hlavu psa na kolena a podržel ji několik vteřin v rukou. Tak se vždycky mazlil s Karajem, když s ním byl zvlášť spokojen. Potom vstal, našel nůž válející se v trávě - nůž, kterým byl Karaj zabit - a začal kopat jámu. Pracoval soustředěně, hlínu odhazoval dlaněmi. Ani jednou si nezapálil. Jáma byla čím dál hlubší. Andrej si svlékl blůzu, roztrhl ji ve švech a zabalil do ní Karaje. S tímto těžkým břemenem na rukou přistoupil k jámě a Karaje do ní uložil. Pak zasypal hrob hlínou a zatížil jej kameny.

Teď bylo všechno hotovo. Ještě se sem vrátí. Bude sem přicházet často…

… Odevzdal jsem Karlosovi štěně a přijel do školy. Tady už věděli o všem, co se Andrejovi stalo. A když se Andrej objevil, soudruzi ho obklopili. Gevork se protlačil kupředu a vzal ho pod paží.

„Andrjuško. řekl mu, jak říkával příteli v dětských letech.”

„Nic si z toho nedělej.” Pohlédl Andreji do očí. „Všechno už je vyřízeno. Kapitán Miansarov souhlasí. Nebuď smutný!”

„Co je vyřízeno?”

„Co?” opakoval otázku Gevork a širokým gestem podtrhl svou štědrost. „Mauzer je teď tvůj!”

Stiskl příteli ruku. Avšak Andrej se slabě usmál a uhnul se. „Nepotřebuju Mauzera,” hořce odpověděl.

Ještě několik kamarádů s ním hovořilo, všichni ho utěšovali. Se všemi souhlasil, kýval - a mlčel.

Nakonec nechali Andreje samotného. Tu jsem k němu tiše přistoupil. Co jsem mu mohl říci? Naštěstí promluvil první.

„Vidíš, Kosťo, už nemám Karaje…”

Mlčky jsem mu stiskl loket. Bylo mi těžko něco říci.

„Příliš jsem ho hýčkal, polidšťoval,” hořce se přiznal Andrej. „To je moje vina. uvolnil jsem kázeň. Vždyť jsem na něho vykřikl: »Zpět!« ale on neposlechl. Kdyby byl poslechl, zůstal by možná naživu.”

„Přestaň!” řekl jsem mu. „Proč se trýzníš?”

Pořád ještě stál u klece a přejížděl prsty silné mříže. Tady odtud, sotva se otevřela dvířka, vybíhal Karaj ven tak nedočkavě, až si odíral boky. Veselý a rozpálený jak jazýček ohně. Vždycky se snažil vyskočit a olíznout mu nos.

Když se zešeřilo, přešel kolem klece Sisak Telaljan. Nesl v košíku štěňata. Také všechno věděl, ale nezačal jako ostatní mluvit s Andrejem o tom, co se stalo.

„Tak jsme je pokřtili,” řekl a ukázal na štěňata, „zapsali do dokladů. Tohle je Kaďa, to je Dikar, to je Dik.”

Bylo tma a nikdo kromě mne neviděl, jak se široký Andrejův obličej svraštil, když vzal z košíku tlusté a měkké štěně.

„Karaji,” zavolal sotva slyšitelně.

Sisak ho opravil:

„To je Dikar.”

„Ne, to je Karaj,” řekl Andrej. „Karaji, Karaji!” opakoval a hladil měkkou srstičku. „Ech, ty můj Karaji..”

Štěně mu vlezlo na prsa a přitisklo se mu teplým bokem k tváři. „Budeš se mnou pracovat?”

Maličký Karaj vylezl ještě výš a rychle zamlaskal, když zachytil ostrými zoubky ucho svého příštího pána.